Vachtang Stěpanovič Ananjan

Zajatci pardálí soutěsky

PŘEDMLUVA

Horko bylo v Araratské dolině, tak horko, že vzduch houstl jako mlha. Co křídla má, vše odlétlo do chladnějších krajin, a co křídla nemá, zalezlo do děr. I hadi vylezli nahoru na kopce, na letní byt. Kam nepronikla voda, tam země vyprahla slunečním žárem. Naproti Malému Araratu na obnažené planině zůstal jen křivý bodlák a suchý pelyněk tam vydechuje své éterické oleje a naplňuje vzduch sladkou vůní. Hrobové ticho vládne na této planině, vzdálené všech lidských sídel; sem ještě nepronikly vody Hrazdanu a s nimi člověk vyzbrojený technikou.

A ejhle, o polednách, kdy jižní slunce ze zenitu vrhá oheň na zemi, kdy na nebi není ani obláčku, náhle z měděných skal visících nad dolinou s rachotem se valí proud vody.

Hlínu a kamení, trní a trávu, všechno strhne s sebou ten nenadálý příval, jenž řičí a chroptí jako divá saň, svíjí se, vzpíná a vzdouvá a padá z úbočí, zakalí jasné vody Araksu a prchá směrem ke Kaspickému moři.

Kde se rodí a odkud přichází ten záhadný příval vody teď, kdy už čtrnáct dní z nebes neskrápla ani krůpěj deště a kdy na horách, které se zvedají naproti Araratu, není ani hrstka sněhu?

Kde se bere ten zázračný příval na těchto místech vyprahlých a žíznivých?

Poutník spatří ten vodní proud, který mu znenadání přeruší cestu, a zůstane v úžasu stát; ale voda se zjeví jako přízrak a stejně zase zmizí a po několika minutách se zvedá z jejího prázdného řečiště pára, kameny osychají a kolem je zase ticho a klid, jako by se nic nebylo stalo.

Zděšený poutník zavrtí hlavou a v mysli mu vyvstává táž otázka, která po nesčetné generace trápí obyvatele araratské doliny.

Jaký je to příval a odkud se bere za jasného a bezmračného dne?

Tato záhada, jíž se lidská pokolení zabývala po staletí, byla by zůstala nerozřešena, kdyby několik školáků nebylo dne 9. listopadu 1953 vyšlo z vesnice Ajgedzoru do hor, aby se na letním stanovišti mléčné farmy podívali na telátka, nad nimiž měli patronát.

ČÁST PRVNÍ

KAPITOLA PRVNÍ

o tom, jak se obyčejná poštovní schránka stala

příčinou velikého nedorozumění

Skutečně, kdyby listonoš Murad, který nosil poštu do vesnice Ajgedzoru, nebyl toho dne připevnil poštovní schránku na zeď mléčné farmy, nebylo by došlo k velikému nedorozumění a tenhle příběh by vůbec nebyl býval napsán. Ale kdo může všecko předvídat? Neštěstí přicházívá zrovna z té strany, odkud se ho nejméně naděješ. A koneckonců proč by Murad neměl donést poštovní schránku na farmu, která ležela v klínu hor? Všechny farmy v okrese měly už své poštovní schránky; proč by ajgedzorská farma měla zůstat pozadu?

A tak se stalo, že listonoš Murad, čilý a obratný stařík, aniž by uvažoval o následcích svého počínání, přinesl do vesnice poštovní schránku, která se třpytila novotou, a poklidně ji připevnil ke stěně jedné z budov mléčné farmy. Potom ustoupil několik kroků zpět, založil si ruce v bok, pyšně se zadíval na své dílo a prohlásil:

„Ode dneška mi dopisy, které posíláte do vsi, nedávejte do ruky! Házejte je pěkně do schránky. Vy je pošlete, já je vyberu a odnesu – všecko hezky po pořádku jako ve městě!“

A začal pracujícím na farmě prodávat papíry, obálky a známky.

V té chvíli opodál, na druhém břehu potoka, který tudy protékal, pod planou hruškou, z níž padalo žluté listí, sedělo několik školáků. Přijeli na farmu nákladním autem, které odváželo mléko. Přijeli, aby tam ošetřovali telátka, nad nimiž si jejich pionýrský oddíl vzal patronát. Teď v polední přestávce si opakovali školní úkoly.

Pustili se zrovna do zeměpisu Sovětského svazu. Jeden z hochů, opřen širokými zády o kmen stromu, upíral na otevřenou stránku knihy své veliké černé oči, vroubené dlouhými řasami, a předčítal ostatním, přičemž kladl důraz na každé slovo. Byl to Ašot, který ve třídě vynikal v přírodních vědách. Četl s nadšením, ale přitom cítil, že učebnice, z níž ostatním předčítá, ho neuspokojuje. Věděl toho o přírodě Arménie mnohem více než to, co nalézal ve zhuštěném textu učebnice. Dočetl až do konce kapitoly a zklamaně zůstal stát.

„To je všechno, co tady stojí o živočišné říši Dálného východu…!“

„To taky stačí, ne? Kdopak by si to mohl všecko pamatovat?!“ zabručel jiný hoch, který ležel na vrstvě spadaného listí, zvedl hlavu a upřel na čtoucího šedé oči.

„To že stačí? Popisu Dálného východu je tady věnováno celých osmnáct stran a o zvířatech je tady jenom pět řádek! A přitom ruští cestovatelé napsali o těch krajinách celé svazky knih!“ rozhořčoval se Ašot. „Co je to za pořádek, napsat jenom pár bídných větiček o živočišstvu oblasti, která je tak rozsáhlá, že by se do ní vešla celá Evropa! Dovedete si to představit? Hejna ryb z Tichého oceánu vplouvají do ústí řek Dálného východu a táhnou jimi jako černá hmota vzhůru až tam, kde řeky končí a začínají potůčky tak mělké, že se hřbety ryb vynořují z vody. A v té době se i medvědi stávají rybáři, krčí se na břehu, číhají na ně a tlapami je vyhazují z vody ven. Dovedete si to představit? Medvěd loví ryby! Jak je možné o takových věcech se ani nezmínit?!“

„Už zase odbíháš! Copak se učíme lovectví? Máme zeměpis, a ne rybolov!“ vytýkala se shovívavým úsměvem v bledé tvářičce Šušik, která tu ležela v trávě opřena o lokte a dívala se na širokou chlapcovu tvář, v níž se již objevovaly mužné rysy, a pozorně mu naslouchala. Byla to jediná dívka mezi nimi.

„Takové odbočení je docela příjemné,“ poznamenal snědý hubený chlapec, který ležel vedle ní, Gagik, a v jeho očích, které měly barvu černých hroznů, hrál úsměv. „Vždyť už samo slovo ‚lovectví‘ přináší vůni masa pečeného na rožni!“

Všichni se dali do smíchu a Sargis, chlapec s velikou hranatou hlavou, se podíval na Ašota s pohrdáním a s posměchem, ale Ašot pokračoval:

„A proč tu není nic o divoké révě, která se splétá a jako liány ovíjí stromy v tamějších lesích? Nic tu není o divokých kancích, jimiž se hemží údolí, ani o jelenech, jací nejsou nikde jinde na světě? A což tygři! Tygři, kteří žijí v hlubokém sněhu a v největších mrazech?!“

Chlapec byl vzrušen, naklonil se vpřed a v jeho velikých černých očích hořely plaménky.

„Ukažte mi na celém světě zemi, kde tygr žije v pětadvacetistupňových mrazech!“

Obrátil se ke kamarádům s otázkou tak útočně, jako by ti tygři byli

jeho vlastním vynálezem či jako by je byl sám vlastnoručně vypěstoval.

„Taková země na světě není! Tygr všude žije v teplých končinách, ve stepích a v džunglích. V žádné zemi nespatří sníh. Ale u nás? Ne, vy jste nečetli knihy od Arseněva, jinak byste vyskočili a pustili se rovnou na Dálný východ! Nevydrželi byste to, abyste se nepodívali do té zázračné země! Kdežto tady o tom všem není docela nic!“

Ašot s pohrdáním odhodil učebnici.

„Čti nám to, co je psáno v knize, a nech si své fantazírování,“ obořil se na něho Sargis.

Sargis neměl rád Ašota, neměl rád jeho vrtochy, jeho povídavost a jeho pošetilost. Neměl rád, když „ten prášil“ po návratu z lovecké výpravy, jíž se zúčastnil se svým otcem, shromažďoval kolem sebe spolužáky a spolužáci poslouchali s otevřenými ústy, co jim vykládá, zvláště děvčata.

„Sargisi, že jsi nečetl Prišvinův Žen-šen? Kdybys jej byl četl, hned bys běžel na nádraží a sedl na vlak a ujížděl na Dálný východ!“

Ašot hovořil o Dálném východě tak toužebně a tak zasněně, že bylo zřejmé, že by se tam sám jistě rozběhl, kdyby mohl.

„Žen-šen? Já jsem to četla. To je hotová báseň!“ zvolala Šušik, všecka oživlá. „Umím z toho i jedno místo nazpaměť: Lovče, lovče, proč jsi ji nechytil za kopýtka?“

„Byl by ji chytil, proč by ne!“

„Jistě by ji chytil. Byl ukryt v hustém křoví divoké révy. Laň přiběhla a okusovala lístečky a strčila nožku do houští. Ale její nožka byla tak krásná a zvíře bylo tak nevinné, že se muž nad laňkou smiloval a nevztáhl ruku po její nožce. Myslím, že je to tak, jak říkám, dobře jsem tomu nerozuměla, četla jsem to rusky. Poslyš, Ašote, žen-šen, není to ten kořen, který hlídají ozbrojení muži celých patnáct nebo dvacet let, než vyroste? Potom vytáhnou kořen té rostliny a v ozbrojené skupině jej dopraví do Číny a tam prodají hrozně draho, nevím za kolik tisíc zlatých…“

„Cože, tisíc zlatých za jeden kořínek?“

„Ano, protože ten kořen je ‚kořen života‘, omlazuje starce. Jejej, podívejte se, na farmu připevňují poštovní schránku! Výborně! Teď mi bude maminka hodně často psát dopisy z farmy!“

Spor ustal a všichni se obrátili v tu stranu, kde byli shromážděni pracující z farmy a dívali se na poštovní schránku, čerstvě připevněnou ke zdi.

„Počkejte, já tam hodím první dopis!“ zvolal Gagik. „Ale komu mám psát? Už vím, napíšu dědečkovi o tvém Dálném východu…“

A Gagik si usmyslil, že si ztropí z dědečka malý žertík. Napsal:

Sbohem, dědečku, odjíždím na Dálný východ, abych Ti odtamtud přivezl kořen života, o němž je psáno v Prišvinově knize Žen-šen. Jak se napiješ odvaru z tohoto kořene, naráz omládneš. To bude radost, až Tě uvidíme s černým plnovousem, pušku přes rameno, jak jdeš s Ašotovým tatínkem na lov! Vždycky se chlubíš, jak jsi mladý, a já Tě omladím doopravdy! To se budeme teprve divit, jak jsi mladý!

Tvůj vnuk Gagik

Píšu Ti na farmě pod velikou hruškou.

Napsal list, přečetl jej nahlas a rozesmál své kamarády.

„Nedělej to, Gagiku, bude si myslet, žes doopravdy odjel na Dálný východ, a bude mít starost,“ káral ho Ašot s vážnou tváří.

„Jak by si to mohl myslet? Vždyť já se vrátím domů, ještě než dostane můj dopis,“ odpověděl Gagik a s lístkem v ruce se rozběhl k listonoši. Koupil si od něho obálku, napsal adresu a dopis vhodil do schránky.

„Já jsem dal poště první počinek!“ volal, když utíkal zpátky ke kamarádům.

Ašot také napsal dopis svému otci, lovci Aramovi:

„Tatínku, dnes jsme se v zeměpise učili o Dálném východě. Jaká krásná země! A kolik zvěře je tam! Kdy se spolu vydáme na cestu na Dálný východ, s puškou na ramenou?! Tolik toužím jet do těch končin, v duchu jsem už nyní v těch krajinách…“

Tak se stalo, že pod vlivem školní lekce, či ještě spíše pod dojmem Ašotova vyprávění, se zrodily dva dopisy o cestě na Dálný východ.

Když vhodily dopisy do schránky, pustily se děti do práce: stříhaly telátkům srst kolem oháněk, mořily parazity postřikem jakéhosi roztoku. Po práci popadly své tlumoky a chystaly se na cestu dolů do vsi.

Bylo to v sobotu v sedm hodin večer. Nazítří, 9. listopadu, bylo prázdno, takže mohly zůstat na farmě ještě jeden den. Ale slavnostní průvod, který se měl zítra konat, zvuk bubnů a hlasy trub je vábily dolů do vsi a děti dávaly sbohem svým příbuzným, kteří pracovali na farmě. Dostaly na cestu jídlo: ovčí sýr zabalený do lavaše1*.

Šušik měla matku Ašchen, která byla na farmě dojičkou. Šla právě kolem, když se Šušik s tlumokem na zádech chystala na cestu.

„Ještě jsem se na tebe ani pořádně nepodívala; kam už zase jdeš, děvenko?“ ptala se Ašchen všecka znepokojena.

„Kam? Na Dálný východ,“ zasmála se dívka a přitom si pomyslela: Tenhle Ašot je podivný kluk. Při matematice tluče špačky, ale při hodině zeměpisu je v jednom ohni.

„Och, ať se do země propadnu!“ zvolala Ašchen. „Copak bys dělala na Dálném východě? Co je tam zajímavého?“

„Co? Medvědi, kteří chytají ryby, a tygři, kteří žijí ve sněhu,“ odpovídala Šušik, stále se smějíc. Ale Ašot naslouchal jejím slovům se svraštělým obočím; věděl, že se mu posmívá.

Když už byli na cestě, uslyšeli za sebou známý hlas. To volal malý Kurd, pasáček Haso:

„Kam běžíš, ty neřáde? Kdopak bude hlídat ovce?“

Haso těmito slovy káral svého psa.

„Ale kam jdeš ty, Haso?“ ptal se Ašot.

„Do vsi! Jdu do krámu pro cukr a tatínkovi pro tabák.“

Haso byl syn Avdala, jednoho z pastýřů žijících na farmě. Narodil se na cestě vedoucí do hor, vyrostl na pastvinách, kde pobíhal kolem pasoucích se stád, a kromě své vesnice viděl v životě ještě několik jiných vesniček, ale město ještě nikdy nespatřil. Musíme dodat, že i do vsi chodíval jenom zřídka, jen když šel otci pro tabák nebo pro cukr, a pak pozdě na podzim, když hnal stáda ovcí na zimní stanoviště.

Hasovi bylo asi třináct let, měl vlasy lesklé jako černý jantar, bronzově osmahlou tvář ošlehanou větrem a oči černé jako uhel. Na hlavě nosil koloz, špičatou kurdskou plstěnou čepici, která byla ozdobena stuhou a z níž mu splývaly do čela a na šíji třapce. Kolem štíhlého pasu měl ovinutou ošumělou hedvábnou stuhu. Měl na sobě abu, plášť bez rukávů, ušitý z hrubého tuhého plátna, a kalhoty s širokými pruhovanými nohavicemi.

Haso se nesmírně rád objevoval ve vsi ve svém národním kroji, byl šťasten, když si ho tam lidé obhlíželi ze všech stran – vždyť v Ajgedzoru chodil takhle přistrojen jenom on a nikdo jiný.

„To je dobře, máš hůl a psa, aspoň nás budeš cestou chránit!“ zaradoval se Gagik.

„Před čím vás mám chránit?“ ptal se prostoduše Haso.

„Před čím? Před okovanými zajíci.“

Tomu žertu se zasmála jenom Šušik. Gagik je tak zábavný, sotva ústa otevře, hned víš, že řekne něco směšného. Kdežto Sargis, ten pořád mlčí a cestou zůstává dokonce pozadu a s nikým nemluví. Proto mu asi ve škole říkají „sváteční řečník“.

KAPITOLA DRUHÁ

o tom, jak pošetilý nápad jednoho z chlapců

způsobil, že se děti odchýlily od přímé cesty

Cesta vedla hlouček dětí z údolí na úbočí hory, která se příkře skláněla do Araratské doliny. Obzor se před nimi náhle rozšířil.

Rozhlédly se: v údolí, tam, kde se spojují dva potoky, červená se střecha na nových budovách farmy. Údolí je tak úzké, že kámen, který se utrhne ze skal, se hřmotem se valí dolů přímo k chlévům, udeří do zdi a teprve pak se zastaví. Od zimního stanoviště farmy se zvedají holé, vyprahlé šedé srázy až vzhůru k bílým zasněženým vrcholkům hor. Jenom na svazích obrácených k severu jsou drobné lesíky. Níže směrem k Araratské dolině je rostlinstvo ještě chudší. Tam je vidět světle červené vápencové skály a ještě níže přecházejí hory v řetěz omšelých pahrbků, které se sklánějí do údolí; v štěrbinách mezi těmito pahorky prýští průzračné potůčky a na jejich březích se objevují příznaky života: sady a pole. Všechno ostatní je samé kamení, v němž se to hemží hady.

Ale zabloudíš-li zrakem od těchto pahorků ještě níž a zadíváš-li se dolů do údolí řeky Araksu, srdce se ti naplní pýchou a pohled radostí.

Počínaje od Džulfy, kde Araks vstupuje z roviny do hlubokých žlabů, až k Oktemberjanským vrchům, po celé délce asi dvou set padesáti kilometrů je údolí pokryto sady, v nichž roste zlatistá réva, vybrané druhy hrušek a nejrozmanitější ovoce araratského kraje, a prostírají se tam plantáže „bílého zlata“. A z protějšího břehu Araksu vzhůru až k oblakům a dokonce ještě nad oblaky vzhůru až k nebeskému blankytu vznešeně čnějí oba Araraty, Malý a Velký; jejich boky jsou zahaleny zlatotkanými rouchy, ale jejich temena jsou sněhově bílá…

Ašot, jenž tolik miloval přírodu, se nadšeně díval na nádherné panoráma své rodné země a na chvíli zapomněl na sebe i na kamarády.

Konečně se vzpamatoval a řekl vážně a sebevědomě:

„To máme jít do vsi, když je tak krásný den? Pojďte, já vás zavedu k divokým kozám2*!“

„Tvá řeč nepřináší vůni pečínky, Ašote, nemáš v ruce flintu!“ namítal Gagik.

„Dej pokoj pořád se svou pečínkou! Jako bys byl takový žrout! Podívejte se mu na krk, má krk jako stopku! Je to krk někoho, kdo rád pečínku? Vážně, pojďte a já vám ukážu divoké kozy!“

„Hm, mají nožičky svázané a čekají na tebe!“ zvolal Sargis. „Přátelé, pojďme na slavnostní průvod, nebo nás Ašot ještě všecky zblázní a zavede nás na Dálný východ!“

„Už je pozdě, průvod stejně už zmeškáme. Tamhle za tou skálou, dáme-li se doprava, tam naproti je Pardálí soutěska. Soutěska! Jakápak soutěska? Je to hotová kozí líheň!“ neustával přemlouvat děti Ašot. „Je tam tolik jeskyň a v každé je kozí chlívek. Po úbočí skal sestupuje do údolí úzká stezička. Po té stezičce běhají kozy do svých slují. Tam jsou v bezpečí, tam se za nimi ani vlk nedostane…“

„A ty ses tam už dostal?“ ptala se Šušik.

„Já? Abych pravdu řekl, já jsem se tam taky ještě nedostal, tatínek mi to nedovolil. Ale díval jsem se z vrcholu skály, jak tatínek se svými kamarády šel tou stezičkou dolů do soutěsky. Pojďme! Je to tak hodina cesty. Uvidíme zázraky Pardálí soutěsky, budeme o tom vypravovat ve vsi a napíšeme o tom do Hlasu pionýra a všichni poznají, jak odvážní kluci jsou v Ajgedzoru!“

„Napíšeme o tom do Hlasu pionýra! Ty se chceš proslavit v naší zemi tak jako Kamo, ne?“ zvolala Šušik a v jejích očích hrálo čtveráctví a v koutcích jejích úst bylo vidět posměch.

Tato poznámka přivedla Ašota do rozpaků, byl zmaten, ale hned se zase ovládl a odsekl:

„Vidím, že pořád blouzníš jenom o Kamovi. V novinách ho zveličili, napsali o něm celé knihy… Ale myslíš, že dokáže víc než my?“

Ašotovy záměry byly prozrazeny, a proto se snažil zastřít svůj zmatek předstíraným rozhorlením. Skutečně, ode dne, kdy četl o hrdinských kouscích mladých přírodovědců z vesnice Lčavanu poblíž Sevanského jezera a o jejich odvážném vůdci Kamovi, od toho dne pozbyl klidu.

Ašot vynikal nad své kamarády nadáním, fyzickou silou a především odvahou. Byl ve škole pokládán za největšího milovníka přírody a jedinečného lovce.

Tato převaha nad ostatními vzbudila v Ašotovi pýchu a vedla ho k přeceňování vlastních sil. Zdálo se mu, že kdyby se octl shodou okolností v takovém postavení jako lčavanští chlapci, o nichž četl, a kdyby se octl jako oni před vchodem do jeskyně, která se nazývala „Dveře do pekla“, neprojevil by méně odvahy než hrdina onoho příběhu, chlapec Kamo.

Ašot nevěděl, jak vypadá Kamo z Lčavanu, a nikdy ho nespatřil, ale mrzelo ho, když se o něm mluvilo s nadšením. Sám nedovedl rozpoznat, zda to působila závist či řevnivost, či to bylo něco jiného. Cítil jen, že postupně, jak rostou jeho vnitřní síly, v jeho mysli se rodí fantastické plány a touha po hrdinských činech.

„Kamo by jistě nedopustil, aby jeho kamarádi váhali. Vedl by nás přímo do tlamy pardálů z Pardálí soutěsky!“ popichoval Gagik a přitom tajně mrkl na Šušik.

„Kamo! Kamo! Dejte pokoj s tím vaším Kamem! Pojďme!“ hněvivě ho přerušil Ašot. V jeho očích zablýskly fanatické jiskérky, mateřská znaménka na jeho levé tváři a na krku naběhla a kamarádi, kteří ho dobře znali, z těchto znaků usoudili, že není síly, která by ho mohla odvrátit od provedení záměru.

Haso naslouchal a divil se, že se nemohou shodnout ve věci tak jednoduché a prosté. Položil si hůl na rameno a obrátil se k svému psovi:

„Tak co, Bojnachu, půjdeme?“

„Kam?“ tázala se Šušik.

„Do Pardálí soutěsky.“

„To myslíte, že já jsem z vás nejbázlivější? Já si prostě nedovedu představit lov bez pečínky a nic víc. Půjdeme?“

A Gagik vykročil vpřed energickými kroky.

Všichni odbočili z cesty a začali se šplhat do úbočí hory, která se tyčila proti nim.

Sargis zůstal stát na cestě.

„Jdi, jdi, schovej se mamince pod zástěru!“ zvolal shora Gagik

Sargisovi hněvem a hanbou naběhly žíly na hubeném krku a jeho šedé oči se zakalily.

Nikdo dobře nevěděl, jaké odvážné kousky dovede vykonat Sargis, ale jakmile se někde objevila jeho štíhlá a vysoká postava, hoši ustávali ve svých hrách a buď umlkali, nebo se rozprchli. Vědělo se jenom tolik, že mluví se svými kamarády vždy pánovitým tónem a že se každému, kdo se mu nechce podrobit, nějak pomstí.

Nikdo Sargise netrestal za jeho přestupky a mnozí byli k němu shovívaví. Snad proto, že jeho otec, kolchozní skladník Parujr, byl ve vsi pokládán za vlivného člověka…

A teď najednou přijde takový mluvka, jako je Gagik, a posmívá se jemu, Sargisovi, který je postrachem všech kluků ze vsi. Ale co dělat! Kdybys ho chytil a natloukl mu, budou tě vyšetřovat v pionýrské organizaci. Teď mu vlastně ani nemůže nabít, je tu sám, bez svých přívrženců. Co si má počít? Jít za tím chvastounem, či se vrátit do vsi. Ale jak se může vrátit do vsi? Když půjde do vsi, ten ničema Gagik se bude chechtat. Ve vsi potom udělá z komára velblouda a vymyslí si takové věci, že si o něm bude celá ves povídat a smát se mu. Nezbývá nic jiného než jít za tím ztřeštěným Ašotem.

A Sargis s nechutí zvolna stoupal za hloučkem svých spolužáků.

„Chce se proslavit, upozornit na sebe… náfuka!“ mručel sám pro sebe Sargis, nespokojený s Ašotem.

Dokud stoupali do stráně, obzor byl před nimi uzavřen, ale když vystoupili na vrchol skal tyčících se nad Pardálí soutěskou a podívali se na druhou stranu hory, otevřelo se před nimi takové panoráma, že chvíli nebyli s to slovo ze sebe vypravit a v úžasu se dívali na ten nádherný obraz.

Pod nimi se prostíralo údolí Araksu.

Po obou stranách tohoto údolí se zvedají hory nevlídné a chmurné napohled, na jejichž vrcholech leží mraky a mlhy. Snad právě ty hory působí, že rovina dole je tak mírná a líbezná. Či snad dodává kouzla tomuto kraji sama řeka, vinoucí se po celé délce údolí jako stříbrná stuha? Anebo jsou ozdobou onoho údolí nádherné hrušně, štíhlé topoly, háje a ovocné sady, mezi nimiž dýmají poklidné arménské vísky? Anebo snad radostný jas oné končiny pochází od ptáků, kteří sem v celých hejnech přilétají ze severu a přinášejí veselé písně z dalekých břehů?!

Děti stály na jedné z výšin, která je součástí posledního hřebene četných pohoří Malého Kavkazu. Toto pohoří se táhlo směrem k Íránu a jeho skalnaté vrcholy se v dálce vbodávaly do modré oblohy a na dalekých obzorech se postupně ztrácely v závoji fialového oparu. Na jihovýchodním cípu horského hřebene se proti modré obloze rýsovaly obrysy vrásčitého vrcholu hory Kapujtdžugu.

Vpravo, přímo naproti, se táhl jiný horský hřeben s nesčetnými vrcholy. Veliký Ararat byl zahalen závojem mraků, kdežto ostrý hrot Malého Araratu vyčníval do nebeského blankytu. Není na něm vidět ani jedinou skálu, ani jediný hrbol. Jako by nějaké velikánské stroje byly ohoblovaly jeho úbočí a dodaly mu tvar, který připomíná homoli cukru. Anebo ještě spíše se zdá obrovským nábojem, který leží na pravém břehu Araratské roviny a je svým hrotem obrácen k obloze.

Řeka Araks, která protéká středem toho kouzelného údolí a směřuje do Kaspického moře, tvoří hranici Sovětského svazu. Araks probleskuje mezi žlutým rákosím, které jej vroubí, a ztrácí se v rozsedlinách, které leží mezi horou Kapujtdžug a severoíránským pohořím zvaným Karadag.

„Podívejte se na tu řeku! Kolik zemí od sebe odděluje!“ řekl Ašot, jenž si zacláněl rukou oči proti slunci a díval se do dálky. „Na té straně až k Malému Araratu leží Turecko, tam vlevo je Írán. Směrem k nám leží Gruzie, Arménie, Náhorní Karabach a Ázerbájdžán. Jen se podívejte, kolika zemím tvoří hranici náš malý a divoký Araks!“ vykládal Ašot pln pýchy. „Dědeček říká, že ty hory tamhle naproti také patřívaly k Arménii. Říká se, že turečtí pašové vytasili meč proti našemu národu, rozbořili naše krby, a kdo zůstal živ, toho odvlekli do arabské pouště…“

Ale děti byly tak uchváceny pohledem na rodný kraj, že neměly čas zamýšlet se nad zločiny tureckých pašů.

A Sargis si myslel:

Ten Ašot už zase práší. Odkud tohle všecko může vědět?

A neskrýval, co si myslí.

Když viděl, jak jeho „protivník“ stojí na výstupku skály a pronáší patetické řeči, znovu se v něm hnula žluč.

„Tatínek mi to všechno už ukazoval z tohoto místa!“ řekl Ašot prostě a neustával se zamyšleně dívat na ten podivuhodně krásný kraj. U nohou měli červené skály, nakupené na sebe v terasovitých stupních, po nichž rovnoběžně vedly úzké stezičky. Po těch stezičkách běhaly divoké kozy a skrývaly se v nepřístupných rozsedlinách a jeskyních.

Tato místa se hemžila též stády tlustých divokých skopců, kterým se říká „arménští mufloni“. Ale skopci v těchto skálách nikdy nebydlí. Jejich skrýše jsou buď na travnatých náhorních rovinách, nebo v údolích a úžlabinách dole pod skálami, a nebo ještě častěji na holých omšelých kopcích, které se za dlouhá tisíciletí oddrobily a odervaly od horských hřebenů a nyní jsou rozptýleny na levém břehu Araratské doliny.

Jedeš autem nedaleko těchto kopců a náhle z dálky spatříš tučné stádo, které se tu pase na šedých úbočích. Myslíš si: teď se jistě proti tobě se štěkotem vyřítí psi, pastýř tě pozve na salaš a pohostí tě čerstvým mlékem. Ale není tu ani pastýř, ani psi. Zkušené oko lovce už z dálky zpozoruje divokého berana, který stojí na vrcholku hory, na skalnatém výčnělku, s hlavou vztyčenou, a vážně se rozhlíží po okolí. To je strážce stáda.

Když spatří, že se blíží automobil, vydá ze sebe ostrý zvuk podobný zasyčení a vymrští se na vedlejší skálu. Rozptýlené stádo se pak rychle seskupí, odloučí se od strání, na nichž se páslo, a zmizí za svým vůdcem za návršími.

A tak se na těchto horách a kopcích náhle před tebou objevují stáda ovcí jako zázrakem a zase jako zázrakem mizí a znovu tě obklopí táž pustina a hrobové ticho.

Ašot, který chodíval s otcem po stopách horských ovcí, to všechno dobře znal. A teď jako zkušený muž neustával seznamovat kamarády se svými lovisky. Ukazoval na kuželovitý vrchol protější hory.

„Tamhle stávají divoké kozy a dívají se na oba Araraty. Proto byla ta hora nazvána kdysi Maral-Bachan3*,“ vykládal Ašot.

Potom ukázal prstem do úžlabiny a dodal:

„A to je Pardálí soutěska. Ze tří stran je obklopena přírodní hradbou skal. Protější strana, ta, která vede do Araratské doliny, je nechráněná; příchod k soutěsce je zatarasen vysokými skálami. Jenom jeden jediný přístup je k této úžlabině, a to je tahle kamenitá stezka, vidíte ji? Ostatní cestičky všecky končí někde na skalních útesech, ale tahle jediná vede až dolů do soutěsky. Tou pěšinou sbíhají kozy do soutěsky a tou se také odtamtud vracejí, jiný východ ze soutěsky není. Nu, jak řekl Gagikův dědeček: kdo má odvahu, ať jde se mnou!“

A Ašot skákal z kamene na kámen a sestupoval dolů.

Ostatní šli za ním. Sargis se rozhodoval, nemá-li se vrátit do vsi. Ale když kamarádi sestoupili dolů a mizeli za ostrými hroty skal, bylo mu divně u srdce. Byl tu sám a sám, jen vítr fičel, kolem bylo pusto, jenom na skálách stáli černí orlové. Sargis cítil, že se mu vkrádá do srdce pocit úzkosti.

Co tě to napadlo? Přece nemůžeš jít do vsi sám! Šeptal sám sobě a srdce se mu sevřelo při tom pomyšlení. Zkoušel svou odvahu a shledal, že výsledek je málo potěšující. Stál tu a rozmýšlel se, rozpakoval se. Ech, to bych musel být blázen, abych šel sám mezi skálami a úžlabinami!

A Sargis neochotně sestupoval dolů za kamarády.

KAPITOLA TŘETÍ

o tom, jak děti odbočily z rovných cest a putovaly

po Čertově stezce

Dlouhé řetězy skalisek, mezi nimiž se děti octly, nebylo shora vidět. Ale podíváš-li se dolů, jako bys stál na rovné střeše, hlava se ti zatočí. Dole v hloubce jsou příšerné průrvy a propasti.

Přívaly vod na jednom místě prolomily skalní hradbu. Touto průrvou vedl Ašot kamarády dolů do soutěsky.

„Drž se zubů skal! Dávej pozor, kam šlápneš. Dobře se opři! Pozor!“ upozorňoval své kamarády.

Skály v té krajině jsou vápencové a mají na svých průčelích rovnoběžné stezičky, které se podobají vráskám na čele starců, jsou zbrázděny nesčetnými terasovitými stupni a římsami.

Naši poutníci sestoupili jednou z těchto steziček a kráčeli po celé délce skály, hledajíce nějakou průrvu, kterou by se spustili dolů do soutěsky.

„Nechte mě jít napřed, já umím skákat přes kameny jako koza,“ navrhoval Haso, který připevnil psovi na krk obojek a pomáhal mu zdolávat obtížná místa sestupu.

Ašot úkosem pohlédl na Hasa, jako by chtěl říci: Ty chceš být vůdcem; a co bude se mnou?

Teď právě přispěl Haso ku pomoci Šušik, která sice byla obratná, ale pohled do hlubiny propasti jí naháněl hrůzu.

„Nedívej se dolů,“ poučoval ji Ašot.

Zastavil se, ohlédl a neodpustil si, aby nezavtipkoval:

„Sargisi, nezdá se ti, že to je trochu jiná cesta než k tatínkovi do skladiště, co?“

Nikdo neměl Ašotovi za zlé tuhle uštěpačnou poznámku, neboť Sargis byl domýšlivý. Teď však se setkával s obtížemi a vypadal uboze.

Sargis si uvědomoval své postavení, a proto mlčky spolkl Ašotův posměšek, setřel si s čela pot a kráčel dál za hloučkem spolužáků. Sestup probíhal celkem úspěšně, ale Ašotovi se přihodilo něco směšného, co je třeba zaznamenat.

Podzimní slunce dopadalo na skaliska; ačkoliv byl už počátek listopadu, bylo horko. Chlapci si svlékli bundy a přehodili si je přes ruku. Nad nimi se zdvihala skála jako strmá stěna, ale dole pod nimi táž skála spadala příkře do propasti. Na stezičce, po níž se ubírali, byl rozházen čerstvý i zaschlý trus a rozsedliny a sluje ve skálách byly rovněž plné trusu.

„To všechno je od divokých koz. Tyhle díry jsou jejich doupata,“ šeptal Haso.

Pudově vycítil blízkost kořisti a chtěl na to upozornit své druhy. Ale vtom se z daleké skalní rozsedliny vyřítil kozel, který tam patrně spal, a hnal se přímo proti Ašotovi, který kráčel v čele skupiny. Jiné možnosti nebylo: buďto se kozel obrátí do Pardálí soutěsky, nebo se zřítí do propasti, nebo srazí k zemi chlapce, který mu stojí v cestě.

Čertvíproč, ale kozel si vybral poslední ze tří možností. Ašot byl překvapen a neměl čas, aby si rozmyslel, co počít. Když se divoký kozel hnal proti němu, hlavu svěšenu a obrovské rohy hrozivě namířeny vpřed, Ašot se zády opřel o skálu, sundal svou velikou čepici, která mu padala až na uši, a pudově jí udeřil kozla přes hlavu. Ale jeden kozlův roh se zabodl do čepice; Ašot se pokusil čepici uvolnit, ale kozel si odfrkl a hodil hlavou, čepice se roztrhla a celá se mu navlékla na rohy. Zvíře se poděsilo, ustrašeně se dalo na útěk a uloupenou čepicí pohazovalo ve vzduchu. Ašot ztratil rovnováhu a jistojistě by se byl zřítil do propasti, kdyby ho nebyl někdo v té chvíli pevně uchopil a přitiskl ke skalní stěně.

„Seď tady!“ křikl mu do ucha Haso. Ašot si sedl na zem a Haso máchl svou dlouhou holí, ale bylo už pozdě. Kozel hbitě skákal z balvanu na balvan a v okamžení byl tentam.

Bojnach se rozštěkal a chtěl se pustit za prchajícím kozlem, ale Haso mu pevně přitáhl obojek.

„Kam utíkáš, ty neřáde? Copak můžeš sám pobíhat po Čertově stezce?“

Když nebezpečí minulo a chlapci se vzpamatovali z překvapení, dali se do smíchu. Ale Haso zavrtěl hlavou a řekl:

„Čert vem čepici, ale ten kozel tě mohl srazit do propasti! Má sílu jako býk!“

„Neslyšels, jak čepice volala o pomoc?“ smál se Gagik.

„Ta čepice mu přinese neštěstí!“ zvolal rozhněvaný Ašot.

„Nevěř tomu!“ zvolal Gagik. „Naopak, tvá čepice ho bude chránit. Teď si žádný vlk netroufne přiblížit se k němu.“

Ašot se ještě docela nevzpamatoval z překvapení a úžasu. Kozel se měl obrátit, jakmile nás uviděl, a utíkat do Pardálí soutěsky! Jak se to mohlo stát, že si namířil přímo na mne? Každé divoké zvíře se přece leká člověka! Jak to, že se hnal přímo proti mně? uvažoval Ašot. To je záhada. Možná že za ním šel ještě strašnější nepřítel… Ale může být tady v soutěsce něco děsivějšího než člověk sám?

Příběh s kozlem ho tak vzrušil, že cítil ve spáncích tepat krev. Jak by nebyl rozčilen, vždyť taková příhoda nepotkala jistě ani jednoho lovce! To bude mít ve vsi o čem vyprávět! Ale je třeba pustit se dolů do soutěsky, už je pozdě. Uvidíme, jaká překvapení na nás čekají v Pardálí soutěsce!

Cesta po Čertové stezce se stávala čím dál obtížnější a nebezpečnější.

„Tváří ke stěně! Dívejte se jenom do stěny a jděte bokem šejdrem, tak jako já!“ poučoval děti Ašot, když se octly na nejužším místě stezičky. Kam jsme se to dostali! uvažoval s úzkostí, ale zároveň s nadšením.

Na jednom místě byla stezička přerušena bystřinou. Ašot se zastavil na okraji průrvy.

Kdyby neměl tak silně vyvinutý smysl pro čest a kdyby se nebál ostudy, byl by se obrátil a vyzval kamarády k návratu. Ale styděl se přiznat, že se bojí, a skočil na druhou stranu skalní průrvy. Ostatní dorazili na místo a zastavili se. S hrůzou se dívali dolů do hlubiny průrvy, jejíž dno se ztrácelo v mlze.

To ale už přestává všecko! Kam nás to táhne ten Ašot? pomyslil si Gagik pln úzkosti. Zmocňoval se ho strach, ale nemohl to říci. Kdyby tu aspoň nebyla ta holka!

Dodal si síly a se strojeným úsměvem ve tváři se pokusil zažertovat:

„Krásná příležitost spadnout dolů do propasti. Ani nestačíš vykřiknout a už jsi tam!“

Haso se na něho díval s posměchem.

„Kdyby vám přede dveře někdo položil kládu, dokázal bys po ní běžet?“ tázal se Haso.

„Jak by ne!“

„A nespadl bys?“

„Ne!“

„A kdyby ta kláda ležela přes řeku nebo nad propastí?“

„To už je horší…“

„To je přece jedno! Přestaň si myslet, že je dole pod tebou řeka nebo propast! Podívej se!“

A Haso, aniž se podíval dolů, přeskočil úzkou průrvu tak klidně, jako by to byla rovná cesta, v níž je malá trhlinka nebo přes niž teče potůček.

„Rozumíš?“ tázal se Gagika.

„Já rozumím, ale vysvětli to mým nohám!“

Ale rada, kterou jim dal Haso, skutečně pomáhala překonat obtíže. S jeho pomocí se všichni dostali na druhou stranu průrvy, ani jednou se nepodívali dolů do hlubiny a kráčeli dále tak pokojně, jako by stezička nebyla vedla na samém okraji propasti.

Po celou dobu myslil Gagik jenom na jednu věc: jak to zařídit, aby ostatní nezpozorovali, že se bojí? Proto na každém kroku povzbuzoval ostatní:

„Čeho se bojíte? Vždyť je to asfaltová vozovka!“

„Běž, Ašote, jdu za tebou, tak se nemusíš ničeho bát!“

„Zastav se, Ašote, vezmu tě za ruku, abys nespadl.“

Ašot se na něho podíval spatra, s opovržením, tak jak se někdy díval na své spolužáky.

„Vždyť se sám třeseš,“ nemilosrdně poznamenal Ašot.

„To jsem tak vzrušen,“ vysvětloval Gagik. Mistrně se mu dařilo zakrýt svůj strach.

To byla věc, kterou Sargis nedokázal. Všecek zalit potem, s nechutí se vlekl za hloučkem kamarádů a poprvé se ukázalo, že není tím, čím se zdál dole ve vsi.

A když viděl, že pasáček Haso je obratnější i odvážnější než on, na vlastní oči poznával, jak je sám malý a slabý.

Poznával, jak je malý a slabý, ale zároveň ho naplnil bezmocný hněv proti spolužákům, s nimiž nyní proti své vůli sestupoval dolů do Pardálí soutěsky…

KAPITOLA ČTVRTÁ

o tom, jak se příroda neohlížela na to, že se děti

musí vrátit včas domů

„Tak a jsme v proslulé Pardálí soutěsce!“ slavnostně prohlásil Ašot, slézaje se skály.

„Hurá! No a kde jsou kozy, které jsi sliboval? Přiveď mi je!“

„Počkej, Gagiku, měj strpení! Ve dne kozy odpočívají v jeskyních. Až vystoupíme nahoru, potom ti je ukážu. Teď vám povím něco o téhle soutěsce. Slyšel jsem to od tatínka. Tady mají divoké kozy svůj hrad. Vidíte, jak je soutěska opevněná? Jako hrad! Sem se nedostane ani jeden vlk! Proč? Protože…“

„Protože vlk nemá ruce, aby se zachytil skal a sestupoval dolů…,“ skočil mu do řeči Gagik.

„Ale medvěd?“ tázala se Šušik.

„Medvědovi nic nepřekáží. Medvěd vyleze i na strom. Ale divoké kozy se jenom tady cítí bezpečné před vlky,“ pokračoval Ašot. „Samy sem snadno seběhnou po skalních stěnách, protože mají kopýtka měkká a lepkavá jako smola.“

Mladí cestovatelé seděli na kamenech a zvědavě si prohlíželi soutěsku, do níž se doposud odvážil sestoupit jen lovec Aram se svými kamarády, a to pouze dvakrát.

Soutěska ležela uprostřed vysokých rezavě červených skal, které se podobaly opevnění s cimbuřím a věžičkami. Jenom zpředu byla zdánlivě otevřena, avšak každý vetřelec by se byl snadno mohl zřítit do rokle, do níž se každého jara s šuměním a hukotem valily z horských svahů bouřlivé potoky. V skalních rozsedlinách a na jejich úpatích rostly keře, kadeřavé kapradí a několik desítek nízkých, zakrslých jedlí, takových podivných a křivých, jaké mohou vyrůst jen na půdě bez vláhy. Tyto stromy úporně vzdorovaly všem bouřím a větrům. Jejich mohutné, pevné kořeny pronikly hluboko v tříšť kamenité půdy a přijímaly živiny z nedosažitelných hlubin země.

Horská úbočí svažující se k soutěsce byla pokryta kavylem a pýrem, nyní již suchým. Na vlhčích místech a v úžlabinách byl pýr tak vysoký, že Bojnacha, který se v něm s veselým štěkotem proháněl, nebylo ani vidět.

Soutěska byla pro divoké kozy dobrou zimní pastvinou. Ale kde ukájely žízeň v těchto suchých místech bez vláhy? Hojné stopy nasvědčovaly, že koz je tu mnoho. Hustou trávou procházely křížem krážem prošlapané stezky, místy byla tráva velmi zválená. Zde se zvířata pásla a odpočívala.

Když si děti dost odpočinuly a snědly část svých cestovních zásob, Ašot vstal: „A teď se podíváme do kozích brlohů!“

Po dnu řečiště, vymletého hojnými jarními přívaly, vystupovaly děti na skály, které tvořily zadní stěnu soutěsky. Výstup byl těžký a trval velmi dlouho. Zde si trochu odpočinuly a znovu se začaly šplhat nahoru, tam, kde téměř u vrcholu skály probíhaly souběžně stezky a vchody do jeskyň se černaly jako tmavé skvrny.

Bojnach, vzrušený zápachem koz, neúnavně pobíhal uprostřed mezi kameny a vesele štěkal; radoval se ze svobody, kterou mu Haso dopřával.

Ale divoké kozy nemohly snést přítomnost takového hosta. Několik jich vyběhlo z horských rozsedlin; stoupaly vzhůru do svahu. Vpředu běžel starý kozel a mával ohromnými rohy, které se podobaly dvěma mečům vloženým do pochvy. Kdovíproč, ale chvílemi se zastavoval a obracel hlavu dozadu. Na okamžik se zastavovali i ostatní kozlové, a tu z nich byly naráz skvělé terče. Ale kozy cupitaly docela pomaloučku; čekaly na kůzlátka.

Vůdce doběhl na zvlněný vrcholek hory, zastavil se na jednom z jejích výstupků a hrdě zdvihl svou krásnou hlavu. V té chvíli tvořil skvělý terč.

„Ach, kdybych tak měl s sebou pušku!“ vzrušil se Ašot.

Vytrhl Hasovi pastýřskou hůl a hrozivě ji namířil na kozy.

„Zmizte, zmizte, daruji vám život!“ zvolal jako na divadle.

Kamarádi se rozesmáli a Bojnach štěkal a hnal se za kozami. Ale kampak na ně!

„Jak jsou hezoučké!“ podivila se Šušik.

„Pozorovali jste, jak se kozy zastavují a dívají se nazpátek? Víte proč?“ zeptal se Ašot.

Děti mlčely.

„Asi odpočívají. Cesta byla namáhavá,“ vyslovila domněnku Šušik.

„Jakápak je to námaha pro divoké kozy! Kdyby chtěly, byly by v okamžiku na druhé straně hory. Kozlové se zastavovali jenom proto, aby se přesvědčili, zda je následují jejich družky.“

„Ano, maminky kůzlat…,“ s porozuměním řekla Šušik.

„Výborně, tak je to! Jen si nemyslete, že když jsou to zvířata, tak že nemají srdce,“ řekl Ašot tónem člověka, důvěrně obeznámeného s tajemstvími přírody.

„Ne srdce,“ opravila ho Šušik. „Ale pud…“

„Já říkám srdce, a ty si můžeš myslit pud, to je tvoje věc.“

Kozy přeskakovaly z kamene na kámen a ubíhaly ke skálám, které obklopují soutěsku na východní straně. Ztrácely se v záhybech svahu, rozrytého rozsedlinami, a někdy se míhaly jako téměř nepozorovatelné šedivé skvrny na úzkých, rovněž šedivých pěšinkách.

„Jak jsou hezoučké! Jak jsou hezoučké!“ šeptala Šušik. Viděla divoké kozy poprvé v životě a byla jimi okouzlena. A musíme přiznat, že i chlapci byli nemálo vzrušeni.

Když divoké kozy zpozorovaly, že je nikdo nepronásleduje, uklidnily se, začaly ukusovat trávu a jen chvílemi se ostražitě ohlížely, zdali jim nehrozí nějaké nebezpečí od nezvaných návštěvníků. Ale najednou se všechny vymrštily a zmizely na druhé straně svahu.

„Co je tak poplašilo?“ divil se Ašot.

„Neviděli jste to? Nevšimli jste si? Něco rezavého se kmitlo tamhle mezi kameny,“ mručel Sargis a ukazoval do dálky všecek bez dechu.

Ale ať se děti dívaly jak chtěly, neviděly nic kromě nevlídných šedých skal.

„Sargis začíná mít vidění,“ řekl posměšně Gagik. „To je asi z přebytku zmužilosti… To se stává velkým hrdinům!“

Ale Ašot tentokrát nepovažoval Gagikův posměch za oprávněný. Co mohlo kozy tolik poplašit? V soutěsce nejsou ani vlci, ani lovci… A znovu si vzpomněl na kozla, který mu odnesl čepici. My jsme je přece nevylekali… Něco jiného je muselo znepokojit.

Kozy zmizely a s nimi i vzrušení, které se dětí zmocnilo.

„Půjdeme se podívat, jestli tady budou ještě jiné zajímavosti,“ řekl Ašot a pustil se kupředu po uzounké stezce ke skálám nahoře.

Děti šly mlčky. Gagik se zastavil a dlaní si otíral mokré čelo. Dýchal těžce, stejně jako ostatní.

„Ašote, sestup je mnohem lehčí než výstup, viď?“ otázal se vážně.

„Jdi!… A kdopak se ještě před chvílí vychloubal?“ posmíval se Ašot. Ale když pohlédl na slunce, rozhodl se, že je na čase, aby se vrátili. „Dobrá, už je po poledni. Sejdeme dolů…“

Za chvíli si Gagik uvědomil, že na takových skalnatých místech je sestup bohužel stejně namáhavý. Tenká lýtka ho bolela a chodidla přímo hořela.

Děti se zastavily u velké prolákliny, která se černala pod skálami. Byl to vchod do hluboké tmavé jeskyně. Kdysi z ní pravděpodobně vytékala voda, vyhloubila tu jakési řečiště a obrousila kameny.

„Na jaře tu asi vyvěrá pramen,“ pospíšil si vyslovit svou domněnku Gagik.

„Žádný pramen! Podívej se, jaké je to široké koryto,“ řekl zamyšleně Ašot. „Skoro jako říční…“

Půda v jeskyni byla rovněž rozryta. To muselo být vodou! Ale kolik vody by muselo vytékat z jeskyně, aby se její kamenné dno takhle vyhloubilo!

„Tomuhle nerozumím,“ zavrtěl hlavou Ašot.

Skoro nepozorovatelný úsměšek přelétl Sargisovi po rtech. Zdálo se, jako by říkal: Když myslíš, že znáš přírodní vědy, tak nám to vysvětli!

„Zmije, zmije!“ pojednou s hrůzou vykřikla Šušik.

A opravdu: příšerná zmije – tlustá, šedavá, s krátkým tělem a plochou hlavou – visela zachycena ocasem za keř, který vyčníval ze skály nad vchodem do jeskyně.

„Kameny, kameny!“ vykřikli sborem.

Byli obvyateli Araratské doliny, a proto věděli, že gurza je nejjedovatější z tamějších zmijí. Několik zvířat ročně hynulo na její uštknutí. Proto byl strach a vzrušení, které děti ovládlo, zcela pochopitelné. Několika údery kamenů shodili zmiji ze skály a ubili ji.

„Vidíte?“ zvolal Ašot. „I oči má pokryty rouškou. Had se dívá skrz roušku. Proto tak špatně vidí.“

„Jak je to možné? Copak nemá víčka? Copak nemrká?“ podivila se Šušik.

„Ne, nemrká. Proto má takový studený a hrozný pohled. To je dobře, že jsme našli gurzu! Darujeme ji školnímu muzeu… Ale co je to tu za kosti?“ Ašot zdvihl několik kostí, které ležely na hromádce. Podle jejich tvaru usoudil, že jsou to kosti divoké kozy, která tu přišla o život.

Odhodil kosti a šel dál. Ale Šušik si lámala hlavu: Jak to přijde? Jestliže vlk do Pardálí soutěsky nikdy nezavítá, která šelma by mohla kozu roztrhat?

„Počkej, Ašote,“ ozvala se a vyslovila svou pochybnost. „Mýlíš se. Asi sem vlk přece jenom chodí.“

„Já že se mýlím?“ rozzlobil se Ašot. „Copak si myslíš, že orel nemůže kůzlata roztrhat?“

Sargisovi se nezamlouval Ašotův sebevědomý tón. Byl by býval

velmi rád, aby se jeho „protivník“ alespoň jednou v něčem mýlil. Vrátil se, zdvihl kosti, které Ašot odhodil, i rohy, které ležely nedaleko od nich, a zlomyslně se zeptal:

„Ty myslíš, že takové zvíře může orel napadnout?“

Bylo jasné, že kosti nebyly z kůzlete, ale ze statného kozla. Ašot se zarazil. Bylo třeba něco říci.

„Asi zdechl,“ procedil nakonec neochotně mezi zuby.

Ale Sargis mlčky ukázal na stopy zubů na jedné z kostí. Dětí se zmocnil strach. To znamená, že tady, v jeskyni, je nějaké zvíře?…

„Nesmysl! To muselo být už dávno,“ řekl Ašot a tvářil se bezstarostně; vzal Sargise za ruku a dodal: „To je dobře. Dáme je přírodovědeckému kabinetu… A co škeblí je tu! Sbírejte!“

„A co je tohle, Ašote?“ zeptala se Šušik.

Měla v rukou škebli velikosti dlaně.

Ašot vzal škebli, povrchně ji přelétl zrakem a přezíravě odhodil.

„Pěkný vedoucí mladých přírodovědců!“ znova řekl Sargis a zdvihl škebli. „Taková cenná věc a on ji zahodí!“

„Když má cenu, strč si ji do svého tlumoku,“ rozzlobil se Ašot.

Sargis neodpověděl, myslel si: Co se s ním budu bavit! Nepochopí, že jsme tady v těchto skalách našli mořskou škebli! A to je co říci!

Děti se toulaly po svahu a každé se snažilo najít něco zvlášť zajímavého. Ašot narazil na dvě ohromná orlí křídla a ihned se svým nálezem pochlubil. Gagik našel kámen, v němž se něco třpytilo, a zaručoval se, že objevil diamantová pole. Šušik se radovala jako dítě; nasbírala si ulity a různé kaménky a Haso jí tichounce a nepozorovaně odevzdával své trofeje; velké pero supa, rudý zobák koroptve… Z jedné jeskyně přinesl celou kytici květů, které zářily na slunci všemi barvami, ale vůbec nevoněly, protože byly… z kamene.

„Kamenné květy? Kdes je našel?“ podivila se Šušik.

Děti ji obklopily a podivná kytice, těžká a bez vůně, šla z ruky do ruky.

Vešli za Hasem do jedné z jeskyň a udiveně se zastavili. Země byla doslova vystlána pestrým příkrovem. Široký a zářivý sluneční paprsek procházel klenutým otvorem a čarovný podzemní svět kamenných květin zářil a hrál duhovými barvami.

Děti se dívaly s ustrnutím a strachem na nádherné divadlo, které se jim zdálo nepochopitelné, a chvilku se bály i pohnout.

Ze stropu jeskyně visely střechýle podobné ledovým. Také se třpytily a zářily, dávajíce tomuto podzemnímu paláci kouzelný ráz.

Děti se pokusily ulomit několik květů, ale nepodařilo se jim to; byly přímo srostlé se svými kamennými lístky a stonky. Jak by ne, vždyť kamenné květy a ledové střechýle nebyly ničím jiným než stalaktity a stalagmity, které se obvykle vyskytují v jeskyních vápencového původu. Voda rozpouští vápenec, stéká se stropu do jeskyně, vypařuje se, ale z roztoku vznikají fantastické tvary: rampouchy, květy, keře a někdy celé lesy.

Děti vyšly z jeskyně a dlouho mlčely. Ašot se loudal s hlavou svěšenou. Nechtěl doznat ani sám sobě, že neumí a nedokáže vysvětlit to, co viděli. Aby utajil rozpaky, hlučně a rychle seběhl do rokliny.

„Mišpule… mišpule!“

Zatímco děti trhaly sladké plody mišpule z nízkého stromu, Haso neklidně pozoroval severní horský hřeben, na němž se kupila mračna. Zdvihl hlavu, vdechl nosem vzduch, jako by se chtěl čichem o něčem přesvědčit. Vzduch se nenadále ochlazoval. Žluté listí na keřích začalo tesklivě ševelit jako osiřelá ptáčata. Haso měl předtuchu něčeho nepříjemného, a proto se odvážil pobídnout druhy ke spěchu.

„Rychleji! Rychleji! Už je pozdě!“ zvolal.

Ale děti byly tak zabrány do trhání mišpulí, že Hasově pobídce nevěnovaly žádnou pozornost. Když strom otrhaly, Ašot dokonce řekl:

„Kdoví, jestli se ještě někdy dostanem do Pardálí soutěsky. Pojďme se podívat, jestli tu nenajdeme ještě něco.“

Haso pohlédl na nepokojně pobíhajícího Bojnacha. Věděl, že pes svým jemným instinktem cítí změnu počasí. Na pastvinách pasáčkovi sloužil jako barometr. Ba i sám Haso tušil blízkost bouře. Ještě jednou varoval druhy, ale ti pobíhali dále po svazích. Bylo tu tolik dojmů, že děti ani nepozorovaly, jak se chýlil krátký podzimní den ke konci a jak slunce zapadlo za Velký Ararat.

Děti se shlukly a usedly na kameny. V paprscích zapadajícího slunce jim jasně žhnuly tváře rozpálené vzrušením a svěžím vzduchem. Horský vítr jim províval a čechral vlasy. Jak jim bylo dobře ve volné přírodě! Jaký to byl krásný odpočinek! Byly spokojeny se svým dnešním výletem. Byly spokojeny, že jim Ašot ukázal Pardálí soutěsku, která je jedním z přírodních divů jejich vlasti.

„Pojďme!“ poroučel Ašot. „Je čas jít domů!“

Ale nestačili sejít na dno soutěsky a vyjít na stezku, která by je dovedla domů, protože se zdvihl vítr tak silný, že se museli na chvilku zastavit. K tomu, aby se člověk zřítil z Čertovy stezky do propasti, nemusí být vítr silný, stačí i slabý. Proto si sedli na pokraj stezky. Doufali, že se vítr utiší. Ale vichřice zuřila stále silněji, hučela, běsnila, rvala listí ze stromů a z keřů, vystlávala jím rozsedliny a skuliny ve skálách a čistotně zametala stráně a pěšinky.

„Uvolňuje místo sněhu,“ řekl Haso stísněně a jeho slova děti poděsila.

Kdokoli z nich se mohl mýlit, ale Haso ne.

Dětem se těch několik minut, které strávily na studeném větru, zdálo věčností. Skály, které se ve dne v zářivých slunečních paprscích podobaly zlatým zámkům, hrozivě zčernaly, ztemněly. V soutěsce zvolna houstla mlha a z rokle bylo slyšet naříkání a skučení větru. Šušik se bázlivě přitiskla k Ašotovi, a když vzrůstal hukot meluzíny, třásla se na celém těle.

Stádo divokých koz vyběhlo z pozadí skal a ve zmatku prchalo kolem dětí k východu ze soutěsky. Poslední koza se na okamžik zastavila na záhybu Čertovy stezky, ohlédla se na setmělou Pardálí soutěsku a zmizela za horským hřebenem.

I kozy utekly… To bylo zlé znamení.

Kdyby napadl sníh, museli by zde zůstat, proto utíkají, problesklo Ašotovi hlavou a tato myšlenka ho vzrušila.

„Vítr neutichne! Vstaňte, půjdeme, pokusíme se odtud dostat,“ zvolal.

V té chvíli se ze skály utrhl kámen a s rachotem padal do bezedna. Malá jedlička, která zdvihala ze skalní rozsedliny svou kučeravou hlavu, se sklonila k zemi a zasténala.

„Seď!“ zatáhla Šušik Ašota za šos. „Seď, ať tě vítr neshodí do propasti!“

Ale Ašot nepovoloval.

„Půjdeme,“ vybízel tvrdošíjně kamarády. „Pevně se držte za ruce. Půjdeme husím pochodem!“

Skupina dětí jen s námahou vstala, utvořila řetěz a ostražitě postupovala. Ale po necelých dvaceti krocích se zastavili. Stezka se úžila a museli si sednout, aby se nezřítili do propasti.

Co počít?

Ašot si bedlivě prohlížel okolní skály. Pátral po nějaké vhodné jeskyni, v níž by bylo možno najít úkryt. Ale marně.

„Pojďme zpátky!“ zvolal.

Ale nikdo se nezdvihl z místa, neboť vstát bylo nebezpečné. Setmělo se ještě víc. Jeden neopatrný krok mohl způsobit, že by se stali obětí rozbouřených živlů.

Konečně Ašot zpozoroval, že nedaleko ve skále je tmavý otvor. Nic naplat, musíme se skrčit v té díře. Ale jak se tam dostanem? uvažoval a čekal, až vítr zeslábne; potom kamarádům nabídne toto přístřeší. Ale rozpoutané živly neměly v úmyslu ani na okamžik se utišit.

„Skrčte se a lezte za mnou!“ řekl Ašot a pustil se kupředu téměř po čtyřech, přidržuje se přitom balvanů.

Děti dorazily do dutiny, která byla vyhloubena ve skále po levé straně stezky, s vypětím všech sil, s rozedřenými koleny a lokty, a jakžtakž se tam směstnaly. Vstoupily dovnitř, přitiskly se jeden k druhému, proměnily se v živoucí klubíčko. Běda, roklina nebyla hluboká a její vchod byl širší než její nitro. Příroda, která vytesává jeskyně svým mistrovským dlátem, teprve začínala hloubit tuto budoucí jeskyni.

Přesto jim tu bylo dobře, nebo vítr do nich bušil jenom zepředu; záda a boky měly chráněny kamennými stěnami.

Ašot rozprostřel svůj tenký, ale široký plášť a přikryl jím zvenčí kupu těl. Takhle to jde, takhle se dá vydržet jednu noc.

„Mějte strpení,“ dodával Ašot mysli druhům. „Počkáme do svítání a ráno ze soutěsky vyjdeme.“

Setmělo se. Skály úplně zčernaly, vypadaly hrozivě a vítr zlověstně skučel. Zubaté vrcholky skal nebylo na ztemnělém pozadí oblohy téměř ani vidět. A dole se rozprostírala soutěska jako černé moře. Zpočátku se děti trochu zahřály, neboť se k sobě přitiskly, ale kameny pod nimi i za nimi byly prochladlé a jejich chlad jim pronikal až do kostí; začaly se chvět zimou.

Ach, kdyby tak byl oheň, pořádný oheň! říkaly si v duchu. Ano, oheň, to je život, bez něho není života.

Gagik si sedl na čepici.

Nač si mám chránit vlasy, když nejsou s to, aby mi v takovou těžkou chvíli zahřály hlavu? uvažoval. Když ji měl pod sebou, čepice bránila, aby mu chlad kamene pronikl do těla.

Nejhůře bylo Sargisovi. Ať dělal co dělal, nemohl se tu směstnat; dlouhé nohy mu pořád čouhaly ven. Není to žádná výhoda být velký. Zatracený blázen, ten Ašot! Dostal nás do pořádné bryndy! hořce přemítal.

Jenom Haso nemyslel na sebe. Kdykoli pohlédl na Šušik, trpěl pomyšlením, že křehké a slabounké děvče musí tak mrznout. Pasáčkovi nebylo příliš chladno. Kurdové jsou obyvatelé hor, dny i noci tráví na čerstvém vzduchu ve volné přírodě, a proto se dokonce i v létě teple oblékají. Haso měl na sobě teplou vlněnou blůzu s bavlněnou podšívkou. Byl by velmi rád blůzu půjčil děvčeti, ale ostýchal se. Kdoví, co by řekli.

Šušik byla v duchu doma, na jejich teplé zahrádce, kde na stromech zářily zralé broskve jako sluníčka. Poddávala se únavě a v sladkém snění viděla kolem sebe teplý podzim Araratské doliny. Ašotův hlas, dodávající naděje, doléhal k ní jakoby z dálky za devíti horami a devíti řekami: „Musíme mít strpení. Rozední se, zase vyjde slunce a vrátíme se se zpěvem domů…“

Děti slyšely Ašota v polospánku a hřála je jediná myšlenka: brzy, teď už velmi brzy budou doma. V této naději strávily noc. Ale když se po těžké a strašné noci rozednilo, začala sněhová vánice a celý svět se v ní ztrácel.

Hasova předtucha byla správná: vítr nejdříve všechno kolem vyčistil, aby udělal místo sněhu.

Tak začíná zima v našich horách…

KAPITOLA PÁTÁ

o tom, jak se střídala naděje se zoufalstvím

Po první noci v Pardálí soutěsce byly děti přepadlé. Až do úsvitu nezamhouřily oka.

Když se rozednilo, podívaly se po sobě, pokusily se na sebe usmát a tvářit se bezstarostně, neboť nechtěly projevit známky zoufalství před svými druhy.

„Byla pořádná zima, co?“ první zvolal Gagik. „Namouduši, to máme pěkný letní byt! Vzduch je mrazivý a čistý. V celé Pardálí soutěsce nenajdete jediný bacil.“

„Až přijdeme do vsi, tak vám ukážu le-le- letní byt!“ vyhrožoval Sargis, drkotaje zuby a protíraje si uslzené oči.

Jak vyšel Ašot z prohlubně, hned se dostal do vichřice. Vítr mu metal do tváře suché sněhové vločky. Celé okolí bylo zahaleno sypajícím se sněhem jako v mlze.

Vrátil se do prohlubně a setkal se s tázavými pohledy kamarádů. Je nějaká naděje? říkaly ty pohledy.

„Musíme počkat,“ řekl pochmurně, ale potom změnil tón: „Jsme v pěkné kaši! Můj otec jistě vzbouřil celou vesnici a všichni nás hledají v horách.“

A usmál se, jako by byl čerpal uspokojení z myšlenky, že celá vesnice je hledá v horách.

„To je dobře. Koho z nás neměli doma rádi, teď teprve si ho oblíbili!“ ozval se Gagik. „Ach, jak to zařídit, aby kámen byl měkký jako peřina!“

„To by se z něho potom nedaly stavět domy a mosty! Moje maminka asi pláče. Ašote, mohlo by se stát, že tu zůstaneme odříznuti od světa?“

Šušik očekávala slova plná útěchy.

„Ale nezůstaneme, neboj se. Jakmile přestane padat sníh, půjdeme.“

Ale sníh padal neustále. Během půlhodiny vyplnil všechny mezery mezi hroty skal a všechno před jeskyní zarovnal.

Haso vyšel ven, chvíli pozoroval hustou sněhovou chumelenici a zavrtěl hlavou. Pak nastavil ruku sypajícímu se sněhu a prohlížel si studené mrazivé vločky.

„Tak co tomu říkáš?“ zeptal se Ašot, když se Haso vracel.

„Bude to dlouho trvat, hrozně dlouho, a hodně ho napadne.“

„Kdepak, co nevidět přestane a půjdeme!“ mávl rukou Ašot. „Podívej se, jak drobně padá.“

V šeru se zabělaly Hasovy zuby.

„To je právě zlé, že padá drobně! Kdyby padaly velké vločky, brzy by přestal,“ řekl s jistotou.

A Haso se v počasí jistě vyznal.

Po těchto slovech ztratila Šušik všechnu naději.

„Tak tedy zůstaneme odříznuti od světa?“

Ašot, který ještě před chvílí byl v dobré náladě, se opět zasmušil. Trápila ho umíněnost přírody: Čekáš, čekáš, hodinu, pět hodin, nepřestane, sype se v jednom kuse. Kde by se v Ašotovi nabralo tolik trpělivosti!

„Není potřeba plakat,“ prohlásil suše a úsečně. „Buďme zticha a čekejme, co příroda udělá. Šušik, posaď se k Bojnachovi. Tak a teď se přitiskni zády k jeho měkkému boku. Když budeš mít záda v teple, tak se nenastydneš.“

Mlčeli. Sníh se neustále sypal, vánice neutichala. Ve vsi, ve svých teplých příbytcích, nikdy nepocítili děsivost přírody a její ničivou sílu. Tady, když neměli zbraně, prostředky, jimiž se člověk brání proti přírodě, neměli obydlí, teplý oděv a stravu, pocítili náhle divokost přírodních živlů, pocítili, jak bezbranný je člověk proti přírodním pohromám, zůstane-li s holýma rukama.

Copak kozy, těm nic neschází! Teď pěkně sedí v jeskyních, klidně přežvykují, k večeru vyjdou na pastvu, kopyty odhrnou sníh, odkryjí slehlou trávu a ukojí svůj hlad. Zajíci ohryzávají keře. Veverka se pustí do svých zásob, medvěd a jezevec usnou a přečkají celou zimu bez potravy.

Ti to mají snadné. Všichni se přizpůsobili krutosti přírody. Ale co si mají počít bezbranné a nezkušené děti?

Takové pochmurné myšlenky vyvolával v našich dětech sypající se sníh, ale naděje je přece ještě neopouštěla. Však nás nakonec přece jen najdou, myslely si a to jim dodávalo síly.

Dlouho tak mlčky čekaly, ale ani sníh nepřestával padat a nikdo nepřicházel.

Den minul, sníh se sypal bez ustání. Hlad a žízeň se hlásily a s nimi přicházely pochmurné myšlenky. Nikdo z dětí neměl hodinky. Kolik je vlastně hodin? Mlha ulehla, usedla na skály a zdálo se, že je pořád podvečer. Čas se vlekl zvolna.

„Vidíš, kam nás přivedl náš nerozum?“ vyčítavě zvolal Sargis. Chloupky na tváři se mu zježily, takže se podobal oškubané slepici. Ašot, který, chvílemi vycházel z jeskyně, aby zjistil, jaké je počasí, začínal být netrpělivý.

„Nech toho sýčkování!“ okřikl ho. „Pravý muž se pustí i do vánice a nevadí mu, že uvízne někde ve skálách. Ale ty sis asi zvykl jen na teplé skladiště v kolchozu.“

Ašot mluvil navenek s rozhorlením. Ve skutečnosti se snažil umlčet hlas svého svědomí. Po pravdě přivedl své druhy do těžkého postavení sám svou ztřeštěností.

„Konec vše napraví,“ utěšoval je Gagik, ale děsil se pomyšlení, že se může splnit Ašotova hrozba pronesená Sargisovi, že by mohli uvíznout v soutěsce.

Jedině Haso, který objímal svého věrného druha Bojnacha, opíral se o skálu a nepohnutě se díval, jak se venku sype sníh. Na jeho bronzově osmahlé tváři bylo vidět jemný, sotva znatelný posměšek: No padá sníh, nač ztrácet hlavu?, jako by říkal jeho pohled.

„Šušik, obejmi Bojnacha, Bojnach hřeje,“ obrátil se k dívce a tvář mu vzplanula ruměncem, přestože bylo chladno. Přišlo mu na mysl přísloví kurdských pastýřů: Oj, běda, kde jsi, léto? Léto je rodným otcem pastýře.

Potom se už na Šušik ani nepodíval a tiše si prozpěvoval smutnou kurdskou píseň:

„La, la, la, la, la…

Z pustých vesnic Kurdistánu

doléhá jen pláč a sten.

Kurdský pastýř ze zármutku

zpívá písně tesklivé.“

„Může strýc Avdal vydržet ještě den bez cukru a bez tabáku?“ tázal se Gagik a nebylo zřejmé, zda to myslí vážně, nebo v žertu.

„Může,“ odpověděl Haso.

„To je dobře, jestli vydrží, dobře to skončí. Zítra budeme zase doma. Jestliže budeme zítra doma, dejte sem všechny zbytky jídla, spořádáme je.“

„Ano, dej sem něco k snědku. Je čas něco sníst,“ souhlasil Ašot.

Vyňal z brašny chléb a sýr, odměřil šest stejných dílů a každému podal, co na něj připadlo.

Když Bojnach také dostal svůj díl a hned po něm chňapl, Haso upřel na Ašota vřelý pohled, a kdyby mu v tom nebyla bránila přirozená zdrženlivost, byl by Ašotovi vyjádřil díky za jeho laskavost. Haso se s chutí najedl a ostatní též. Bojnach se posadil na zadní nohy a s vyplazeným jazykem se tázavě díval z jednoho na druhého.

Jedli, zahnali hlad, ale slaný sýr zvětšil jejich žízeň. Nabírali sníh do hrstí a jedli jej, ale přitom si navzájem připomínali, že studený sníh by jim mohl ublížit. Varovali jeden druhého, ale prudká žízeň je nutila, aby si každý kradmo nabral ještě jednu hrst.

Buď jim bylo tepleji proto, že se vítr utišil, nebo proto, že se zasytili. Bylo jim tepleji a přišla na ně dřímota. Po předešlé probdělé noci měli nyní všichni těžká víčka.

V němé dřímotě strávili ještě asi dvě hodiny.

Náhle se ozval Ašotův radostný výkřik:

„Vstávejte, přestalo sněžit!“

Děti vyskočily, mnuly si oči a první věc, kterou spatřily před svým úkrytem, byly hromady bílého měkkého sněhu, který se tady nakupil a vytvořil hebkou pokrývku.

Děti zívaly; protahovaly zkřehlé a strnulé údy. Bylo slyšet pokašlávání a něčí vzdech.

„Píchá někoho? To by nám tak ještě scházelo!“ posteskl si Gagik. „Kdo je nemocen, ať zvedne ruku.“

Všichni měli tělo jako rozlámané, píchalo je v zádech, někteří dostali rýmu, ale kupodivu nikdo neonemocněl vážně. Čím to? Byli tak otužilí, anebo organismus v takových případech mobilizuje své vnitřní rezervy proti mrazu a hladu?

Zle byl na tom jenom Sargis. Když vydechl, píchalo ho v zádech, měl záda jako dřevěná.

„Hučí mi v uších a rýmu mám takovou, že nemohu ani dýchat,“ stěžoval si Ašot.

„No, kozel ti ukradl čepici v pravý čas,“ ozval se Gagik. „To nevadí. Lidé s chladnou hlavou uvažují jasněji. Pojďte, vyjdeme ven z toho medvědího brlohu, podíváme se, co se děje venku ve světě.“

První se pokusil vyjít ven Ašot, ale sotva vykročil, zabořil se do sněhu až po pás. Díval se do údolí, na vrcholy hor, a musel přimhouřit oči. Všechno kolem dokola, kam až dohlédl, bylo pokryto bílým příkrovem.

Za ním vycházeli ostatní kamarádi. Dupali po sněhu a rozhlíželi se kolem sebe. Bylo ticho, nikde ani známky života, jako by byl sníh pod sebou pohřbil nejenom skály a dolinu, ale i všechno živé tvorstvo. Keře úplně zmizely pod sněhem a stromky, rostoucí ve skalních rozsedlinách, skláněly větve až k zemi.

Stezku, po níž sem děti přišly, nebylo ani vidět.

KAPITOLA ŠESTÁ

o tom, jak nouze začala bez meškání tlouci na dveře

Chumelenice se utišila, ale zůstal sníh, mrazivý, hluboký sníh. Kam jít? Zpátky do údolí, nebo kupředu, za svobodou?

Svoboda byla lákavá, ale nedosažitelná. Děti se dívaly na Čertovu stezku. Zpod hlubokého sněhu bylo vidět jenom kameny, které ji vroubily, a ta místa, kde se stezka rozšiřovala a přecházela do malého prostranství.

Šero ještě nebylo, ale bylo pochmurno a obloha byla zatažená. Všechno nasvědčovalo tomu, že se den schyluje k večeru.

„Pojďme zpátky, budeme hledat nějakou vhodnou jeskyni,“ navrhoval Ašot.

„Cožpak nepůjdeme domů? Zase budeme spát na kamenech? Mám žízeň, Ašote!“

„Najdeme nějaké místo k přenocování a zítra uvidíme, co se dá dělat. Nezoufej si, Šušik, jednu noc to ještě vydržíme a ráno si nějak prorazíme cestu nebo pro nás přijdou lidé ze vsi. Chyťte se za ruce, půjdeme.“

Bojnach pochopil, v jaké náladě jsou děti, a vyběhl ven první. Za ním šel Haso. Zkoušel ve sněhu holí, kudy vede stezka, a opatrně se pohyboval vpřed. Pro ostatní už nebylo těžké kráčet v jeho stopách.

Došli na konec stezky, pustili se dolů po prudkém svahu, zastavili na rovném prostranství a oddychli si: konečně měli pevnou půdu pod nohama.

Ale kam jít?

„Pojďme, přespíme na kamenných květech,“ špičkoval Gagik.

„Vážně Haso, schoval jsi ty kamenné květy?“ se zájmem se tázala Šušik.

„Proč bych je zahazoval. Vždyť jsem je utrhl pro tebe,“ řekl Haso a celý se začervenal po svém upřímném doznání.

„Ne, takové květiny jsou na spaní moc tvrdé. Pojďme do jiné jeskyně, tam, kde jsme přišli na zmiji.“

Děti souhlasily s Ašotovým návrhem. Skutečně, Hadí jeskyně, jak ji nazvaly, byla dosti hluboká a pohodlná k bydlení.

Razily si cestu sněhem a stoupaly vzhůru k řídkému, nízkému lesíku, schoulenému pod skálami. Před nimi se bořil do sněhu Bojnach a vypadalo to, jako by plaval. Za ním, opíraje se o dlouhou hůl, razil dětem cestu Haso.

Sargis šel poslední po cestě již prošlapané, ale i to bylo pro něho příliš obtížné. Jámy, hrbolky a kameny byly skryty pod bílým příkrovem. Sargis o ně každou chvíli klopýtl a natáhl se na chladném sněhu jak dlouhý tak široký.

„Jděte rychleji, půjde se vám líp,“ radil Ašot.

A opravdu. Když děti napjaly síly a zrychlily krok, bylo jim tepleji a ožily. Měly hlad, ale ještě víc je trápila žízeň. Ašot však zcela rozhodně zakázal jíst sníh.

„Musíte vydržet, brzy najdeme vodu,“ prohlásil, ačkoli o tom nebyl najisto přesvědčen.

Přišli k úpatí skal nakupených u zadní stěny soutěsky. Zde stály doubky, na jejichž křivých a ohnutých větvích ležely těžké chumáče sněhu.

Prošlapávajíce sníh, dostaly se děti nakonec k Hadí jeskyni. Jeskyně skutečně vypadala příjemně; měla vysoké klenutí, hladké stěny a úzký vchod.

Haso v ní našel průchod, který vedl někam do nitra hory, a vklouzl do něho.

Po chvíli bylo odtamtud slyšet jeho hlas:

„Sláva, našel jsem vodu.“

Ale hukot vody – crrcrrcrr – se nesl odněkud zdaleka, a Haso ji nemohl ve tmě najít. Dlouho šmátral holí, ale nadarmo, její konec byl stále suchý.

Děti stály u stěn jeskyně a nějaký čas mlčely. Považovaly za nutné posoudit situaci a vyčkávavě pohlížely na Ašota.

„Jděte, připravte si na noc postele, hezky měkké a teplé! Musíme se do toho pustit!“ pravil zcela vážně. „Odpočinuli jste si, tak teď s chutí do práce!“

Nikdo se neptal, z čeho mají udělat postele; bylo jim jasné, že z listí. Včerejší vítr se o děti postaral, stačilo jenom jít a sebrat listí, které bylo naváto ve štěrbinách skal.

Ale Ašot je ke skálám nevedl. Zastavil se u nízkého stromku s krátkým a tenkým kmenem. Od kořene až po vrchol byl pokryt zeleným jehličím a z dálky vypadal jako malý zelený stoh.

Ašot setřásl z větví sníh a začal je lámat.

„To budou naše pérové žíněnky,“ řekl. „Rozumíte? Tak lámejte.“

Děti se s chutí pustily do práce, a když nalámaly, co mohly, odnesly větvičky do jeskyně. Musely olámat pět takových stromků, aby si mohly zhotovit pět postelí.

Potom bylo třeba udělat matrace.

Šušik obhlížela skalní rozsedliny a pojednou radostně vykřikla:

„Podívej se, Haso, co jsem tu našla listí!“

Pod kamenným přístřeškem skály zůstalo listí tak suché, že se děvčeti v rukou přímo drolilo. Šušik se snažila nabrat plnou náruč, ale nepodařilo se jí to, všechno jí zas vypadlo z rukou.

„Počkej, Šušik,“ přichvátal jí na pomoc Haso. „Vezmi si mou kazajku a nasyp listí do ní. A já si sundám blůzu a udělám z ní pytel.“

Děti nasbíraly nejen listí, ale i měkká stébla plevele a suchou trávu. Tak se zabraly do přípravy lůžek, že na čas zapomněly i na hlad i na žízeň i na nebezpečí, že uvíznou v jeskyni.

„Našel jsem čtyřiapadesát listů, Ašote, počítal jsem je, čestné slovo!“ ozvalo se zdola Gagikovo veselé volání.

Přinesly suché listy, trávu a stébla rostlin a rozprostřely to na svých ložích.

„To je nádherné místo, Ašote. Jestli budu mít oheň, vodu a chleba, nikdy se odtud nehnu. Stejně jsem už pomýšlel na to, jak se zbavit matematiky.“

Oheň, voda, chléb!

Těmito třemi slovy vyjádřil Gagik všechny myšlenky svých kamarádů a celou jejich starost.

Oheň, voda a chléb!

Chvilkové nadšení zmizelo a zůstala jen touha žít. Ale jestliže odtud nevyváznou a nikdo jim včas nepomůže a cesta se neuvolní, leda až za dlouhý čas, jak tu budou moci žít bez ohně, bez vody a bez chleba? Dnes ještě něco snědli, dalo se to ještě vydržet, ale jak mají snášet zimu a žízeň?

Ašot lezl po zemi a šmátral v úzké chodbě, která se tměla v pozadí jeskyně, odkud bylo slyšet bublání vody.

„Ne, voda je příliš daleko od nás,“ řekl, když se odtud vrátil.

„A co když budeme hrabat a tu chodbu rozšíříme?“ tázala se Šušik, protože měla největší žízeň.

„Dno je z kamene a stěny taky. Hrabat nemůžeme. Musíme si vymyslet něco jiného. Jestli se nám podaří získat oheň, získáme i vodu. Musíme rychle nasbírat palivo, dokud se docela nesetmí. Nebuďte zoufalí. Hněte sebou! Proč jste takoví schlíplí?“

Ale nebylo třeba pobízet. Všichni se dali do pohybu; cožpak může někdo klidně sedět, když je všem jasno, že jejich život závisí na ohni a že bez ohně jsou ztraceni?

KAPITOLA SEDMÁ

o tom, jak se dětem nedostávalo silných rukou pračlověka

Sargis se nepohnul z místa. Snad byl příliš unaven nebo propadl zoufalství.

„Nač zbytečně sbírat palivo,“ namítal. „Možná že nedokážeme ani rozdělat oheň.“

„Správně! Nejdřív se kupuje vůz a teprve potom koně,“ řekl Gagik, mrkl na Šušik a vyšel z jeskyně za Ašotem.

Sargis byl tedy nucen opustit své lože.

Ašot vylezl na malý doubek a ulamoval suché větve. Sníh padal na Sargise, který stál pod stromkem, ale Sargis se nehnul z místa.

„Jdi olámat větve z té malé jedličky,“ zavolal na něho Ašot. „Co tady trčíš?“

Ale než se Sargis pohnul, Haso už byl u jedličky, vytrhl ji ze země i s kořenem a odtáhl ji do jeskyně.

Šušik se mezitím lopotila s trním, a ať dělala co mohla, nepodařilo se jí ulomit ani větvičku. Mrazivý sníh ji štípal do hubených a tenkých prstíčků.

„To je pevné dřevo, Šušik, nech toho, zbytečně si rozedřeš prsty,“ něžně ji napomínal Haso. „Pojď sem. Tak… Vezmi tyhle větve a táhni je za sebou. Slož je v jeskyni!“

Pasáček Haso prožil svůj krátký život v horách a lesích. Nyní byl ve svém živlu, vstupoval na zasněžené skály, vykopával zakrslé jedličky v rozsedlinách, vytrhával je, odhazoval a pokaždé zavolal:

„Šušik, chytej!“

Gagik se pustil do starého pařezu a všecek zpocen pokoušel se ho vyvrátit ze země.

„Teď ti ukážu, jaký jsem chlapík!“

„S kým to mluvíš?“ ptala se Šušik.

„S pařezem. Nechce povolit, tak mu domlouvám, aby si dal říci!“

Ale pařez vězel pevně v zemi, musel ho pustit a jít do skalní rozsedliny, kde bylo množství navátého suchého listí.

„Kam jste to napadaly, do takových štěrbin a děr?“ promlouval Gagik k listům. „Pojďte zahřát vládce přírody, člověka!“

Každý přinesl něco. Jeskyně se naplnila suchým i mokrým palivem. Jenom Sargis stál nečinně na prahu jeskyně. Nic se mu nepodařilo najít.

„Nemáte náhodou někdo při sobě zápalku?“ zeptal se Ašot.

Všichni mlčky převraceli kapsy. Neměli ani jednu.

„Já jsem už jednou zkoušel kouřit, ale otec mi dal za vyučenou,“ postěžoval si Gagik. „Kdyby mně byl nechal kouřit, nemusel jsem se teď třást zimou.“

Všichni zmlkli.

„Ašote, přísahám přede všemi, že to na tebe nepovím. Jestli tajně kouříš, vyndej sirky!“ řekl Gagik neočekávaně a pátravě pohlédl na kamaráda. Ašot byl v rozpacích. Začervenal se.

„Nemluv hlouposti. Ještě tomu bude někdo věřit,“ koktal Ašot.

„Když tedy nekouříš, proč jsi sbíral dříví? Čím jsi ho chtěl podpálit?“

„O tom jsem neuvažoval.“

„Tak tedy nekouříš? Škoda!“

Potom chvíli Gagik uvažoval a řekl:

„Nejspíš budeme rozdělávat oheň jako pračlověk. Máme takový obrázek v učebnici.“

„Musíme to zkusit. Suché stvoly rákosí třete o sebe a uvidíme, kdo nejdřív rozdělá oheň!“

„To budeme rozdělávat oheň rukama?“ divila se Šušik.

Ašot se na ni podíval úkosem.

„Kaše se taky míchá rukama, tak proč bychom rukama nerozdělávali oheň?“ řekl ledabyle a přistoupil k dílu s velikou samozřejmostí.

„No co dělat, musíme se snažit získat oheň jako prvobytný člověk,“ řekl Ašot. „Vezměte dva suché kousky dřeva a třete je o sebe!“

Zatímco seděli na zemi a s námahou se pokoušeli získat oheň třením, tímto jednoduchým, ale pracným způsobem našich předků, Haso otevřel svou pastýřskou brašnu a vyňal z ní hubku. Před několika dny ji našel na starém ztrouchnivělém kmenu, vysušil ji ve žhavém popelu a schoval si ji. Chtěl ji dát otci k svátku.

„Dělejte, co umíte, ale já to budu dělat po svém,“ řekl kamarádům.

Haso poodešel stranou, položil hubku na plochý kámen a opatrně do ní tloukl druhým kamenem, aby změkla. Pak vzal nůž, nastrouhal ze smolných jedlových větví třísky a mezi hromadou kamení v jeskyni našel křemen. To však ještě nestačilo. Haso rozpáral podšívku u své blůzy a vytáhl několik chomáčků vaty. Když dokončil přípravy, začal v koutě jeskyně rozdělávat oheň.

„Tři, Sargisi, tři pořádně. Takhle oheň nerozděláš,“ pobízela Šušik kamaráda.

Ale ani jí se práce nedařila. A když se podívala na Ašotovo čelo, zalité potem, a na jeho prudce se dmoucí hruď, úplně přestala doufat, že oheň získají.

„Nejde to,“ doznával Ašot, jenž těžce oddychoval, a tentokrát se na Šušik ani nepodíval.

Věc dopadla neblaze. Snad se neměl před děvčetem tak naparovat.

„Věru, dá to víc práce než jíst škubánky,“ přisvědčoval Gagik. „To je to,“ pokračoval již docela vážně, „chce-li člověk rozdělávat oheň tak, jak to dělával pračlověk, musí k tomu mít také ruce pračlověka. Kdežto my? Jen se podívejte, jak vypadají naše ruce po té věčné písařině!“ A ukázal své dlouhé a tenké prsty.

Seděli mlčky a bez nálady.

V jednom koutě vlhké jeskyně kapala voda, což svědčilo o tom, že sníh taje a že je venku teplo. Ale v pochmurné a temné jeskyni bylo tak mrazivo, že se Šušik třásla po celém těle.

V přítmí na drsných a zmechovatělých stěnách jeskyně se leskly stopy hlemýždě.

Ašot vstal a vyhodil ven kámen, který se před nějakým časem odloupl od stropu sluje a spadl na zem. Jak hmatal ve tmě, našel ještě další kameny a nervózním pohybem je vyhazoval. Bylo zřejmé, že byl rozmrzen nezdarem, se kterým se setkalo křesání ohně.

„Krch, krch…,“ bylo slyšet v koutě sluje.

„Co děláš, Haso? Jde to?“ tázal se Ašot netrpělivě.

„Ne,“ odpovídal Haso provinilým tónem. „Mám špatný křemen.“

Dlouho seděli mlčky a všechny trýznila táž tíživá otázka: Jak rozdělat oheň? Jakým způsobem? Věděli naprosto bezpečně, že oheň je nutný nade vše ostatní a že bez ohně by zahynuli.

Ach, kdyby někomu zbyla v kapse aspoň jedna zápalka! Koho by bylo napadlo, že přijde čas, kdy bude na jedné zápalce záviset celý jejich život!

„Nemá smysl sedět takhle nečinně!“ zvolal Ašot, vzal dvě suché větvičky a znovu se vší silou pustil do přerušené práce; přitom pokradmu pokukoval po Šušik.

Všichni byli už vyčerpáni; všechna námaha však byla marná. Rákosový stvol v obratných rukou Ašotových se oddrolil a objevil se sotva znatelný dým a bylo cítit čmoud.

„Tak co? Jde to, nebo ne?“ pyšnil se Ašot a pohlédl směrem k Šušik.

Pach spáleniny vzrůstal. Chvíli byli plni nadšení a jeden za druhým se střídali ve tření kousků dřeva. Ale všechno úsilí bylo bezvýsledné.

Vyčerpáni usedli na ledovou kamennou podlahu a těžce oddychovali.

„Copak se takhle rozdělává oheň? Nedovedete nic jiného než se chvástat!“ ozval se pojednou Sargisův nespokojený hlas.

„A jak to dělal pračlověk?“ zvolal rozmrzele Ašot. Ruce mu už dřevěněly.

„Pračlověk? Dej si pozor, s kým se chceš rovnat! Cožpak ses neučil fyzice? Vysvětli nám na základě fyzikálních zákonů, proč nikdo z nás třením nerozdělal oheň? A řekni nám, co máme dělat, abychom jej rozdělali?“

Ašot rozpačitě mlčel. Vida, vždycky si myslil, že ten maminčin mazlíček ničemu z fyziky nerozumí. Co mu teď odpovědět?

Kdyby bylo v jeskyni světlo, Ašot by byl mohl pozorovat, jak Sargis, spokojený sám sebou, upírá na něho výsměšný pohled.

„Pole tření u tvých dřívek je moc velké, to je to. Proto se jenom zahřívají, ale oheň nevznikne.“ Odmlčel se a káravě dodal: „Když něco nevíš, tak se nejdřív zeptej kamarádů a teprve potom rozhoduj a rozkazuj!“

Poznámka byla oprávněná, a proto se Ašotovi zdálo, že je jízlivá. Rozhodl se, že se nevzdá.

„Viděl jsi obrázek v naši učebnici?“ rozhořčoval se. „Co je vidět na obrázku?“

„Je tam vidět, že nevíš, jak se rozdělává oheň,“ klidně odpověděl Sargis. „A je tam dále vidět, že se nejdřív musí vytvořit na rovné destičce prohlubenina, do ní se zasadí konec dřívka a rychle se jím kroutí. Pak je plocha tření dvou povrchů pětkrát menší, než jsi měl ty, a výsledky pětkrát tak velké. Pochopils to? Přesvědčil ses o tom, že pračlověk znal fyziku líp než ty? A to se jí neučil ve škole, přišel na všechno docela sám.“

Tentokrát Ašot urážku spolkl.

„Kde ale najdu plochou destičku? Co to děláš, Haso?“

Haso sebral plnou hrst různých kamenů, poodešel k východu ze sluje, jeden po druhém si prohlédl, a pak je odhodil. Potom vyšel ven a hned se probořil div ne po pás do kyprého, měkkého sněhu.

„Kam jdeš? Co hledáš?“ zvolal Ašot.

„Potřebuji černý křemen s ostrou hranou.“

„Tak to máš říci! Gagiku, pojď se mnou!“

Šušik se vyhřívala v zapadajícím slunci, ale chlapci husím pochodem kráčeli dolů na úpatí skály. Na jednom místě, kde skála vyčnívala, bylo sucho. Tam začali sbírat drobné kamínky.

„Je tohle křesací kámen?“ ptal se Ašot a podával Hasovi kus černého kamene.

„Ne, křesací kámen je hladký, vypadá jako černé sklo, a taky se tak leskne, má tenké vrstvy, a když se ulomí, má hrany ostré jako nůž.“

Sargis zdvihl jakýsi nažloutlý kamínek a pozorně si jej prohlížel.

„Vždyť jsi slyšel, že má být černý,“ poznamenal Ašot.

„Nezlob se na Sargise, Ašote,“ přerušil ho Haso, „to je taky křesací kámen. Dej mi ho, Sargisi, já to s ním zkusím. Opravdový křemen! Pojďte!“

„Tak co, našli jste ho?“ volala jim Šušik vstříc.

Gagik vypjal hruď, jako by se vracel z nějakého vítězného tažení.

„Brzy se to dovíš,“ odpověděl tajemně.

Haso vešel opět do jeskyně a klekl si vedle připravených suchých třísek a hromádky chrastí.

Chlapci byli strašně netrpěliví, když se z kouta jeskyně ozvalo křesání a v šeru se zatřpytily jiskry.

„Sláva!“ vykřikla Šušik.

„Tiše!“ přerušil ji Ašot. Vypadalo to, jako by se bál, že jiskry prchnou před jejím hlasem.

Krrrch, krrrch, krrrch…

Zlatově oranžové jiskry se vzněcovaly při každém úderu křemene o křemen, jednou ojedinělými záblesky, jindy v celých chomáčcích, a rozlétaly se ve tmě jeskyně.

Děti si sedly poblíž pasáčka na bobek. Nakláněly se a napjatě se dívaly Hasovi na ruce.

Ach, jak potřebovali oheň! Rozptýlil by zimu a pochmurnost této nevzhledné jeskyně. Oheň… Zdalipak někdy předtím přemýšleli o tom, jak je důležitý pro lidský život? Ne, naši předkové se ohni nadarmo neklaněli!

Haso pracoval tak soustředěně, že nevnímal ani okolí, ani své kamarády. Ale vždyť právě kvůli přátelům zapomněl na všechno na světě, když se sklonil nad lehounce doutnajícím troudem. Věděl, že na tomto kousku suché hubky závisí nyní jejich život.

Vzal do ruky suchou třísku, přiložil k ní troud a zlehka a pozorně začal na ni foukat, aby dechem neuhasil vznikající oheň a aby se pod proudem vzduchu oheň rozhořel a vzplanul.

„Tak jak to vypadá?“ nezdržel se Ašot a zavolal na pasáčka.

„Počkej, počkej, hned,“ mírně odpověděl Haso, ale jakmile zdvihl třísku, ustrnul. Oheň zhasl dříve, než vznikl.

„Tak vidíš! To je kvůli tvé netrpělivosti!“ vyčetla Ašotovi Šušik a vyšla z jeskyně.

Ostatní šli za ní. Haso šel s hlavou hluboko sklopenou. Vždyť už měl oheň, získal ho velikým úsilím. Proč se mu do toho pletli, proč ho nenechali práci dokončit? Teď chápal, proč mechanik farmy Gegerin nikdy nic nespravoval v přítomnosti zákazníka. „Přijď zítra touhle dobou a bude to hotové,“ říkal a zavíral se do své malé dílničky.

„Vzdal ses naděje? Proč nepokračuješ? Kde máš svůj křemen?“ zeptal se Ašot mrzutě.

„Křemen se obrousil. Ostré hrany se ztupily a už nedávají jiskry, vidíš?“ A ukázal Ašotovi tupý úlomek.

Děti strávily celou noc v chladné jeskyni. Mrazivý vítr proudil bez překážky otevřeným vchodem do jeskyně. Haso vyšel potichu z jeskyně, aby nevzbudil kamarády, sebral velké kameny a vytvořil z nich zeď, která alespoň trochu chránila vchod. Když skončil práci, vrátil se a objal svého nerozlučného přítele Bojnacha; uslyšel, jak Šušik těžce vzdychla ze snu. Snad ubohé děvče trpělo mrazem, nebo mělo lůžko příliš tvrdé!

Hasovi se sevřelo srdce. Kdyby alespoň ona nebyla s námi! uvažoval. Jí je hůře než komukoli z nás.

Vstal znovu a pečlivě ji přikryl silným, teplým svetrem, v němž strávil v horách nejednu noc.

Z hlubin jeskyně bylo slyšet jednotvárné nepřetržité bublání vody a venku vála vichřice. Jak se zdá noc dlouhá, když člověk nemůže spát!

KAPITOLA OSMÁ

o tom, jak se osvědčí stará zkušenost

Ráno, když vstali, měli špatnou náladu a hlavu těžkou. Haso byl první vzhůru; ještě než se rozednilo, opatrně sňal se Šušik svůj svetr, aby druzí neviděli, že jím byla přikryta; bylo by to nepříjemné. Potom se oblékl a vykradl ze sluje a zamračeně se rozhlížel kolem dokola. Po skálách Pardálí soutěsky se honila těžká, studená mračna, z nichž se sypaly drobné vločky sněhu, tvrdé jako písek, a bodaly ho do namrzlých uší.

„Nu, copak se dnes vůbec nerozední?“ slyšel za sebou čísi hlas. Byl to Ašot.

„Ne. Asi ne. Nezdá se.“

Ašot, mrzutý a prostovlasý, oddával se svým úvahám. Počasí se nelepší, nu, to se nedá nic dělat, to je věc přírody. Ale horší je, že se ještě neobjevil nikdo ze vsi. Jak to přijde? Kdyby se byl jeho otec vydal na cestu, rozhodně by se byl už dostal do Pardálí soutěsky. To je podivné. Nezbývá než čekat v nepohodě, bez ohně a bez potravy. Neměli by uvažovat,jakým způsobem by si prorazili cestu zpět?

Oba chlapci se tiše radili, ale nenacházeli východisko. Rozhodli se proto, že budou pokračovat ve svých marných pokusech o vykřesání ohně. Haso už od večera zahříval a sušil v klíně troud a kousek shnilého dřeva, takže měl větší naději než včera, že se jeho úsilí setká se zdarem. Našel venku hrst křemenů, a když vešel do jeskyně, znovu se skrčil v koutě, tváří obrácen ke stěně.

Troud a kousek ztrouchnivělého dřeva skryl ještě večer pod košili, aby uschly.

Kamarádi hořeli netrpělivostí. Když se všichni postavili Hasovi za zády, pasáček pozbyl klidu. Ruce se mu chvěly, nemohl se soustředit na práci, k níž je třeba velké pozornosti. Vždyť věděl, co to je, než se změní jiskra v oheň.

Nejdříve musí vzplanout troud. Z troudu přejde plamének na chumáček vaty a z vaty na suché, ztrouchnivělé dřevo. Trouchnivé dřevo doutná a kouří, ale nehoří. Oheň se rozhoří jen ze suchých třísek. Ale zkuste nechat rozhořet třísky od doutnajícího, trouchnivého dřeva tak, aby vzplanuly a daly oheň! Oheň se musí rozdmýchat, ale jak? Všechno závisí na tom, jak člověk fouká, na vzdálenosti, z níž se fouká, a na síle proudu vzduchu. Když se oheň rozdmýchává příliš zblízka, může uhlík, vydechovaný plícemi, slabý plamen udusit. Když je vzdálenost příliš velká, dech se k plameni nedostane, ale způsobí náraz vzduchu, obsahujícího množství kyslíku, a sotva dosáhne trouchnivého dřeva, plamen zhasne.

Haso to všechno věděl pouze ze zkušenosti, a proto nemohl tyto podrobnosti kamarádům vysvětlit. Vždyť to byli hoši ze vsi, chodili do školy, poučovat je, to není žádný žert! Naštěstí přišla v pravý čas Šušik. Právem jediné dívky směle promluvila s „vůdcem výpravy“.

„Ašote, nebudeme opakovat to, co se stalo včera! Pojďme pryč! Nač jste se tu všichni usadili?“ zvolala a všichni se poslušně vzdálili. Ale nikdo nemohl odtrhnout oči od pravidelných pohybů Hasových rukou a od houpajících se střapců kurdské čapky.

Ohnivé jehly se stejně jako včera rozlétly na všechny strany a rozpadly se v jiskry. V napjatém tichu byl slyšet i Hasův dech.

Náhle začal stoupat sotva pozorovatelný sloupek kouře nahoru a obtáčel se kolem Hasovy bílé kurdské čepice. Děti zatajily dech, a když ucítily ostrý zápach troudu, bylo jim, jako by se byl čas zastavil.

Za svůj kratičký mladý život nikdy ještě po ničem nezatoužily s takovou dychtivostí a s takovým napětím jako po tomto proužku chabého plaménku v šeru jeskyně.

Nejdřív ozářil Hasovu pravou tvář, pak začal vrhat na drsné stěny jeskyně rudé skvrny. Za Hasovými zády rostl a prodlužoval se jeho stín.

Když se Haso otočil, radostně se usmíval, a na zemi dýmala hromádka suchých větviček, praskala a vypouštěla veselé jazýčky plaménků.

„Hurááá!“ vzkřikly děti jako na povel a pod klenbou jeskyně zahřměl Bojnachův štěkot. Bojnach nechápal, co se stalo, ale radoval se z radosti svých pánů.

V tu chvíli zapomněli všichni na své těžké postavení. I Sargisova tvář se rozjasnila.

Ašot se radoval s ostatními, ačkoliv mu nebylo vhod, že oheň nezískal on.

Kurdský pasáček se dobrosrdečně usmíval a jeho oči tmavé jako trnky zářily jako jiskry, z nichž vzplanul oheň.

„Čím jsi oheň rozdělával?“ zeptal se ho Ašot.

„Čím? Čím jiným než křesadlem!“

„A kdes ho vzal?“

„Každý pastýř má křesadlo,“ odpověděl Haso.

„To je výborné! Bude se nám moc hodit. Foukej, foukej,“ polekal se najednou Ašot. „Oheň je v posledním tažení.“

Radost tedy netrvala dlouho, jiskry hasly.

Ale Haso uměl rozdělávat oheň i v dešti a bouři.

Přiložil k sobě konce dvou doutnajících třísek, nabral dech a pozorně a klidně rozdmychával uhasínající oheň. Kouř houstl a začal ho štípat do očí, až mu slzely. Pak se v kotoučích zdvihl až ke stropu a plazil se pod jeho klenbou.

Čím víc se oheň rozhoříval, tím víc Haso foukal.

Náhle se ozval praskot, plamen ožehl Hasovi obočí a třásně na čepici a vylétl vzhůru jako rudý vodotrysk.

Děti ani nedutaly, bály se, aby oheň znovu nezhasl. V jeho bledých záblescích bylo vidět, jak vzrušeně oddechují, zatímco oheň, zrozený uprostřed strachu, obrážel se jim v očích.

Syrové větve praskaly. Hustý dým se mísil mezi plameny a plazil se ven. Seděli kolem ohně a těšili se z lahodného tepla. Ale neúnavný Haso stále ještě něco kutil.

„Ašote já mám žízeň…,“ fňukala Šušik jako malé děcko.

„Žízeň?“ tázal se Ašot zamyšleně. „S vodou je to opravdu zlé. Pozoroval jsem soutěsku, ještě než napadl sníh, ale po vodě nebylo ani potuchy.“

„Jak to můžeš vědět? Zamanul sis, že tam voda není a dost!“ namítala Šušik.

„Kdyby tady byla voda, musela by kolem být nějaká zeleň… Snad…“

„Výborně, už jsi nás přesvědčil. Nemusíš už dál vysvětlovat,“ přerušil ho Gagik. „Raději nám poraď, v čem máme rozpustit sníh? Snad abychom našli nějaký kámen s prohlubeninou?“

„Ale co by to muselo být za kámen, aby nahradil hrnec?“

„Co tomu říkáš ty, Haso?“ obrátil se Ašot k pasáčkovi který byl čímsi zaměstnán.

„Já? Co bych tomu říkal? Připravuji vodu pro Šušik,“ odpověděl Haso a začervenal se.

„Vodu? Kde ji máš?“ radostně zvolala Šušik.

„Hned, hned ti ji dám.“

Nabral do čepice kameny různé velikosti, tak velké jako ořechy a jablka, hodil je do ohně a vyšel ven.

„To dělá asi proto, aby se oheň víc rozhořel. Hoďme tam tedy taky nějaké kameny,“ zažertoval Gagik a mrkl na kamarády.

Aby se oheň rozhořel? To asi sotva. Haso měl jistě jiné plány.

Vrátil se s ohromnou sněhovou hroudou, která měla tvar vejce. Jeden konec měla tupý, druhý špičatý.

Když kameny zčervenaly žárem, Haso vzal dva klacky a začal jimi z ohně vytahovat kameny a kladl je jeden vedle druhého k tupému konci sněhové koule.

Žhavé kameny se se sykotem propadávaly dovnitř. V jeskyni byla hustá pára jako v kovárně, když kovář vnoří roztavené železo do vody.

Nakonec vytekla z dolního, špičatého konce sněhové koule čistá průzračná voda a kameny i popel zůstaly nahoře.

„Pij, Šušik!“ pobízel Haso pln ostychu.

Šušik přiložila ústa k praménku stékajícímu dolů a začala dychtivě pít životodárnou tekutinu. Nikdy jí ještě voda nepřipadala tak lahodná a vzácná. Hltala mrazivou sněhovou vodu a zdálo se jí, že její žízni nebude konce a že nebude konce tomu nevýslovnému uspokojení, které přináší voda žíznícímu člověku.

„To bude vaše voda,“ řekl Haso a ukázal na roztávající sněhovou kouli. A když všichni utišili žízeň, vyňal ze své brašny kousek chleba, rozkrájel ho na stejné díly a každému dal jeden.

„To byla moje zásoba. Škoda že ho není víc!“ Zdálo se, že se omlouvá, že si s sebou vzal tak málo chleba.

Již dva dny neměl kvůli tomuto krajíci klid. Působil mu v žaludku takové kručení, že ho v noci div potajmu nesnědl. Ale ne, takový Haso nebyl. Takoví lidé jako on nezapomínají na přátele. Nikdy by svůj kousek nesnědl, dokud se nepodělí s druhem.

Suchý černý chléb připadal dětem sladší než čokoláda.

„Jediný nedostatek ten chleba měl, že ho bylo moc málo,“ pronesl Gagik vážným hlasem své mínění, pečlivě sebral drobty, které upadly na zem, a strčil je do úst.

„Vždyť mi maminka dávala na cestu lavaš,“ vzpomněla si Šušik. „Proč jsem si ho nevzala?“

„Šušik, pojď, vezmi dovnitř to dřevo!“

Když dívka vyšla ven, pasáček celý zpocený rozpaky strkal jí do ruky ještě kousek chleba.

„Vezmi si, já už nemám hlad. Už jsem se najedl,“ zašeptal a odběhl mezi stromy pro palivo na oheň.

KAPITOLA DEVÁTÁ

o tom, jak se ukázalo, že postavení dětí je ještě

těžší, než se domnívaly

Vyšlo slunce a v jeho paprscích se zatřpytily věžičky a cimbuří skalních hradů. Obloha byla bez mráčků. Všechen sníh spadl a nebeský azur byl tak čistý, jako by jej byla obrovská ruka pečlivě vysmýčila a vyleštila.

Na skalních stěnách pokrytých sněhem seděli orli a mlčky se dívali na nezvané hosty v Pardálí soutěsce. Na modravém pozadí nebes vypadali ptáci majestátně. Zdálo se, že to nejsou orli, ale že tam nepohnutě stojí pastýři v černých pláštích a bdí nad stády, jež se pasou na svazích. Anebo ještě spíše vypadali jako ostražití, přísní strážci, kteří hlídají přírodní pevnost Pardálí soutěsky.

S východem slunce zazněl na skálách i zpěv koroptví oslavujících ranní úsvit. Ano, život a radost se vyskytuje i na útesech zavátých sněhem!

Nálada dětí se zlepšila. Přimhouřily oči, dívaly se na Čertovu stezku a přemýšlely, jak by se nejsnáze dostaly odtud na svobodu.

„Ach, kdybychom tak měli lopatu, obyčejnou lopatu! Střídali bychom se a za dva dny bychom uvolnili cestu!“ řekl Ašot.

„Vždyť jsi povídal, že za námi přijdou a najdou nás!“ pravila starostlivým hlasem Šušik. Podezíravě se dívala Ašotovi do obličeje a snažila se přitom zjistit, zdali ji neoklame.

„Přijdou… Asi ještě na to nepřišli, že jsme v Pardálí soutěsce. Až obejdou všechno kolem dokola, někoho asi napadne, aby se podívali do soutěsky. Ale neměli bychom zatím zkusit, jestli nenajdeme něco, co by se podobalo lopatě?“

„S prázdným žaludkem nebudu uvolňovat stezku!“ protestoval Gagik.

Ašot se na něho úkosem podíval, ale protože měl sám hlad, řekl jen:

„Dobrá, půjdeme hledat lesní plody.“

Ale kam jít? Všechny keře a skály kolem byly přikryty sněhem.

„Ašote, kde jsme včera trhali šišky? Mně se zdá, že jich tam na keři ještě trochu zůstalo.“

„Ano, Šušik, půjdeme na šišky! Jsou tam ve výmolu, já si to místo pamatuju.“

A Ašot vykročil.

S námahou se prodírali sněhem, až se dostali k onomu stromu, setřásli z něho sníh a posmutněli. Zároveň se sněhem spadly i přezrálé šišky a zapadly do sněhu. Museli rozhrabávat sníh a zkřehlýma rukama je sbírat se země. Přesto každá sebraná šiška, byť sebemenší, způsobila dětem takovou radost, jakou by jim nezpůsobilo ani velké jablko, které by bylo zůstalo skryto na stromě a neočekávaně se objevilo.

Děti si dýchali na ruce, dlouho hrabaly ve sněhu, ale šišek bylo tak málo, že bylo brzy po náladě. Budou-li zavřeni v soutěsce ještě několik dní, kolik takových šišek nebo jiných plodů by museli najít, aby to přežili? Pomalu se jich začal zmocňovat strach z hladu.

Ale jistě brzy za nimi přijdou, najdou je. Vždyť jinak by tu zahynuli! Přijdou, už nás hledají! utěšoval se v duchu každý z nich.

„Podívej se tamhle, Haso! Nejsou to lidé? Héj, héééj, héééj! Tady jsme, tady!“ křičel Ašot a mával rukama.

Šušik zabušilo srdce. Zachránci jsou už tady?!

Ale lidé, které uviděl Ašot, se neozývali a nehýbali. Byly to ohromní orlosupi, stojící vysoko na bílých vrcholcích skal. Na pozadí modrojasného nebe se výrazně odrážely jejich tmavé siluety.

Haso vrtěl hlavou.

„A uvízli jsme tady,“ zabručel Sargis.

„Jsme teď robinzoni Pardálí soutěsky,“ dodával Gagik. „Ale Robinsona nikdo nehledal, kdežto nás naštěstí hledají a najdou.“

Dětem se znovu vrátila naděje, tak přesvědčivě a vesele zněl Gagikův hlas.

„Namouvěru, to bude velké neštěstí! Proč jste tak schlíplí?“ bodře zvolal Ašot. „Teď už je celá naše vesnice vzhůru a běhá po lesích a horách.“

„Ano, celá vesnice kromě skladníka Parujra,“ přerušil Ašota Gagik a mrkl na kamarády.

Sargis se ještě více zachmuřil a stiskl čelisti.

„Ten se přece nemůže odloučit od skladu. Příliš k němu přilnul,“ poznamenal Gagik a dostalo se mu odměnou úsměvu Šušik.

„Přijdou! Všichni přijdou a tvůj otec je povede!“ zvolala Šušik. „I letadlo přiletí. Musíme ale zapálit oheň, aby nás shora viděli. Pojďte nasbírat chrastí!“

„Ano, pojďme! Rozděláme oheň, jenže ne proto, aby nás našli, ale abychom v noci nezmrzli a aby nás nesežralo nějaké zvíře. A uvědomte si,“ neočekávaně vážně a vzrušeně řekl Gagik, „že za námi nepřijdou lidé ze vsi a nebude nás hledat letadlo…!“ Zdálo se, jako by teprve teď pochopil smysl svých slov, zbledl a vykřikl zoufale: „Kamarádi, jsme ztraceni!“

Dětem přeběhl po těch slovech mráz po zádech. Pohlédly na Gagika s údivem: je to on, jejich veselý kamarád, který nikoho nezarmoutí?

„Proč bychom byli ztraceni? Co to mluvíš, Gagiku? Copak vždycky neříkáš: Všechno dobře dopadne?“ napomínal ho Ašot.

„Ano!“ řekl Gagik. „Možná že všechno dobře dopadne, ale spoléhat smíme jenom na sebe. Vždyť sem nikdo nepůjde. Všichni nás budou hledat na Dálném východě!“

Všichni zmlkli. Jako by do nich blesk uhodil. Ašota přepadla slabost a usedl na kámen.

„Ovšem,“ řekl skleslým hlasem. „Ovšem, ten tvůj hloupý žert… Teď dostali naše dopisy…“

V okamžiku bylo po náladě. Den jako by se zachmuřil.

„Ztraceni…,“ opakoval Sargis Gagikova slova hluchou ozvěnou, dlouhé nohy se mu zatřásly a rty mu zmodraly.

Šušik tiše plakala a v duchu ze všeho vinila Ašota.

Dlouho mlčeli. Ašot se pokusil kamarádům dodávat mysli.

„Nu nebudeme si přece zoufat,“ pravil. „Půjdeme do jeskyně a rozděláme oheň. Uvidíme, co se dá dělat.“

„Chodé jaký dyrgé chazár…,“ dotvrzoval Haso, pohlédl na Šušik a začervenal se.

„Co?“ zeptala se přes slzy Šušik.

Haso se usmál a přitom se objevily dvě řady jeho bělostných, zdravých zubů.

„To je naše kurdské přísloví: Bůh je jeden a dveří je tisíc,“ vysvětloval.

„Nu, je-li tomu tak, jistě se nám jedny z toho tisíce dveří otevřou. Pojďme!“ Ašot vstal a směle vykročil.

Není třeba podotýkat, že i on se děsil pomyšlení, že zůstanou odříznuti v Pardálí soutěsce. Přestože byl ze všech nejodvážnější, nebyl zcela obrněn proti strachu.

Ale tento pošetilý hoch byl do jisté míry rád, že se bezděky dostal do tak neobvyklé situace. Uváznout v Pardálí soutěsce, stát se hotovým robinzonem, ale přitom být obklopen nesrovnatelně horšími podmínkami – mohla by se kdy naskytnout lepší příležitost, aby ukázal té „blondýnce“, že jsou u nás ještě jiní odvážní chlapci, že lčavanský Kamo není sám?

Došli ke svému příbytku, setřásli sníh na prahu a vstoupili dovnitř.

Oheň pohasl a jeskyně vychladla. Vhodili do ohně zbylé chrastí a mlčky ulehli na svá lože vystlaná suchým listím. Kouř naplnil jeskyni, pak chrastí zapraskalo a vyšlehly plameny. Červené jazýčky se kmitaly mezi chrastím, na všechny strany se linulo líbezné teplo ohně a bledé tvářičky se zbarvily krví.

Oheň je život, oheň rozptyluje chmury. Děti se zvolna vzpamatovávaly z utrpěného otřesu. Co všechno se v životě nepřihodí! Za zkoušku to stojí. S kamarády se neztratíš, uvažoval Gagik, a zdá se, že i v mysli druhých dětí se rodily myšlenky poklidnější a jasnější.

Všichni cítili, že je třeba přezkoumat, co se stalo, a uvědomit si, co učinili. Podruhé už nesmějí uvíznout v žádné soutěsce, musejí si vzít ponaučení.

Čekali, co řekne Ašot.

Ašot se na otcových loveckých výpravách nejednou dostal do svízelné situace. Jen on tedy mohl přijít na nápad, jak odtud vyváznout. Cítil, že se bezděky stává nevoleným vůdcem.

Promluvil slavnostním způsobem, který byl pro něho příznačný, jako kdyby vystupoval na schůzi:

„Soudruzi, musíme si uvědomit, že nemáme k dispozici nic, vůbec nic, a že takto, s holýma rukama, musíme žít, dokud nás nenajdou anebo dokud my sami nenajdeme východ z této pevnosti. Stejně jako Robinson budeme nuceni sami si opatřovat potravu.“

„Jako Robinson! To se ti povedlo!“ přerušila ho s pláčem Šušik. „Robinson se dostal na ostrov, kde nebyla zima, kde bylo teplo, a měl kolem sebe bohaté rostlinstvo, kdežto my…“

„Právě! I lamu dojil! Co mu scházelo?“ dodával Gagik.

„Ano, nezapírám, že jsme v těžší situaci než Robinson. Ale on byl sám a nás je celá skupina. Kolektiv je velká síla, to přece dobře víte. A pak, což nejsme pionýři?“ Ašot zesílil hlas a zadíval se kamarádům do tváře. „A jak byl vychován Robinson a jak jsme vychováváni my? Není v tom rozdíl?“

Ašot cítil, že kamarádi potřebují silných a povzbudivých slov. Pokračoval pevným a klidným hlasem, ale stylem řečníka na táboru lidu:

„Je pravda, že místa, do nichž jsme se dostali, jsou nuzná a skoupá. Z tohoto hlediska byl na tom Robinson opravdu lépe než my. Ale jestliže si budeme počínat ukázněně, vydržíme. Bude to pro nás obtížné, boj s přírodou nebude lehký. A proto, aby nikdo v tomto boji nezahynul, bude nutné zachovávat nejpřísnější kázeň. Proto vám navrhuji, abychom si nejdříve zvolili vůdce, kterému se všichni musí podřídit. Musíme postupovat ukázněně, spořádaně, organizovaně. Jako na vojně. Jinak zahyneme.“

„Vůdce? Jakéhopak vůdce!? Chceš se uchopit moci, že?“ ozval se Gagik.

„Dobrá, tak tedy ne vůdce, ale náčelníka. Je třeba, aby tu byl někdo, kdo by udržoval řád, který si stanoví kolektiv. Prosím, můžeme si utvořit pionýrskou skupinu,“ navrhoval Ašot.

„Skupinu? Nač?“ znovu odporoval Gagik.

„Zvolíme si prostě velitele.“

„Dobře, říkejte mu jak chcete, ať je to vůdce, náčelník nebo velitel, ale tomu, koho zvolíme, se musíme podřídit.“

„Samozřejmě, ale pod tou podmínkou, že bude dobře pracovat pro ty, kteří ho zvolili,“ řekl Gagik. „A když to nedokáže, upozorňuji včas, že ho hned zase svrhnem tajným hlasováním.“

„Naším velitelem budeš ty, Ašote,“ pronesla Šušik své mínění tak chvatně, jako by se bála, že by mohl být zvolen někdo jiný.

„Ano, ty máš k tomu schopnosti,“ řekl Gagik.

„Proč myslíš?“ tázal se Ašot. Cítil, že se pod vážně pronesenými slovy něco skrývá.

„Proč?“ opakoval Gagik. „Protože ty dokážeš i při obyčejné kamarádské rozmluvě mluvit úředním tónem.“

Ašot se zamračil a pohlédl na Hasa a Sargise. Ale oba chlapci mlčeli.

„Jaký máš na to názor ty, Sargisi?“ tázal se Gagik.

„Mně je to jedno. On nás sem zavedl, tak ať přemýšlí, co máme dělat. Já se do ničeho míchat nebudu.“

„Budeš!“ přísně zvolal Ašot. „My tě k tomu přinutíme!“ V hlase mu zněla hrozba.

„Vidíš? Neříkal jsem, že je nejvhodnější?“ smál se Gagik. „Každý nedokáže takhle vládnout a takhle mluvit!“

Ašot byl tedy zvolen náčelníkem. Šušik se za to přimluvila první, ačkoliv byla přesvědčena, že je Ašot drsnější, než je třeba. Děvčeti se nelíbil ani jeho suchý velitelský tón. Ale kdoví, možná že v takových tvrdých podmínkách je zapotřebí, aby velitel měl právě tyto schopnosti.

„Budu tedy vaším velitelem,“ ukončil Ašot řešení této otázky. „Sargis měl pravdu, když řekl, že já jsem příčinou vašich útrap, a vynasnažím se tedy udělat všechno, abych zachránil vás i sebe. Řekl jsi pravdu,“ obrátil se přímo k Sargisovi. „Ale nech svých nevraživých způsobů. A fňukání už taky nechci slyšet. Jaké jsou naše úkoly? Musíme přemýšlet o tom, jak získat nějakou potravu. Je třeba vytvořit snesitelné podmínky pro pobyt v jeskyni, vždyť je možné, že v ní budeme muset dlouho zůstat. Vyrobíme si nástroje na očištění stezky od sněhu, zkrátka uděláme všechno, co je v našich silách, abychom se odtud dostali. Ach, kdybychom měli aspoň nůž! Vždyť bez nože nemůžeme udělat vůbec nic…“

„Nůž máme,“ klidně řekl Haso.

„Máme?“ vyskočil Ašot radostí z místa. Oči se mu rozzářily, jako kdyby už našel způsob, jak se dostat z Pardálí soutěsky. „Nelžeš? Ukaž!“

Haso vyndal z kapsy ostrý pastevecký nůž a podal ho Ašotovi.

„Drahý kamaráde!“ vzrušeně vykřikl Gagik. „Kdes ho vzal?“

„Jak to kde? Copak jsem Armén, abych chodil bez nože? Každý Kurd nosí u pasu nůž.“

Hasův nůž šel z ruky do ruky a děti si ten hrubý nástroj prohlížely se zájmem jako nějakou vzácnost.

Nu, teď se dá leccos udělat, snad i nářadí k odstranění sněhu.

Ašot znovu nasadil velitelský výraz a shrnul výsledky dne.

„Tak, teď máme obydlí, snad trochu nepohodlné,“ pravil. „Máme oheň, a co je nejdůležitější, máme i nůž.“

„Promiňte, a co šaty? Ty nejsou důležité?“ řekl Gagik a přitom si prohlížel pozorně kamarády.

Děti byly opravdu ošaceny, některé více, některé méně dostatečně. Když odcházely na farmu, drobně mrholilo, a to byl pro každou matku vhodný důvod, aby své dítě tepleji oblékla. Ašota doma přemluvili, aby si vzal přes šaty podzimní převlečník. Stejný plášť měla na sobě Šušik. Jenom Gagik byl oblečen velmi nalehko. Měl na sobě obyčejnou košili a letní bundu bez podšívky.

Ašot přehlédl své mužstvo, neboli, jak řekl Gagik, „provedl inventarizaci“, zdvihl se a nařídil:

„Vstaňte, jdeme hledat potravu!“

KAPITOLA DESÁTÁ

o tom, jak těžkým činí život okolnost, že lidský žaludek

není přizpůsoben potravě, kterou dává darem příroda

Kdo řekl, že Pardálí soutěska je chudá a že je tam nouze o potravu? Není to pravda! Je jí tam dostatek. Ale nic z toho, co děti nacházely, když odhrabovaly sníh, obracely kameny a prohlížely doupata, se naprosto nehodilo za potravu člověku. Za dlouhá tisíciletí se lidská kuchyně příliš oddálila od přírody.

Přestože sněhu bylo vysoko, všechno, co žilo a bydlilo v Pardálí soutěsce, se něčím živilo. Kozy, orli, koroptve, dokonce i zajíci, jejichž stopy děti toho dne objevily. Jenom děti zůstaly o hladu, a čím déle se snažily získat něco, čím by svůj hlad ukojily, tím většímu zoufalství propadaly.

Jak nepropadnout zoufalství, když ani pod duby nenašly jeden jediný žalud! A podle všech příznaků měly duby letos bohatou úrodu. O tom podávaly výmluvné svědectví prázdné misky od žaludů, které zůstaly na stromech mezi suchým listím.

Pod skálami, které uzavíraly soutěsku zprava, stál starý ořech s větvemi široce rozloženými. Zasadil ho tu člověk, či vyrostl divoce? Na těchto jižních svazích bylo plno planých ořechů, jejichž plody se ničím neliší od ořechů pěstovaných.

„Odhrabte sníh, chlapci! Ořechy, to není špatná potrava!“ zvolal Ašot vesele, patrně jen proto, aby zlepšil náladu ostatních.

Chlapci odmetli pod stromem sníh, dýchali si přitom na omrzlé prsty a prohlédli i spleť kořenů, ale nenašli ani jeden ořech.

„Dobrá. Veverky posbíraly všechny ořechy a ukryly je ve svých skrýších. To je možné. Ale kam se poděly žaludy? Mohl by být v této nedobytné pevnosti medvěd?“

Když se děti hladové, znavené a zoufalé znovu shromáždily v jeskyni, Ašot pravil:

„Každé zvíře zanechá za sebou ve sněhu stopu. Zdejší zvěř zřejmě žije v doupatech. Zítra se vypravíme na cestu, půjdeme po stopách některého zvířete, najdeme je v doupěti a…“

„A nasadíme mu na hlavu něčí čepici a vrátíme se,“ dokončil za Ašota Gagik.

Všichni vtip pochopili, bylo to k smíchu, ale nikdo neměl odvahu se smát. Všichni cítili nebezpečí, že umřou hlady.

„Jestliže však nás všech pět obklíčí jeskyni, kam zvíře uteče?“ pokračoval Ašot.

„Neuteče, ale čím je zabijeme? Máš samé velké plány a nic víc,“ zamručel Sargis, aniž pozdvihl hlavu.

„V tom si taky budeme vědět rady. Podle mého názoru si musíme vyrobit pevné nože, nástroje a zbraně. Viděli jste v učebnici dějepisu obrázky zbraní, jaké si vyráběl pračlověk?“

Nikdo nic nenamítal a Ašot se obrátil k Hasovi:

„Vezmi nůž a vyřež každému z nás hůl, tamhle z toho mladého dubu.“

„Jaké hole? Dlouhé, nebo krátké?“

„Dlouhé i krátké. Jako topůrka sekyry, jako násady k lopatě. Aby se s krátkou mohlo tlouci zblízka a dlouhou zdálky.“

Ašot mluvil tak rozhodně, jako kdyby zvíře, sedící někde v jeskyni, čekalo jen na to, až přijde a pustí se do něho svým nářadím, dlouhým i krátkým.

„Gagiku, pojď se mnou! Sargisi, přines několik větších kamenů. Ale ať nejsou kulaté, aby se daly přivázat! A ty, Šušik, budeš dávat pozor na oheň. Vůbec, Šušik, nezapomeň, že od nynějška za oheň odpovídáš ty. Jestli uhasne, jsme ztraceni. Rozumíš?“

A Ašot se energickými pohyby zvedl a vycházel z jeskyně.

„Oheň neuhasne! Půjdu taky,“ vyskočila Šušik. „Snad vám budu moci taky v něčem prospět.“

Gagikova samolibost byla dotčena.

„Ty? Cožpak nejsme muži? To by bylo hezké, abychom my čtyři nedovedli uživit jedno děvče!“

A vypjal svou vpadlou hruď a vykročil.

„Ale kde jsou jací muži a kde jsou zbraně?“ poznamenala Šušik s mdlým úsměvem přikládajíc dříví na oheň.

„Nechlub se, když jdeš do boje, ale teprve až se vrátíš!“ napomínal Ašot zvenčí pyšného kamaráda.

„Ale milý Ašote,“ bránil se Gagik. „Jak je vidět, nevyznáš se v ženských. Pořád jim něco vadí.“

Zatímco Haso nedaleko od jeskyně pracoval na násadách k budoucím zbraním, Ašot prohlížel stromy a křoví, které rostlo kolem, a uvažoval:

„Musíme najít mladou, hebkou kůru, z které bychom mohli udělat provazy.“

Jeskyně, v níž se děti usídlily, byla v hořejší části soutěsky. Zdálo se, že jejím otvorem soutěska začíná a vine se dolů a neustále se rozšiřuje. O něco níže byla kdysi nějaká jáma. Během dlouhých let do ní nanášela voda písek a bahno, až ji vyrovnala s okolním prostorem. Vytvořilo se malé rovné prostranství, velké asi jako mlat. Na jednom konci rostlo rákosí a vedle něho stála vrba a dva jilmy, stromy, které zpravidla rostou na vlhkých místech.

Mladý jilm má pružnou a pevnou kůru. Proto když ji Ašot odřízl a začal stahovat, jedna větev zůstala obnažená. Za chvíli byl holý skoro celý jilm a okolo něho ležely na zemi na hromadě dlouhé pruhy kůry.

„Teď už budeme mít i provazy!“ řekl Ašot. „Seberte je a doneste k ohni! Haso, vezmi nůž a pusť se do práce!“

Večer za plápolání ohně přivazoval Ašot kameny k holím, které přinesl Haso. Kameny byly různé tvarem i velikostí, velké i malé, ostré i tupé, zkrátka jako ty, jež byly nakresleny v učebnici dějepisu. Vznikly pravěké zbraně: sekyra, kladivo, mlat, všecky křivolaké, ale těžké a vhodné k úderu.

„Uhodit bych tím dovedl, ale zabíjet bych se tím bál!“ prohodil sám k sobě Gagik prohlížeje si veliký mlat.

Tentokrát se kamarádi trochu zasmáli. Pohled na zbraně jim dodával naděje.

Ale Ašot nebyl spokojen.

„Tlouci tím můžeme, ale k řezání se nehodí ani jeden z těchhle nástrojů.“

„To je pravda, všechny jsou tupé,“ podotkla zklamaně Šušik.

„Neměli bychom udělat také nějaké ostří?“ ptal se Haso, a když dostal souhlas, vyběhl ven.

Ašot šel za ním a brzy nato s hekáním a funěním valil do jeskyně dva velké kameny. Udeřil jedním o druhý a kameny se roztříštily na několik kousků s ostrými hranami.

Bojnach seděl u ohně a se zájmem přihlížel, snaže se pochopit, čím se ti lidé zabývají, a v pozadí Šušik přidávala dříví do ohně a posouvala řeřavé kusy doprostřed ohniště.

Podlaha jeskyně byla z bazaltu, rovná, uhlazená.

„Sargisi, vezmi tenhle kámen a nabruš ho ostrým koncem o bazalt! Budeme z něho mít sekerku.“

Možná že se Sargisovi nezamlouval tón, jakým to bylo řečeno, možná též že si vzpomněl na staré urážky, těžko říci, ale jisté je, že se ani nepohnul, snad také proto, že třeba ani neslyšel. Seděl opřen o pařez a mlčky se díval do ohně.

Ašot svou výzvu neopakoval. Obrousil kámen sám a přivázal jej k násadě.

„Teď máme něco na způsob sekyry a kamennou palici. Ale to je málo. Jestli se nám nepodaří v nejbližších dnech dostat se odtud, budeme si muset opatřit ještě jiné a důkladné zbraně.“

„Pořád mluvíš jenom o zbraních! A co postele? Na těchhle se nedá ležet!“ zlobila se Šušik.

A opravdu, jehličí jedlových snítek přeschlo, odrolilo se pod tíhou těl a opadávalo a teď tu trčely jen pichlavé klacky. Lůžka bylo nutno upravit, dát na ně čerstvé větve a pokrýt suchým listím. Šušik si to alespoň tak představovala.

„Vždyť Ašot je lovec, nač on potřebuje postel?“ řekl jízlivě Sargis.

„Postel? Snad nechcete pérové žíněnky?“ odpověděl stejně posměšně Ašot. Ale cítil, že Šušik má pravdu. Na zbraně je dost času, nejdříve je třeba se starat o lože.

Ale stejně už je pozdě. Krátký den se již chýlil ke konci, venku bylo tma a zima. Co mohou teď hledat?

„Jídlo a postele musíme nechat na zítra. Podíváme se po něčem,“ řekl Ašot. „Teď bychom měli uvažovat o tom, jak se zbavit toho protivného kouře…,“ zakuckal se a otíral si oči, do nichž mu vstoupil kouř. „Gagiku, nevíš, co s tím?“

„Proč ne? Když si lehneš, tak ti kouř nevadí,“ odpověděl Gagik a pohybem hlavy ukazoval na Sargise.

„Lehneme si, všichni si lehneme, a kdo bude za nás pracovat?“

Syrové větve praskaly a kouřily. Vchod do jeskyně byl nízký a kotouče kouře se válely uvnitř, hromadily se a stoupaly ke stropu. Hnědý, dusivý, štiplavý čmoud. Všichni měli oči zarudlé, všichni kuckali a kašlali, a jen když leželi na podlaze, mohli lépe dýchat.

Ašot vyšel a pozoroval jeskyni zvenčí. Kouř vycházel jenom vchodem. Stoupal nahoru a vinul se po kamenech nad jeskyní.

K tomu, aby se kouř odstranil, bylo by nutno udělat otvor nahoře, v klenutí. Ale čím? Kamennou palicí? Nebo Hasovým nožem? Vždyť nemají nic jiného!

Ašot přemýšlel, přemýšlel, ale nepřišel na nic a vrátil se do jeskyně. Nálada byla tak skleslá, že bylo nejvhodnější promluvit si se Sargisem. Ašot alespoň byl o tom přesvědčen.

„Sargisi,“ oslovil ho Ašot. „Mně se nelíbí tvé chování. Všichni musíme pracovat ze všech sil, abychom nezahynuli. Kdybychom se měli pohybovat tak líně jako ty…“

„Pohybuju se tak, jak jsem zvyklý!“ přerušil ho Sargis.

„Já vím, že jsi tak zvyklý. Jenže to jsi byl doma a všechno jsi měl připraveno. Ale teď nemáme nic. Oheň je přece taková obyčejná věc, ale už to, že je ho třeba neustále udržovat, vyžaduje veliké úsilí. Kdybychom si měli všichni počínat jako ty, neopatříme si ani chrastí do ohně, o jídle ani nemluvím…“

Výtka byla spravedlivá, ale Sargis ji přijal podrážděně.

„To znamená, že mezi vámi jsem lenoch jenom já?“ tázal se rozdurděně.

Jak s takovým člověkem vyjít? Každý horečně shání, snaží se ze všech sil, aby něco vykonal, ale on tu stojí, ruce si strčí do kapes nebo leží u ohně a kouká do stropu. A když musí jít do práce, vleče se jako svázaný. A neuzná to, není si toho vědom, nestrpí výtku, hned se urazí.

„Nezlob se, Sargisi, ale ty nerad pracuješ,“ vložila se do rozhovoru Šušik.

„To by tak scházelo, aby mě poučovala holka! Vlasy dlouhé, ale rozum…“

„Ty jsi vůbec takový! Pamatuješ se, jak jsi se také nechtěl vůbec zúčastnit, když naše škola vysazovala alej do Mejlu,“ zvolala podrážděně Šušik.

„A dobře jsem udělal! Budu sázet k cestě ovocné stromy, aby si z nich trhal každý, kdo půjde okolo!“

Ašot vyčítavě vrtěl hlavou a uvažoval: Jak s ním promluvit, aby uznal svou chybu?

Šušik nyní připomněla práci, kterou mladí přírodovědci pod Ašotovým vedením začali a také úspěšně dokončili.

Uprostřed bavlníkových polí se táhne přímá cesta z Ajgedzoru do ázerbájdžánské vesnice Mejlu, která oplývá ovocnými sady. Při silnici nebylo dříve ani stromečku, ani keříčku, ačkoliv je čtyři kilometry dlouhá. Počátkem jara v minulém roce se pionýři obou vesnic, arménské a ázerbájdžánské, rozhodli vysázet podél cesty ovocné stromy.

Bylo radost pohledět, s jakým nadšením děti pracovaly!

Plán výsadby vypracoval kroužek mladých ajgedzorských přírodovědců a práce se zúčastnili téměř všichni. Jenom Sargis s několika svými kamarády se držel stranou a z Ašota si tropil šašky.

Neminul den, aby ve volných chvílích nevysadili několik stromků, a nakonec se arménské a azérbájdžánské děti sešly v půli cesty, provolaly hromové hurá a srdečně se objaly. Čtyřkilometrová alej, vysázená jejich vlastníma rukama, byla hotova. Nazvali ji Alej přátelství.

Kdyby teď čtenář šel do Ajgedzoru, uvidí dvě řady urostlých mladých stromů, lemujících cestu Mejlu-Ajgedzor. Uvidí na každém stromku destičku se jménem toho, kdo ho sázel a kdo o něj pečuje. Každý z chodců vidí mladé stromky a porovnává, kdo se o svého svěřence stará líp a kdo hůř. Stromy o tom samy mlčky vyprávějí. Každého rána jdou kolchozníci z Mejlu a z Ajgedzoru Alejí přátelství na bavlníkové plantáže a tudy se vracejí z polí. S pýchou se dívají na práci svých dětí a s radostí pozorují, jak rychle rostou dobře zalévané a pěstované mladé stromky, a spokojeně si šeptají: „To je práce našich dětí! Kéž rostou, sílí a kvetou naše děti jako tyto stromky!“

Až uplynou léta, z dětí se stanou dospělí lidé a z dnešních mladých stromků košaté stromy. Unavený poutník, který si odpočine ve stínu stromu a osvěží se čerstvými plody, bude blahořečit: „Nechť ruce těch, kteří vysadili a vypěstovali tyto stromy, nikdy nezestárnou!“

Rozbřesklo se. Začínal čtvrtý den v zajetí Pardálí soutěsky.

Vyšli jeden za druhým z jeskyně, ale nesnesli ranní chlad, vrátili se a rozdělali oheň. Pod klenutím začal znovu houstnout dým. Znovu se museli natáhnout na tvrdá lůžka.

V soutěsce vychází slunce pozdě. Snad už celý svět se zahřívá slunečními paprsky, jen tady je ještě hustá mlha.

Nakonec proniklo i sem z vrcholů, které soutěsku obklopují, a koroptev je vítala radostnou písní.

Zpěv Ašota vzrušil a probudil v něm lovecké choutky.

„Nebojte se,“ pravil kamarádům. „Teď už určitě ulovíme zajíce nebo koroptev! Den je pro lov jako stvořený, sněhu je vysoko…“

„Není ho pro nás trochu moc?“ tázala se prostoduše Šušik.

„Pro nás možná, ale pro tebe ne. Ty odpovídáš za oheň, rozumíš?“

A potom Ašot vysvětloval chlapcům jako zkušený lovec, že když je mnoho sněhu, koroptve a zajíci se musí zahrabávat do sněhu a hledat pod ním potravu.

„Musíme je překvapit a chytit v tu chvíli, když se zaboří do sněhu, rozumíte?“

„Rozumíme, ale nevíme, jak na to,“ odpověděl Gagik a obrátil se k Šušik: „Vezmi si tuhle hůl a zůstaň u ohně. Až přijde medvěd, tak ho požádej, aby počkal, až se vrátíme, že z něho chceme stáhnout kůži.“ Když Gagik zpozoroval Ašotův přísný pohled, zarazil se: „Prosím za prominutí, mně se zdá, že ti lezu do zelí.“

„Tohle dělat nemusíš, ale celkem jsi dal správný rozkaz. Šušik, zůstaň tady a najdi ještě nějaké listí na lůžka. Můžeš natrhat i trávu na těch místech, kde je málo sněhu.“

„Proč zrovna trávu?“ namítla Šušik. „Měkká postel se dá udělat i z mechu. Na stromech je ho plno. Odtrháme ho…“

„Dobře, a pojďme. Přivaž Bojnacha! Kdyby začal štěkat, vyplašil by zvěř.“

Děti se ozbrojily zbraněmi pračlověka a vydaly se na cestu. Ašot se domníval, že zajíci přišli v noci k jilmu, aby se nasytili jeho měkkou a chutnou kůrou. Vždyť na sněhu ještě ležely kousky kůry. A opravdu, na protější stráni spatřili zaječí stopy, které vedly k jilmu. Zajíc už tady asi byl, pochutnal si na kůře, skákal kolem dokola a zůstalo po něm několik klikatých pěšinek, takže nezkušenému člověku by se mohlo zdát, že tam rejdilo celé zaječí stádo.

Ašot se svým pronikavým zrakem v tomto labyrintu hned vyznal a přišel na stopu, která vedla ven. Došel po ní k jižnímu konci soutěsky, přiložil prst k ústům a tímto pokynem naznačil kamarádům, aby ho tichounce následovali.

Ašot byl v zimničném rozechvění a našlapoval tak opatrně, že Gagik stěží zatajoval smích.

Čím hlouběji děti sestupovaly, tím více se soutěska rozšiřovala a nakonec přecházela z jižní strany v planinu.

Sem vedla zaječí stopa. Sníh byl tak hluboký, že se děti pohybovaly jen s námahou.

„Počkejte!“ zastavil se pojednou Gagik. „Musíme odhadnout, kolik váží.“

„Kdo?“

„Zajíc.“

„Nech toho!“ Ašot se už začínal rozčilovat.

„Kluci, já nehraju. Dokud nebudu vědět, kolik váží, nebudu se za ním s prázdným žaludkem honit.“

Co dělat? Naříkat, nebo se smát? Všem kručelo hlady v břiše, hlavy se jim motaly, byli tak zoufalí, že jim bylo do pláče, a on žertuje.

„U nás váží průměrný zajíc asi tři kila,“ řekl Ašot.

„Tři?“ Gagik začal počítat na prstech: „Střeva Bojnach, zbude dvě a půl kila… Kůže dvacet deka…“

Ašot ho zatáhl za rukáv. Děti držely zbraně připraveny v ruce a opatrně sestupovaly dolů na planinu a z dálky spatřily, že zvíře se zavrtává do sněhu. Začaly se tiše blížit k otvoru ve sněhu, když tu se Gagik znovu zastavil, podíval se na svůj neumělý nástroj a ptal se:

„Není to směšné? Čtyři, s takovými ohromnými palicemi, a jdeme za jedním ubohým zajícem. To je přece ostuda…“

„Psst!“ přerušil ho Ašot a přísně mu položil ruku na ústa. Ale už bylo pozdě. Zajíc vyskočil ze sněhu, udělal velký skok a utíkal, jen se za ním prášilo. Musel asi dost vážit, protože se několikrát zabořil do sněhu, zmítal se v něm, jako by plaval, ale zase se vymrštil a hnal se dál, až zmizel za velkými balvany.

Škoda že Bojnacha nechali v jeskyni. Děti si myslily, že jim bude

v lovu překážet, a zatím jenom on by byl dovedl chytit zajíce.

„To se ti povedlo!“ podrážděně se obořil Ašot na Gagika. „Mluvíš hlouposti, tak a teď jdi a skuhrej o hladu!“

Gagik nebyl lovcem, aby znal to staré pravidlo, že tam, kde je zvěř, se nesmí hlasitě mluvit.

„Už mlčím!“ A Gagik si zakryl ústa dlaní, ačkoli teď už mohl klidně mluvit, když jim zajíc upláchl.

Chlapci se znovu vypravili po stopách, škrábali se po skálách nahoru a dolů, ale jakmile zajíc zpozoroval, že se přiblížili, úprkem ubíhal dál.

Na vrcholu skal seděli orli a pozorně sledovali každé jeho hnutí. Jeden z nich, veliký orlosup, zamával širokými křídly a vrhl se na běžícího zajíce. Ten zpozoroval pronásledovatele, zastavil se a strčil hlavu do sněhu; myslel, že pod sněhem unikne jeho smrtícímu objetí. Ale bylo pozdě. Dravec se mu zaťal mohutnými ostrými pařáty do zad a odnesl svou oběť na vrchol jednoho z útesů.

„Tak kolik kilo váží zajíc, Gagiku?“ ptal se jedovatě Ašot.

Na Gagika to zapůsobilo. Všechno se událo tak neočekávaně. Vždyť už měl přece vypočítáno, kdo dostane jakou část. Jak upaloval, neřád! Hlupák! Když už měl zahynout, nebylo pro něj lepší, kdybychom ho byli snědli my?

Orel pohodlně stál na nepřístupném vrcholku skal, klidně si pochutnával na své kořisti a možná že se v duchu smál nezdaru našich chlapců. Hoši se na něho dlouho dívali a potom sestoupili se skalisek, chvíli bloudili v údolí, nenašli však nic a vraceli se hladoví a smutní do jeskyně.

Jak krátké jsou podzimní dny! Ještě ani neprošli celou soutěskou, a už viselo slunce na vrcholech hor. Správně říkával Gagikův dědeček: „Ráno si ukrojíš chléb, a než se najíš, už se stmívá.“

Když vešli do jeskyně, Bojnach se vrhl se štěkotem ke svému pánu a schoulil se mu u nohou; chudáček, měl také hlad. Šušik tázavě pohlédla na kamarády, a když uviděla jejich chmurné tváře, ihned pochopila, že nepořídili. Tvářila se však bezstarostně a vesele zvolala:

„Podívejte se, jaké jsem udělala postele!“

K tomu, aby si člověk mohl představit tyto postele, musel by si uvědomit, že se jeskyně velmi podobala ohromnému korytu, vyrytému hluboko do skal. Křivé a prohnuté stěny tvořily po obou stranách jakési kamenné pohovky, které Šušik upravila tak, že je pokryla zelenými snítkami hlušiny, na ně nakladla jemné jehličí a navrch rozprostřela vrstvu suché trávy, pak ještě pestré, suché listí a potom mech. A tak, ačkoliv oheň hořel dole, uspodu, přece plameny z něho stoupající sálaly teplem do kamenných lůžek, která ležela po obou stranách ohniště.

„Po takovém lovu si opravdu zasloužíme, abychom si odpočinuli na měkkém lůžku,“ řekl Gagik a rozvalil se s velikou rozkoší.

Všichni ulehli a přemýšleli.

„Sníh rychle taje, už ho není ani polovic,“ řekl Ašot. Zřejmě chtěl kamarádům dodat dobré mysli. „Slyšíte kapání vody?“

Všichni naslouchali. Co to kape? V hlubině jeskyně teče podzemní voda. Možná že taje sníh, který napadl do skalních rozsedlin, a voda postupně proniká dovnitř.

„To bych rád věděl, kam odchází, kde mizí? Prosakuje do země, nebo tvoří pod skálami jezero?“ ptal se Ašot sám sebe.

„Sníh taje, ale stezka je pořád neschůdná. Jak ji ten vítr zavál! Je celá zasypaná!“ zachmuřeně řekl Sargis.

Nikdo neodpověděl. Všichni věděli, že se na Čertově stezce v jámách nahromadilo tolik sněhu, že do jara nezmizí. Chodit po ní je nebezpečné. Stačí jeden neopatrný krok, ztratíš rovnováhu a skácíš se do propasti. A na takové stezce ztratit rovnováhu není nic těžkého. Když sníh zledovatí, lehko se smekneš. Když začne tát, může tě strhnout lavina. V obou případech jsi ztracen. Měli jen jediné východisko. Zařídit se tak, aby nezemřeli hlady, a čekat.

Jak je taková listopadová noc dlouhá! Sesedli se kolem ohně a tiše rozmlouvali. Bojnach běhal venku kolem jeskyně a štěkal, sám nevěděl na koho.

Haso položil vedle ohně blůzu, vysypal na ni z kapes několik hrstí šípků a rozdělil je přesně na pět stejných dílů.

„Kdes je našel?“ zeptal se ho Ašot.

„Nahoře, ale je jich málo. Medvěd nás předešel.“

„Je tu medvěd?“ tiše se tázala Šušik.

„Ne, stopy jsou už staré. Byl tady asi před několika týdny a obral všechny keře. Žaludy taky otrhal a asi i ořechy. Ani jeden nenechal, mizera!“

„Jen ať tloustne, tím víc se ho najíme,“ řekl Gagik. „Po žaludech bude mít dobré sádlo. Nejste spokojeni?“

„To by nebylo špatné!“

Zasmáli se. Šípky jen podráždily hladový žaludek, takže se jim ani nechtělo spát.

Gagik seděl vedle Šušik a chvílemi žertoval a snažil se povzbudit kamarády. Vždyť všechno dobře skončí…

„Podívejte se! Přede mnou je léto a za mnou zima!“

Opravdu; z ohně sálalo teplo jako v létě a zezadu pronikal zvenčí mrazivý chlad.

„A nalevo máš jaro,“ zasmál se Ašot a přitom pohlédl na Šušik, která seděla vedle Gagika.

„A jaké jaro, milý Ašote! Samé růže a fialky!“

Šušik se shovívavě usmívala kamarádskému žertování, ale nebylo jí dobře. Bolely ji ruce a nohy a píchalo ji v zádech.

Haso vytáhl rákosovou píšťalku, věčnou průvodkyni každého pastýře, a přehrával na ní teskné kurdské melodie.

Bojnach přišel do jeskyně, hlavu si položil na tlapy a pozorně naslouchal svému pánovi. Byl spokojený a klidný. Píská-li Haso na píšťalku, jistě nehrozí žádné nebezpečí, jistě nejsou nablízku vlci a všechno je v pořádku.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

o tom, co se dělo ve vesnici Ajgedzoru, když tam

došel onen neblahý dopis z farmy

Vesnice Ajgedzor leží na levém okraji Araratské doliny. V těch místech visí dva výběžky z četných odnoží Malého Kavkazu přímo nad řekou Araksem. A Ajgedzor leží právě v mezeře mezi těmito dvěma výběžky, v závětří a na výsluní. Jeho jméno samo naznačuje, že leží v úžlabí a že je tam mnoho vinic4*. Bystřina, tekoucí z hor, zavlažuje sady na svazích a kanál, který sem vede od řeky Araksu, zalévá bavlníkovou plantáž, která se prostírá na malém prostranství ležícím před vesnicí.

A vesele se žije v Ajgedzoru, neboť v každém domě mají ve sklepě dva nebo tři karasy5** vína.

Až do října v Ajgedzoru na každém dvorku a na každém zápraží zejí prázdné karasy, jež obracejí svá hliněná hrdla k slunci a suší se. Kolik hliněných džbánů je vidět v Ajgedzoru v létě! Ale teď v říjnu můžeš projít celý Ajgedzor křížem krážem a nespatříš ani jediný. Ale kdybys vstoupil do sklepů, tam bys je našel; tam stojí, naplněné „slunečnou šťávou“ araratské doliny, pečlivě uzavřené, a čekají na svátky a slavnosti.

Jakmile se skončí vše, co souvisí s přípravami říjnových slavností, rolníci sestupují do sklepa s hliněnými poháry v ruce a poprvé otevřou své karasy. Do tváře jim zavane opojná vůně vína, zavrávorají, ale pocítí rozkoš.

Nuže, právě tím dnem začínají venkovské sváteční hody a svatby a v té době ajgedzorští s lucernou v ruce hledají toho, koho by mohli pozvat a pohostit svým výtečným vínem a šašlikem.6***

Ale tak úrodná je celá Araratská dolina a nenašel bys tam vesnici, ve které by to nevypadalo jako v Ajgedzoru. Přijde do vsi neznámý člověk; chytnou ho na návsi a násilím ho vlečou k sobě do domu, aby ho pohostili. A vzpírá-li se, jsou uraženi: „Tak, ty mě tedy nepokládáš za člověka? Nechceš vstoupit ke mně do domu? Nechceš se mnou pojíst chleba se solí?“

Jaká škoda, že letos napadl sníh tak brzy a že ho bylo tolik! Připravil ajgedzorské o rozkoš sedávat v sadech na sametové podzimní zeleni trávníků s nohama zkříženýma pod sebou a radovat se pod širým nebem. Pořádali tedy hostiny doma pod střechou a každý snesl, kde co měl, aby okrášlil svůj stůl, na němž trůnily hliněné džbány s kypícím mladým vínem.

Ale koho pozvat, když všichni mají plné stoly a každý touží přivést hosta do svého domu?! Vždyť hodovat sám a sám není možné.

Ašotův otec Aram a Gagikův otec sadař Aršak se potkali na návsi a dostali se do hádky; jeden druhého se totiž snažil zavléci do svého domu, aby ho pohostil. Teď byli právě v největší rozepři.

„Poslyš, Aršaku, moje žena upekla takové koroptvičky, že bys olízl všech deset prstů! Pojď k nám!“ přemlouval Aram kamaráda.

„Proč mám já chodit k tobě? Ty pojď ke mně! Cožpak nemám svou domácnost?“ křičel Aršak, který byl úplným protikladem svého křehkého syna; byl to statný rolník s širokou hrudí a silným hlasem.

Nakonec sáhl Aršak k násilí; chytil Arama, přehodil si ho přes rameno jako pytel brambor a táhl ho domů, nedbaje smíchu, jímž provázeli vesničané tuto scénu.

„Svleč se a vykoupej se tam!“ zvolal Aršak v předsíni svého domu, když snímal uzávěrku ze svého obrovského hliněného sudu.

„Tímhle mě nepolekáš. Já jsem se už i s medvědem potýkal! To sis nepřišel na toho pravého!“ vychloubal se Aram, neboť lovci se rádi naparují.

Ale vtom vyšla Aršakova žena s velikým hliněným pohárem v ruce a řekla:

„Bratře Arame, tvůj chlapec s naším jsou jako dva rodní bratři, vezmi si a připij jim na zdraví, aby se jim všechno dobře dařilo!“

Když spatřil Aram ten obrovský hliněný pohár, tolik se polekal, že couvl pár kroků nazpátek, třebaže se v životě potýkal i s medvědem; tak strašlivé poháry mívají obyvatelé Araratské doliny.

Tohle vypít, tak se zblázním, pomyslil si Aram.

V tom okamžiku se ozvalo zaklepání a vstoupil listonoš, všecek sněhem obalený, a pravil:

„Á jé, Arame, ty jsi tady taky? To je dobře, dám ti dopis hned do ruky, beztak by se mi nechtělo v tom sněhu a mrazu jít do vašeho domu.“

A vyňal z brašny dva dopisy, jeden dal Aramovi a druhý hospodáři.

„Kmotře Murade, jsi celý zkřehlý, pojď dál zahřát se trochu!“

„Ne, ne, žena mě čeká, nemohu. Cože? Víno? Nu, to by šlo!“

A stařec už na samém prahu dveří převrátil do sebe nabídnutý pohár a odfoukl si: „Uf!“ A když znovu nabral dech, prohlásil s hlubokým uspokojením:

„Tohle není víno, to je lví mléko!“

Mezitím Aram a Aršak rozlepili obálky a zrakem přelétli své dopisy.

„Ale vždyť je to dopis od našeho lvíčete! Pročpak nejde domů?“ zvolal Aram.

„Jak to? Cožpak tady ještě nejsou? Vždyť vyšli z farmy už včera!“ divil se listonoš a hned litoval svých slov.

Aršakova žena zvolala: „Běda, mé dítě!“ a upustila pohár.

„Počkej, ženo, musíme se nejdříve dozvědět, co se přihodilo! Svět je široký a nikdo se v něm neztratí!“ řekl Aršak, dodávaje mysli spíš sobě než manželce, a chvatně pročítal dopis.

„To nepíše mně, ale dědovi! Tatínku, tvůj vnuk ti posílá z farmy dopis!“ volal Aršak do otevřených dveří sednice.

„Ták? A co píše?“ ozvalo se ze sednice.

„Co? Hned ti to přečtu. Píše, že tě musí omladit. Ha, ha, ha, ha!“ smál se Aršak, ale potom, když četl kousek dále, zvážněl a zamžikal očima.

„Jak to, na Dálný východ? Ten kluk se zbláznil!“

„Kluci si udělali nějakou úmluvu mezi sebou!“ zvolal Aram a smál se jako opilý. „Náš taky píše, že se touží dostat na Dálný východ! Je po otci, pořád by chtěl být v horách, v cizích krajích, lovit… Když šli, tak šli, to nevadí. Oni se zase vrátí!“

Správně se říká, že tomu, kdo se napil, moře sahá jenom po kolena. Na Arama nepůsobil ani dopis jeho syna, ani dopis syna Aršakova, ba ani zarmoucená tvář paní Sirany, manželky Aršakovy.

Když se pozdě v noci vrátil domů, jeho žena, jakmile se dozvěděla, co se stalo, začala plakat a naříkat. To se Aram už neudržel a rozzlobil se doopravdy:

„Co brečíš, prosím tě? Je to kluk, myslíš, že se bude pořád držet tvé sukně? A bude pořád sedět doma za pecí, ne?“

Ale když se vyspal, víno přestalo působit. Jako obvykle se probudil před svítáním, v tu hodinu, kdy obyčejně vycházel na lov. Podíval se

na synovo lůžko, a když je spatřil prázdné, zalekl se. Nestalo se klukovi něco?

Začal se rozčileně oblékat. Jeho žena seděla ještě oblečena a naříkala. Celou noc oka nezamhouřila.

„Běda, běda, mé dítě nešťastné! Do které rokliny asi zapadlo!“ kvílela a lomila rukama.

„Hned teď sjedu na brigadýrově koni na farmu, a ještě než vyjde slunce, přinesu zprávu,“ řekl zasmušile Aram, vzal pušku přes rameno a vyšel z domu.

„Muži, počkej, až se rozední! Vlci tě přepadnou! Kampak půjdeš v takovéhle chumelenici!“ volala za ním manželka.

Ale Aram nedbal vlků ani chumelenice. Syn je pryč, ztratil se! Byl znepokojen a neměl doma stání.

Ale na farmu nedojel. V polovině cesty potkal Aršaka. Vracel se z farmy. Hned večer ho žena přiměla, aby šel na letní salaš vyzvědět, co se stalo…

„Už je to tak. Utekli na Východ,“ stručně oznamoval Aršak. Byl velmi zarmoucen.

„Jak to víš?“

„Všecko tomu nasvědčuje. Jsou tu dopisy. Ašchenina holka povídala matce: jdeme na Východ podívat se na medvědy, kteří chytají ryby…“

„Je vidět, že opakovala slova tvého syna.“

Aram se zarazil. Zamrzelo ho, co řekl. Neurazí se Aršak? A dodával, aby ho uklidnil:

„Nu, můj je taky pěkné kvítko. Je to takový větroplach.“

„Ale co teď? Neměli bychom se pustit do hor a hledat je? Svoláme lidi…“

„Jestli jsou v horách, tak přijdou sami! Vždyť mají zkušenosti. Tvůj kluk je lovec, Avdalův je pastýř, a mají s sebou ovčáckého psa. Kdyby byli v našich horách, pes by jistě přiběhl. Já nevím, jako mladí býčci se zvětřili a rozběhli se a jsou pryč.“

Aram zavrtěl hlavou a švihl koně.

A koně, zpocení a zpěnění, zapadajíce do hlubokého sněhu, nesli do vsi zamyšlené a mlčící jezdce.

Zpráva o tom, že se děti ztratily, se rychle roznesla po vsi. Školáci s vážnou tváří obklopili své učitele a ředitel školy telefonoval náčelníkovi okresní správy milice.

Znovu byly pročítány dopisy, které došly z farmy, znovu byl vyslýchán listonoš a znovu byly kladeny otázky Aršakovi, neboť tyto dvě osoby byly, na „místě činu“ a hovořily tam s lidmi, a znovu a znovu se docházelo k závěru, že se děti skutečně vypravily na Dálný východ.

„V tom věku se takové věci stávají… V tom věku mívají děti hlavy plné fantastických plánů, zvláště takoví hoši, jako je Ašot – vždyť ho znám!“ řekl ředitel školy, starý pedagog s šedou bradkou a shrbenými zády. „Pošetilé děti. Já jsem taky kdysi utekl z domova…,“ přiznával se vzrušen svými vzpomínkami.

„Tak tedy nemám poslat lidi do hor?“ zeptal se předseda kolchozu Harut. „Jako bych neměl už beztak dost starostí, ještě ti kluci způsobí takové pozdvižení!“

A Harut, naplněný věčnými starostmi a věčně rozčilený, obořil se na Arama a Aršaka.

„Když z vesnice utíkají už teď, jací kolchozníci z nich mohou vyrůstat?“ křičel na oba zarmoucené otce.

Ale Sargise, syna Parujrova, vzal pod svou ochranu:

„Ten schlípne uši a poslechne, je to hotový beránek! Kdežto Aramův kluk, ten je jako z řetězu utržený, ten mu asi popletl hlavu anebo ho násilím odvlekl s sebou. To jsou takoví lidé, vždyť si jeho otec počíná na schůzích taky tak, terorizuje… Všecko kritizuje tím svým rozumem…“

Aram to slyšel, krev v něm kypěla, ale šeptal si sám pro sebe: Co si mám počít? Má pevnou pozici, v okrese má vlivné zastánce. Člověk neví, může vítr zafoukat a chlap se dostane někam výš!

Ačkoliv milice poslala telegramy na všecky strany, přece bylo třeba poslat někoho za uprchlíky.

Kde najít v Ajgedzoru člověka, který by se hodil k tomuto úkolu? Obrátili se na skladníka Parujra jakožto muže, který má velké zkušenosti, a kromě toho jeho syn je mezi ztracenými dětmi.

„Umíš dobře rusky, byl jsi ve světě,“ pravil otec Gagikův. „A jestli nemáš chuť jít sám, půjdeme spolu, půjdu s tebou a Aram taky.“

„Aram! Kdyby byl Aram co k čemu, nezplodil by takového povstalce! Popletl našemu hlavu a teď to máme!“ zlobil se Parujr. Měl uši červené hněvem, čelo zpocené, šedé oči zakalené; velice se teď podobal svému synovi.

„Nechme sporů, teď je třeba, abychom se co nejrychleji dostali k dětem, dostihli je, dokud nejsou daleko, a překazili jim plány!“ uklidňoval ho Aršak.

„Proklatí kluci i tátové! Já se syna zříkám, ať si jde!“ přerušil ho Parujr, a spatřiv předsedu kolchozu, spěchal k němu.

Nevěřil pověsti o tom, že děti se vydaly na cestu na Dálný východ.

Parujr „se zřekl syna“, kdežto dojička Ašchen je vdova, má dvě děti a nemůže z vesnice, pastýř Avdal rovněž nemůže opustit své stádo, a tak nezbývalo, než aby šel Aršak s Aramem.

„Plácají nesmysly. Jeli prý na Dálný východ. A ze kterého nádraží? Do kterého vlaku nastoupili, že je nikdo neviděl?! A kde vzali peníze na cestu?“ pronášel Parujr své střízlivé názory. „Nech prý všeho a jdi je hledat na Dálný východ! Je to nějaký rozum?“

V Harutových očkách šlehl úsměšek.

„Copak oni se vyznají v tvých záležitostech? Raději hleď připravit víno, zítra hned ráno začneme posílat víno do Jerevanu, do krámu!“

Na slovo „připravit“ položil Harut zvláštní důraz a v jeho malých očkách se zablyštělo. Skladník porozuměl a radostně zamžikal.

„Připravím, toť se ví. Přece nepošleme takové víno, aby se ho lidi napili a otrávili se, ne?“

„Jak to otrávili, co to žvaníš? Cožpak je naše víno jedovaté?“ zašeptal Harut vyčítavě.

„A šestnáct stupňů, to není jed? Co?“

„Aha! Ty neřáde! To musíš snížit!“

A předseda odcházel a jeho srdce bylo naplněno skrytou radostí.

„Snížit!“ To jediné slůvko samo mělo cenu za tisíce! Snížím, samozřejmě snížím, přece nedopustím, aby ctihodní sovětští občané ve městě se napili šestnáctiprocentního vína, ztratili rozum a pustili se do rvačky! Ne, ne, Parujr má svědomí a takový hřích nedopustí! Do padesáti sudů vína přimíchá dvacet sudů čisťounké vodičky, tekoucí z hor, stupeň se sníží a víno bude takové, že se dá pít ve slušné společnosti!

A Parujr se pevně rozhodl nezúčastnit se pátrání po zmizelých dětech. Najdou-li je, najdou také našeho kluka, řekl si a s tímto rozhodnutím sestupoval do sklepa.

Sestupoval do sklepa a pohled na řady sudů, jež se tísnily jeden vedle druhého a všecky byly svěřeny jeho péči, naplnil jeho srdce pýchou. Celý jeho duševní svět, jeho city, jeho svědomí, jeho zármutky i radosti, jakož vůbec celá jeho bytost byly spojeny se zásobami, jež mu byly svěřeny do opatrování, a s poživatinami zde uloženými. Tady byl celý jeho život. Sklad mu dodával síly, autority a sebevědomí. Když cítím za sebou skladiště plné zboží, připadá mi, jako bych měl po boku pušku, která je připravena k výstřelu, uvažoval Parujr.

Jeho slovo mělo velkou váhu ve vsi i na okrese, přátel měl všude dost a dost, zdaleka před ním smekali. (Člověk se cítí v sedmém nebi, když ten, kdo ještě včera tebou pohrdal, dneska s úsměvem na tváři se před tebou klaní až po pás a úlisně se ptá: „Jak se vám daří, Parujre Ambakumiči?“

Nač tolik řečí o kolchozním skladníkovi Parujrovi? táže se asi čtenář. Hned to vysvětlím. Nás nezajímá Parujr, ale jeho syn Sargis. Říká se: Jablko nepadne daleko od stromu. Sargis však nezdědil po otci povahové rysy, které lze těžko sloučit se socialistickým soužitím; tím spíše, že viděl, jak si jeho otec počíná, a rostl pod jeho názorným vedením, naučil se dívat na svět, jako by celé jeho okolí bylo určeno k tomu, aby mu sloužilo k osobnímu prospěchu.

Svět je máslo a ty jsi nůž, řež, co síly máš! slýchával stále od svého otce a tato naučení mu utkvěla v hlavě a dostala se mu do krve. A hle, nyní ten hoch, až do morku kostí prosáknutý egoismem, je odsouzen k tomu, aby společně se svými druhy vzdoroval divokému náporu přírodních sil!

Je mu souzeno, aby bojoval po boku kamarádů, jejichž otcové jsou poctiví rolníci, kteří vychovávali své děti uprostřed tvrdé selské lopoty a vypěstovali v nich vytrvalost a lásku k práci.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

o tom, že žádný tvor se nechce stát potravou druhého

Rozednilo se a byl to už pátý den, co skupina našich dětí byla v zajetí. Ašot zvedl hlavu a spatřil, jak Haso rozřezává jeden za svých tolachů7*.

„Co to děláš?“ ptal se Ašot. „Prak?“

Haso přikývl. Gagik se probudil Ašotovým šepotem a protíraje si oči vyšel schoulený z jeskyně a na prahu se ozval:

„No těbůh, to zase napadlo sněhu!“

Chlapci se při této zprávě zachvěli a Šušik se dala do vzlykání. Byla už dávno vzhůru. Cožpak bylo možné zavřít oči v tomhle chladu?

„To je dobře. Právě na ten sníh čekám,“ prohlásil Ašot s líčenou bezstarostností. „Dokud byl sníh na povrchu umrzlý, koroptve byly hned pryč, ale teď uváznou ve sněhu a zůstanou na místě.“

„Ale jak je chytíme? Za ocas, nebo za hlavu?“ jízlivě se tázal Gagik.

„A kolik kilo bude mít každá z nich?“ vmísil se tentokráte poprvé do rozhovoru chlapců Haso a začervenal se nad svou opovážlivostí.

„Vida, Haso, myška je malá, ale má ostré zoubky – ty mi taky pomáháš?“ podivil se Gagik. „Ukaž, jak to vypadá! Tolach jsi rozřezal, ale kde vezmeš nit na prak?“

„Rozcupujeme mou punčochu!“ navrhovala Šušik stírajíc si slzy.

„Já ti to nedovolím! Nesmíš roztrhat punčochy, Šušik!“ zvolal malý Kurd a zarděl se. „Podívej se, vidíš, co je nití na mých lýkových střevících?“

Hasovy láptě byly toho druhu, jakým se říká „adžam“. Na povrchu byly hustě prošívané pevnými, dobře spletenými různobarevnými nitkami. Haso tkanivo rozcupoval a nitek použil na prak. Konečky nití přivázal ke kouskům tolachu a tak vyrobil opravdický prak.

„Umíš střílet prakem?“ ptal se Haso Ašota a pak se zarazil nad svou vlastní otázkou a chvatně se opravil: „No jistě že umíš!“

„A ty?“

„Já? No trošku se v tom vyznám,“ řekl skromně Haso a hned zase litoval svých slov. Budou si myslet, že se vychloubá.

„Dobrá, a teď půjdeme na lov! Dneska budeme lovit celý den! Podívejte se.“

A Ašot vzal prak, položil do něho oblý kamínek a rozběhl se ke křoví, kde nepokojně pípal, ocáskem třásl a poletoval z větvičky na větvičku malý ptáček s kaštanovým bříškem; na křídlech a po celém tělíčku byl tmavý a zobáček měl červený.

Sněhu bylo vysoko a těžko se v něm chodilo. Ašot několikrát hodil po ptáčkovi kamenem a vracel se zpocený a udýchaný.

„Ten nám neujde, je náš!“ řekl, skrývaje svou rozmrzelost. „Nevadí, půjdeme na koroptve! Šušik, starej se o oheň, my teď jdeme pryč!“

Chlapci si vzali lovecké zbraně a mlčky vycházeli, ale zůstali stát na prahu jeskyně: mají se pustit do bezedného sněhu? A proč? Získají tím něco?

A sníh se neustále sypal, den byl kalný, mlha halila svým průzračným bělavým hávem skalní vrcholy Pardálí soutěsky. V okolí nebylo vidět ani jednu koroptvičku a nikde nebylo slyšet její volání, jindy tak časté.

„Nikde nic. Kam nás vlastně vedeš?“ zamručel Sargis po několika krocích.

Nebylo příjemné chodit v hlubokém a zmrzlém sněhu.

Ašot stěží skrýval svou podrážděnost a vysvětloval, ale spíše Gagikovi a Hasovi než Sargisovi:

„Za takového počasí se koroptve schovávají do skalních rozsedlin. Musíme je vyplašit. Jak se dostanou do měkkého sněhu, jsou naše…“

„Naše? Když jsou naše, tak pro ně skoč!“ mručel Sargis, uhnul z pěšiny, po které se pustili jeho kamarádi, a vstoupil do křoví, kde rostly šípky a trnky.

Nejdeš s námi?“ přísně se tázal Ašot a blýskl po něm očima.

„Jakým tónem se mě to ptáš? Já nejsem žádný tvůj sluha!“

„Dobrá, ale abys toho nelitoval! Pojďte za mnou, kluci!“

Ašot, zrudlý hněvem, začal rozmrzele razit cestu sněhem k protější skále, na jejímž úbočí každého dne slýchával hlas koroptví. Koroptve jsou ptáci sedaví; to znamená, že byly-li tam včera, jistě tam zůstaly i dnes.

Gagik mlčky kráčel za kamarády; ztratil chuť do žertování. Myslel si: Zbytečná práce. Ale můžeš se vrátit? To prostě nejde.

V tom okamžiku chlapcům přeletělo nad hlavou hejno vrabců, které pronásledoval jestřáb; vrabci zmizeli v křoví. Ašot užasl: co dělají vrabci tady, v Pardálí soutěsce? Věděl, že vrabci žijí jen tam, kde je člověk, kde člověk staví domy a stohy; žijí pod ochranou člověka. Člověk je chrání před jestřáby a před liškami a vrabci používají tisícerých výhod, aniž se za ně odměňují. Jejich záštitou je člověk. Co tedy dělají vrabci v Pardálí soutěsce?

„Kluci, tady museli bydlet lidé!“ zvolal Ašot.

Ale kluci soustředili svou pozornost ke křoví, v němž zmizeli vrabci, a neposlouchali, co říká Ašot.

Sundali s ramen kladiva a blížili se ke křovinám s praky připravenými, a když vrabci poděšeně vzlétli, všichni tři najednou vypálili „salvu“ do vrabčího hejna.

„Jednoho jsem trefil, čestné slovo! Viděl jsem, jak padá!“ vzkřikl vzrušeně Gagik.

„Nech toho, Gagiku, nechoď tam, tos viděl jenom můj kámen. Mně se to taky stávalo, vždycky se mi zdálo, že jsem se strefil. To dělá rozčilení. Pojďme!“ řekl Ašot.

Nezbývalo než jít. Vrabci jsou pryč a už je nedohoníš. Vida, ani takového vrabčáka ulovit není snadné. I malý vrabec se ze všech sil snaží udržet naživu. Hned se skryje v křoví a hned zase zvedne křídla a je pryč.

Šli dál ke skále, ale Gagik pořád ještě myslel na vrabce. Cožpak ani jeden nespadl? Nebyl to přece jenom vrabec? uvažoval.

Mířili ke Koroptví skále. Koroptví skálou nazvali totiž skálu, která se tyčila na západ od Hadí jeskyně a tvořila jednu z neforemných věží v přirozené hradbě, která uzavírala Pardálí soutěsku po levé straně. Skála byla celá pokrytá sněhem a v jejích štěrbinách rostla bídná křoviska.

Ke Koroptví skále nebylo daleko. Ale těch dvě stě kroků, co jim zbývalo, urazili s největší námahou.

Nebyla strmá ta skála, a proto se bělala sněhem a na jejích bílých bocích prokmitávaly černé štěrbiny, v nichž bylo několik chomáčků zežloutlé trávy nebo suchá stébla rostlin a bídná křoviska. Vítr zřejmě zanesl do skalních puklin hlínu a prach, a tak zde vyrostlo chudičké rostlinstvo, které svými kořínky a kořeny za dlouhé věky postupně rozrušilo skálu a vytvořilo na ní další vrstvu prsti.

Tam mají svá teplá hnízdečka koroptve, když napadne silná vrstva sněhu; vždyť tam mají dokonce i trošku potravy: semínka trav, pupence křovin a jejich plody.

Ještě než dorazili ke skále, udílel Ašot příkazy kamarádům: „Házejte kameny a dělejte rámus!“

Hoši nahmatávali kameny pod sněhem a vyndávali je, křičeli a házeli kamením na skálu.

Ukázalo se, že Ašotovy výpočty byly správné. Koroptve, vyplašené pokřikem chlapců a štěkotem psa, vyskakovaly ze štěrbin a rozběhly se vzhůru po skalním úbočí. Neměly pevnou půdu pod nohama, bořily se do sypkého sněhu a některé z nich dokonce vstrčily hlavičky do sněhu domnívajíce se, že se tak skryjí před nepřítelem. Koroptve to někdy dělávají, jsou-li v nebezpečí a nemohou-li prchnout. Utíkat v sypkém sněhu není snadná věc; nemohou se opřít o nožky a vzlétnout. Bohužel nebylo možné vylézt na skálu a pochytat koroptve, které tak pošetile strkaly hlavičku do sněhu.

„Prakem? Prakem! Haso, máš v kapse kamení?“

Prásk! Prásk! Prásk! házeli chlapci kameny, ale který živý tvor chce se stát potravou druhého? Stejně jako špačci a vrabci přišli i koroptvičky na to, jak zachránit život. Bořily se sice do sněhu, ale přitom se dostaly na hrot nějakého ostrého kamene, máváním křídel setřásly sníh z jeho ostrého okraje, kámen byl obnažen a tak získaly odrazový můstek a mohly vzlétnout.

Frrr! Frrr! Frrr!

Koroptvičky smetaly sníh s povrchu skály a jedna za druhou se zvedaly a vzlétly k východu kus výše nad Hadí jeskyni.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

o tom, co se může stát, když se zabývají lovem lidé nezkušení

A tak jim kořist unikla. Zatímco Haso a Gagik tady stáli celí schlíplí, Ašot bůhvíproč byl už zase uchvácen a nadšen jakýmsi novým pozorováním.

„Viděli jste to?“ zvolal. „Teď jsou naše, jdeme!“

Ale Gagik se z místa ani nehnul.

„Dokud se nepřesvědčím, že jsou naše, nejdu za nimi!“ prohlásil břitce. „Vysvětli mi, proč myslíš, že jsou naše?“

„Teď není čas na žádné výklady!“ zvolal Ašot vzrušený kořistí, ale přesto vysvětloval: „Ty ťulpase, cožpak nevidíš, že si sedly na plochý vrchol skály?“

„No a co má být? Když si sedly na plochý vrchol skály, co z toho máme? Musíš mluvit tak, abych tomu rozuměl!“

A Gagik si začal ukazováčkem klepat na čelo.

Haso rovněž nechápal, co má Ašot na mysli; ještě nikdy nelovil koroptve a nevěděl, jak se tito ptáci loví. Domníval se však, že není vhodné přít se, teď na to není čas. Když Ašot dává příkazy, je třeba podrobit se bez námitek. Jistě něco zná, když udílí příkazy. Tak se tomu naučil na farmě: když starší dává nějaký rozkaz, musíš si ruku přiložit k levému uchu a říci: „Slyším! Ano, udělám to!“

„Ty ťulpase! Copak jsem ti neříkal, že když napadne hodně sněhu, koroptve buď zalezou do štěrbin, nebo tam, kde žádné štěrbiny nejsou, do sněhu? A tam žádná štěrbina není, je to rovné místo, holá rovina. Neviděl jsi to? Jak si sedly, hned zmizely. Pojďme, rychle!“

„Už mi to došlo!“ přisvědčil Gagik ťukající si prstem do čela a pustil se za kamarády.

Teď už nebyla chůze tak nesnadná, protože se vraceli vyšlapanou cestou. Přiblížili se ke svému příbytku a zabočili doprava; stoupali vzhůru. Ale tam nastaly potíže. Sníh jim sahal až po pás. Takovým sněhem se dá jít dolů, ale nahoru? K tomu bylo třeba přinejmenším být sytý a mít dostatek vnitřního tepla.

„Haso, nech Bojnacha u Šušik a hned ať jsi zpátky!“ velel Ašot, těžce oddychoval a stíral si pot s čela.

„Dejte sem kladiva, nejsou k ničemu, já je vezmu s sebou!“

„Dobrá, vezmi je, jsou těžká! Teď je nepotřebujeme!“

Dole vlevo mezi křovím se objevila hlava Sargisova. Třásl nějakým keřem, střásal sníh a prohlížel si pozorně větvičky – hledal tam trnky. S jakým výsledkem, nebylo zřejmé, ale nevycházel z křoví a nešel se ohřát k ohni, a tak se zdálo, že tam něco přece jen natrhal.

Haso se vracel s holí v ruce a rychle postupoval vpřed. Takový sníh už viděl mnohokrát a často si se svým stádem v metrovém sněhu razil cestu na pastviště. A na pastvině hrabal sníh lopatou a ovce se pásly na trávě, z níž smetal sníh.

A teď se Haso opíral o svůj klacek a odrážel se a skákal vpřed, jako se o tyči skáče přes překážku.

Podobným způsobem, ale s menší obratností dosáhl vrcholu skály Ašot, opíraje se o hůl, a za ním cestou, jím prošlapanou, stoupal Gagik. Jazyk ho svrběl – byl by chtěl říci Ašotovi něco směšného – ale ovládl se, patrně také proto, že Ašot měl ruku na ústech a neustále dával znamení, aby mlčeli.

Všichni tři byli už nahoře a zhluboka vydechli. Ašot opatrně udělal několik kroků, a když se k nim obrátil, hoši spatřili v jeho tváři neobyčejné vzrušení. Ašot si přiložil ruku k ústům, kýval na ně, aby postupovali, a potom prstem ukazoval směrem ke středu planiny.

Gagik tam místo koroptví uviděl několik jamek. Vypadalo to, jako by byl po nich někdo hodil kamenem a jako by se byl kámen zabořil do sněhu. Zapadly do sněhu a zanechaly za sebou křivolaké stopy.

Bylo zřejmé, že na dně každé z těchto jamek sedí koroptev. Ašot udělal několik kroků tak tichounce, aby ptáci, ukrytí ve sněhu, neslyšeli blížící se nebezpečí. Došel k první jamce, opatrně do ní zasunul ruku, jak ho tomu naučil otec, a vyndal z jamky koroptvičku třesoucí se mu v ruce.

Ach to třepotání! Jak se při něm rozechvěje srdce lovcovo a třepetá se jako koroptvička! Třepetá se a duše se naplní blahem a chtěl bys vzkřiknout radostí.

Nebylo tedy divu, že se Gagik vzrušeně vrhl k nejbližší jamce, lehl si na ni celým tělem, a když nahmátl rukou peří, jásavě vykřikl:

„Ašote, už ji mám! Pojďte sem, kluci!“

Koroptev mu vyklouzla z ruky a křídly mu nasypala sníh do obličeje.

„Psssst! Pomalu!“ zasyčel Ašot, ale Gagik při spatření kořisti ztratil hlavu. Hned se naklonil k jedné jamce a hrabal v ní rukou, hned zase ležel u jiné jamky a polekané koroptve mu s velikým rámusem vzlétaly přímo pod paží a sypaly mu sníh do očí.

Haso též pobíhal sem a tam, lehl si k několika jamkám, ale koroptve mu ulétly.

Ašot tady stál s koroptví v ruce a třásl se hněvem. Nedopřáli mu času, aby jim odevzdal kořist a aby si uvolnil ruce a mohl pokračovat v lovu.

„Co to děláš, ty blázne!“ vzkřikl, když už bylo pozdě, když už všechny koroptve unikly a vyvázly z nebezpečí.

„Jak to, že jsme je nedovedli pochytat?“ ptal se Gagik zklamaný

a užaslý, kdežto Haso svěsil hlavu a usmíval se provinile.

„Hlupáku, copak jsi neviděl, jak jsem ji chytal já? Viděl jsi snad, že bych si na ně lehal? Jak tam pak můžeš prostrčit ruku? Ale darmo mluvit! Umíš jenom hrabat rukama sem a tam! Jak upláchly! Škoda jich!“

Taková lítost se zmocnila mladého lovce, že by si byl málem sedl do sněhu a dal se do pláče. Kdypak se jim hned zase naskytne taková příležitost ke zdařilému lovu? Stačí, když tenká vrstva sněhu na povrchu zmrzne, a koroptve jsou zachráněny! Utečou tak lehounce a rychle, že „je ani na koni nedohoníš,“ jak s oblibou říkával Ašotův otec.

Chlapci se mlčky a s hlavou svěšenou vraceli do jeskyně.

„Jejej, vy jste chytili koroptev!“ volala Šušik skákajíc radostí. „Ale proč jste takoví schlíplí?“

Ašot neodpověděl.

Mlčky oškubali koroptev a hlavu a vnitřnosti hodili psovi.

Nicméně Gagik to nevydržel, a potěžkávaje koroptev v ruce, zeptal se:

„Ašote, co myslíš, kolik může vážit?“

Ašot mlčel a kabonil se. V duchu ještě viděl, jak koroptve frr, frr! zděšeně ulétají jedna za druhou.

„Asi půl kila,“ odpovídal sám sobě Gagik. „U nás, v našich končinách, koroptve váží asi tolik jako malá slepička. To znamená, Haso, že nám naší nezkušeností uklouzlo z ruky asi pět nebo šest kilo. Škoda, věčná škoda!“ opakoval hořce Gagik a pokyvoval hlavou. Jenom sotva pozorovatelný úsměv v koutku jeho malých úst a záblesk v černých očích prozrazoval, že se pod jeho slovy skrývá ironie.

Koroptev byla skutečně veliká a tlustá. Rychle ji upekli, rozdělili ji na pět stejných dílů a s chutí ji snědli.

Sargis se zprvu chtěl zříci svého dílu, ale vůně koroptve pečené na rožni byla tak vábná, že opravdu nemohl odolat. Odložil tudíž svou samolibost a mlčky si vzal porci, kterou mu nabídli.

Bojnach se zmocnil kostiček a jeho žádostivý pohled se jasně tázal: To už nezbylo nic jiného než tohle?

Cožpak mohl pasáček Haso odolat tomuto prosebnému pohledu? A s kostmi hodil Bojnachovi i kousek masa ze své porce.

Potom všichni odpočívali a přemýšleli. Haso a Gagik uvažovali o svém prvním lovu, Šušik vzpomínala na svou maminku. A Sargis? Sargis rozlámal, rozdrobil a rozkousal kostičky a vzpomínal, jak se oddělil od svých kamarádů a natrhal si šípky a trnky sám pro sebe a kamarádům nedal ani jednu bobulku ze svého úlovku. A uvažoval s údivem: Jak to, že oni mi dali kousek koroptve?

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

o tom, jak se štěstí často usměje i na člověka,

který, si to nezaslouží

Stalo se to šestého dne. Toho dne příroda znovu poskytovala trochu naděje; kdoví zda to jsou naděje opravdové, či klamné? Obloha byla čistá a na jižních svazích rychle roztával sníh; mokré, těžké hroudy sněhu se sypaly ze skal, ze stromů a ze strání.

Nic nevadilo, že sněhu bylo vysoko. Takový sníh, který napadne předčasně, nemá dlouhého trvání. A listopadové slunce mívá na jižních svazích Malého Kavkazu sílu stejnou jako srpnové na Urale. Sargis, bůhvíproč, vyšel z jeskyně ze všech první, držel v ruce mlat jako pravěký člověk a čekal. Zřejmě na něho zapůsobila příhoda s koroptvemi a rozhodl se v duchu jít s kamarády „do práce“. Jak je to možné, že se se mnou podělili o koroptev, kterou ulovili s takovou námahou? Ta otázka mu dosud ležela v hlavě.

Když děti vyšly z jeskyně a stály tu a mhouřily oči oslepené bělostí sněhu třpytícího se na prudkém slunci, Ašot je oslovil a pronesl k nim celou řeč:

„Už čtyři dny jsme neměli nic pořádného k jídlu. To ale neznamená, že by v Pardálí soutěsce nebylo nic, co by se dalo jíst. Znamená to jenom, že špatně známe přírodu, anebo, jak říká můj otec: neumíme číst v knize přírody. Všímejte si každé maličkosti! Prohlížejte si všechno, co vidíte, možná že něco najdeme!“

„Už jsi skončil přednášku?“ posměvačně se tázal Gagik.

„Jakou přednášku?“ zlobil se Ašot.

„Ach, promiň, to nebyla přednáška, to byl zahajovací projev… A teď poslyš, co ti řeknu. Podle mého mínění nezbývá nic jiného, než abychom hledali, kudy se dostaneme z téhle soutěsky, kdežto ty mluvíš o jídle.“

„Děláš si zbytečné starosti. Můj otec říkal, že jediná cesta do této soutěsky je ta stezka, kterou jsme sem přišli. Vidíte? Vlevo i vpravo od nás i za námi jsou samé hradby skal. Zbývá jenom ta strana, která je proti nám. Chcete-li, půjdeme se tam podívat.“

„A stezka, kterou jsme sem přišli, se nikdy neuvolní?“ tázala se Šušik.

„Uvolní se, ale teprve až přijde jaro. Dříve sotva… Podívej se, teď je už asi jedenáct hodin, ale slunce na Čertovu stezku ještě nedosáhlo. Ta stráň se sklání k západu.“

Mlčky se dívali na stráň, po níž vstoupili do Pardálí soutěsky. Skutečně, nezdálo se, že by tam sníh chtěl roztát. Jámy, kameny, balvany, terasy i stezka sama, všechno tam bylo zarovnáno a zasypáno sněhovou pokrývkou.

„A kam vede ta soutěska? Co je tam dole? Třebas je možné sestoupit tudy dolů,“ mínil neústupný Gagik.

„Dobrá, půjdeme a uvidíš!“

Děti sestoupily dolů a octly se na vrcholu skalního řetězu, který vroubil Pardálí soutěsku na jejím dolním konci. Pod nimi zela hrozná propast a na dně začínal úzký výběžek Araratské doliny. Bylo zřejmé, že tudy odtékala z Pardálí soutěsky dešťová voda a přívaly z jarního tání, jež za dlouhá tisíciletí uhladily a vyleštily srázný povrch skály.

„Nu tak, můžeš tudyhle sestoupit do údolí?“ ptal se Ašot ironicky Gagika. „Jdi se tam dolů podívat, co tam je!“

Nedomluvil, ačkoliv by se byl rád pomstil Gagikovi za pichlavé poznámky.

„Já? Co si myslíš? To sis přišel na někoho, kdo se lekne! Podej mi lano a já se tam spustím…“

Gagik strachem ucouvl, ale tvářil se přitom, že hledá kámen, aby jej hodil do propasti. Kámen zarachotil a zaduněl v hlubině a potom zase nastalo ticho.

Děti si mlčky prohlížely skály a hledaly, kudy by bylo možné dostat se ze soutěsky.

Na východě se táhl řetěz skal, po nichž sem vedla stezka, nyní uzavřená. Podobný skalní řetěz se skláněl také k západu a končil nad propastí. Tyto skalní stěny se sbližovaly na svých koncích a uzavíraly téměř celou soutěsku z obou stran jako dva cípy obrovské opony. Mezi nimi zbývala těsná prostora a úzká mezera sevřená dvěma skalními hradbami. Touto mezerou bylo vidět proužek údolí řeky Araksu.

Kdyby se nějakým zázrakem přiblížily konce skal zprava i zleva ještě těsněji, byla by Pardálí soutěska vpředu tak těsně uzavřena, že by z ní nebylo vidět nic než Ararat a oblohu.

Pokusím se vám to vysvětlit trochu názorněji; když se myjete, přiložíte jednu ruku ke druhé, abyste si nabrali vody do hrsti. Nuže, podívejte se na své ruce shora a máte před sebou obraz Pardálí soutěsky.

Soutěska není vidět odnikud, jenom zprostředka, skulinou mezi dvěma skálami, jež se stýkají. Touto skulinou je však vidět jenom střed soutěsky a četné její malé výběžky a propadliny jsou úplně skryty před vnějším světem.

Nuže, do takového tajemného, ukrytého a uzavřeného místa se dostaly naše děti.

Z čeho bychom si mohli udělat lano? šeptal si Ašot sám pro sebe. Pak náhle zvolal: „O laně si promluvíme potom. Teď si půjdeme opatřit nějakou potravu.“

„Půjdeme zase zahrabávat koroptve?“ ptal se Gagik s lehkou ironií.

Ašot na něho úkosem pohlédl; zřejmě stále ještě litoval kořisti, která jim unikla.

Děti se pustily k úpatí skalního řetězu, prostírajícího se vlevo. Tam rostly křivé stromy a stromečky. Přečníval je svými větvemi jenom jeřáb obsypaný červenými jeřabinami.

Haso s námahou vylezl na strom a všecek udýchán začal trhat jeřabiny, uvadlé a namnoze už uschlé; ani jedinou nevstrčil do pusy.

Jeřabiny jsou nasládlé, ale nechutné, plné jadérek a chudé na dužinu. Ale naše děti byly tak vyhladovělé, že jim chutnaly znamenitě.

„Jak to budeme dělat? Každý si sní, co si natrhá, anebo si je natrháme a pak se rozdělíme?“ tázal se Gagik, ale z jeho tónu bylo patrno, že je stoupencem prvního z obou řešení.

„Myslím, že bychom si měli vzít příklad z Hasa,“ řekla Šušik.

Ale kde by se nabralo v Gagikovi tolik trpělivosti! Trhal jeřabiny a často je zapomínal vysypat na hromádku a místo do klobouku je strčil do úst.

„Podívejme se! Co tu dělá ta houba?“ zvolal z koruny stromu Haso a shodil dolů houbu, kterou našel nastrčenou na suché větvi jeřábu. Bojnach houbu očichal, ale neshledal ji vhodnou k jídlu, a sedě na zadních nožkách, díval se nahoru na svého pána. Měl jazyk vyplazený a netrpělivě kňučel; jeho kňučení znamenalo: A pro mne tam k žrádlu nebude nic?

Co si měl počít ubohý Haso? Bylo mu líto psa, ale nic k snědku pro něho neměl. Slezl ze stromu a začal sbírat spadlé jeřabiny.

Sargis těžce ohýbal své vyčouhlé tělo, nabral si jeřabin a tajně si je vstrčil do úst; jeho pohyb byl přitom tak hbitý a mrštný, že by nikdo nebyl řekl, že je to ten lenivý Sargis. Jak uviděl něco k jídlu, hned zapomněl na němou výčitku, jež mu byla udělena včera večer, i na to, že sám sobě slíbil, že se bude chovat tak, jak se sluší na člověka.

Ašot rozprostřel na zemi svou kazajku a rozdělil jeřabiny na pět stejných dílů. Haso mu podával suchou houbu a ptal se:

„A jak rozdělíme tohle?“ A dodával všecek uzardělý: „To dáme naší Šušik.“

„A víc jich tam nebylo? Kdes to našel?“ se zájmem zvolal Ašot.

„Byla nastrčená na suché větvičce. Počkej, já se podívám!“

Strom byl holý, bezlistý a nebylo těžko na něm rozeznat dvě šedavé skvrny. Ještě dvě houby.

Haso se škrábal za uchem.

„Jsou na tenkých větvičkách… Těžko se tam dostanu.“

Neměl sil vylézt nahoru.

Chlapci začali zdola házet klacky nahoru a šťastně se jim podařilo srazit jednu houbu.

Ašot byl bůhvíproč nadšen.

„Namočíme je, aby změkly, a potom je upečeme,“ radil a položil houby do prohlubně v kameni, kde stála voda z roztálého sněhu.

„Výborně, namoč je, aby nabobtnaly! Budou aspoň větší. Ale oči se ti lesknou, co je? Co se stalo, Ašote?“ ptal se Gagik.

„Něco velmi důležitého! Haso udělal velký objev! Poslyšte, co vám řeknu! Vidíte? Neříkal jsem vám to? Špatně známe přírodu! Teď budeme jíst ořechy!“

Děti nechápaly. S lačností vyhladovělého člověka žvýkaly jeřabiny a tázavě se dívaly na Ašota.

„Vy jste nechápaví! Tyhle houby nastrčila na strom veverka, aby jí tam uschly a aby je měla na zimu. Jak vysoko si je zanesla, aby jí nikdo nevzal její zásoby! A teď je jedna věc jistá. Rozhodně tady žije veverka, někde blízko nás.“

„Kolik kilo masa bude asi mít?“ ozval se uštěpačný Gagik.

Na hubené tvářičce Šušik se objevil slabounký úsměv.

„Nech si své vtipy! Tady nejde o maso. Veverčí maso nestojí za nic, ale je to výborná hospodyně. Musíme stůj co stůj najít její spižírnu!“

„Nu, teď teprve mluvíš srozumitelně! Ale jak ji najdeme?“

„Musíme vzít rozum do hrsti. Vidíte tamhle ten ořech? Je dvacet kroků daleko a nikde stopy po ořechách. To znamená, že veverka je sesbírala a někde si je uložila. Buď je má v dutině stromu, nebo někde kolem. Pojďte, prohledáme každou díru!“

Děti prohledaly nejdříve celý ořech, ale žádnou dutinu v něm nenašly. Potom začaly přehrabávat suché listí, hrabat v hlíně, šťárat ve skulinách kamenů a skal.

Na onom teplém úbočí, kam větry nemohly a kde skály odrážely sluneční paprsky a přijímaly do sebe jejich teplotu, sníh zešedl a roztál, a kdyby potrvalo takové počasí ještě dva dny, nebylo by po sněhu ani stopy.

Dlouho hledaly a pátraly děti kolem dokola, a nakonec unavené, s prázdnýma rukama usedly na suché listí prohřáté sluncem.

„Běda nám, když jsme odkázáni na to, co si nashromáždila ubohá veveřička!“ uvažoval Gagik. „Je jako pěst, o nic větší, jak by mohla nakrmit pět lidí?! Člověku je úzko u srdce, když si na to pomyslí. Kdyby to byla divoká koza, to by bylo něco jiného! Pojďme, vezmeme si mlaty a podíváme se do slují, třeba tam najdeme divoké kozy. Nač mají naše mlaty zahálet?“

„To nemá smysl!“ zvolal Ašot a mávl odmítavě rukou. „Copak nevidíš, co jsme se nachodili, a nikde jsme nepřišli na stopy divokých koz. Jak napadl sníh, už byly pryč. Asi se bály, aby neuvízly tady v soutěsce.“

Zatímco takto rozprávěli, Haso se pustil za špačkem. Pták poletoval z keře na keř a úzkostně křičel tak dlouho, dokud kámen vržený prakem neukončil jeho křehký život.

„V křoví je spousta špačků. Nedělejte si starosti!“ vesele volal Haso, držící v ruce zabitého ptáčka.

„Co se špačkem?“

„Není ani tak velký jako křepelka!“ pohrdlivě mávl rukou Ašot.

Haso zmlkl a Šušik vyčítavě pohlédla na Ašota… Kdyby ho ulovil sám, do nebe by vynášel svou znamenitou kořist.

„Sníh roztál a teď už je nemůžeme chytat tak, jako jsme to dělali. Musíme zvolit jiný způsob. Snad bychom měli udělat smyčku z koňské žíně? Ale nemáme ani žíně, ani zrní, abychom je nasypali ke smyčce!“ uvažoval nahlas Ašot.

Děti hledaly východisko ze své těžké situace. Sargis mezitím seděl na balvanu odlomeném od skály, vyhříval se na výsluní a podřimoval. Snil o těch blažených časech, kdy jeho otec pořádal bohaté hostiny funkcionářům, kteří přijížděli z okresu, obzvláště pak revizorům. Co všechno bývalo u nich doma na stole! A jaké dělával drahoty, když ho volali k obědu! Co se natrápil maminky! Jak se může člověk nabažit jídla, přejíst se a znechutit si všechny lahůdky! Sargisovi se teď zdálo, že se už jaktěživ jídla nenabaží! Ach, kdyby tu byla aspoň tak suchá kůrka chleba, kterou doma házeli psovi, nebo aspoň ten drobeček, který sypali slepicím.

Byl zemdlený a zoufalý, a proto jenom toužil a stýskal si. Ale pud sebezáchovy ho nutil, aby sebou pohnul a aby se chopil díla.

Začal šátrat pod kamenem, rozhrabávat suché listí. Pojednou nahmatal jakýsi otvor v hromadě listí. A z této prohlubně se vykutálel ořech. Sargis ihned schoval ořech v hrsti a rozhlédl se na všechny strany, zdali ho nikdo neviděl. Ne, kamarádi naštěstí o něčem horlivě rozprávějí…

Sargis vsunul ruku o kus dále a snažil se otvor rozšířit; oči se mu zatřpytily: v dutině bylo vidět hromadu ořechů.

Chlapec pocítil, jak nabývá nových sil. Všecek ožil. Zapomněl na všecko, na kamarády a na celý svět. S velikou opatrností si pěkně napěchoval kapsy ořechy a otvor pod balvanem zasunul kamenem. Dostal strach, že by majitel spižírny mohl své zásoby přestěhovat

někam jinam; jako syn skladníka se dobře vyznal v takových přesunech zboží.

Potom vstal a zamířil k nedalekému křovisku, z něhož vyčuhovaly skály a balvany.

„Kam jdeš, Sargisi?“ ozval se za ním Ašot.

„Chci se podívat, jestli tam v křoví nenajdu nějaké trnky,“ odpověděl Sargis hlasem tak líbezným, jak u něho nebývalo zvykem, a odvrátil se.

„Ašote, já půjdu taky trhat trnky!“ zvolal Haso.

„Dobrá, jdi!“

Haso vystoupil o kousek výš, než stál Sargis.

Ostatní se rovněž rozešli. Komu se podařilo utrhnout někde nějakou trnku nebo cicimek8*, strčil svou kořist do kapsy, aby se potom večer mohl o ni rozdělit s kamarády.

Jenom Sargis, schovaný vzadu za balvany, si tajně pochutnával na sladkých a tučných ořechách, a čím víc jedl, tím byl lačnější a nenasytnější.

Jen jedna věc mu vadila; ten drzý Haso se tady pořád motá nablízku a nenechá ho pochutnat si v klidu na tomto pamlsku.

„Sargisi, našel jsem trnky, pojď sem nahoru, budeme trhat spolu!“ volal Haso.

Sargis se neozval.

Přiběhl Bojnach. Ten tu ještě scházel! Sedl si proti Sargisovi, kňučel, hrabal v listí a pozorně se díval na Sargise, co to jí. Neprozradí to na mne ta psí potvora? Ještě štěstí, že neumí mluvit. Jistě by to na mne pověděl! pomyslil si Sargis.

Buď že se styděl před Bojnachem, nebo že se bál, aby ho neviděl Haso, Sargis si lehl na břicho pod skaliskem a pudově, jako nějaký živočich, louskal jeden ořech za druhým a kousal sladká jadérka.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

o tom, jak je dobře nastavit před člověka zrcadlo,

aby spatřil svou tvář

Uplynuly ještě dva dny a ty byly tak těžké, že se děti ocitaly téměř na prahu zoufalství. S klacky na zádech a s kameny zavěšenými na holi potloukaly se po úbočích Pardálí soutěsky, nohy je bolely, zemdlévaly únavou. Ale nikde nenalézaly nic nežli několik hrstí ubohých, scvrklých bobulek.

„Co se vám dostane do ruky, všechno snězte, pokud to není tvrdé jako kámen! Uvidíte, že všechno dobře dopadne,“ poučoval a povzbuzoval je Gagik.

Ale je v Pardálí soutěsce něco, co by nebylo tvrdé jako kámen? Vida, tamhle mezi vrbami roste rákosí! Co dělat? V nouzi je všechno dobré. Jedli sladké kořeny rákosu, rozhrabávali zemi, vytrhávali kořínky různých rostlin a živili se jimi.

Ale brzy toho litovali.

Šušik pocítila, že se jí točí hlava, začala se dívat vytřeštěně, v očích se jí zatmělo, vrávorala jako opilá a mluvila nesouvisle. „Cos to snědla?“ volal Ašot, chytil ji za ramena a lomcoval s ní, aby se vzpamatovala. ,,Cos to jedla? Nebo ses pomátla ze strachu?“

Děti se mlčky navracely do jeskyně.

„Vidíš, to máš ze své tvrdohlavosti!“ vyčítal Ašotovi Sargis.

Divná věc! Ačkoliv nechodil s kamarády na kořínky, přece byl teď čilejší, i jeho hlas byl najednou zvučnější a veselejší.

„Nekrákej!“ podrážděně ho přerušoval Ašot.

Večer Gagik znovu sestoupil do rokliny a vracel se zpět s nějakými zbytky kořínků v ruce.

„Nebojte se, Šušik jedla blín!“ oznamoval a ukazoval kamarádům kořínky.

Blín?

Děti vydechly úlevou, protože věděly, že kořeny i semena blínu mají omamné účinky, ale že tyto účinky brzy opět pominou.

„Říkal jsi, abychom jedli všechno, co není tvrdé jako kámen!“ káral Gagika Ašot. „Příště si nech takové rady!“

„To je pravda, moje rada se neosvědčila. Musíme ji opravit: jezte všechno, co je užitečné, pokud to není tvrdé jako kámen!“

Zmlkli. Šušik ležela u ohniště přikrytá Hasovým kabátcem a sladce spala.

Po chvíli se probudila, protírala si oči a ptala se s roztržitostí ospalého dítěte:

„Kde to jsme?“

„U vás doma na dvoře!“ odpověděl Gagik. „Udělali jsme si ohníček, budeme si opékat rajská jablíčka! Skoč na zahradu a přines jich plnou náruč! A nezapomeň na pepř a na baklažán.“

Děvčátko vyskočilo, zamířilo k prahu jeskyně, potom se vzpamatovalo a dalo se do pláče.

„Tak to jsme pořád zavření tady v jeskyni a musíme tady umřít?“

„Šušik, co chceš? Copak tady nemáme dost pohodlí?“ domlouval jí Ašot.

Dívenka se vzpamatovala a zastyděla se. Ale její náhlý výkřik a pláč zapůsobil na všechny ostatní. Vždyť je to pravda, smrt se blíží k prahu jeskyně! Vždyť jsou všichni tak mdlí z vyčerpání, že jim je zatěžko i nalámat trochu chrastí, aby měli čím topit. A vyhasne-li jim ohniště, ledová jeskyně se jim bezpochyby stane hrobkou… To všichni věděli a mlčky o tom přemýšleli.

Pasáček Haso by byl ze srdce rád povzbudil a potěšil kamarády. Ale jak?

S ostychem jim začal vyprávět kratičkou kurdskou pohádku, potom jim zapískal na šalmaj a na chvilku přenesl svou melodií obyvatele jeskyně na smaragdové výšiny Malého Kavkazu…

Když dokončil své vyprávění a písničku, rozprostřel po zemi svůj plášť tak jako vždy, vysypal na něj obsah svých kapes a řekl:

„Tentokráte uděláme šest hromádek. Musíme dát taky Bojnachovi.“

„Bude je žrát?“ ptal se Ašot dívaje se na scvrklé trnky.

„Musí. Co mu zbývá? Už jsem to zkoušel a dal jsem mu jich několik. Snědl je.“

I Bojnach dostal tedy svůj díl a opravdu začal chroupat pecičky a polykat plody, které dosud nikdy neokusil.

„Vidíte? Pes je zkušenější než my. Rozkusujte pecičky, radím vám dobře!“ pobízel je Gagik.

Když byli hotovi s jídlem, pes začal nepokojně kňučet a vrtět ocasem a prosit pána, aby mu dal ještě trochu trnek. Ubohé zvíře bylo velmi vyhladovělé.

„Nemám, miláčku, nemám. Co se dá dělat! Kde je mám vzít?“ smutně k němu hovořil pasáček, vzal ho kolem huňatého krku a tiše plakal, aby to kamarádi neviděli.

Ale děti dobře chápaly, jak smutno je pasáčkovi. Věděly, že pes je pastýřovi bratrem. A Bojnach jako by mu rozuměl. Lehl si, přitiskl se ke svému pánovi a něžně mu lízal ruku; zdálo se, že ho prosí, aby mu odpustil, že mu působí zármutek.

Pojednou uslyšel nějaké zapraskání, vyskočil a hnal se k Sargisovi a začal mu očichávat kapsy. V očích měl takový výraz, jako by chtěl říci: Dej sem, co máš k žrádlu ve své kapse, nebo tě roztrhám!

„Co chce?“ ptal se Ašot Hasa.

Haso mlčel.

„Jdeš pryč?!“ křičel Sargis všecek zsinalý, ale tím psa ještě víc popudil.

„Co říká? Myslím, že je to jasné!“ váhavě pravil Haso.

Ašot porozuměl a vyskočil.

„Vyndej, co máš v kapsách!“ křičel a hněvivě se díval viníkovi do tváře.

Gagik nečekal a sám prohrabával Sargisovi kapsy. Byly nacpané ořechy.

„Na to nemáte právo! Já jsem je našel. Každý ať se stará sám o sebe!“

„Právo? A jaké ty máš právo, že se nestydíš jíst, co přinese tohle slabé děvče, co přinese Haso, co přineseme my všichni?“ křičel Ašot v rozčilení a svou těžkou rukou vlepil Sargisovi políček.

Šušik vykřikla a Haso se odvrátil. Také Gagik ve zmatku uvažoval, jaké stanovisko má zaujmout; věc byla příliš vážná a nedala se vyřídit pouhým žertem. Na Sargisově tváři zledovatěl úsměv, jakýsi podivný, pokřivený úsměv, který jej činil ještě více hodným politování. Ale Ašot byl zcela vyčerpán. Byl bledý rozčilením a celý se chvěl. Jako syn lovce od malička zachovával loveckou zásadu: rozděl se se svými kamarády o to, cos ulovil v poli! Kolikrát před jeho očima bez lítosti, ba dokonce s vnitřním uspokojením, rozděloval jeho otec mezi kamarády maso zvířete, jež zabil! A vždycky rovným dílem a vždycky spravedlivě! Ba dokonce se zříkal i kůže a kýty, jež podle loveckého zákona, zděděného po předcích, náleží tomu, kdo zvíře ulovil. A Ašot věděl, s jakou obtíží získával jeho otec kořist a s jakou námahou na bedrech vláčel zabité zvíře dolů z hor. Ale rozděloval ji rovným dílem, neboť to káže dávný řád, neboť to káže přátelství a lidskost.

Kdežto tenhle mizera? Nikomu nic neřekl, nikomu nic nedal, a dokonce i teď když už všichni vědí, že má kapsy napěchované, vzpírá se dát hladovějícím kamarádům hrstku ořechů!

To všechno mu jako bouře prolétlo hlavou a Ašot nejenže nelitoval políčku, ba málem by byl s chutí vyzkoušel na Sargisově lebce svou hůl; ale ovládl se a ptal se přidušeným hlasem:

„Co teď s tebou?“

Sargis zvolal výsměšně:

„Co má být? Ukradl jsem něco? Jen počkej, Ašote, až se odtud dostanem! Ty si to vypiješ!“

Ještě vyhrožuje, to už je vrchol nestoudnosti!

„Vím, nesluší se, abych se míchal do věcí, ale chtěl bych říci jedno,“ ozval si tichý Haso a obrátil se k Sargisovi: „Neodlučuj se od nás, to není dobré. My Kurdové říkáme: Ovce utekla ze stáda a vlk ji sežral.“

Sargis si změřil Hasa pohrdlivým pohledem, a obraceje se k ostatním, procedil mezi zuby:

„To koukáte, co? Závidíte mi můj výkon! Jste v úzkých, co? Ale ať se každý hezky stará sám o sebe!“

„Tak ty tedy takhle? Nu dobrá!“

Ašot chvilku soustředěně uvažoval a potom dospěl k rozhodnutí a vydal rozkaz:

„Pod křovím je připravené dříví, jdi a přines je, v noci si budeme topit!“

„A proč mám jít zrovna já?“

„Protože je na tobě řada. Jdi, nebo tě vyhodíme ven na mráz a tam zmrzneš!“

Hrozba se neminula účinkem.

„To mám jít sám?“ ptal se Sargis, ubohý a s hlavou svěšenou.

„Haso, běž ven s Bojnachem a stůj na prahu, aby se nebál!“

Sargis vyšel ze sluje s pomstou utajenou v srdci, ale bezmocný. Ašot se obrátil ke kamarádům:

„Dříví bylo jen záminkou. Chtěl jsem, abychom se mezitím poradili, jak s ním máme naložit.“

„Ašote, ty jsi příliš přísný a drsný!“ poznamenala Šušik. „Takhle nikoho nenapravíš. Když ho budeš urážet, zatvrdí se ještě víc a bude z něho špatný člověk.“

Těmi slovy Šušik zahájila výměnu názorů.

„A co ty myslíš, Gagiku?“

„Já? Řeknu to, jak říkává můj otec: Černochovi mýdlo a bláznovi rada nepomůže.“

„Tak to ho tedy máme takhle nechat a nepůsobit na něho?“ rozhořčeně zvolal Ašot.

„Působit! Ale jak? Víš, jak rád můj dědeček vypravuje bajky! Říkává, jak malého vlka posadili a učili ho abecedu. Povídali mu: řekni B, a on řekl: beran, řekni h, a on řekl husa, řekni k, a řekl koza, řekni m, a řekl maso… A teď, než tady bude zpátky, poslyšte, co já radím. Šušik má pravdu, ale ona má na mysli nápravu zbloudilého člověka. Ten není zbloudilý, ten je zkažený. Ten nezná nic než sebe, to je celý jeho svět!“ řekl Gagik, unesen svým hněvem.

„To není pravda. Marné to není. Buď tady zůstane, nebo se vrátí z Pardálí soutěsky jako člověk. Cituješ bajky, které vypravuje tvůj dědeček, a já ti zas povím, co říkává můj tatínek: Cibuli je třeba mlátit česnekem!“

A Ašot se zhluboka nadechl a udělal o Sargisovi, jak říkal Gagik, „celou přednášku“.

„Takoví lidé nepozorují své nedostatky. U nás ve vsi se mnoho lidí hrbí před jeho otcem a Sargis si pak myslí, že není nad něho. Mnoho lidí se před ním kvůli jeho otci přetvařuje, a Sargis si proto utvořil nesprávný názor sám o sobě. Je třeba Sargise odhalit a jasně mu říci, kdo je on a kdo je jeho otec. Je třeba nejdříve ukázat jeho otce v celé jeho nahotě, protože on sám je domýšlivý právě pro otcovo vysoké postavení. Je třeba ukázat mu, kde je jeho místo, a dokonce ho i ponížit! A až pozná, že není nic víc než ostatní, ba že znamená dokonce méně, pak ho bude možné povytáhnout o kousek výš… To je můj návrh. Možná že to není správná metoda, nevím. Ale jemné zacházení na něho neplatí, o tom jsem přesvědčen. Budete-li s takovým člověkem zacházet jemně, jen ho ještě víc pokazíte, bude ještě sobečtější a osedlá si vás docela.“

„Myšlenka je dobrá, ale řeč příliš složitá a dlouhá!“ vyslovil Gagik zpola žertem kritiku.

„Cožpak hodláš každé mé slovo vážit na vážkách a přezkoumávat?“

„Ano, správně jsi na to kápl. Každé tvé slovo budu vážit na vážkách. Dej pokoj, Ašote, promluv už konečně jednou jako člověk, nač pořád jenom naprázdno řečníš, je mi tě líto.“

Ašot vrhl skrytý pohled na Šušik a na chviličku zmlkl. Neočekávaná výčitka způsobila, že se začervenal a zpotil.

„Ale vůdce má své názory vyslovovat, ne?“

Gagik se smál mírně a beze slova. Líbilo se mu, když svými pichlavými slovy Ašota podráždil, a zvláště rád mu připomínal, jaký vlastně je. Uštěpačné slovo ho svrbělo na jazyku, ale ovládl se. Ovládl se, neboť pozoroval, že každá jeho poznámka a každý vtip se nemile dotýká jejich sobeckého a možná i trochu domýšlivého vůdce. Zvláště v přítomnosti Šušik nedovede Ašot žádnou poznámku přijmout chladně. Proto dal Gagik přednost mlčení.

„Mluv o tom, nač se tě ptají!“ podrážděně řekl Ašot. „Vyslov svůj názor! Co máme dělat se Sargisem?“

Ale Gagik znovu odbočil od základního problému, stočil řeč na vedlejší otázku a zabránil, aby se dospělo k rozhodnutí, než se Sargis vrátí.

Děti Ašotovi ještě nevyjevily své názory, když tu vstoupil Haso a za ním i Sargis s velikou větví přes ramena. Nebyl břemenem tak zadýchaný, jako bývali jeho kamarádi, neboť zásoby ubohé veverky dodaly jeho zesláblému organismu nových sil.

„Dobrá, od nynějška budeš pracovat stejně jako my! To by přece takhle nešlo! Jak by to vypadalo? Můj dědeček by řekl: Od práce dál a k chlebu blíž!“ Tentokráte hovořil Gagik velmi rozšafně a vážně. A teď si sedni a poslouchej, co ti povíme…“

„O čem budete povídat?“ ptal se Sargis s nedůvěrou a díval se z jednoho na druhého, chtěje vytušit, jak o něm bylo rozhodnuto.

„O čem? O tobě a o tvém otci!“ řekl Gagik obrátil se k Ašotovi a dodával: „Viď? A neměli bychom začít?“

„Pravda! Pustíme se do toho hned!“

Nu výborně, tak tedy i Gagik je přívržencem Ašotovy metody! A co Šušik? Ašot tázavě pohlédl na dívku a její mlčení považoval za známku souhlasu. Proto začal svůj výklad:

„Sargisi, ty se strašně pyšníš svým otcem a sám sebou. Ale je tu jisté nedorozumění, a my ti chceme věc vyložit, abys ji viděl tak, jak skutečně vypadá. Chceme, aby ses přesvědčil, že například třeba tenhle kurdský pasáček Haso tě o mnoho převyšuje.“

Sargis byl jako bleskem zasažen.

„Haso?“ tázal se přiškrceným hlasem. „Nu, jen co se dostaneme odtud, z téhle díry!“

A zaťal pěsti, ale Ašotův pohled nevěštil nic dobrého, a proto se hned zase přikrčil a bázlivě sklopil oči.

„Ano, Haso! A teď poslouchej a uvidíš! Haso, prosím tě, vypravuj, proč se vám letos tak špatně vede. Vždyť tvoje matka je na farmě dojičkou, tys pastýřem a tvůj otec je znamenitý ošetřovatel dobytka. Který nesvědomitý člověk vás mohl přivést do takové bídy?!“

Otázka byla příliš neočekávaná. Haso bezradně vzhlédl hned k Ašotovi, hned zas ke Gagikovi a jeho pohled jako by říkal: Nechte toho, proboha vás prosím, nechtějte na mně, abych mluvil o těchhle věcech!

„Jen mluv! Nač se ostýchat? Přece jsi viděl, jak byl přistižen při krádeži ořechů! Že by ses ničeho takového nedopustil?“

„Já?“ zvolal Haso a jeho bílé zuby se zablyštěly. „Chtěl bych umřít ten den, kdy bych tohle učinil!“ odpověděl Haso s hlubokou důstojností.

„Tak už poznáváš, v čem stojí nad tebou pasáček Haso?“ tázal se Ašot pěkně zpříma. „Ale ty ses domníval, že srovnávat ho s tebou je pro tebe urážkou, není-liž pravda? Takový jsi ty, a takový je on! A teď poslouchej, co uslyšíš o jeho otci, a sám si pěkně porovnej oba navzájem! Haso, vypravuj!“

Cožpak mohl Haso odporovat Ašotovi? Začal vyprávět, ale bylo mu nevolno a ani jednou se nepodíval v tu stranu, kde stál Sargis.

„Nu, co mám povídat? Celá ves to ví. Přede dvěma roky předešlý vedoucí farmy dal mému otci příkaz: ‚Avdale, vezmi ovce, zažeň je do vsi, odevzdej je Parujrovi, aby udělal záznam a poslal je na jatka!‘ Otec šel a já s ním. Hnali jsme ovce do vsi, a bůh je můj svědek, všecky jsme je odevzdali Parujrovi, rovných sto dvaasedmdesát kusů! Dostali jsme potvrzení a vrátili jsme se na farmu. Druhého dne Parujr poslal na farmu dopis, proč prý mu nedodávají zbývajících pětapadesát ovcí! – Správce farmy čte potvrzenku, kterou mu otec odevzdal, a povídá: ‚Parujr má pravdu! Kde jsou zbývající ovce? Já jsem ti přece odevzdal sto dvaasedmdesát ovcí!‘ Otec zůstal, jako když ho omráčí; pochopil, že ho Parujr ošidil. Neumíme arménsky číst, potvrzenku jsme si nemohli přečíst a Parujr napsal počet slovy. Šli jsme s otcem, jdeme k Parujrovi, myslíme si, že až se s námi setká tváří v tvář, že mu to bude hanba. Ale on se nestyděl dívat se nám do očí a všecko nám zapřít! Řekl: ‚Na stvrzence je napsáno, kolik ovcí jsem převzal.‘ Prosili jsme, hrozili jsme, ale nic naplat. Věc došla k soudu, ale ta proklatá stvrzenka nás zničila. Jí věřili a nám ne.“

Haso přerušil své vyprávění a oči měl zality slzami.

„Pokračuj, Haso!“

„Co mám ještě povídat? Parujrovi to nestačilo, přivedl falešné svědky, že prý viděli, jak můj otec v polovině cesty část ovcí prodal kočovníkům, kteří šli do Ázerbájdžánu. Málem by byli mého otce zavřeli. Ještě štěstí, že se ho zastal tajemník stranické organizace a také tvůj otec, Ašote, a tvůj, Gagiku, a na místním národním výboru se usnesli, že musíme nahradit škodu a věc zůstane v klidu, dokud nebude znovu přezkoumána úřady. A tak teď pracujeme, dřeme se a nemůžeme se zbavit toho dluhu. Taková lumpárna!“ zvolal neočekávaně pasáček Haso a všecek zesinal hněvem a oči mu planuly.

„Tak už je ti jasno, Sargisi, jak jedná tvůj otec? Už jsi pochopil, na čí účet si dobře žijete? Jak je možné, žes tak nesvědomitý a tyješ z práce tohohle chlapce? Cožpak nevíš, že ve dne v noci, v dešti, ve sněhu i v krupobití chrání obrovské stádo našeho kolchozu před vlky? Nevíš, že otec ani syn se po celé měsíce nesvlékají ze šatů, aby si klidně odpočinuli? Zatímco on živoří ve vlhké chatrči, ty si žiješ v pěkném domě, který tvůj otec vystavěl za nakradené peníze! Zatímco ty se válíš v měkkých peřinách, on leží na mokré zemi, holý kámen pod hlavou. Jak můžeš mít to svědomí a živit se chlebem, který si on vydělal svými mozoly?“

Tak hovořil Ašot a jeho černé oči hořely spravedlivým hněvem. Kdyby byl na místě Sargisově kámen stál, byl by musel roztát.

A Gagik se díval se sympatiemi na tvář kamaráda, bledou spravedlivým rozhořčením, a v duchu si říkal: Zase řečníš, milý Ašote, ale tentokráte je to v pořádku. Jen do něho! Bij do něho bez milosti!

A Sargis? Zasmušil se při tomto neočekávaném náporu, svěsil hlavu a mlčky naslouchal. Nebylo mu vidět do tváře, a proto bylo těžko uhodnout, jak na chlapce působila Ašotova pádná slova.

Ašot se na chvilku odmlčel, ale byl stále ještě rozčilen. Konečně znovu promluvil:

„Můj otec říkává: Pravda stůně, ale neumírá… Jistě se nakonec všechno vysvětlí a Nejvyšší soud zruší ten nespravedlivý rozsudek nad Hasovým otcem. Ale jak se může něco takového vůbec stát?! Nu, nechme toho už! Šušik, teď je řada na tobě!“

„Já nic nevím… Co mám říci?“ koktala dívka.

„Jak to? Jen pověz, místo koho šel bojovat tvůj otec!“

Dívku jako by byl blesk zasáhl; hned zbledla, hned se jí zas krev hnala do tváře, a bez milosti spustila:

„Mého tatínka poslali místo Sargisova otce! Maminka dodnes pláče, když o tom vypravuje! Můj otec pěstoval pro kolchoz rýži. Byl pořád ve vodě, od setby až do sklizně, a dostal z toho těžký revmatismus. Dokud bylo teplé počasí, mohl ještě pracovat, ale jak začala zima, musel ležet v posteli. Jaký z něho mohl být voják? Osvobodili ho od vojenské služby, dali mu do ruky propouštěcí list. Ale jednoho dne ho zavolali na vojenské velitelství. Otec Sargisův s předsedou Harutem něco zpunktovali, nevím, jak to mohli dokázat, ale zkrátka falšovali dokumenty, zaměnili je a Parujr byl propuštěn z vojenské služby a tatínek musel na frontu. Šel do války a už se nevrátil. Ale Parujr zůstal živ a zdráv v zázemí, protože… protože byl skladníkem a podmazával kdekoho… Jinde ve vsi něco takového není možné. Maminka říká, že v Megradzoru, tam je skladník slušný člověk a předseda také. Zrovna u nás musela být taková špína, a můj tatínek na to doplatil… můj tatínek…“

Šušik nemohla mluvit dále. Rozjitřilo se staré hoře, slzy jí vstoupily až k hrdlu.

„Tak teď už víš, co jste zač!“ zvolal Ašot; byla řada na něm, aby zasadil úder. „Teď budu pokračovat já! Za války, když otec Šušik byl na frontě a její matka s největší obtíží živila tři děti, tvůj otec si vystavěl jednopatrový dům z tesaného tufu. Z čího potu? Ptal ses na to svého otce, pionýre Sargisi?“

Sargis naslouchal s hlavou skloněnou, slyšel o nečestném jednání svého otce a poprvé v životě pocítil v duši stud, jaký dosud v celém svém životě nikdy nepoznal. Styděl se za otcovo nepoctivé jednání. Styděl se, že třebas o tom věděl, přece zavíral oči před otcovými nepravostmi a pyšnil se dokonce jeho postavením a blahobytně žil z peněz, které jeho otec získával nepoctivým způsobem. Celou noc uvažoval o tom, zda děti rodičů, kteří žijí bídně, ale poctivě, mají právo jím pohrdat? A nakonec dospěl k tomuto závěru: Ne, nesmím tak brzy skládat zbraně! Znovu se mu ozval v duši hlas jeho já, které v něm bylo pěstováno od samého dětství. Cožpak by mohl být takový Kurd Avdal něco víc než můj otec? Což by se Avdal mohl měřit s takovým znamenitým člověkem, jako je můj otec? Nebo jeho syn, takový obyčejný, neohrabaný pasáček, se mnou?

A tak se Sargis hned kál, rozmýšlel, rozvažoval, a hned zase nabýval nového sebevědomí, pyšnil se a vypínal jako kohout. V jeho mysli se sice střetávaly úvahy navzájem si odporující, ale Ašotova „nepedagogická“ metoda přece jen účinkovala. Sargisova falešná pýcha se zhroutila jako chatrný dům, vystavěný na písku. Splasklo jeho velikášství: teď už není schopen na nikoho se dívat svrchu.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

o tom, jak hořký je osud člověka, který se sám

vyloučí z kolektivu

Díváš-li se v zimě z výšin, které obklopují Pardálí soutěsku, zdá se ti, že údolí Araksu je zahaleno mlhou. Ale tam nahoře, kde přebývaly naše děti, byl vzduch čistý a průzračný a obloha tak jasná a slunce tak zářivé, že nebýt strachu, že zemřou hladem, byly by se děti mohly oddávat onomu nadšení, které cítí každý, kdo vystoupí z nížin na hory, kde se před ním náhle otvírají nové obzory a člověk se cítí lehkým jako pírko.

Stáli na prahu jeskyně a chvíli se dívali na panoráma, které se před nimi otvíralo, a potom se dali na cestu směrem do Šípkova; tak totiž děti nazvaly houštinu ukrytou mezi skálami, kde Haso včera objevil velké množství šípků. Nebylo snadné dostat se k těmto kouskům země, která se zachytila ve skalních štěrbinách, ale nezbývalo než jít stůj co stůj. Byli v Pardálí soutěsce uvězněni už desátý den.

Sargis zůstal stát na prahu jeskyně a pohledem provázel své kamarády. Nikdo si ho nevšímal, nikdo se neohlédl. Ne, není tomu tak. Ohlédl se Haso a volal na Bojnacha, který se opozdil. I psa vzali s sebou, ale Sargise nikoliv…

Už dva dny s ním nikdo nevyměnil ani slovo. Ráno odcházeli, aby si nasbírali šípky, a večer se vraceli a Sargis dostával pokaždé přesně odměřený svůj díl. Každý den se rozhodoval, že si svůj díl nevezme, ale pud sebezáchovy ho nutil, aby odložil ješitnost a sebeúctu. Když spatřil potravu, zapomínal na přísahu, kterou si uložil. Jedl, ale zmocňoval se ho jakýsi neznámý pocit. Patrně to byl pocit hanby, který se v něm v této chvíli rodil.

Kamarádi se vraceli do jeskyně vyčerpáni, zemdleni, ale celý večer pokojně besedovali kolem ohně, vyprávěli si pohádky a občas se dokonce smáli Gagikovým žertům, z nichž některé se nepovedly, ale jiné byly vskutku podařené.

Sargis jako by tu nebyl. Nikdo se na něho nepodíval, nikdo se ho na nic nezeptal, prostě jako by tu v jeskyni nebyl on, ale nějaký kus dřeva ležící vedle ohniště.

Sargis byl sice málomluvný – proto mu také říkali „sváteční řečník“ – ale pořád mlčet, to se podobalo smrti. Teď, když s ním nikdo nemluvil, měl sto chutí hovořit, žertovat, rozprávět, žvatlat.

Několikrát se pokusil vmísit do hovoru, ale nikdo mu neodpovídal, nikdo ho neuznal za hodna povšimnutí. Sargis div nepukl zlostí. Šel a nasbíral trnky, přinesl je a každému nabídl hrst, ale nikdo si nevzal, odvrátili se od něho a začali spolu vesele rozprávět. Zdá se, že ho úplně vyloučili ze svého kruhu.

Smuten byl Sargis už předtím, a teď, když byl sám a sám, byl ještě smutnější. Člověk se nemůže radovat, je-li opuštěný. Poprvé v životě pocítil, jak strašná je samota.

Teď se vlekl za ostatními dětmi, došel až do Šípkova, ale netroufal si přiblížit se ke kamarádům. Ostatně pokusil se o to už předešlého dne, ale litoval toho; vyhnuli se mu.

Děti se rozběhly do křovin a trhaly šípky. Občas vzlétl mezi větvemi špaček a v takových chvílích každého z nich napadlo totéž: jak ho ulovit? Ašot sice přijal první Hasovu kořist s pohrdáním, ale přesto ani Ašot, ani nikdo z druhých nezapomněl na to, jakou výtečnou chuť špaček měl. Ne, šípky nic nevydají, je třeba dobýt nějaké vydatnější kořisti. Jedině maso jim může dodat síly k tomu, aby si prorazili cestu, kdežto šípky? S těmi se nikam nedostanou!

„Udělal jsi prak, vychloubal ses před Šušik, ale kde je tvá kořist?“ zvolal Gagik, jako by byl uhádl Ašotovy myšlenky.

Co dělat? Prakem ptáka nezasáhneš. Kámen ani nedoletí, a už je špaček v prachu. Je třeba najít nějakou dokonalejší zbraň.

Dole ve vsi Ašot jednou viděl, jak Sargis střílí na ptáky gumičkou, viděl to a odsuzoval tento způsob lovu. Teď byl hotov schvalovat to, co dříve zavrhoval, ale kde vzít gumičku?

Shromáždili se pod vyčnívající skálou a radili se, jak zhotovit novou zbraň, rychlejší a působivější.

„Gumičku? Tu mám,“ ozvala se Šušik, která tam mezi křovím trhala šípky a přitom poslouchala, o čem chlapci hovoří.

Stáhla si z punčoch podvazky a podala je Ašotovi.

„To je slabé… Nebude to stačit ani na ty nejmenší ptáky.“

Sargis požádal Hasa o nůž, ořezal větvičku vidlicovitého tvaru a podával ji Ašotovi. Ale nikdo se na něho nepodíval a jeho ruka zůstala trčet ve vzduchu…

Ašot sám přiřízl dvě dřívka, připevnil k nim gumičku a začal gumičku natahovat a zkoušet…

„To je slabé. Kluci, víte co? Uděláme si luk! Lukem můžeme střelit i orla!“

„Ano, lukem sestřelíme orla, ale špačka ne,“ mínil Gagik úplně vážně.

„Dobrá, všechno je rozhodnuto!“ pokračoval Ašot, jenž neporozuměl Gagikovu žertu. „Budeme tedy mít prak, gumičku i luk a šípy.“

Tento návrh se zalíbil Hasovi víc než všem ostatním. Často si na pastvě dělával luk a střílel tupé šípy na neposlušné kozy, které nevydržely na rovinách, lezly do příkrých skal a vedly za sebou i ovečky.

Mladá křoviska rostoucí na skálách jsou tak tvrdá a pevná, že udeříš-li do nich sekerou, zazvoní jako ocel. Tuto tvrdost jim dodává jižní slunce.

Haso uřízl zelené pruty planého cicimku tlusté jako prst a za chvilku byly luky hotovy. Ale zbývalo ještě najít hodně pevné vlákno k zhotovení tětivy. Zatímco Ašot si nevěděl rady, Haso si zul své promáčené lýkové střevíce. V každém střevíci byl kus volské kůže. Haso je tam měl pro všechny případy, tak jako mnoho jiných napohled bezvýznamných věcí, které měl připraveny pro případ nouze. Patrně mu také sloužila tato kůže k zpevnění podrážek, aby ho nohy nebolely při chůzi po kamení. Haso vzal nůž a začal z kůže odřezávat řemínek.

Šušik seděla na teplém suchém listí a se zájmem sledovala chlapcovy pohyby a přiváděla ho do rozpaků. Její radostný pohled říkal: Vidíte, jak si ví se vším rady? Gagik hledal v křoví šišky a Sargis se opodál vyhříval na kameni.

Haso vyřezal z kousků kůže dlouhý, stejnoměrně silný řemínek, přivázal jej ke konci dřeva, začal jej kroutit, natahovat a ovíjet kolem dřívka, jež držel v ruce. Bojnach sedící naproti se zalíbením se díval na svého pána a snažil se uhodnout, jaké to přípravy se tu právě konají.

Když byla šňůra navinuta a hotova, podal ji Haso Ašotovi a řekl skromně:

„Ty máš větší sílu, na, přivaž ji!“

Ašot přijal zmínku o své síle s naprostou samozřejmostí a přehnul prut přes koleno s takovou silou, až mu naběhly žíly.

„Přivaž ji!“ řekl všecek zadýchaný.

Haso přivázal šňůru k oběma koncům prutu, ale když Ašot prut uvolnil, šňůra nevydržela sílu dřeva, jež se opět vzpřímilo, a praskla.

Chlapci byli zoufalí.

„Co myslíš, neměli bychom zkroutit šňůru dvojmo?“ vložila se do věci Šušik.

Šušik šňůru třikrát převinula, stočila a udělala z ní tětivu tak pevnou, že se o ní Haso vyjádřil, že by ji ani buvol nepřetrhl.

A když byl luk hotov, Ašot jej napjal a potom pustil a s radostí shledal, že tětiva se chvěje jako struna.

Tak si vyrobili dva luky.

Šušik si mnula ruce a jásala. Vždyť ona se také zúčastnila přípravy zbraní!

„To máme silnou tětivu, sestřičko Šušik! Takovým lukem můžeme střelit i medvěda!“ pokoušel se zažertovat Haso a svým žertem velice pobavil Šušik.

Zbývalo ještě udělat šípy. To je přece jenom mnohem snazší než udělat luk. Šípy vyrobené z těžkých, suchých větví se podařily.

„Měli bychom ke hrotu každého šípu připevnit kousek křemene,“ navrhoval Ašot.

„Sargis umí dobře hledat křemeny, Ašote, pověříme ho tím,“ vložila se do věci Šušik. Hledala příležitost, jak smířit kamarády se Sargisem.

„Ne, k tomu není vhodný čas,“ namítal Ašot. „Vždyť jsme se s tebou společně dohodli na tom, že na něho budeme působit tím, že si ho vůbec nebudeme všímat… Gagiku, běž se podívat, jestli bys nenašel nějaké křemeny!“

„Ale černé, černé! Bílé nepotřebujeme!“ dodával Haso. Věděl totiž, že bílé a žluté křemeny sice dobře rozkřesají jiskry, ale nemají ostré hrany.

Šušik zpozorovala, že Sargis, který klímal na výsluní opřen o kámen, sotva uslyšel, o čem se mluví, hned byl vzhůru, vstal a začal šťárat ve skalních štěrbinách; zřejmě hledal křemeny. Patrně by si byl přál znovu se sblížit s kamarády.

A Šušik, která už od přírody byla děvče citlivé, pocítila nad ním lítost: Ubohý Sargis! Samota je hrozná věc!

Ale jak přesvědčit toho tvrdohlavce Ašota? Budeš-li ho nutit, dopustí se nové hrubosti a dojde k novým sporům. A Šušik se tolik bála sporů! Kdyby se byl někdo dopustil sebemenšího poklesku, už byla všecka vzrušena: jen aby se nepustili do hádky, do pranice! Ach ti kluci, jsou jako kohouti, pořád mají hřebínky načepýřené! Copak by nemohli být trochu mírnější, jemnější a laskavější?

O tom všem přemýšlela Šušik, když se nesmělými kroky blížil Sargis, a aniž pohlédl Ašotovi do tváře, vysypal před ním hrst třpytivých černých kamenů.

„Jé, ty jsou ostré!“ zvolala Šušik, ale setkala se s přísným pohledem Ašotovým, který jí připomněl podmínku, stanovenou kolektivem, a ihned zmlkla.

Vtom už přicházel Gagik.

„To není kámen, ale břitva!“ vychvaloval kameny, které přinášel.

Ašot rozlámal kameny, které mu podával Gagik, a nadělal z nich ostré úlomky, které se podobaly kouskům rozbitého skla a měly hroty špičaté jako šíp a hrany ostré jako nůž.

Sargis se nervózně otočil a odcházel, ale Ašot jako by nepozoroval ani jeho příchod, ani kameny, jež přinášel, ani jeho odchod. Byl zabrán do své práce, špičkou nože dělal do hrotů šípů drobné rýhy a do každé vstrčil kamínek, palcem zkoušel ostří hrotu a ovazoval je tenkou nití.

Když bylo vše hotovo, Ašot vstal, obrátil se k Hasovi a zvolal nadšeně:

„Nu, teď se ukáže, kdo s koho!“

„Jdete na lov, a co já? S kým já budu soutěžit?“ ptala se starostlivě Šušik.

Zalekla se, že se Haso bude cítit dotčen Ašotovým zvoláním a jeho ostrým tónem. Ale Haso se usmíval tak skromně a shovívavě, že bylo zřejmé, že se nedá ničím vyvést z rovnováhy.

„A kam jdeš ty?“ tázal se Ašot Gagika.

„Sbírat kořist, kterou ulovíš.“

„A já budu sbírat, co uloví Haso!“ smála se Šušik. „Budeme nosit vaši kořist.“

Tento veselý rozhovor kamarádů dolehl k uším Sargisovým, působil na něho tísnivě a přiměl ho, aby se vážně zamyslel nad svým postavením a nad svým chováním…

Podivná věc, ale zdálo se, že tyto dřevěné zbraně dodaly hochům sílu a sebedůvěru. To není žádný žert – vždyť mají šípy a luky jako pravěcí lovci! Ašot si prohlížel veliký luk, jejž měl přehozen přes rameno, ohmatával napjatou tětivu, která zvonila a chvěla se jako struna na houslích, a byl nadšen. Byl nesmírně šťasten pomyšlením, že se podobá pravěkému lovci. Znovu v jeho fantazii vzkypěly odvážné sny.

Teď, blondýnko, uvidíš, co dokážu! zdálo se, že říkal jeho pohled obrácený k Šušik, když si razil cestu mezi křovím a chvílemi se ohlížel na dívku, která šla za ním.

Z křoví se s křikem vznesl špaček a znovu se snesl ve vzdálenosti asi deseti kroků.

Zatímco se špaček otočil, třásl ocáskem a úzkostlivě pískal v křoví, Ašot se přikrčil, vší silou napjal tětivu a vypustil střelu. Ptáček spadl jako kámen a děti se za ním hnaly s křikem a hlaholením.

Tak velikou měly radost, jako by byly zastřelily kamzíka nebo nějakého velikého ptáka, přinejmenším divokého krocana.

A už tady stál Ašot, zabitého ptáčka na dlani, s tváří zářící štěstím a spokojenost v očích.

Haso slavnostním způsobem položil luk Ašotovi k nohám a ustoupil do pozadí.

„Ne, ne, Haso, ještě se nevzdávej,“ zvolala Šušik. „Ještě to nemůžeme vědět, možná že ty dokážeš ulovit daleko víc než Ašot!“

A tak se stalo, že s hlaholem obklopili křoviska a vypotřebovali všechny své šípy, ale nadarmo.

„Uf, už jsem celý polámaný od té tíhy! Tak bohatá kořist! Ani to unést nemohu!“ stěžoval si Gagik celý sehnutý a mrkal přitom na Šušik. Uvázal špačkovi ke krčku šňůru, přehodil si ji přes rameno, šel sehnut pod „tíhou“ kořisti a hekal.

Co měl Ašot dělat, musel výsměch spolknout. Ale těžší bylo smířit se s tím, co udělal Haso. Našel několik šípů, které vystřelil, a na zpáteční cestě přímou ranou zabil dva špačky.

„Hurá!“ jásala Šušik a Ašot se musel zamyslet: Proč se neraduje z mého úlovku? A jeho nálada tím poklesla.

Rozdělali si venku ohníček a oškubali ulovené ptáky. Bojnachovi dali patřičný díl v syrovém stavu, zbytek upekli.

„A co dostane Sargis?“ ptala se nesměle Šušik.

„Kdo říká, že nic nedostane? Proč se o tom zmiňuješ?“ zlobil se Ašot. „Mě nemusíš učit, co se sluší a patří, já to dobře vím. Já jsem hotov rozdělit se napůl o loveckou kořist i s nepřítelem! Takový je lovecký řád! Pojďme do jeskyně, budeme jíst společně s ním a pak musím ještě něco říci!“

Vzali pečené ptáky, a když došli k Sargisovi, mlčky mu položili na suché listí díl, který na něho připadal.

Sargis byl zmaten, začervenal se, ale vzal si, co mu podávali. Jedl a potil se přitom rozpaky, potom se zvedl a vztyčil a otevřel ústa. Zdálo se, že se chystal pronést nějakou kající řeč. Chtěl patrně ujistit kamarády, že se bude snažit, aby už neporušil pravidla, která mu ukládá vzájemné přátelství, ale neměl síly, aby umlčel svou chorobnou samolibost. Co se mu zvláště protivilo, byl Ašotův pánovitý tón. Proto jenom zakašlal, vyhodil kámen ven do rokliny a tvářil se, jako by neměl kamarádům co říci a jako by ho vůbec nezajímalo, jak o něm smýšlejí.

Ale všichni cítili, že v Sargisově duši se odehrává zápas…

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

o tom, čeho si Ašot nejvíce vážil

Večer, když se shromáždili kolem ohně a rozprávěli, přišla řada na Ašota, aby vyprávěl nějaký příběh. Ašot prohlásil, že na společném shromáždění promluví o jedné otázce, a to o přátelství.

Jaképak shromáždění? K čemu to? Copak ani v Pardálí soutěsce se nezbavíme věčného schůzování? uvažoval Gagik a chtěl protestovat nahlas, ale Ašot už začal.

„Obávám se, že nám budeš dělat nějaké kázání,“ poznamenal Gagik, ale tak tiše, aby to Šušik neslyšela.

Ašotovi to nebylo vhod.

„Copak si dovedeš představit rozpravu na schůzi bez nějakého naučení, bez kritiky?“ ozval se. „To by ti nezbylo, než abys vypravoval anekdoty.“

„Ale Ašote!“

„Žádné ale! Seď a poslouchej! Když jste si mě zvolili, hezky dávejte pozor, ať se něčemu přiučíte!“

A Ašot začal přednášet tak jako vždy způsobem povýšeným a slohem úředním. Byl totiž přesvědčen, že na schůzi se musí takhle mluvit…

„V nouzi poznáš přítele – říkali naši moudří dědové,“ začal Ašot. „A skutečně, teď když jsme se octli v nouzi, za těch několik dní jsme se navzájem poznali lépe než za sedm let ve škole…“

Přitom se Ašot nedíval na Sargise, ale Sargis dobře věděl, na koho jsou namířena jeho slova, proto měl hlavu svěšenou a díval se do údolí, dával však dobrý pozor.

„Mluvíš o přátelích. Jak můžeš počítat mezi přátele někoho, kdo ti ničím neprospěje?“ namítal Gagik a díval se tím směrem, kde seděl Sargis.

Sargis také této narážce dobře rozuměl, ale spolkl ji.

„A teď se podívejte, jaká já si představuji přátelství,“ pokračoval Ašot. „Když se říká: měj rád svého přítele a buď mu oddán, nevidím v tom jenom pouhá slova. To je přímo životní nutnost. Potřebujeme přátelství, abychom mohli žít. Budeme-li k sobě poutáni družnou láskou, budeme žít a pomáhat si navzájem, povzbuzovat se, zahřívat se, je-li zima, shánět potravu, máme-li hlad, a chránit se v nebezpečí. V neštěstí se navzájem ubráníme a potěšíme. Kdyby se člověk dostal do Pardálí soutěsky sám, neměl by ani oheň a zahynul by hlady. A i kdyby měl všechno, co potřebuje, stejně by se ze samoty zbláznil. Přátelství, družnost rozvíjí v člověku sílu, činí jej nepřemožitelným v boji s přírodou. Kdyby nebylo družnosti, jak by mohly stovky lidí pracovat na polích? A zvláště tady, v Pardálí soutěsce, je nám družnosti zapotřebí jako vzduchu a vody, neboť tady nikdo z nás nemůže žít bez kamaráda, nikdo si sám nemůže prorazit cestu a dostat se ven z této tvrze. A kdo si toho není vědom, vyřadí se z kolektivu a bude strádat a pykat za to. Proto této otázce věnuji své vyprávění. A příhoda, kterou chci vyprávět, je vzata z přírody.

Všichni víte, že na salaši naší farmy je málo vody. Jednou v suchém roce vyschly všechny prameny a salašníci začali nosit vodu z Modrého jezera, které je na vrcholu naší hory. Tenkrát v létě jsem tam byl s pastýři čtrnáct dní. Vyšel jsem si vždycky k jezeru, lehl jsem si do trávy, četl jsem si nebo jsem házel kamením po divokých kachnách, které plavaly po vodě.

Bylo tam už chladno. Zrána bývala tráva pokryta jinovatkou. Ázerbájdžánští pastýři říkali: ‚Narodil se Gujruch, je čas vracet se z pastvin.‘ Haso, abych pravdu řekl, nevěděl jsem, co je to Gujruch a proč je nutno opustit krásné hory a vrátit se do údolí, když se rodí Gujruch.“

V přítmí jeskyně se zablýskaly Hasovy zuby:

„Otec také mluvívá o Gujruchovi. To je hvězda, jasná hvězda. Když se rodí, to znamená, když vychází na nebi, noci v horách začínají být chladné. Ázerbájdžánští pastýři, kteří pasou s námi a jsme s nimi přátelé, sbalí stany a odcházejí, jakmile tu hvězdu uvidí. Ale mluv dál, co jsi chtěl vyprávět?“

„No, jakmile Ázerbájdžánci uviděli tuhle hvězdu, hned se dali na cestu a my s nimi.

Šli jsme si s matkou naposled k Modrému jezeru pro vodu. Najednou jsem zaslechl nad sebou ptačí hlasy. Zdvihl jsem hlavu a viděl jsem, jak táhne celé hejno ze severu na jih. Jeden jeřáb zpozoroval jezero, oddělil se od hejna a snesl se dolů. Uviděl to druhý a pustil se za ním. Létal nízko, kroužil kolem jezera, volal na svého druha, ale nadarmo. Ten první ležel na břehu a žalostně křičel. Nevěděli jsme proč, jestli si poranil křídlo nebo je nemocen, či zda je vysílen dlouhou cestou.

Druhý jeřáb kroužil nad ním a nevěděl si rady, má-li se rozletět za hejnem, či zůstat se svým druhem. Věděl, že hejno je už nad hřebenem hor a že opozdí-li se ještě chvíli, už je nedožene. A kam poletí sám? Ale nemocného druha nenechal samotného…

Odešel jsem s matkou.

Z pastviny není na Modré jezero vidět, ale křik jeřába jsme slyšeli až do noci. Který z obou asi křičel? A co chtěl?

Ráno pro nás přijely kolchozní vozy, ale copak jsem mohl odjet? Řekl jsem, že si chci natrhat květiny, a běžel jsem k jezeru. Slyšel jsem, jak jeřáb křičí. Podívám se a vidím zdravého, jak se pokouší, aby zobákem zdvihl nemocného, jak křičí, jako by vzdychal, prosí, aby se zdvihl a aby s ním letěl za hejnem…

Dlouho jsem nemohl odejít. Ležel jsem na břehu a díval jsem se na jezero a poslouchal, jak jeřábi volají. Ale k večeru jsem musel odejít. Šel jsem pryč a pořád jsem slyšel hlas jeřába, který se odloučil od hejna pro svého druha. Šel jsem a přemýšlel. Lidé jsou tisíckrát rozumnější a moudřejší než jeřáb, ale někteří nemají srdce. Nedovedou v případě nebezpečí obětovat za druhého život, jako to učinil pták.“

„A co se stalo potom?“ netrpělivě se vyptávala Šušik, která byla velmi vzrušena Ašotovým vyprávěním.

„Nevím, už jsem se pak na horu nedostal. Nevím, možná že se rozletěl za svým hejnem, možná že zůstal u svého druha. Ale když na horách napadl sníh, jeden pastýř vyprávěl ostatním, že viděl na břehu Modrého jezera mnoho dlouhých per. Asi prý tam lišky roztrhaly nějaké ptáky.“

Děti byly Ašotovým vyprávěním dojaty.

„Je teď řada na mně, nebo na něm?“ zeptal se Gagik a podíval se na Sargise.

„Na něm, ale on nám nemá co říci. Mluv ty,“ tvrdě zvolal Ašot, ačkoliv Šušik na něj upřela káravý pohled.

„Dobrá, budu vyprávět. Letos v létě, jak víte, jsem jel do pionýrského tábora v Šahalu. Měl jsem štěstí jako vždycky. Ať přijdu kam chci, vždycky je tam něco dobrého k snědku. Našli jsme v lese roj divokých včel. Ale jaký! Třpytily se na slunci jako diamanty. Měly v dutině stromu med.

Dutinu jsme vybrali. Ubohé včelky zůstaly bez zásob, část obyvatel úlu zahynula, loupež se bez oběti nikdy neobejde.

Ale ani my jsme nevyvázli lacino. Celý měsíc, jakmile jsme vkročili do lesa, se včely na nás slétaly, bodaly nás nelítostně. Věříte? Starý včelař nám říkal, že kolektivní cit včel se tak lehko nepřelstí, že to není jen tak a že mstí i své mrtvé sestry. Že je mstily, to je pravda. Ale vždyť každá včela, která nám dala žihadlo, zahynula také. To přece víte, že když dají včely žihadlo, umírají. Umírají za ostatní, za své druhy,“ zvýšil Gagik hlas a nenápadně pohlédl na Sargise.

Zavládlo tíživé mlčení. Tři dny už trval mlčelivý boj a během těch tří dnů se všichni, jako by se smluvili, při každém slově podívali po Sargisovi.

„Co myslíte, dojde mu to?“ ptal se Ašot a pokynul hlavou směrem, kde seděl Sargis.

Sargis to už nesnesl, vstal a zachmuřeně vyšel ven.

„Odpovím zase dědečkovou průpovídkou,“ řekl Gagik. „Četli vlkovi evangelium, a on zvolal: ‚Dělejte, ovce utíká do hor.‘“

„Jsi zlý a to jsou ošklivé žerty!“ zvolala Šušik. „Na co jsou ty tvé…“

Ale nedomluvila. Sargis se blížil k jeskyni. Vycítil, že se mluví o něm, a zastavil se u vchodu.

V jeskyni vládlo ticho stejně tísnivé jako před chvílí. Mlčení doléhalo na Sargise a bylo těžké jako olovo.

Jak nesnesitelná byla jeho osamocenost!

V tu chvíli Sargis záviděl i pasáčkovi Hasovi, k němuž jeho kamarádi vzhlíželi s takovou láskou, kdežto na něho se dívali s pohrdáním.

Nic není na světě horšího, než když se kamarádi od tebe odvrátí…

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

o tom, že člověk přece jenom přijde na to, jak

oklamat zvířata, aby posloužil svému žaludku

Toho večera před spánkem se Haso tázal Ašota:

„Víš, kde jsem byl, když zapadalo slunce?“

„Opravdu, nebyl jsi s námi. Jedl jsi šípky?“

„Nikdy nejím nic tajně, aby to kamarádi neviděli!“ odsekl mu Haso důstojně a s neočekávanou příkrostí.

Nikdo nezpozoroval, jak Hasova slova trhla Sargisem, který ležel ve svém koutě. Nikdo se na něho nedíval.

Haso se uklidnil a pokračoval.

„Pozoroval jsem, kam se schovávají vrabci.“

„A dověděl ses to?“

„Dověděl. Pod Koroptví skálou je malá jeskyně. Tam se schovávají na noc.“

„Je jich tam hodně?“ vyptával se Ašot.

„Hodně! Slétli se ze všech stran, zaplnili celou jeskyni. Víš, jak se chytají?“

„Zatraceně, proč jsi to neřekl dřív? Vstávejte! Jdem!“

Ašot vyskočil s takovým chvatem, jako by každá vteřina zpoždění znamenala obrovskou ztrátu.

„Půjč mi nůž, Haso. Vezměte si klacky a obalte je na konci trávou.“

Vyběhl ven a po chvíli se vracel a táhl s sebou několik šípkových keřů, jež uřezal až u kořene. Husté, spletité větve byly pokryty množstvím ostrých a pichlavých trnů. Ašot je rychle a obratně zbavil ostnů, aby se daly držet v ruce a dal každému jednu.

„A teď za mnou!“

Ale copak se Gagik mohl pohnout z místa dříve, než se dozvěděl, kam má jít?

„Nejdříve řekni kam a proč?“

„Copak jsi v zimě nikdy nechytal ptáky na půdě?“ rozkřikl se Ašot.

Gagik záporně zavrtěl hlavou.

„Co na nich může být za maso? Stojí za to ztrácet s nimi čas?“

„Jsou malí, to je pravda, ale jaká je z nich polévka! Víš, jak je chytáme? Když zalétnou v zimě do stodoly, aby se ohřáli ve slámě, otevřeme dveře a čekáme na ně s napřaženými klacky. Vyplašíme je, začnou poletovat a padnou nám přímo do rány. Mlátíme do nich trnitými větvemi. Pojďme! Haso, přivaž Bojnacha, ať zůstane tady!“

Děti vzaly dvě hořící větve, pochodně z klacků omotaných trávou, a vydaly se na cestu.

Sargis vzal pochodeň a šípkovou větev a bez vyzvání šel za ostatními.

Venku nebylo tma. Hvězdy shlížely z jasné oblohy na bílou sněhovou pokrývku a rozptylovaly temnotu. Byla to šedavá noc a zdálo se, že slunce už dávno zapadlo, ale ještě se nesetmělo. Kolem všechno spalo poklidným spánkem a dřímaly i špičaté skály, které se rýsovaly na pozadí nebes svými fantastickými hroty a věžemi…

Haso šel vpředu a ukazoval ostatním cestu.

Děti se potichu přiblížily ke Koroptví hoře a zastavily se u tmavého ústí jakési jeskyně. Její nitro bylo hrůzostrašné.

Co zamýšlel Ašot? Co teď budou dělat? Mají vejít do jeskyně s pochodněmi? Nikoliv, Ašot pochodně sebral a položil stranou. Položil též na kameny ohořelé větve doutnajícími konci proti sobě. Tak mohly dlouho doutnat, aniž uhasly.

Potom odvedl Gagika stranou, něco mu pošeptal a dal mu svůj svrchník. Pak vstoupil dovnitř s napřaženou trnitou větví v ruce a dal znamení ostatním, aby ho následovali.

Když kamarádi zmizeli v temné jeskyni, Gagik roztáhl kabát a zakryl jím vchod do jeskyně a postavil se tu a stál u něho jako u opony. Vchod do jeskyně byl tak uzavřen.

Jakmile Gagik uzavřel vchod do jeskyně, zevnitř se ozval hluk a

šum křídel. Probuzení a vyplašení vrabci tloukli do stěn, pudově letěli k východu, ale naráželi do kabátu, prchali zpátky a zoufale se zmítali sem a tam v temné sluji… A naši lovci? Neviděli vůbec nic a také toho nebylo třeba. Ve vzduchu se hemžili poletující ptáci, nebylo třeba nic než vší silou mávat nad hlavou trnitými větvemi.

Těmito slepými ranami bylo mnoho vrabců zasaženo a mnozí se schovali v štěrbinách sluje, ale hrozný pokřik a povyk je odtamtud vyplašil a padali za oběť úderům trnitých klacků. Když byl lov v nejlepším, Gagik se zvědavosti poodhrnul plášť a vsunul hlavu do jeskyně. V tom okamžiku ho někdo vší silou praštil po hlavě trnitou větví. Gagik odskočil.

„Člověče, už jsi skoncoval s vrabci a teď budeš mlátit do mě?“ zařval Gagik.

Ten, kdo ho udeřil, se smál, až se za břicho popadal, ale ptáci kteří zůstali naživu, uletěli pryč.

„Gagiku, zakryj východ, rychle!“

„Ani mě nenapadne! Cožpak jsem našel hlavu někde na ulici, aby mě do ní každý mlátil? Ach, rozsviťte!“

Ohořelé, doutnající větve už zhasly, ale pochodeň, která na nich ležela, se rozhořela. Nebylo možné podívat se na Gagikovo poškrábané čelo a nedat se do smíchu. Vytáhl zpod černé čupřinky vlasů ostrý trn a ukazoval ho Ašotovi:

„Ty jsi mi pěkný lovec! To jsi mě sem postavil kvůli tomu, abyste měli do koho mlátit?“

„Nic si z toho nedělej, Gagiku! Dáme ti za to o jednoho vrabce víc. Šušik, přines sem pochodeň, podíváme se, jak to vypadá na bojišti.“

Jeskyně skutečně vypadala jako bojiště, všude bylo plno pobitých vrabců.

Šušik se na to nemohla dívat.

„Vemte si pochodeň, já jdu pryč…“

Hoši posbírali kořist, uložili ji do čepic a do kapes a vesele se vraceli domů.

Teď už Haso nešel vpředu, ale poslední. To byl celý on. Když šli na lov, byl v čele, když se vraceli, tvořil zadní voj; pokaždé byl tam, kde hrozilo nebezpečí.

Lidé, kteří vyrůstají uprostřed přírody, mají silně vyvinuté všechny smysly: zrak, sluch, čich, hmat a chuť. Ale mají i šestý smysl, o němž věda neví dosud nic určitého. Díky tomuto šestému smyslu pocítil Haso, že se mu do týla někdo upřeně dívá. Ohlédl se a spatřil, že v křoví planou studeným fosforovým světlem čísi oči. Zableskly a zmizely.

„Zvíře,“ řekl si Haso a zrychlil krok.

Kamarádům nic neřekl, protože je nechtěl polekat. Přemýšlel však, co to může být za zvíře. Odkud a jak sem přišlo?

Byl si jist jenom tím, že to není vlk. Vlčí oči dobře znal. A jak by se mohl vlk objevit v téhle soutěsce? Musí to být něco jiného.

Haso o tom uvažoval, i když už ležel na svém nepohodlném loži po boku lovem znavených kamarádů, kteří dávno tvrdě spali, šťastni zdařilým lovem.

Ale nespali všichni.

Ašota tuto noc trápily jiné myšlenky. Hlad jim dosud znemožňoval, aby se věnovali práci na uvolnění stezky. Chtěli to udělat už několikrát, ale Ašot trval na tom, aby se nejdříve starali o potravu a nemysleli na nic jiného. „Až se nasytíme a uděláme si zásoby asi na dva na tři dny, můžem začít,“ říkával v předešlých dnech. Teď už jídlo máme, uvažoval Ašot. Není proč čekat. Zítra zkusíme štěstí. Ale jak? Aspoň kdybychom měli nějaké nářadí! Copak je možné udělat lopatu nožem? Kdyby tu byla aspoň ta rozbitá lopata, co leží u nás doma na dvoře!

Ale spánek mu tížil víčka a Ašot usnul, aniž rozřešil, jak a čím si budou razit cestu.

Tato otázka mu nedávala pokoje ani ve snu. Viděl se, jak jde s lampou v ruce a usměrňuje plamen lampy na sníh pokrývající Čertovu stezku. Sníh pod plamenem mizí a taje s neuvěřitelnou rychlostí. „Za mnou, pojďte za mnou!“ volá Ašot radostně na kamarády, žene se rychle kupředu a Šušik, Haso a Gagik vesele běží za ním. Všichni pospíchají, aby se dostali na svobodu. Pojednou se Ašot ohlédne, aby se přesvědčil, jde-li s nimi Sargis. Neopozdil se jako obvykle? Ne, jde s nimi také. Copak že dneska nezůstává pozadu? zlomyslně uvažuje Ašot.

A lampa jako ohnivá saň dští dým a plameny, rozpouští sníh a stále víc uvolňuje tmavou stezku a tím i cestu domů. „Domů, domů!“ neslyšně šeptá Ašot, ale ve spánku slyší svůj zvučný a výrazný hlas.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

o tom, že střela zasáhne bázlivce, ať schová hlavu

kam chce

Dvanáctý den zajetí v Pardálí soutěsce byl ze všech nejradostnější. Děti byly nyní ozbrojeny nejen kamenným náčiním a praky, ale též lukem a šípy. O tom, jak účinnou zbraní je luk, svědčilo peří rozházené po všech koutech jeskyně. Ale ne, největší radost měly děti z toho, že…

Dobrá, začneme od počátku!

Hned za úsvitu všichni vstali, umyli se sněhem, rozdělali oheň a podívali se ke skalní rozsedlině, kam Haso uložil jejich včerejší kořist, aby ji ochránil před lačným Bojnachem.

Nyní Haso vybíral ze špižírny jednoho vrabce za druhým a házel je Šušik a tázavě se díval na Ašota:

„Stačí? Nebo ještě?“

„Koho se to ptáš? Já jsem přece vedoucí skladu potravin,“ prohlásil Gagik, odstrčil Hasa a natáhl ruku k vrabcům.

„To je pravda,“ souhlasil Ašot. „Pokud se týče jídla, nikdo se Gagikovi nemůže rovnat. Bude naším hospodářem.“

„Jakým hospodářem? Žádným hospodářem, ale vedoucím hospodářské správy!“ opravil ho Gagik a pyšně vypjal hruď. „K snídani se každému přiděluje sedmdesát pět gramů ptačího masa, to je přesná lékařská dávka.“

„Prosím tě, odvaž mi těch sedmdesát pět gramů přesně,“ požádala Šušik Gagika. „Příroda to už vyměřila sama. Samec váží dvacet osm gramů čisté váhy. Samice má čtyřiadvacet gramů a mladý vrabec jedenadvacet. Průměr dělá čtyřiadvacet a půl, to znamená, že každý dostane tři vrabce. Ve skladu připadá na každého z nás půldruhého kila masa.“

Gagik neustále tlachal a přitom bral vrabce Šušik z náručí a rozdával je mezi kamarády.

„Pročpak sis vzal čtyři?“ divil se Ašot.

Gagik sundal čepici a mlčky ukázal na poškrábané čelo.

„Zapomněls?“

„Aha, vždyť jsme ti slíbili, že ti dáme vrabce navíc za to, že jsme tě třískli po hlavě. Dobrá, ale teď žerty stranou; budeme přemýšlet o tom, co dělat dál.“

„Především musíme najít hlínu a postavit kamna, nebo se zadusíme kouřem,“ prohlásila Šušik. „A potom ještě nějakou nádobu na vodu.“

„A co vy myslíte?“

„Musíme udělat kopí – a hodně dlouhé!“

Gagik hned předváděl, jak se hází kopím na dálku.

„Kopí teď potřebovat nebudeme,“ namítl Ašot. „Napadl sníh a v soutěsce zůstali teď jenom ptáci.“

„To je dobře,“ zaradovala se Šušik. „Tak to znamená, že tu nejsou žádné šelmy!?“

„Jsou… možná…,“ prohodil Haso, neboť si vzpomněl na dvě svítící oči, které spatřil v noci.

Ale nikdo se ho nezeptal, proč tak soudí.

„Jak vidím, chystáte se tady přezimovat?“ zvolal Ašot. „Ale já si to představuji jinak. To, o čem jste mluvili, jsou sice věci potřebné, ale teď s nimi nesmíme ztrácet čas. Dokud máme co jíst, musíme se pustit do uvolňování stezky.“

Pohlédl tázavě na kamarády.

Co záleží na tom, že v jeskyni se houlí kouř a že mráz proniká dovnitř! Teď je třeba soustředit všechny síly na to, aby se dostali ze soutěsky ven.

„Z kamenitých strání se sníh svezl a padl dolů. Je načase, abychom se pokusili dostat se odtud pryč,“ řekl Ašot.

„Vezměte si nářadí a pojďte!“

Návrh rozradoval všechny, ba i Sargise. Po morálních kázáních, která dostal v posledních dnech, přicházel trochu k rozumu, ale stále ještě váhal. Chvílemi si již myslel, že kamarádi mají pravdu, ale hned se zase vzpouzel. Jak ho mohou přirovnávat k Hasovi? Když mu řekli, že ačkoliv má tak vysokou postavu, je o několik hlav menší než pasáček Haso, ozvalo se v Sargisovi uražené sebevědomí.

Ráno si přivstal a tajně spěchal ke starému ořechu, otevřel si spižírnu veveřičky (ubohé zvířátko!) a bez výčitek svědomí začal louskat ořechy. Ale sotva se do toho pustil, už zase přiběhl ten nestydatý pes, pobíhal tu s vyplazeným jazykem a vrtěl ocáskem.

Sargise se zmocnila nevýslovná nenávist k tomu nevinnému tvorovi, ale cítil, že se tu nedá nic dělat a že se musí řídit příkladem svého otce: když tě chytí na místě krádeže, rozděl se s tím, kdo tě chytil… Nasadil provinilý úsměv, rozlouskl několik ořechů a s krvácejícím srdcem je hodil psovi.

Bojnach, který si již zvykl na rostlinnou potravu, hltavě sežral ořechy a chtěl další. Ale Sargis uzavřel svůj poklad kamenem jako nedobytnou pevnost a vrátil se ke kamarádům. Tam spatřil Šušik, která nepatřila k těm, kteří se k němu krutě chovali, a viděl, jak se slabostí sotva drží na nohou, přišlo mu jí líto a užuž by se rozhodl otevřít jí dveře spižírny.

Co je mi do nich! Ať se každý stará sám o sebe, opakoval si v duchu to, co už několikráte řekl i nahlas svým kamarádům. Vždyť tentokrát ho nikdo ani neviděl. A vůbec ho nevolají ani k práci. Nu, je třeba mít trpělivost.

A proč ho nevolali k práci? O tom hovořili dnes ráno, když Sargis odešel k veverčí zásobárně. V jeho nepřítomnosti Šušik žádala, aby se bojkot už skončil.

„Skončíme to, až se omluví před celým kolektivem!“ řekl Ašot.

„Copak se dost neomluvil už tím, že šel s námi v noci na vrabce? To přece je také práce! Jsem proti takové krutosti.“

„To je opravdu veliký výkon!“

„A tvé výkony?“ rozzlobila se Šušik. „Možná že zabil víc vrabců než ty!“

„Jsme krutí, protože jsme se dostali do krutých podmínek,“ odpověděl Ašot. „Proč Sargis neřekne, že lituje toho, co udělal?“

Po dlouhém sporu se děti rozhodly, že ještě nějaký den počkají a uvidí, jak se bude chovat při tak důležité věci, jako je vyčištění stezky, a zda se do práce pustí, aniž by ho někdo musel vyzvat.

Když děti vyšly z jeskyně, Sargis se pustil za nimi k zasypané stezce.

Zastavily se na místě, kde nedávno našly zajíce. Ašot se zamyslil. Pročpak si asi udělal skrýš právě tady, na takovém přístupném místě, pod sněhem, a ne v nějakém zastrčeném koutě pod kamením? Pelech je ještě neporušený. Asi tady našel nějakou potravu. A jakou? Možná že by se hodila i nám.

Ašot udělal několik kroků směrem k zaječí chodbě, ale uvázl po kolena v měkkém a těžkém sněhu a zastavil se. Neměl sil jít dále.

„Nemůžeš zapomenout na zajíce, viď? Ach, jak panečku pelášily ty tři kila křehkého šašliku!“ smál se Gagik.

Ašot se neozval. Setřásl se sebe sníh a poodešel k osudné pěšince, která se jim uzavřela krátce poté, co je sem vpustila.

Dokud nebyl svah příliš prudký, šli těsně jeden za druhým. Čím hlubší byla propast pod nimi, tím nebezpečnější byla chůze. Kdo by se nebál? Ještě nedávno skákali, chůzi měli pevnou, ale teď? Měli nohy slabé a nejisté.

Stezka byla místy volná a jenom zčásti pokryta sněhem, někde slehlým, jinde kyprým, rozbředlým.

Zastavili se a pozorně si prohlíželi okolí. Stezka začínala v soutěsce a běžela po celé šíři skalnatého úbočí až k hřebeni skalní stěny, vroubící levý bok Pardálí soutěsky. Místy se rozšiřovala a vypadala jako terasa, jejíž dolní okraj není pod sněhem téměř vidět. Někde bylo naváto tolik sněhu, že se okraje stezky úplně ztrácely. Většinou však byla tak úzká, že bylo nebezpečné stát na ní vedle sebe.

„Ohřejte se na sluníčku a já se do toho pustím,“ řekl Ašot a začal odhazovat mokrý sníh holí.

Sluneční paprsky se odrážely od sněhu a teple se dotýkaly jejich tváří. Buď, to bylo sluncem, nebo tím, že Ašot pracoval horlivě, začalo mu být najednou horko. Svlékl si kabát a podával ho Hasovi.

Ale Haso ho nevzal.

„Teď je řada na mně,“ řekl úsečně.

„Těmihle hůlkami dohromady nic neuděláme,“ řekl Ašot. „Zkusím udělat něco, co by se podobalo lopatě.“

„Prosím tě, nepleť se mi do mých hospodářských funkcí!“ ozval se Gagik a spěchal zpátky, do jeskyně.

Nařezal cestou mladé větvičky silné asi jako tužka a položil je k ohništi. Potom začal vyrábět něco, co se podobalo voru, ale velmi malých rozměrů. Zabýval se tím asi hodinu a výsledkem byl velmi spokojen. Toužebně se podíval na místo, kde byli uloženi vrabci, a pomyslil si: To je škoda, že tady není velitel. Možná že by mi dal pár vrabců za odměnu.

„Nesu lopaty,“ křičel Gagik a mával přitom nářadím nad hlavou.

Bojnach lovil v křoví myši. Vyrušen Gagikovým křikem rozštěkal se a hnal se za ním.

„Tak co, neseš něco?“ už z dálky volal netrpělivě Ašot.

Koště spletené Gagikem připevnily děti k holi a začaly střídavě odmetat sníh ze stezky. Práci to ulehčilo, a čím dál postupovaly, tím víc rostla naděje, že opět uvidí domov.

„Tohle nemá cenu, kamarádi,“ prohlásil nečekaně Ašot. „Lepší bude, když jedni budou pracovat a druzí půjdou shánět něco k jídlu. Je zbytečné, abychom tu byli všichni.“

Nejmrštnější byl Haso a Gagik. Šli prohlížet skalní rozsedliny. Na šípkovém keři v Šípkově už nic nebylo. Museli hledat nové keře a oba se přitom velmi unavili. Vtom uviděli, že na vzdáleném konci stráně se červenají na slunci rudé plody. Gagik se díval na keř a mručel po vzoru svého strýce Grigora:

„Ach vy mé drahé vitamíny cé! Počkejte, hned jsem u vás!“ zvolal.

Haso si myslel, že se zbláznil. Kde by byl věděl, co je to vitamín C a že je ve velkém množství obsažen v šípkách.

Ašot mezitím dál odhazoval sníh a Sargis ho mlčky pozoroval, aniž projevil přání přiložit ruce k dílu.

„Šušik, jdi do jeskyně a podívej se na oheň,“ řekl pojednou Ašot. „Šla jsi s námi zbytečně. Cožpak nevíš, jaký úkol jsme ti určili?“

„Být u ohně? Ale proč bych zůstávala u ohně, když jste všichni tady?“ smutně namítla Šušik.

Odhazovala sníh ze skály, a když viděla, jak padá do propasti, měla z toho nesmírnou radost.

Sargis se díval a cítil, jaký požitek mají ostatní z vykonané práce. Jedině on nezakoušel tuto radost. Nečekaně se rozhodl a přistoupil k Šušik:

„Půjč mi lopatu, já budu taky házet!“

Šušik se usmála a podávala mu lopatu, ale Ašot mu ji vyrval z ruky a začal seškrabovat sněhové hroudy rychlými a nervózními pohyby. V každém jeho hnutí bylo znát jen s námahou skrývané podráždění. Sargis cítil, že příčinou tohoto podráždění je jeho přítomnost.

Ach, to už jsem jim tak protivný? Při tom pomyšlení krev tuhla v žilách…

Práce pokračovala velmi pomalu (Šušik Ašotovi valně nepomohla). Ale když snědli šípky, které přinesli Haso a Gagik, a trochu si odpočinuli, pocítili v sobě příliv nových sil; více než potrava je posilovala naděje, že se jim cesta ze zajetí uvolní.

Pracovali střídavě do samého poledne a zjistili že se jim podařilo vyčistit stezku asi ze čtvrtiny. Skála byla čím dál příkřejší a místy visela přímo nad propastí a stezka byla přerušována skalními rozsedlinami. Při jejich rychlosti bylo možné počítat s tím, že do šesti sedmi dnů stezku očistí a rozloučí se s Pardálí soutěskou. Ovšem pod tou podmínkou, že do té doby nenapadne nový sníh a že seženou každý den tolik potravy, kolik je jí třeba k doplnění tělesných sil.

Když byli už všichni vyčerpáni, Šušik se tiše zeptala Ašota hlasem plným výčitky:

„Ašote, proč jsi tak zatvrzelý a nedovolíš mu, aby také pracoval?“

Sargis seděl stranou a díval se do rokliny.

„Nu, a když ho nechám, myslíš, že bude pracovat?“

„Bude a nejlíp ze všech. Vždyť vidíš, jak je mu to líto.“

„Je mu to líto, protože jde do tuhého. Ty jsi hloupá a špatně ho znáš. Odhodí dvě lopatky sněhu a ve vesnici se bude vychloubat, že nás vysvobodil.“

„Nebuď takový krutý, Ašote!“

„Dobře, tak to zkusíme. Jdi ho zavolat!“

Šušik se rozběhla a zvolala radostně:

„Sargisi, pojď a pomoz nám. Ašot ti to vzkazuje!“

Sargis už měl na jazyku: Tak tedy už přišel k rozumu, ale ovládl se. Chopil se lopaty, ale práce mu přinášela uspokojení jen první dvě minuty. Brzy se tak unavil, že práce s lopatou mu působila muka. Nebyl zvyklý pracovat, nebyl zvyklý lopotit se.

Naštěstí ho vystřídal Gagik. Taková dřina. Člověk by duši vypustil!

Oddechli si a znovu se pustili do práce.

„Ašote, co myslíš, nebylo by dobře poslat Šušik pro vrabce, aby nám přišli na pomoc?“ šibalsky mrkl na Ašota Gagik.

Proti takové pomoci nikdo nic nenamítal.

Šušik šla připravit oběd a hoši pokračovali v práci.

Slunce se již pomalu sklánělo za hřebeny hor, když se Šušik vracela s vrabci pečenými na dřevěných rožních. Za ní běžel Bojnach, kňučel a olizoval se.

Každý dostal rožeň, na němž byli navlečeni tři vrabci. S chutí se najedli jako lidé znavení těžkou prací.

Bojnach marně čekal na kostičky, ani jedna nezůstala celá pod stiskem mladých zubů.

Když se najedli, připadalo jim, jako by svět zrůžověl.

Pustili se s novou vervou do práce.

Špatné bylo, že Sargis zase zůstával pozadu. Vždycky se hned unavil a brzy ho práce omrzela, a když na něho znovu přišla řada, už zvedal lopatu neochotně. Pravda, nic už nenamítal a nestíhal „odpůrce“ nepřátelskými pohledy. Ale když se den chýlil ke konci, raději se odtáhl až na konec řady, aby ho Ašot neviděl.

Na konci nejenže nebyla žádná práce, ale bylo tam také bezpečněji. Měl tam neustále pod nohama stezku, volnou, očištěnou od sněhu. Nebezpečí bylo vpředu, kde bylo třeba bořit lopatu do ztuhlého sněhu a pracovat vší silou, až bolelo v zádech i v kolenou. Bylo třeba dávat pozor, aby neztratil rovnováhu a nespadl dolů do propasti. Ne, ne, do boje se pouštět nebude… Co je mu do toho!

Ale jako na bojišti zahyne třeba často právě bázlivec, který schovává hlavu v zákopech, tak i Sargise, který ze všech nejvíc pečoval o svůj život, potkala nehoda, které se tolik obával.

Ašot brzy prohlédl Sargisovu snahu budit jenom zdání, že pracuje. Když pozoroval, jak lenivě pohybuje svou holí a s jakou nechutí, zlobil se. Nakonec ho přešla trpělivost a vykřikl:

„Sargisi, pojď sem! Pojď pracovat tady, kde jsem já! Tady máš lopatu!“

Co si má Sargis počít? Neposlechnout? V tom případě by na něho znovu dolehl bojkot. Znovu zůstat sám? Když si vzpomněl na samotu, kterou zakusil v posledních dnech, zamrazilo ho. Raději se s nimi nebudu pouštět do sporu, řekl si, a opíraje se o hůl, začal opatrně kráčet vpřed. Hle, teď prochází mimo Šušik, která se přitiskla ke skalní stěně, aby mu uvolnila cestu, a teď prochází mimo Gagika, který si stírá pot, když tu náhle… Ach, proklatý kámen! Sargis nechtěl, aby kamarádi zpozorovali, jak se bojí a jak je jeho chůze nejistá. Zahlédl v tom okamžiku kámen, který trčel na pěšině, ale zvedl hlavu. A právě v té chvíli zakopl, ztratil rovnováhu a řítil se do propasti… Zdola bylo slyšet měkké dunění, náraz kamene o skálu a potom vše utichlo.

Šušik vykřikla a strnula hrůzou a Bojnach začal rozčileně štěkat.

„To je hrozné,“ řekl Gagik a kolena se mu třásla. Zachytil Ašota, který se přiblížil až k okraji propasti.

„Stůj, nebo tam sletíš taky!“ zařval.

Gagik nevolal marně. Jediný neopatrný pohyb na zasněžené zmrzlé pěšince – a zřítíš se do hlubiny.

Ašot trochu odstoupil a pozorně a zachmuřeně se díval do propasti. Nebylo vidět kolmý sráz skály spadající do propasti, jen jednu její část, jeden z několika jejích výstupků, kde se na úzké prohlubni skály zvedala malá, rozsochatá, zakrslá jedle s pevným a křivolakým pněm, jaký mívají stromy rostoucí na suchých skaliskách.

„Sargisi!“ zvolal Ašot a naklonil se nad propast.

Ozvěna opakovala jeho volání a zmlkla. Napjali sluch, ale kolem dokola byl všude mrtvý klid.

Ašot si sedl na pěšinku a složil hlavu do dlaní.

„To je hrozné! Co jsem to udělal!“

Stáli kolem něho. Panovalo strašlivé ticho, jen chvílemi se ozývaly slabé vzlyky Šušik.

Kamarád, účastník jejich trpkých dní, se zřítil a zabil na skalních útesech. Měl se rád, byl sobecký, ale byl to přece jen kamarád. A muselo se to stát zrovna tehdy, když se začal polepšovat.

KAPITOLA DVACÁTÁ

o tom, jak celá země hledala ztracené děti

Vesnice Ajgedzor, kterou dosud v naší širé zemi nikdo neznal, se stala během několika dní známá po celém Sovětském svazu. Aram a Aršak uveřejnili v denících Dálného východu zvěst o ztracených dětech. Smutnou zprávu oznámil i rozhlas. Zpráva o tom, že z Ajgedzoru zmizelo pět dětí, rozšířila se po celém Sovětském svazu. Zájem o tuto příhodu každým dnem rostl. Dokonce skupina polárníků z ostrova Pionýr na Dalekém severu se rádiem dotázala Ústředního výboru Komsomolu v Arménské SSR, zda se již našli ztracení pionýři. Stále ještě je hledáme – zněla odpověď z Jerevanu.

Listonoš Murad neměl v posledních dnech žádný klid. Dříve chodil po svém obvodě s poštou každý den, ale nyní musel chodit dvakrát i třikrát za den. Vždy šel s nadějí, že bude moci zoufalým rodičům přinést radostnou zprávu, ale v balících pošty, která docházela ze všech možných končin, a zejména z Dálného východu, kde byly utvořeny zvláštní „oddíly pro hledání ajgedzorských dětí“, nebylo nic uklidňujícího.

Přicházely účastné a povzbudivé dopisy ze všech koutů země. Psaly děti z Uralu, učitelka zeměpisu na střední škole v Karagandě Anna Sergejevna Vinogradovová, ukrajinská venkovanka Lesja Zacharovna, kolchozník Tichon Michajlovič z vesnice Karpovky z volgogradské oblasti a mnoho jiných. Všichni v nich vyjadřovali rodičům ztracených dětí svou účast, nabízeli pomoc.

Ašotova matka Siran četla dopisy a telegramy a srdce se jí svíralo, ale cítila, že vzdálené a laskavé ruce kladou náplast na rány její duše. Celá zem prožívá ztrátu jejího syna; může být pro matku větší útěchy?

Byly to těžké dny.

Siran nespouštěla oči ze silnice, pořád čekala listonoše Murada, a když se stařec přiblížil svými rychlými a drobnými krůčky, srdce jí tlouklo. Dívala se na něho a snažila se číst mu v tváři stopy nové naděje…

„Zase se mi nedívá do tváře. Já se uzoufám, Ašote!“ volala ubohá žena, svým mateřským instinktem neklamně poznávajíc, jakou zprávu nese listonoš.

Murad kladl na stůl nové a nové dopisy a říkal konejšivě:

„Přečti si, co píší pionýři. Ašot má kamarády po celém světě. Tady je dopis z Rigy, tady z Taškentu, tady z Astrachaně. Každá žena by si to pokládala za velké vyznamenání!“

„Ale já nepotřebuju nic jiného, než aby se můj syn našel!“

„Najde se, určitě se najde, když ho hledá tolik lidí! I kdyby to jehla byla, neztratí se, musí se najít!“

Tak utěšoval stařec zoufalou matku. A dodal ještě několik povzbuzujících slov a odcházel.

„Jdu na poštu, možná že tam došla nějaká nová zpráva!“

„Posaď se, Murade, vypij sklenku vína,“ prosila ho Siran a utírala si přitom slzy.

Ubohý stařec! Ve větru i mrazu musí být pořád na cestě. Je už docela uštvaný a na tváři mu narostly dlouhé vousy, nemá ani čas oholit se.

„Počkej, až přijde čas, napiju se!“ odpověděl Murad. „Budu u vás hodovat a zatancuju si, že se bude strop prohýbat, až ti přinesu radostnou zprávu!“

Dovedl promluvit tak bezstarostně, že mu Siran začínala věřit.

Jakmile však Murad vyšel na silnici, zachmuřil se, nohy se mu začaly plést a kráčel nejistě. Jestlipak se ty děti najdou? přemýšlel smutně. Ale jakmile uviděl někoho z rodičů ztracených dětí, objevil se na jeho tváři znovu úsměv.

„Máte už zprávu o dětech? Ještě ne? Nic si z toho nedělejte, jistě ji dostanete. Poletím na poštu jako pták. Možná že sám přinesu dobrou zprávu.“

A stále usměvavý smělými kroky kráčel k městu s tajnou touhou ve svém dobrotivém srdci:

Kéž bych mohl potěšit ty nešťastné matky!

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

o tom, co se může člověku přihodit, když se řítí

ze skály do propasti

Čas jako by se zastavil. Chvíle, kterou strávili v ohromení a napjatém naslouchání, jim připadala jako věčnost. V mrtvém tichu, které zavládlo, bylo slyšet jen zrychlený dech a prudce tlukoucí srdce. Nikdo se nepamatoval, jak Sargis sklouzl a jak se zřítil. Všechno se to událo tak rychle a neočekávaně, že nikdo neměl čas přispět chlapci na pomoc.

Po dlouhém mlčení pravila Šušik:

„Byli jsme k němu krutí…“

Řekla my, ale všichni chápali, na koho jsou její slova namířena. A ten, jehož se týkala, pocítil výčitky svědomí. Kdyby byl věděl, že Sargis takhle zahyne, nikdy by mu byl neřekl tolik trpkých slov a asi by ho ani nevolal do práce!

„Pojďme se podívat z protější strany! Možná že ho odtamtud uvidíme,“ řekl Haso, který se vzpamatoval první.

Děti šly po očištěné pěšince, sestoupily do rokliny a přešly na stráň ležící naproti skále.

Smutně pozorovaly sráz skály, která se tyčila proti nim, prohlížely rozsedliny, rokliny a výstupky. Nikde nebyla ani stopa po životě. Jen orli těžkými křídly kroužili nad soutěskou. Slétají se, cítí krev, pomyslil si Ašot a srdce se mu sevřelo a do očí mu stoupaly slzy. Co jsem to udělal, co jen jsem to udělal! opakoval si v duchu a proklínal sám sebe, ačkoliv se tvářil stále stejně zatvrzele.

„Sejdeme dolů,“ navrhoval.

Sestupovali k úpatí skály, z níž se zřítil Sargis. Chytali se kamenů, ale dole nenašli nic kromě sněhu a kamení.

„Asi se zachytil na nějakém výčnělku!“ soudil Ašot a běžel nahoru.

Znovu upřeli zrak na protější skálu.

„Myslím, že se asi zachytil za jedli,“ zvolal Ašot a v jeho hlase se ozvala naděje. „Podívejte se, jedle stojí přímo v tom směru, odkud se zřítil!“

„Ale padal tak prudce, že je nemožné, aby se zachytil za jedli,“ řekla Šušik plačtivým hlasem. „Kdyby se zachytil, bylo by vidět jeho hlavu nebo nohy!“

„Musí tam být kousek země, protože strom přece musí odněkud brát potravu! Určitě je tam nějaký prostor!“

„Ech!“ mávl zoufale rukou Gagik.

„Ztratil jsi mlýn a hledáš mlýnské kolo. K čemu je kousek hlíny? Sargise najdi!“

„Sargis musí být právě tam. Výčnělek skály a jedle nám ho zakrývají. Pojďte znovu na stezku!“

Vraceli se stejnou cestou zpět. Šli mlčky a zamyšleně, v srdci bázeň a hořkost. Jen Ašot cestou mručel:

„Ach, kdyby tak ten kousek země byl široký a sníh hodně hluboký.“

Ale nikdo se ani nepokoušel postihnout smysl jeho slov. Všichni byli přesvědčeni, že Sargis je nenávratně ztracen a žádný kousek země nemohl zoufalé děti utěšit.

Když přišli k místu, odkud se Sargis zřítil, Ašot si rozepjal pásek, přivázal si ho pod paží a konec podal Hasovi a poroučel:

„Stůj a drž pevně! Gagiku, drž Hasa!“

Když se přesvědčil, že konec opasku je v pevných rukou, lehl si na zem na samém okraji pěšinky, soukal se vpřed a nahýbal se do propasti a díval se dolů.

„Je tam!“ zvolal. „Nad jedlí je vidět jeho šaty. Držte mě za nohy, já se posunu ještě o kus dál.“

„Je živý?“

„Nehýbá se…“

„Je tam hodně sněhu?“

„Nevím. Hned se podívám. Držte mě pevně! Ne, takhle ne! Vždyť vůbec neumíte držet! Přivažte mi řemeny k oběma nohám. Tak! Teď udělejte zajištění, uvažte jeden konec za tenhle balvan a druhý za tamten a držte! Tak, teď je to lepší!“

Šušik s hrůzou viděla, že Ašot má nohy na pěšině, ale sám skoro celým tělem visí nad propastí…

Zakryla si oči rukama, a kdyby se nebála, že se hoši vylekají, jistě by vykřikla hrůzou. Ale zbytečně se děsila, neboť Ašot, jakmile se zavěsil, rukama se chytil skalního výčnělku a jeho ruce se staly spolehlivou oporou celému tělu. Asi minutu zůstal v této poloze a potom se zdola ozval jeho hlas:

„Stačí! Vytáhněte mě nahoru!“

Rychle ho zdvihli a postavili na nohy. Ašot měl oči zalité krví a žíly na čele i na krku měl naběhlé.

„Sníh, který jsme odházeli, se nakupil u jedle,“ řekl a těžce oddychoval. „Sargis se do něho zabořil. Možná že je naživu. Sargisi, Sargisi!“ volal obrácen tváří k propasti.

Bojnach neustále štěkal a upřeně se díval dolů. Pochopil, co se stalo, a podle čichu poznal, kde je ztracený člen skupiny.

„Budeš ticho!“ zlobil se Haso a svázal Bojnachovi tlamu řemínkem.

„Hej, Sargisi, kde jsi?“ křičel dolů ze skály. Žádná odpověď.

Mlčky a zoufale usedli na kamení, které již bylo očištěno od sněhu. Nad propastí kroužili orli a zlověstně křičeli supi. Krá! Krá! Krá! krákaly jim nad hlavami dvě černé vrány. Báli se zeptat, proč tak ožili dravci a proč se tu slétají. Báli se zeptat, neboť každý z nich dobře věděl, co tohle všechno znamená…

Přiletěli dva velcí orli, usedli nedaleko jedle na skalní terasu a dívali se nepřátelskýma očima nahoru na děti. Haso je odehnal kamením, ale přiletěli jiní a kroužili nad propastí. Jeden z nich, který buď měl více smělosti než druhý, nebo byl více podrážděn hladem, se spustil přímo k jedli a pravděpodobně zaťal pařáty do Sargise nebo ho udeřil zobákem, protože vzápětí se zdola ozvalo zasténání a slabý naříkavý hlas.

Možná že orel probudil Sargise z mrákot.

Děti vyskočily a začaly po ptácích házet kamení a volat:

„Sargisi, neboj se!“

„Tady jsme, Sargisi!“

„Drž se!“

Šušik se znovu dala do pláče, ale tentokrát radostí.

„Že je naživu, Ašote, viď?“ ptala se.

„Nechte toho, musíme se poradit, co se dá dělat!“ okřikl je Ašot. „To ještě není všechno, že je živý, ale jak ho odtamtud dostaneme?“

Ašot se zamyslil a zvážněli i ostatní, kteří ještě před chvílí v prvním návalu radosti zapomněli na to nejpodstatnější.

Bylo jasné, že zůstane-li Sargis třeba jen jedinou noc dole ve sněhu, určitě zahyne.

„Nesmíme si zoufat! Chytněte mě za nohy!“ poroučel jim Ašot a všichni z jeho hlasu a z jeho vyčítavého pohledu vycítili, že v takovou těžkou chvíli člověk nesmí spínat ruce nad neštěstím, ale jednat. A jednat se musí rázně a rychle.

Ašot znovu visel nad propastí a volal:

„Zkus se posadit! Neboj se!“

„Umírám, je po mně!“ ozýval se zdola slabý, fňukavý hlas jako z hrobu.

„Sláva! Povídá, že je po něm, je tedy naživu!“ zaradoval se Gagik.

„Neboj se, Sargisi,“ volal Ašot. „Vylez ven ze sněhu! Sem, sem, na tuhle stranu, blíž ke skále! Proč lezeš k jedli? Za jedlí je propast!“

Z Ašotových výkřiků si všichni dovedli představit, co se tam dole děje.

„Sem, sem! Pod srázem musí být nějaké suché místo! Je? Vlez si tam! Rychle! Vytáhněte mě nahoru, hlava mi div nepraskne.“

Když Ašota vytáhli nahoru, nemohli se na něho podívat bez politování; měl obličej rudý jako rak.

Odpočinul si a znovu volal dolů do propasti:

„Tak co, je tam suché místo?“

„Je! Umírám… nohy… záda…“

„Nohy a záda – to nic není, jen když máš hlavu celou. Je suché místo dost velké? Vejdeš se tam?“

„Je tady taková díra… Dva lidi by se tam vešli… Umírám…“

„Nefňukej, neumřeš,“ těšil ho Ašot. „Na, chyť si tuhle hůl. Kdyby přiletěli orli, opři se zády o skálu a mávej holí!“ Ašot se naklonil nad propast a hodil Sargisovi hůl.

„Co budeme dělat? Vždyť ho uklovou,“ plačtivě se ptala Šušik.

„Co budeme dělat? Dáme si ruce do klína a sedneme si. Gagiku, Haso, jděte na šípky a my se Šušik půjdeme pro dříví a postaráme se o oheň. Co se směješ? Hýbej se!“

Haso a Gagik se rozběhli do houštin. Opravdu, bude-li Sargis mít potravu a oheň, může vydržet celý týden v tom hnízdě.

Zatímco Haso a Gagik trhali šípky, Ašot házel dolů dříví a chrastí a ptal se:

„Copak jsi ztratil řeč? Ozvi se přece! Odtud nevidím, kam mám házet dříví!“

„Vlevo, vlevo, ach!“ ozývalo se zdola.

„Padá to do rokle, nebo se boří do sněhu?“

„Boří se! Umřu! Maminkóoo!“ ozýval se zdola nářek Sargise, který konečně přišel k vědomí.

Teprve nyní, když spatřil za jedlí hlubokou propast, pochopil, v jak zoufalé situaci se octl, a začal plakat a sténat.

„Kamarádi drazí, zachraňte mě!“

„Nebreč a neskuhrej,“ křičel Ašot. „Jestli nepřestaneš, tak se o tebe nebudeme starat a půjdeme pryč, ať si tě sežerou orli!“

Šušik se na Ašota podívala s výčitkou.

„Ašote, ty jsi hrozně zlý!“

„Nejsem zlý, naopak, chci mu dodat mysli. Vidíš, už mlčí! Sargisi, odnes si chrastí dovnitř a rozdělej si oheň! Chytej oheň! Házím ti ho dolů!“ Ašot shodil dolů několik doutnajících klacků, které přinesl z jeskyně. „Pospěš si, přilož jeden ke druhému a foukej, aby neuhasly!“

Zavládlo mrtvé ticho.

„Sargisi, co děláš?“

Místo odpovědi se zdola zvedl sloup kouře.

„Rozdělává oheň. Vidíš, jak hrozba pomohla?“

„Metoda se osvědčila, o tom není pochyby. Když člověk zakleje, pomůže to!“ poznamenala Šušik nespokojeně.

Od toho okamžiku, co se Sargis zřítil do propasti, připadalo jí, že je to docela milý chlapec.

Ale Ašot už zase udílel svá naučení dospělým tónem.

„V těžké situaci je třeba být vždycky drsný, někdy dokonce i krutý. Nejlepší vojevůdce bývá zpravidla v boji velmi drsný. Kluci se vracejí s veselou, asi našli hodně šípků! Co myslíš, Šušik, kolik bychom měli dát Sargisovi vrabců?“

„Všechny!“ odpověděla Šušik rázně a bez rozmýšlení.

Ašot se zasmál.

„Věděl jsem, že takhle odpovíš! Pojď, přineseme je. Ale hodíme mu je tak, jak jsou, ať si je opeče sám!“

„Opravdu mu je dáme všechny?“ zvolala dívka, a když se z Ašotova vzezření přesvědčila, že to myslí vážně, tolik se rozradovala, že kdyby se nebyla styděla, byla by mu dala hubičku.

Šušik běžela do jeskyně a bylo dobře, že se vrátila, dřív než přišel Gagik. Měla v klíně jen několik vrabců.

„To je všechno, co zbylo,“ ukazovala rozčarovaně.

„Jak to? Přece jich muselo zůstat rozhodně víc. Dobrá!“ Ašot se postavil na kraj pěšiny a zvolal:

„Tady máš svou porci, Sargisi!“

Gagik a Haso se vrátili až po západu slunce. Přinesli plné čepice šípků.

„Máme mu hodit všechno?“ zeptal se Haso dobrosrdečně.

Gagik ho chytil za ruku.

„Zásobování mám na starosti já! Sargisi, chytej! Tak co kosti? Máš celé? Ano? Sláva bohu! Tady v Pardálí soutěsce totiž není doktor!“

Na dně propasti houstla mlha a temnota pomalu stoupala k horským vrcholům. Po chvíli soumrak zahalil skály, naplnil rokliny a postupně zarovnával vrásčitou tvář soutěsky.

Děti zůstaly na pěšince až do pozdních nočních hodin. Trochu pracovaly, ale ponejvíce rozmlouvaly se Sargisem, snažily se mu dodávat mysli a házely mu palivo a šípky.

Přestože na ně doléhal noční chlad, nikdo neprojevoval přání vrátit se do jeskyně. Jako by byli všichni přirostli srdcem k té kamenité stezce, kam z hloubi stoupal dým a záblesky plamenů ozařovaly skalní úbočí.

„Sargisi, projdi se trochu kolem ohně, abychom viděli alespoň tvůj stín. Zastesklo se nám po tobě!“ zažertoval Gagik poprvé od toho hrozného okamžiku, kdy se Sargis zřítil.

Žert zapůsobil. V několika minutách ozářily okolní skály silnější záblesky ohně a objevil se obrovský černý přízrak na bílém povrchu kamenných stěn Pardálí soutěsky. Vztáhl ohromné ruce a pozdvihl je až k vrcholům hor. Jako by se tam objevil pohádkový obr a snažil se rukama velkýma jako kmeny stromů lámat skály a házet jimi na nepřítele.

„Tak se naše touha přece jen splnila!“ zasmál se Gagik. „A teď se projdi, Sargisi, ať tě vidíme a potěšíme se!“

Ašot se naklonil nad průrvou a volal:

„Tak co, Sargisi, máme odejít, nebo chceš, abychom tady zůstali celou noc?“

Sargis se neozval.

„Vidíte, zase myslí jen na sebe,“ zašeptal Ašot kamarádům.

„Chcete mě nechat samotného?“ ozvalo se zdola.

„Neboj se, teď se k tobě žádná šelma nedostane, jsi v nedobytné pevnosti.“

„Jsme blízko. Budeme na tebe často volat,“ povzbuzoval ho Haso.

„Tak co říkáš?“ ptal se Ašot. „Ostatní se třesou zimou, vždyť jich člověku taky musí být líto.“ V Ašotově hlase bylo znát utajenou výčitku.

„Co mám dělat? Rozhodněte sami!“

„Tak poslouchej, teď ti něco řeknu! Vezmi hůl, postrč oheň k jedli a lehni si na ohřátý kámen. Buď uvnitř, oheň nech venku! Zepředu tě přece bude chránit oheň a zezadu skála. Je ti to jasné?“

„Rozumím.“

„Rozuměl jsi mi dobře? Až kameny pod tebou vystydnou, nahrab na ně znovu oheň a lehni si na místo, kde byl oheň. Když to budeš takhle dělat, bude ti pořád teplo. Je ti to jasné?“

„Ano, ale bolí mně…“

„To nic není, jen buď statečný! Dobrou noc!“

„Dobrou noc!“ zazněl vysoký a něžný hlásek Šušik.

Buď se Sargis zastyděl, nebo se uklidnil, už nenaříkal.

Tápajíce v temnotě sestoupili do rokle a vraceli se do jeskyně. Hned po příchodu zamířil Gagik přímo k prohlubni, kde byly uloženy potraviny.

„Miláčkové, nepomrzli jste, chudáčkové malí? Teď vás oškubám a zahřeju vás na ohníčku. Kde jsou vrabci?“ vykřikl.

Hmatal ve skulině, ale nic nenahmatal.

Ašot a Šušik stáli před jeskyní a potichu se smáli.

„Ašote, sklad je vykraden!“ zděšeně zvolal Gagik, ale Ašot se neozýval.

Šušik poodešla k ohni, klekla si na kolena a začala rozhrabávat popel. Vyňala zespodu doutnající uhlíky, dala je na hromádku a začala je rozdmýchávat. Haso dělal třísky.

„Snad ty vrabce odnesly krysy?“ přemýšlel Gagik nahlas. „Ašote, co myslíš, mohou tady být krysy?“

„Kdoví,“ lhostejně pokrčil rameny Ašot.

Gagik se schoulil u ohně a hlavou mu táhlo plno nevyslovených domněnek.

„Tak už jsme zase v rejži! Nemáme ani kousek jídla!“

Ale pomyšlení na to, že nemají jídlo, neznepokojovalo jenom Gagika.

Celou noc až do svítání vycházeli každou chvíli z jeskyně, aby se podívali na skálu. Oheň hořel a od jedle se dolů do soutěsky táhl dlouhý, křivolaký stín.

„Co děláš, Sargisi?“ volali na něj kamarádi a Sargis pokaždé, když zaslechl jejich hlasy, pocítil, že ho udržují při životě. Nebýt kamarádů, stačil by jeden jediný den a byl by nadobro ztracen.

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

o tom, jak ve chvíli nesnází lidský rozum zrychluje

svou činnost

Tu noc se děti špatně vyspaly a ráno vycházely z jeskyně v mizerné náladě. Nastal třináctý den jejich zajetí. Ani příroda nevěštila dobrou pohodu. Obloha byla zatažena, pokryta mračny. Neměly jídlo, neměly dříví; co mají přinést kamarádovi, který zůstal uvězněn ve skalách?

Mlčky, s nechutí vytrhávali chlapci keře, lámali větve, z nichž do rukou pronikal chlad. Neměli dost sil, větve se vzpíraly, vzdorovaly jako živí tvorové; bojovaly o svůj život.

Zvolna se tím zápasem zahřívali, ale jejich nálada zůstávala chmurná. Co budou dělat? Mají pokračovat ve svém úsilí a razit si cestu, či mají uvažovat o tom, jak by zachránili Sargisovi život? Tato otázka ležela všem na srdci, když tu je náhle Gagik vyrušil a obrátil se k Ašotovi:

„Náčelníku, nevedeš nás správnou cestou!“

„Proč myslíš?“

„Nevím proč, ale vím docela určitě, že to není správné. Takhle se lehko může stát, že zahyneme všichni. Dokud pěšina znovu nezapadá sněhem, musíme myslet jenom na to, jak se odtud dostat.“

„A co Sargis?“

„Sargis? A myslel on na nás?“ rozčiloval se Gagik. Hlad a utrpení způsobily, že i hoch tak dobromyslný a veselý jako on vyšel náhle ze své míry. „Ať počká, možná že se nám podaří uvolnit pěšinu.“

Gagikova slova vzrušila ostatní. Vždyť skutečně Sargisovou vinou by se mohlo stát, že by zůstali uvězněni v soutěsce.

Snad by opravdu bylo lépe nechat všeho a razit si cestu. Pak vysvobodí sebe i Sargise.

Sebrali nalámané větve a mlčky se pustili Čertovou stezkou, jak pěšinu pojmenovali hned prvního dne.

„Co je, Sargisi?“ zvolal Ašot.

„Všechno mě bolí, vytáhněte mě odtud! Řeknu to tatínkovi a všechny vás bohatě odmění!“

Když zaslechli Sargisova slova, všichni se zamračili. Za takového nízkého a nečestného člověka mají nasazovat život, aby zítra dostali náhradou nějaký ničemný dárek za svou obětavost?

„O odměně radši mlč! Nebo nedostaneš ani topení, ani nic k jídlu,“ zlobil se Ašot a zamručel: „Tak se na něho podívejte! Úplatky jako jeho otec – čachráři! Fuj!“

„Vždyť jsem říkal, abychom pokračovali v práci!“ stál na svém Gagik.

„Co tomu říkáš ty, Haso? Pořád jenom mlčíš.“

„Proč bych měl mluvit, vždyť je to jasné.“

Šušik tázavě pohlédla na Hasa svýma velikýma očima.

„Ovšemže je to jasné,“ souhlasil Gagik. „Vemte lopaty, dáme se do práce.“

„Nerozuměl jsi mi, Gagiku. My, Kurdové, buď kamaráda zachráníme, nebo zahyneme společně s ním.“

Haso svěsil hlavu a pomalu házel dolů větve, nalámané pro Sargise.

Šušik se dívala na Hasa tak něžně, že neustále cítil na sobě její vřelý pohled.

Hasova stručná odpověď zapůsobila jak na Gagika, který se s lopatou v ruce chystal razit cestu, tak na Ašota, který byl až dosud nerozhodný.

„Copak si myslíš, Haso, že my máme své kamarády rádi méně než Kurdové?“ zvolal a potom slavnostně dodal: „Nejdeme z Pardálí soutěsky do té doby, dokud Sargise nevysvobodíme. Rozumíte? Tak, a teď jdem do doubravy! Snad tam najdeme něco, co by se podobalo žebříku.“

Doubravou nazýval Ašot kamenitou stráň pod skálami, kde rostla skupina stromů.

Když přišli na místo, Ašot řekl:

„Musíme pro Sargise najít strom s dlouhým a tenkým kmenem.“

Ale jak najít vysoký strom na vyprahlé kamenité stráni? Dlouho hledali a nakonec zůstali stát u dvou mladých vrb.

„Není valná, ale je urostlá, tahle mladá vrba. A kromě toho je kolem ní kyprá hlína, snadno ji vyrveme i s kořeny.“

Ašot si plivl do dlaní a lezl na strom.

„Polezte za mnou!“ velel.

„Mám také lézt nahoru?“ ptala se Šušik.

„Ne. Jdi a nasbírej Sargisovi šípky!“

Ašot se vyšplhal až do koruny vrby, zachytil se za ni a visel vysoko nad zemí. Vrba se prohnula a zakymácela se.

„Dej pozor, ať nespadneš!“ volala Šušik.

„Jdi po svých!“ zlobil se na ni Ašot.

„Haso, pojď sem a zavěs se! Gagiku, ty taky, neboj se!“

Všichni tři byli zavěšeni na skloněné koruně stromu. Zelená pružná vrba se sklonila skoro až k zemi, ale kořeny měla pevné, vzdorovala náporu.

„Ašote, já už nemohu!“ zanaříkal Gagik. Měl pocit, že mu ruce upadnou.

„Nechte toho, nejde to,“ řekl Ašot a slézal za nimi ze stromu. Chlapci si sedli pod vrbou a přemýšleli.

„Kořeny nejsou silné, ale my jsme zesláblí,“ trpce poznamenal Gagik.

Ašot ryl „motykou“ do země.

„Tímhletím drží v zemi,“ ukazoval na silný kořen, který držel kmen a chránil jej před nápory vichrů, jež burácely nahoře.

„Haso, přines sekeru.“

Když Haso odešel, Gagik oslovil Ašota:

„Řekni upřímně, stojí ten Sargis za to, abychom se kvůli němu takhle mořili?“

Ašot mu odpověděl káravým pohledem. Po dlouhé přestávce, když se Haso vrátil, začali střídavě sekat kamennou sekerou do kořene vrby.

„Tohleto je nějaká sekera?“ zlobil se Gagik. „Neseká, jenom přežvykuje jako bezzubá kráva!“

Hodně se nadřeli, navzdychali a zapotili, než kořen rozdrtili.

„Tak a teď znovu nahoru!“

Když se znovu všichni tři zavěsili do koruny, aby ji schýlili, ozvaly se zdola jakési duté vzdechy a stony. Koruna se zvolna klonila; strom odolával, bojoval se smrtí. Konečně nevydržel tíži lidských těl, zasténal a zavzdychal a zhroutil se k zemi.

Chlapci utrpěli lehké pohmožděniny: Haso si vyvrtl nohu, Gagik měl modřinu na ruce, uhodil se o kámen. Ale všichni se radovali, že zvítězili nad vzpouzejícím se stromem.

„Větve oklestíme, budeme mít dříví na topení a z kmene žebřík! Pojďte, dáme se do toho.“

Brzy vrbu oklestili, dovlekli ji do rokliny a odtud s velkou námahou na Čertovu stezku.

Pokusili se spustit kmen, který měl sloužit jako žebřík, dolů do propasti a přivázali k němu opasky.

Pojednou Gagik natáhl krk, zdvihl hlavu a čichal vůni.

„Lidi, hotový zázrak! Zdola je cítit pečeně na rožni! Sargisi, nenechal jsi v ohni nohu?“

Sargis se neozýval, ale s dýmem stoupala zdola vůně pečeného masa a dráždila vyhladovělé děti.

Ašot a Šušik se bavili pohledem na Gagika, který tu stál udiveně a bezradně.

„Kdepak asi vzal Sargis maso?“ lámal si Gagik hlavu a nemohl rozluštit tu záhadu. „Sargisi!“ zvolal dolů do rokle. „Nechytil jsi orla?“

„Jakého orla? Vždyť je to jenom vrabec,“ ozval se Sargisův slabý hlas.

„Vrabec? Kde by se tam vzal?“ Potom však Gagik uviděl, jak se Šušik usmívá, pochopil a ťukl se do čela.

„Ty zrádkyně!“ zahrozil na Šušik a dodával sám pro sebe: „Na ženské není žádné spolehnutí.“

Krátký byl žebřík a krátké byly opasky. Pojednou kláda vyklouzla hochům z rukou, spadla dolů a zachytila se o výstupek u jedle. Jedním koncem uvázla na terase, v jejíž prohlubni byl uvězněn Sargis.

„Sargisi, zkus vylézt po tomhle žebříku!“ pobízel ho Ašot.

„Je krátký! Nemohu!“ ozval se Sargisův zoufalý hlas.

Hoši zesmutněli. Půl dne strávili tím, že se lopotili s žebříkem, a námaha byla zbytečná. Kolik drahocenného času zbůhdarma promarnili! Za tu dobu mohli vyčistit pěšinku nejméně o dvacet kroků kupředu!

A co teď? Hlad je mučil tak nelítostně, že neměli chuti ani vstát natož něco podnikat.

„Gagiku, Haso, mišpule! Mišpule! Pojďte sem rychle,“ zaslechli vysoký hlásek Šušik z protějšího skaliska. Volání je zburcovalo z jejich strnulosti. Rázem byli na nohou. Našli Šušik na nízkém ostnatém kmeni. Pod stromem seděl Bojnach, olizoval se a netrpělivě čekal, až ovoce spadne, aby je chňapl. Ale Šušik si ho nevšímala. Trhala a sypala si plody do klína.

Mišpule, a jaké! Kdo je někdy našel v listopadu v lese, nikdy nezapomene, jak jsou chutné, zvláště má-li člověk hlad.

Listí již opadalo a plody zůstaly obnažené a shlížely z konců větví. Podobaly se malým váčkům, jež byly velké jako náprstek a naplněny hustou sladkou šťávou. Když se dosyta najedli a přidělili porci Sargisovi, Ašot přišel na nový nápad, jak Sargise zachránit.

Dohodli se na tom, že je nutno co nejdříve vyrobit dlouhé lano. Sargis ho uváže k jedli a spustí se po něm do rokliny.

K zhotovení provazu jim mohla posloužit ohebná a tenká kůra jilmu. Lopotili se až do večera, svlékali ze stromu kůru a obnažili nešťastný strom až ke špičkám větví.

Celou noc proseděli při ohni a vyráběli lano. Každý splétal svůj díl. Když je dokončili, spojili jednotlivé části pevnými uzly a k ránu tvrdě usnuli.

Haso, než ulehl, vyšel ven z jeskyně, aby zatarasil vchod kamením, jak to dělával každý den.

„Kam se poděl Bojnach?“ uvažoval a vracel se pro hůl, že půjde psa hledat. V tom okamžiku uslyšel na prahu jeskyně jakýsi šramot. Polekaný Bojnach vběhl dovnitř, schoulil se u pánových nohou a vytřeštěně hleděl do temnoty, která stála venku před jeskyní jako černá stěna. Zdálo se, že někdo je tam ukryt a číhá, aby Bojnacha uchvátil.

Ano, bylo zřejmé, že pes narazil na něco hrozného a strašně se polekal. Jeho oči vyjadřovaly zděšení, třásl se na celém těle, ocas stahoval mezi nohy, jak to dělávají psi, octnou-li se proti silnému nepříteli.

Haso ho pohladil a šeptal mu kurdsky několik uklidňujících slov. Bojnach se však stále chvěl a snažil se dostat dále do vnitřku jeskyně.

Co to může být? Vlka se přece Bojnach nikdy takhle nevyděsil! uvažoval Haso a s holí v ruce vyšel z jeskyně. Pes za ním nešel. Haso hodil kamenem do křoví. Nic tam nebylo. Kolem byl naprostý klid, jako by v celé soutěsce nebylo živého stvoření.

Haso si vzpomněl na oči, které zasvítily ve tmě, když se nedávno vracel z lovu na vrabce. Vešel do jeskyně a vchod zatarasil kamením. Místo aby oheň uhasil, rozdmýchal jej. Oheň je třeba udržet! Každá šelma se ohně bojí, usoudil. Objal Bojnacha a ulehl na tvrdé lože.

Bojnach se přitiskl k pánovi a ještě dlouho se chvěl.

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

o tom, že ani pes nesnáší hrubé jednání

Čtrnáctý den pobytu v Pardálí soutěsce byl stejně zachmuřený a nevlídný jako dny předchozí.

Mraky zahalily slunce a jeho paprsky nemohly proniknout do jeskyně a dotknout se jejích začazených stěn. Proto ani kdyby se snad probudili a vyšli ze sluje, nebyli by zpozorovali, že již slunce uběhlo polovinu své denní dráhy.

Byli včerejšími zážitky a velikou námahou tak unaveni, že by prospali celý den kdyby z dálky nezaslechli Sargisovo zoufalé volání. Rozházeli kamení u vchodu jeskyně, vyšli ven, zívali a rychlými pohyby zaháněli spánek a slabost.

„Počkej, už jdeme!“ volal Ašot a starostlivě se obrátil ke kamarádům: „Co dáme Sargisovi?“

„K tomu, aby se spustil po takovémhle provazu dolů do propasti, nesmí být hladový,“ souhlasil Gagik.

Ze šípků, které nasbírali večer, nezbylo dohromady nic. Dojedli je, zapili roztálým sněhem a vyšli ven.

„Šušik, dones mu šípky a snaž se ho povzbudit! Řekni mu, jaký dlouhý provaz jsme pro něho udělali! Haso, zabijeme pár špačků, pojď.“

Šušik souhlasila s Ašotem, ale přesto dodala:

„Nebuďte tam dlouho, je mi Sargise líto. Co bude dělat Gagik?“

„Gagik nasbírá pro Sargise dříví. Ale vždyť to vlastně je zbytečné, dneska ho vysvobodíme. Gagik nasbírá dříví, ale pro nás!“

Když byly povinnosti rozděleny, Ašot vzal luk a šípy a vyšel společně s Hasem z jeskyně. Nejistými krůčky bojácně následoval Bojnach svého pána.

Cestou Haso vyprávěl Ašotovi o planoucích očích, které spatřil ve tmě, a o podivném počínání Bojnachově. Ašot se zamyslil.

„Půjdeme hledat stopy,“ navrhoval Haso, ale tam, kde se objevily oči toho podezřelého zvířete, byl svah slunečný a kamenitý, sníh na něm už dávno roztál a s ním zmizely i stopy. A chodit po zasněžených stráních neměli čas ani sílu.

„V noci oči takhle svítí jenom kočce,“ uvažoval Ašot. „Ale kde by se tady vzala kočka? Nebude to asi nic jiného než manul.“

Manul je veliká divoká kočka, která žije ve střední Asii a do nížin Araksu proniká z Muganských stepí.

Zoologové takovou kočku už objevili na ajgedzorských polích a požádali Arama, aby ji získal pro zoologické museum. Ašotův otec jí přišel na stopu a dlouho na ni číhal. Přestože byl zkušený lovec, byl velmi překvapen neohrožeností tohoto zvířete. Smrtelně postřelený manul se na něj ještě vrhl a snažil se mu zakousnout do hrdla. Pár broků však zvíře dorazilo.

Možná že to je manul, pomyslil si Ašot a trochu se uklidnil.

„Nejdříve osvobodíme Sargise a potom půjdeme po stopě toho zvířete,“ prohlásil. „Když se tu objevila šelma, musíme vyrobit nějaké kopí! Špaček, stůj, já vystřelím!“

Ašot vystřílel hodně šípů, než se mu podařilo špačka zastřelit. Bojnach ho sebral a pádil do Doubravy, kde Haso právě zahnal veverku na strom a střílel na ni.

„Dej to sem, lumpe!“ křičel Ašot na psa a utíkal za ním.

Každý lovec touží po tom, aby hned uviděl svůj úlovek. Prohlédne si ho, zavěsí si ho k opasku a tím je jeho lovecká vášeň uspokojena. Ale Bojnach o tom neměl ponětí. Naslouchal svému vnitřnímu hlasu, který mu říkal: Je tu kořist, musíš ji odnést pánovi!

Ašota Bojnachovo počínání velmi rozhněvalo. Začal po něm házet kamením, a když ho dohnal, kopl psa, který tu spokojeně stál.

Když to Haso spatřil, zrudl a oči v jeho snědé tváři se zaleskly. Spíše by byl snesl, kdyby byl Ašot tak nelítostně udeřil jeho samého než jeho milovaného psa.

„Tu máš,“ řekl zachmuřeně a podával mu špačka.

Veverka seděla nahoře v koruně stromu a dívala se svýma drobnýma třpytícíma se očima dolů. Haso natáhl tětivu tak silně, že se luk prohnul téměř do kruhu. Šíp vyletěl a zasvištěl jako střela. Veverka padala k zemi. Cožpak Bojnach mohl dopustit, aby dopadla na zem? Vyskočil a chňap! V letu ji zachytil.

„Dáš ji sem!“ hrubě mu poručil Ašot.

Bojnach ho však neposlechl, ustoupil nazad, nepřátelsky zavrčel a odevzdal veverku pánovi.

Ašot se ještě víc rozzlobil. Haso se mu podřizuje a jeho prašivý pes se vzpouzí, nechce ho poslechnout.

„Přinutím ho, aby kořist dával přímo mně!“ řekl úsečně.

„Tak to zkus,“ řekl Haso klidně a s neznatelným výsměchem.

„Řekni mu, aby šel za mnou a nosil mi kořist. Uvidíš, jak ho vycvičím!“

Pasáčkovi se objevil v koutku úst ironický úsměv a hned zase zmizel.

„Cožpak neumí hledat kořist?“ tázal se Ašot s pohrdáním.

„Umí, trochu to umí. Otec ho to učil,“ odpověděl Haso podrážděně a přikázal psovi: „Bojnachu, jdi za ním!“

Bojnach porozuměl a neochotně následoval Ašota, ale v očích mu bylo vidět, že nezapomněl na spáchanou křivdu.

Když došli k úpatí skály, Ašot poroučel:

„Bojnachu, hledej!“

Bojnach líně a dlouho a se zřejmou nechutí prohledával skalní štěrbiny a křoví. Pojednou se zastavil u kamene, který vypadal jako sedící býk.

Bojnach nebyl lovecký pes, ale když se na něco pozorně soustředil, míval přední tlapu zdviženu a stál napjatě jako liška. Ašot napjal tětivu a opatrně se přibližoval.

Pes, přední nohu zdviženu, stál na místě jako zkamenělý a zdálo se, že říká: Tady pod kamenem je ukryta kořist, a vzácná kořist, já ji nevidím, ale cítím!

Spí tam asi zajíc, napadlo Ašota. Byl vzrušen. To by bylo něco, kdybych ho ulovil! A náhle se mu v mysli vynořil bledý obličejíček Šušik, lemovaný plavými hedvábnými vlásky.

Ašot zatajil dech, opatrně se přiblížil k balvanu a namířil šíp. Nic! Sehnul se, aby se podíval pod kámen, ale nebylo tam živé duše. Najednou ze štěrbiny balvanu s bzukotem vylétla obrovská moucha. Jakmile vzlétla, Bojnach spustil zdviženou tlapu a jako by se byl zlehka usmíval. Zdálo se, že dosáhl svého cíle.

„To mě sem kvůli tomuhle táhneš, ty potvoro?!“ rozzlobil se Ašot a vzal do ruky kámen.

Ale Bojnach už uháněl pryč a vesele při tom kňučel, jako by se radoval, že se mu podařilo Ašota napálit.

Vzadu se někdo tlumeně zasmál. Ašot se obrátil a spatřil Hasa.

Vidíš, je to pes, a ani ten nesnáší hrubé zacházení, jako by říkal jeho výraz.

Ašot byl zmaten, sklopil hlavu a ubíral se k Čertově stezce.

Gagik a Šušik tam už byli. Přinesli provaz a netrpělivě očekávali příchod lovců.

„To je skvělý úlovek!“ zvolal Gagik, jenž jim běžel v ústrety. „Veverčí kůži dáme Šušik kolem krku a pošleme ji do klubu na ples a maso si pověsíme do kouta v jeskyni a do jara s ním krásně vystačíme. A tohle? Copak je to za ptáka? To je asi divoká krůta.“

Ašot na žerty neodpovídal, protože nezakoušel sám radost lovce vracejícího se z úspěšného lovu. Poprvé se však taková radost zmocnila Hasa. Když spatřil, že Šušik bere do rukou veverku, přemýšlel: Zdalipak pozná, že jsem ji zastřelil já? Ale jak by to Šušik mohla poznat? Haso sám to neřekne, protože nechce kamaráda ponížit, zejména ne před děvčetem.

A Bojnach? Stál opodál a díval se na Ašota mrazivě a cize. Ašot zachytil ten pohled a svěsil hlavu. Ten pohled ho přiměl k tomu, aby se zamyslel nad svým jednáním.

Šušik skákala radostí a přitiskla si na tvář huňatý veverčí ocásek. Když to Ašot spatřil, zamračil se: Kdybych ji tak byl zabil já, nemazlila by se s ní tolik, blesklo mu myslí. Ašot byl velmi pobouřen. Jak podivně se ten pes choval a jak se ten malý Kurd vzpurně díval! Toho se věru nenadál!

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

o tom, jak Ašot dosáhl toho, oč tak úporně

usiloval

„Sargisi, ty si letíš bez padáku a my pak máme starosti!“ volal Gagik ze skály vyčítavě na Sargise.

Gagikovo zvolání vyrušilo Ašota z úvah. Pohledem odměřoval výšku skály, zdali je provaz dosti dlouhý. Sargis seděl v těsné skalní prohlubni, byl bledý a znavený přestálými útrapami a díval se před sebe. Jedle mu naštěstí zakrývala svými větvemi výhled do propasti, neboť kdyby spatřil její hloubku, vyděsil by se a snad by se zřítil dolů.

Znovu se začal ozývat jeho plačtivý nářek:

„Milí kamarádi, vytáhněte mě odtud!“

Hoši mlčeli.

„Ašote, zachraň mě, možná, že ti to budu moci jednou něčím oplatit,“ prosil úpěnlivě Sargis.

Ašot se ironicky usmál.

„To raději ať umřu, než abych tě o něco požádal!“ řekl potichu jakoby pro sebe. Měl mizernou náladu, a tak si všechnu zlost vyléval na Sargisovi.

Šušik se na něj podívala a vyčítavě zavrtěla hlavou, jako by chtěla říci: Ašote, neměl bys být nadutý!

„Co se na mě tak díváš? Copak mě vidíš prvně?“ rozzlobil se Ašot rozmrzen jejím káravým pohledem. Připadalo mu, že se všichni proti němu spolčili, i Bojnach.

„Kamarádi, vytáhněte mě odtud“ znovu se ozval Sargis.

„Ale jak? Nemáme tě čím vytáhnout!“

„Jak to? A co provaz?“ ptala se Šušik podrážděně. Upřela znepokojený pohled na Ašotův kulatý obličej.

„Možná že by to šlo, ale ne v tomhle případě. Odešel si klidně k ukrytým ořechům,“ řekl Ašot úsečně.

„Ty nemáš srdce! Kamarád umírá a ty mluvíš o ořechách. Že se nestydíš!“

„Nemyslím na ořechy, ale na jeho povahu. Musí si konečně uvědomit, že bez kamarádů nic nezmůže!“

Ašot ucítil, jak se ho zmocňuje hněv. Copak mi dneska nepřestanou dělat kázání? pomyslil si s nevolí. To je ale sobec! Podívejme se, jak je najednou přívětivý. Jenom aby svou kůži zachránil! A Ašot zvolal:

„Sargisi, přece vždycky říkáš, že každý člověk se má starat sám o sebe. Tak co na nás chceš?“

„Ašote, mýlil jsem se! Zachraň mě!“ sténal Sargis.

Ašotův obličej se rozzářil širokým úsměvem, v němž se zračilo uspokojení. Tak přece Sargis změkl! Konečně po dlouhém a úporném boji dosáhl toho, oč usiloval: Sargis dělá pokání. Ašot byl spokojen a jeho nálada se zlepšila.

„Můžeme mu věřit?“ otázal se kamarádů.

„Ať mu věříme, nebo ne, dostat ho odtamtud musíme. Nic jiného nám nezbývá,“ odpověděl Gagik.

„Haso, jdi na pěšinu, a shoď mu dolů provaz! Ať konec uváže k jedli!“ poroučel Ašot a ani se nepodíval do tváře Hasovi, jenž tu stál a kladl ruku k pravému oku na znamení poslušnosti jako pravý orientálec.

Haso pochopil, co jejich velitele vyvedlo z míry, a v duchu si tiše říkal: Však ty také změkneš, a hodně!

Asi za půl hodiny Sargis uvázal jeden konec provazu k jedli a druhý spustil do rokle.

„Vypadá jako velbloudí ocas,“ řekl Gagik zklamaně. „Je krátký!“

„Sargisi, přivaž k provazu násadu lopaty!“ volal Ašot.

Sargis splnil příkaz bez odmluvy. Hůl visela asi šest metrů nad zemí.

Co teď? Na jilmech už není kůra.

„Je jenom jedno východisko,“ řekl Ašot. „Musíme udělat kupu sněhu, aby do ní mohl skočit.“

„Vyzkoušeli jste ten provaz? Nepřetrhne se se mnou?“ vyptával se Sargis.

„Co bychom ho zkoušeli? Zhubl ses. Jsi jako kuře. Neboj se, nepřetrhne se!“

„Ne, Gagiku, Sargis má pravdu, musíme ho vyzkoušet. Sargisi, hoď provaz dolů, vyzkoušíme ho!“

Zjistili, že nevzhledný, nerovný a uzlovatý provaz, ačkoliv se zdál pevný, není k ničemu. Přivázali ho k větvi stromu a s každým, kdo se na něj zavěsil, se provaz přetrhl.

„Pěkně chceme Sargise vysvobodit, jen co je pravda!“ usmál se Gagik. „To je opravdu bratrská pomoc!“

„Je to tím, že v zimě kůra jilmu vysychá,“ vysvětloval Ašot. „Kdybychom provaz dělali na jaře, nepřetrhl by se. Nedá se nic dělat, musíme si vymyslet něco jiného. Šušik, zbyly ti ještě nějaké mišpule? Ano? Tak je dej Sargisovi, ať se nají, a my se zatím poradíme. Nesmíme složit ruce do klína. Budeme odhazovat sníh z pěšiny a přitom snad na něco přijdeme.“

Za chvíli se vrátili na Čertovu stezku a znovu se pustili do práce; odhazovali sníh.

Když Sargis zpozoroval, že shora padá sněhový příval, domníval se, že na něho kamarádi zapomněli.

„Co bude se mnou?“ ozval se plačtivým hlasem. „Já tady zůstanu?“

„Jdeme ti pro pomoc do vesnice, aby ti přišli pomoci lidé!“ utěšoval ho Gagik.

„Já vím, co chcete udělat. Myslíte jenom na to, jak byste zachránili sami sebe!“

„Neřvi! Pracujeme a přitom uvažujeme. Ukázalo se, že provaz je špatný a žebřík krátký!“ vysvětloval Ašot.

Večer hodili Sargisovi veverku a špačka a sami se vraceli do jeskyně ve špatné náladě.

Měl by schovat kůži z veverky, abychom ji mohli dát Šušik, uvažoval cestou Haso.

V myšlenkách byl stále u své kořisti. Lov má už v sobě takové kouzlo. Lovec na svou kořist nikdy nezapomene, byť byl jeho úlovek sebenepatrnější, sebedrobnější…

A jestliže mu kořist odnesl někdo jiný, pak mu odnesl i srdce.

Sesedli se kolem ohně a mlčky přemýšleli. Ještě nikdy se jich nezmocnila taková beznaděj jako tentokrát. Gagik měl sice dnes vyprávět nějaký příběh, ale ztratil všechen humor a nebylo mu do řeči. Všechny jejich myšlenky byly upjaty k tomu, jak vysvobodit nešťastného kamaráda. Nikdo k němu už necítil nenávist a nikdo už netoužil mstít se mu.

„Dobrá, pustím se tedy do vyprávění!“ řekl konečně Gagik. Vyprávěl několik krátkých příběhů ze života a ve všech se vyskytoval pád ze skály. Vyprávěl s nechutí a bez humoru, který byl pro něj tak příznačný. Přesto byla v jeho vyprávění zřejma Gagikova láska k životu, neboť všechny nešťastné příběhy, jež vyprávěl, končily šťastně, jako třeba tento:

„Ve vesnici Karmrašen přišel na poli k manželce předsedy kolchozu medvěd, objal ji a začal ji hladit svými tlapami po buclatých tvářích! Ženy, které nedaleko sklízely zeleninu, začaly výskat a rozutekly se. Myslivci říkají, že medvědi to dělávají, nevím, možná že práší… Ašote, ty jako syn lovce to jistě víš! Zkrátka a dobře, zděšeně prchala a medvěd se hnal za ní! Běžela a octla se na skalnaté stráni nad řekou Arpou. Za ní medvěd a před ní rokle. Co si měla počít ubožačka? Vrhla se ze skály… Ale zachránilo ji, že byla oblečena podle staré módy. Sukně se nadzdvihly a byl z nich padák. Ale rokle byla hluboká. Kdyby nebyla dopadla na hromadu suchého listí, jistě by se byla zabila. A na to právě myslím. Uděláme takový kopec z hromady listí. Natrháme trávu, nacpeme ji do našich kazajek a budeme je klást jako žíněnky jednu na druhou. Když na ně Sargis dopadne, nic se mu nestane. Ale počkejte, dostal jsem nápad!“

Gagik při vyprávění neustále převracel v rukou dlouhý dubový klacek, který byl na jednom konci ohořelý. Chtěl ho přelomit a hodit do ohně, ale klacek se nepoddával. Podivné na tom bylo, že když byl zmrzlý, lámal se lehko, ale když byl horký, nedal se zlomit.

„Rozumíte?“ radostně vykřikl Gagik a vyskočil z místa. „Zítra Sargise vysvobodíme ze zajetí! Nařežeme dubové větve, nahřejeme je nad ohněm a uděláme z nich kruhy. A z kruhů uděláme dlouhý řetěz!“

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

o tom, jak děti hledaly stále nový a nový způsob,

jak zachránit kamaráda

Slabé a bledé slunce již dávno vyšlo, ale děti stále ještě nevycházely z jeskyně. Byl patnáctý den jejich zajetí. Nahřívaly mladé dubové větvičky v rozžhaveném popelu a dělaly z nich kruhy. Kruhy nasazovaly jeden na druhý a svazovaly je lýkem z jilmové kůry.

„Hotovo. Víc jich nemáme,“ hlásil Haso.

„Prohrab popel.“

Haso prohrabal popel, ale našel jen jednu větev silnou jako ruka.

„Nevadí, uděláme z ní malý kroužek. Jeden, dva, tři…“ Ašot tiše počítal. „Řetěz má čtyřiadvacet článků. Gagiku, chytni ho za konec a vyjdi ven. Hm, má asi deset metrů.“

„A když se k němu přidá závaží, ještě se prodlouží,“ vtipně usoudila Šušik.

„To je pravda, když se na něj Sargis zavěsí, z kulatých článků budou oválné. Ale mám pořád ještě strach, že je krátký. Půjdeme ještě nařezat větve!“ řekl Ašot a vyšel z jeskyně.

Nařezat větve, to se lehko řekne, ale těžší je to provést. Jen zkuste ulomit větev silnou asi jako palec u ruky. Je tak pružná a kluzká, že vzdoruje jako ocel. A tak nakonec všechna ta práce zbyla na Hasa.

Nevyspalí a hladoví dělali řetěz celé dopoledne. Když už měl řetěz šestatřicet článků, Ašot prohlásil:

„Už toho mám dost. Jdeme!“

Mezi skálami byl slyšet Sargisův prosebný nářek:

„Šušik, smiluj se aspoň ty jediná! Přines mi dříví! A trochu mišpulí!“

„Počkej, už jdeme!“

A když se přiblížili, Ašot ho povzbuzoval:

„Už nepotřebuješ ani dříví, ani mišpule! Jdeme tě vysvobodit.“

„A jak? Čím? Pojďte honem, proboha vás prosím, vždyť jsem váš kamarád!“

„Kamarád? Nic víc? Ty jsi náš miláček, naše hlavička! Jen po tobě toužíme a nemůžeme spát,“ volal Gagik, jenž stěží potlačoval smích.

Sargis zmlkl, ani sluchu věřit nemohl. Odkdy je pro Gagika miláčkem? Nedělá si z něho Gagik blázny?

Dříve než se mu podařilo tuto záhadu rozřešit, dopadl na malé prostranství u jedle podivný řetěz.

„Přivaž ho pevně k jedli!“ radil mu někdo shora a k nohám mu spadl provaz spletený z jilmové kůry.

Za několik minut visel již neobvyklý řetěz nad soutěskou.

„Pojďme se podívat,“ vybídl kamarády Ašot. Když uviděli řetěz zdola, vykřikl: „To je divné! Pořád ještě je krátký.“

„To nevadí, ať seskočí!“ řekl Gagik, jenž se pod dojmem svého vlastního vyprávění ze včerejšího večera díval optimisticky na všechno padání. Když se nezabila tlustá venkovanka, nic nemůže bránit, aby dolů neseskočil vyzáblý a zesláblý Sargis!

„Ale dole taky musí rozhodně být něco měkkého!“ řekla Šušik.

Ulámali větve téměř ze všech okolních jedlí, naházeli je na hromadu pod poslední článek řetězu, svlékli pláště a blůzy, zapjali je, vyložili je sněhem a vytvořili z nich jakési pytle.

Ale s tím vším se ještě nespokojili. Začali válet dolů tající sníh ze slunečných úbočí. Sněhové koule se postupně zvětšovaly, zprvu byly jako melouny a nakonec jako soudky. S velikou námahou je dopravili na kupu a udělali z nich sněžný kopec. Mezitím se krátký podzimní den schýlil ke konci a zpocené děti se začaly třást zimou.

Bylo by bývalo dobré přidělat ještě několik článků a řetěz prodloužit, ale na to již nezbýval čas. V Pardálí soutěsce, obklopené skalními stěnami, je den obzvlášť krátký. Stmívalo se.

„Sargisi, spusť se dolů!“ vybídl ho Ašot.

Sargis se naklonil nad propast, podíval se dolů a s hrůzou odskočil.

„A co když se to přetrhne?“ volal plačtivě.

„Nepřetrhne. Postav se na kruh a pomalu sestupuj dolů. Pověsíš se pak za poslední a seskočíš na tenhle měkký kopec, který jsme tady udělali.“

Sargis se třesoucíma rukama chytil jedle, ale hned se jí zas pustil.

„Je zima. Zebe mě. Nemohu se držet kruhů. Nechte to na ráno! Teď už je na to tma. Není vidět.“

Sargis udával ještě spoustu důvodů, které mu brání spustit se po žebříku, ale bylo zřejmé, že hlavním důvodem je strach.

Ašot zaskřípěl zuby.

„Co se dá dělat, jdeme!“ řekl.

Nechali šaty v hromadě sněhu a vrátili se do jeskyně.

„Šušik, rozdělej oheň! Ale všechno dříví jsme dali jemu!“

Ašot byl tak rozzloben, že už nechtěl Sargise ani pojmenovat jménem. Co s tím ničemou ztratili času!

Zkřehlí a hladoví strávili v jeskyni další úmornou, bezesnou noc.

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

o tom, jak se rodí lidství

Za úsvitu děti zaslechly jakési podivné zvuky, které se podobaly výstřelům z pistole malé ráže.

Haso, který seděl u ohně, se srdečně smál vyděšenému vzezření rozespalých kamarádů. Výstřely zazněly znovu. Z ohně vylétly rudé chomáče řeřavých uhlíků, na všechny strany se rozlétly kousky ohně. Snad v popelu byly nějaké třaskaviny.

„Čemu se směješ?“ zeptal se Ašot a díval se přitom nedůvěřivě na oheň.

„Jezte! Pochutnáte si,“ řekl Haso a vytáhl z ohně několik upečených žaludů. „Namrzly, proto tak střílejí,“ vysvětloval jim.

„Kdes je vzal?“

„Našel jsem je. Zrána jsem šel s Bojnachem na lov. Na, Bojnachu, vezmi si také!“

„To nás posílí. Vždyť z žaludů se dělá i káva,“ řekl Gagik a pojídal svou porci. „Ale nedoporučuji, abychom je dávali Sargisovi.“

„Proč?“

„Ztloustne a řetěz ho neudrží,“ usmál se Gagik; neměl sílu dát se do pořádného smíchu.

Když vyšlo slunce a v soutěsce bylo tepleji, vylezli všichni z jeskyně a kráčeli k žebříku, který visel ze skály dolů. Byl to už šestnáctý den jejich zajetí.

„Sargisi, vylez ze svého doupěte,“ vybídl ho Ašot.

Sargis vyšel kolébavým, bázlivým krokem.

„Chyť se za jedli a polož nohu na první článek řetězu!“

„Nemohu. Vymyslete si něco jiného,“ řekl Sargis, když se podíval dolů do propasti.

„Tak dobře, to je tvoje věc. Zůstaň si tedy tam, ať tě orli sežerou!“ řekl Ašot úmyslně s naprostou lhostejností.

Šušik užuž chtěla otevřít ústa, aby vyslovila svůj nesouhlas s Ašotovou krutostí, ale Ašotův výhružný pohled ji umlčel.

To, co Šušik pokládala za krutost, mělo svůj kladný účinek. Sargis si stoupl na první článek řetězu a začal se zvolna spouštět.

„Nedívej se dolů, zavři oči!“

Rada pomohla. Sargis chvějící se strachy sestupoval krok za krokem. Konečně se ocitl na posledním článku. Dole na něho čekali kamarádi a srdce jim bušilo. Jen Šušik si zakryla oči rukou a schovala se Gagikovi za záda. Bojnach si sedl na zadní nohy, vyplázl jazyk a zvědavě pozoroval nezvyklou podívanou.

„Stůj, nehýbej se, jsi na konci řetězu!“ zvolal Ašot a Sargis, jenž nohou poslepu hledal oporu, ustal v hledání. „Teď ti nezbývá nic jiného než se chytit za kruh rukama a skočit dolů. Neboj se, dole je měkký sníh!“

„Měkký? Včera byl měkký,“ řekl Gagik bezmyšlenkovitě a teprve když pochopil význam svých vlastních slov, vzkřikl: „Sargisi, nehýbej se, stůj! Vyzkoušíme sníh, jaký je!“

Sargis by byl skočil pěkně do měkkého. Na hromadu kyprého sněhu přišla noční námraza a sněhové hroudy tak ztvrdly, že se podobaly spíš bílým kusům kamenné soli než kupě sněhu.

Gagik si vzpomněl opravdu včas. Ještě okamžik a Sargis, jenž byl připraven uposlechnout dobře míněné rady svých kamarádů, by se byl roztříštil o ledový povrch sněhové kupy.

„Lez nahoru!“ nařizoval Ašot.

Vzrušením mu vyskakovaly na čele krůpěje potu. Mlčky pokyvoval hlavou a sám sebe káral za svou neopatrnost.

Gagik ho mlčky pozoroval. Chystal se říci něco závažného, ale váhal.

„Už tomu věříš, že se taky můžeš mýlit?“ oslovil konečně Ašota měkce a přátelsky.

Ašot neodpovídal. Byl pobouřen. Věděl, že se zmýlil, ale nechtěl se k tomu přiznat. Domníval se, že kdyby se veřejně přiznal ke svému omylu, oslabilo by to jeho autoritu.

Gagik byl rozhodnut ukončit dnešní diskusi. Stejně by bylo nesnadné zlomit Ašotovu domýšlivost. Ale přesto si neodpustil, aby nedodal:

„Proto se říká, že víc hlav víc ví. Ted už tomu věříš, ne? Půjdeme a budeme dělat kruhy.“

„Počkej! Kdo tady poroučí, já nebo ty? Půjdeme a vysvobodíme odtamtud své kazajky.“

„Vysvobodíme je, proč by ne?!“

A skutečně mokrý sníh v kazajkách umrzl a slepil se tak, že se z něho udělala veliká hrouda, která by se uvolnila teprve na jaře. Tohle jim ještě scházelo!

„Musíme rozdělat oheň,“ navrhoval Haso. „Bez ohně s tím nic nesvedeme.“

Celé odpoledne strávili tím, že se snažili oprostit své šatstvo od ledu a sněhu. Rozdělali v rokli oheň, pracně k němu dovalili své kabátce, plné těžkého, zmrzlého sněhu, a přiložili je k ohni, aby sníh roztál.

„Opustil jsi svého pána a šel jsi zahřívat sníh,“ vyčítal Gagik svému kabátku, držel ho proti ohni a obracel ho, aby oschl. Haso s Ašotem mezitím dělali nové články do řetězu.

„Sargisovo osvobození se odkládá na zítřek,“ pravil Gagik. „Sargisi,“ zvolal, „odvaž řetěz a hoď nám ho dolů!“

Připojili k řetězu ještě několik článků, ale kolik jich ještě zbývá udělat, aby se Sargis mohl spustit až dolů do soutěsky!

„Počkejte, v hlavě se mi právě zrodil geniální nápad,“ vyskočil Gagik. „Ve chvilce vysvobodíme svého miláčka. Už je moc dlouho o samotě. Sargisi, můžeš upevnit kmen vrby tak, aby byl opřen o skálu a nepohnul se, když po něm polezeš?“

„Vždyť se ani nepohne. Dolním koncem vězí ve skalní štěrbině a horním koncem leží mezi dvěma kameny,“ ozval se Sargisův nespokojený hlas a po něm následoval nový nářek a bědování.

„Tvůj tatíček žije ve velikém trápení, na to jsi nepomyslil!“ krasořečnil Gagik. „A víš, jaká muka prodělává? Pochutnává si na pečínce a proklíná pána boha, proč mu nedal aspoň pět žaludků, aby si je všechny nacpal. Půjdeme chlapci, vysvobodíme Parujrovi synáčka.“

„Kam půjdeme? Jak to, že tady poroučíš?“ rozzlobil se Ašot.

„Ašote, nemysli si, že nad tebe není,“ upozorňoval ho Gagik s vážností u něho nezvyklou a vykročil první.

Nikdo nevěděl, co zamýšlí, ale všichni se chopili řetězu a mlčky ho následovali.

Přišli na Čertovu stezku a zastavili se nad výspou, pod níž uvízl Sargis. Gagik pevně omotal provazem kamenný výčnělek, vystupující ze stezky, přivázal k němu řetěz a hodil ho dolů.

„Sargisi, zachytil se konec řetězu za vrbu?“

„Skoro. Co chcete dělat?“ zanaříkal znovu. „Nenechají člověka klidně umřít!“

„Předčasně umírat je zakázáno, kamaráde. Radši se vyšplhej po vrbě. Tak co, Ašote, už víš, co chci udělat?“ Gagik si zaťukal prstem na čelo: „To není hlava, ale pokladnice plná nápadů!“

Všichni se usmívali, ale ani ne tak Gagikovu vtipu, jako tomu, že se konečně našel způsob, jak osvobodit Sargise. Jenom Ašot se mračil nespokojen. Co to znamená? Gagik chce vysvobodit Sargise? Proč si ho tedy vybrali za vedoucího?

Byli v napjatém očekávání; zespoda se ozývaly vzdechy.

„Tak co je?“ netrpělivě se tázal Gagik. „Vylezl jsi už na konec stromu? Ano? Tak teď stoupej po řetěze! Je to jako opravdický žebřík, viď?“

Sargis se neobjevoval, ale provaz se napjal a začal vrzat, z čehož hoši usoudili, že se Sargis šplhá po řetěze z dubových větví.

Gagik zářil radostí. Podíval se hned na Ašota, hned se zase chlubivě naparoval před Šušik a tvářil se, jako by chtěl říci: Vidíte? Co tomu říkáte?

Ašot to samozřejmě viděl a jeho sebevědomí trpělo.

Provaz přestal vrzat. Zdola se ozval usedavý pláč.

„Co se stalo! Tohle nepřežiju!“ vykřikl Gagik zarmouceně. ,,Neplač, kamaráde, šetři si oči!“

Šušik se nervózně kousala do rtů a tiše se uchichtávala a na Hasově tváři se objevil něžný a laskavý úsměv. Věru, s ním má člověk o zábavu postaráno! uvažoval v duchu.

Ašot se zeptal zhurta:

„Proč se nešplháš nahoru?“

„Pod mou váhou se kruhy přilepily ke skále. Nemohu se jich ani chytit, ani na ně stoupnout. Visím ve vzduchu…“

„Vstrč nohy do kruhu, posaď se a odpočiň si!“ nařizoval Ašot.

„Hodíme mu mou novou hůl, ať se chytí za špičku,“ navrhoval Haso.

Ostatní souhlasili. Haso si lehl na pěšinu a spustil dolů svou hůl.

„Dosáhneš?“

„Ne! Ouvej, co si mám počít? Mám jít dolů?“

„Netrap se, kamaráde, nebo ztratíš sílu!“ radil Gagik a připevnil rukojeť lopaty k Hasově holi. Pevně svázal jejich konce opaskem a zavěsil je se skály dolů.

„Natáhni se, co můžeš, a chyť se, opasku! Už ho máš?“

„Mám.“

„Drž se oběma rukama za konec hole a lez nahoru. Nohama se opírej o skálu, my ti pomůžeme.“

„Drž se pevně!“

„Nedívej se dolů!“

„Držíš se?“ Hoši táhli a pobízeli ho. Konečně vytáhli Sargise nahoru.

Sargise zcela ovládlo vzrušení z pocitu, že je zachráněn, a chtěl před svými zachránci kleknout ale Ašot ho vzal za ruce, zvedl ho a přátelsky mu řekl:

„To je zbytečné, Sargisi. Ale musíš si uvědomit, že bez kolektivu se nedá žít.“

Šušik se v duchu zlobila: To si vybral pravou chvíli na poučování.

Usedli na kamení, a když se poněkud uklidnili a vzpamatovali ze svých velkých zážitků, Ašot pokračoval klidně, vážně a moudře:

„Jsme rádi, že jsi zachráněn. Jako by nám kámen ze srdce spadl. Teď budeme zase dál uvolňovat cestu. Ale než se pustíme do práce, chtěl bych ti něco říci. Často jsem byl se svým otcem na lovu a viděl jsem, jak i divoká zvěř tvoří houfy, pomáhá si navzájem, aby nezahynula… Co sis myslel? Jak jsi mohl říkat, že se má každý starat sám o sebe?!“

Sargis klopil hlavu, zvážněl a měl pláč na krajíčku jako malé děcko. Proto Ašot sám cítil, že víc už není třeba dodávat. Vzal lopatu a šel uvolňovat zasypanou cestu.

V té chvíli se stalo něco, čeho se nikdo nenadál. Sargis, přestože byl v žalostném stavu, vykročil, vyrval Ašotovi lopatu z ruky a s vypětím posledních sil začal odhazovat sníh s takovou vervou, s jakou jaktěživ nepracoval.

„Co děláš?“ zvolal Ašot. „To není teď práce pro tebe! Odveďte ho domů do jeskyně!“

Ale Sargis se rozhodl náčelníka neuposlechnout.

„Už jste se dost nadřeli. Teď musím pracovat zase já!“

„Když už jednou dostává rozum, tak ho nech!“ radil Gagik a odvedl Ašota stranou.

„Vždyť je ho člověku líto! Ať toho nechá! Jistě je potlučený. Musíme ho prohlédnout a ošetřit,“ bědovala Šušik se slzami v očích. Zároveň však cítila zadostiučinění. Copak vždycky neříkala, že se Sargis polepší? Ostatní se ji snažili přesvědčit, že se nezmění. No, a kdo měl pravdu? Ona, nebo ti pochybovači?

„Nech toho, Sargisi, teď nemůžeš pracovat,“ řekl Ašot a vzal mu lopatu z ruky.

Unavený Sargis usedl na kámen, chvíli mlčel, a když zdvihl hlavu, stále svěšenou, spatřila Šušik, že má vedle spánku velkou bouli a modřinu.

„Proboha!“ vykřikla a ihned namočila šátek do chladného tajícího sněhu a přiložila ho Sargisovi na ránu.

„Sargisi, poslyš, kde tě bolí?“ zeptal se ho Ašot.

„Koleno, noha, záda,“ vypočítával pomalu Sargis. Šušik poodešla stranou. Hoši ho svlékli a prohlíželi. Našli mu na těle několik pohmožděnin, škrábanců a modřin, z ruky mu tekla krev a zasychala.

„Proč jsi nám nic neřekl? A to jsi chtěl ještě v takovém stavu pracovat!“ vytýkal mu Ašot.

„Když si vzpomenu, že jsem zachráněn od jisté smrti, tak se mi všechno ostatní zdá maličkostí.“

„To jsi správný kluk! Jsou ještě horší úrazy. Člověk se nesmí bolesti poddávat,“ pochválil ho Ašot. „Budeme mu dávat studené obklady. Při pohmožděninách je to to nejlepší, co může být. Škoda že tady jen není nějaká kořalka. Z té jsou ještě lepší obklady.“

„Vždycky se vysmíváte Kurdům, že nosí na čepici stuhy, a teď se bude moje hodit,“ řekl Haso a sundal ze své čepice starou hedvábnou stuhu a hedvábný pásek.

Stuhou a šátkem ovázali Sargisovi všechny rány a odřená místa a odvedli ho nahoru na rovinu.

„Dejte mi hůl, budu se opírat a půjdu sám,“ řekl Sargis.

Když se vrátili do jeskyně, Gagik ve funkci hospodáře se rozhodl, že Sargisovo zachránění se musí oslavit hostinou. V zastrčeném koutku jeskyně v jedné štěrbině měl tajnou skrýš. Postavil se na výstupek skály, vsunul ruku do štěrbiny, chvíli tam šťáral a pak něco vložil do čepice. Byli to zabití vrabci.

„Pochutnejte si na pečínce! Schovával jsem je, až bude zle!“ chlubil se Gagik. „A teď se mě zeptejte, kdo mě to naučil. Maminka. Nic nezbylo. Nemáme. To jsou její nejmilejší slova. Ale nakonec se ty věci, o kterých říkala, že nezbyly, přece vždycky objevily – jako tihle vrabci. Tak dlouho říkala: není!, že už jí to nikdo nevěří, i kdyby to byla pravda!“

Překvapení, které Gagik uchystal, všem zlepšilo náladu. Každý dostal dva vrabce, upekli je a snědli, a aspoň trochu ukojili svůj hlad.

V jednom z koutků Sargisovy duše se zrodil nějaký hřejivý pocit, který dosud nepoznal. Jak je krásné být s kamarády! Jak je krásné, že jsou hodní, pozorní a starostliví. Jak mohl dříve vykládat takové hlouposti, že „každý se má starat sám o sebe“. To byl velký omyl. Bez přátel nelze žít.

Po Sargisově záchraně jako by vyspěli o několik let. Stali se vytrvalejšími a zkušenějšími. Začali víc věřit ve vlastní síly a ukázalo se, že jsou s to i za nejtěžších okolností nejen se udržet při životě, ale přijde-li neštěstí, i zachránit jeden druhého.

Správně říká Ašot: Jen pevnou vůli mít a vytrvalost, a příroda bude bezmocná a nedokáže nás zničit.

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

o tom, jak těžko člověk odvyká, čemu v dětství

navykl

Když večer odpočívali v jeskyni, pomyslil si Sargis, že by snad měl kamarády zavést k veverčí skrýši a ukázat jim ji a říci: „Odpusťte, kamarádi, že jsem ji před vámi tajil! Zachránili jste mi život, a proto si vezměte a najezte se, ať vám slouží ke zdraví!“

Ale vzpomněl si, s jakou námahou šel k jeskyni. Je zřejmé, že je velmi slabý a že nějaká nemoc, třeba angína, chřipka nebo zápal plic, by ho snadno mohla přivést „na onen svět“!

Ta představa ho poděsila a znovu se v něm začalo probouzet to silnější, sobecké já, které ho ovládalo již od dětství.

Na každého by se dostaly všeho všudy dvě hrsti ořechů, kdežto pro tebe je tam potravy na deset dní! Nedělej hlouposti, život je dražší nad všecko ostatní! našeptávalo jeho druhé já.

Pro veverčí skrýš se v Sargisově srdci rozpoutal skrytý boj, a tento boj mu nedovolil, aby se odhodlal k ušlechtilému činu.

Ořechy, které hoši před několika dny Sargisovi vzali, válely se v koutě, kam je Ašot v rozčilení zahodil, a hrdost kamarádům nedovolovala, aby se jich dotkli.

Haso toužil vzít několik ořechů, vyloupat z nich jádra a dát je svému miláčkovi Bojnachovi, ale netroufal si. Kdoví, co by tomu řekli kamarádi? Říká se: Nečisté sousto sežere jenom pes! uvažoval Haso. Byl by se rád zeptal kamarádů na jejich mínění.

Seděli kolem planoucího ohně a rozprávěli.

Sargisovo zachránění jim dodalo mravní síly a posílilo jejich sebedůvěru. V porovnání s námahou, již vynaložili na zachránění kamaráda, očistit pěšinu od sněhu nezdálo se nyní úkolem tak nesnadným. Proti té veliké námaze a trýzni, kterou podstoupili v posledních dnech, připadalo jim odhazování sněhu pouhou hračkou.

O tom mluvil Ašot kolem ohniště se svými kamarády a vdechl jim víru, že během tří až čtyř dnů se jim podaří dostat se ze soutěsky.

K provedení toho velikého úkolu chyběla jenom jedna maličkost: jídlo.

Je jisté, že Sargisovo zachránění všechny duševně posílilo, ale tělesně byli velmi zesláblí. Vždyť nebylo snadné vynakládat tolik námahy a prožívat tolik dojmů a zůstávat přitom neustále o hladu! Kromě toho ve dnech, kdy zachraňovali Sargise, snědli všechny zásoby, které měli.

Proto se také rozhodli, že někteří půjdou pracovat na Čertově stezce a druzí, hned jak vyjde slunce, se pustí do hledání potravy.

„Když už mě považujete za odborníka pokud jde o jídlo a zásobování, vezmu si to tedy na starost,“ prohlásil Gagik.

Šušik má zůstat v jeskyni, obstarávat palivo, udržovat oheň a pečovat o Sargise. Ašot a Haso, kteří jsou fyzicky zdatnější, budou pracovat na pěšině.

Když se takto rozdělovala práce, Sargis znovu prožíval vnitřní zápas. Věřil Ašotovu slibu, že za tři až čtyři dny dají sbohem Pardálí soutěsce. Je-li tomu tak, proč kamarádům nesvěřit tajemství veverčí skrýše? Už by byl málem řekl: „Jděte všichni pracovat na pěšinu – jídla máme dost!“

Ale sobectví, jež se od dětství zahnízdilo v jeho duši, mu našeptávalo: A což když znovu napadne sníh a uvízneš tady celou zimu? Ne, počkám ještě několik dní, uvidím, jak bude práce pokračovat – usoudil Sargis a přestal o tom přemýšlet; slyšel, jak Šušik, unesena svými myšlenkami, kdovíproč s nadšením mluví o Hasovi.

„Ano, Haso vykonal velkou práci, když nám bylo nejhůř!“ souhlasil Ašot.

„Takový skvělý kluk, a není v Pionýru!“ podivovala se Šušik.

Šušik to řekla tak vyčítavě, jako by tím byl vinen Ašot.

„Copak ty nevíš, že na farmě není ani škola, ani pionýrská organizace?“ poučoval ji Ašot. „Kdo za to může?“

„Dokud jsme bydlili ve vesnici, tak jsem do školy chodil,“ řekl Haso. „Ale tenkrát jsem se ještě nemohl stát pionýrem, protože jsem byl malý.“

Ano, byla doba, kdy Haso chodil do školy. Nahoře v horách je malá kurdská vesnička a tam se Haso narodil a tam strávil první léta svého školního věku. Jak šťastná to byla léta! Tenkrát měl tolik spolužáků! Ale potom se stalo něco nepředvídaného. Ajgedzorský kolchoz si vyžádal z kurdské dědiny zkušeného pastýře. Hasův otec s radostí svolil přestěhovat se do bohatého Ajgedzoru. Vždyť to nebyl první případ – už se to tenkrát stalo zvykem, že se kurdští pastýři často stěhovali za prací do arménských vesnic.

Haso se přistěhoval se svými rodiči do ajgedzorské farmy a stal se pomocníkem svého otce. A tak byla jeho školní docházka přerušena.

Haso o tom vyprávěl svým kamarádům a vzbudil v nich soucit. Vtom Ašot nadšeně přednesl podivuhodný návrh:

„Kamarádi! Nevím, nakolik můj návrh odpovídá stanovám pionýrské organizace, ale myslím, že ho ode dneška budeme pokládat za pionýra!“

Tato neočekávaná slova způsobila, že se kurdský pasáček začervenal, tváře mu zahořely a na čele mu vyskočily krůpěje potu, ačkoliv bylo v jeskyni dosti chladno. Měl hlavu svěšenou, slyšel jen, jak se Ašot ptá:

„Je někdo proti?“

Kdo by však mohl být proti? Dokonce i Sargis se díval na Hasa s úsměvem.

Ašot si rozvázal červený šátek a uvázal ho Hasovi na krk a poučoval ho, jak má přijmout poctu a jak složit slib.

Místo uznané formule pionýrského slibu řekl Haso prostě to, co cítil:

„Jsem hotov i život obětovat za svou vlast a za své kamarády. To slibuji. Jestliže mi věříte, dobrá. Ne-li, dožijete se toho, uvidíte a uvěříte!“

„Moc hezky jsi to řekl!“ zvolal Gagik.

Ale Ašot přesto považoval za nutné předříkávat Hasovi formuli pionýrského slibu a Haso ji musel po něm opakovat.

„A musíme se také postarat, aby se Haso naučil číst arménsky, než vyjde z Pardálí soutěsky.“

„Číst? Copak tu budeme ještě tak dlouho?“ rozčilila se Šušik.

„Ne, Haso se naučí číst velmi rychle,“ uklidňoval ji Ašot.

Hasova píšťalka tento večer vyluzovala veselé nápěvy a všichni cítili u srdce úlevu. Měli radost, že se jejich kamarád stal pionýrem, radovali se, že pěšina je z polovice uvolněna, a radovali se, že je Sargis zachráněn.

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

o tom, že před bouří bývá v přírodě vždycky klid

Nazítří, sotva slunce vyšlo, vstoupil Haso do jeskyně a jako obvykle rozložil na zem svůj plášť a vysypal do něho obsah svých kapes; byla to hromádka dobře uzrálých mišpulí. Byl tak rozrušen tím, že se kamarádi k němu tak srdečně chovali, že v noci špatně spal a hned za svítání vyšel ven, aby sehnal něco k jídlu.

„To bude pro pracující a pro nemocného,“ rozhodl hospodář Gagik, vzdávaje se svého podílu. „Bojnachu, jde se na lov! Dneska bude zvěři v Pardálí soutěsce zle!“

Ašot a Haso si nastrkali mišpule do kapes a šli pracovat na Čertovu stezku a Šušik se vydala do Doubravy na dříví.

Gagik si s sebou nevzal ani luk, ani prak. Nedoufal, že něco zastřelí. Šel jenom na šípky. Dlouho bloumal sem a tam a našel jen hrstku zvadlých bobulek dřišťálu, a ty byly tak trpké, že se vůbec nedaly jíst. To není nic pro hladový žaludek. To by se tak hodilo po tučné pečeni! hořce uvažoval Gagik a obrátil se k Bojnachovi:

„Pojď, Bojnachu, podíváme se nahoru do houštiny!“ Pohladil psa po hlavě a dostalo se mu od něho tichého souhlasu. Bojnach se dal získat jen vlídným slovem.

„Bojnachu, to bys koukal, kolik bych sestřelil orlů, kdybych tady měl pušku!“ chlubil se Gagik před psem, využívaje nepřítomnosti kamarádů.

Sníh držel jenom dole na rovině a také na těch svazích soutěsky, které se skláněly k západu, kdežto na východních a jižních svazích bylo sucho a teplo. Proto se Gagik pustil tímto směrem. Skály se zde nakupily jedna na druhou, tvořily několik poschodí a jednotlivá patra byla od sebe oddělena jen úzkou terasou, kde na nepatrných proužcích země byla zažloutlá tráva a řídké křoviny.

Bojnach větřil pach nějakého zvířete a vyběhl nahoru na jednu terasu a začal štěkat v houští.

„Drž ho! Už jsem tady!“ volal Gagik a spěchal vzhůru.

Nohy se mu třásly a srdce mu prudce tlouklo. Snad nejsem nemocen? pomyslil si, usedl na kámen a zkoušel si puls. Ne, srdce mi bije, tak je všechno v pořádku. Ale proč jsem si sedl?

„Bojnachu, ať ti neuletí! Drž ho!“

Ale Bojnach hned strčil tlamu do křoví, hned zase odskočil, jako by dostal žihadlo.

Když se Gagik přiblížil, spatřil, že pes má na černém čenichu krůpěje krve. Zdálo se, že říká: Co si mám počít? Nedá se chytit!

A skutečně, to zvíře se nedalo chytit. Kdyby je bylo možné chytat, byl by jeho rod už dávno zmizel z povrchu zemského. Ale jak se k němu přiblížíš, udělá se z něho klubíčko, klubíčko samá bodlina kolem dokola. Jen to zkus ho chytit!

Chudinka Bojnach měl kromě čenichu rozškrábanou i tlamu, jazyk a dásně.

„Nech ho být, to už není tvoje práce! Našel jsi ho a to stačí. Ostatní už zařídím já. Na to jsem tu já mistr!“ okřikoval ho Gagik. „Pomyslete si, ježek! Vždyť je na něm víc masa než na slepici a na kuřeti! To je radost! Šušik!! Šušik, slyšíš? Zapřahej do vozu, odvezeme domů ježka!“

„Počkej, Gagiku!“ volala z jeskyně Šušik vysokým hláskem. „Nesahej na něj! Už běžím!“

„Nesahej na něj! To se samo sebou rozumí! Copak jsem blázen, abych sahal na takovou pichlavou kuličku? Ale kopnout do něho můžu.“ Gagik odkutálel ježka nohou, nastavil čepici, přistrčil ho do ní a vítězně ho odnášel kamarádům.

Bojnach zůstal stát u houští.

„Pojď, ty hloupý!“ pobízel ho Gagik. „Na to nekoukej, že má ostny! Uvnitř pod nimi je plno masa a tuku. Pojď, dostaneš taky svou porci!“

Ale pes se nemohl odtrhnout od štěrbiny ve skále. Přiskakoval k ní a zase odskakoval, jako by ho něco píchlo, a přitom hlasitě vyl.

„S kýmpak to tam mluvíš?“ přispěchala Šušik bez dechu.

„S Bojnachem! Jdi se tam podívat, proč štěká. Našel něco, nebo to dělá jenom tak?“

Šušik přistoupila k psovi a mezi kamením, v suchém listí spatřila malou šedivou kuličku.

„Gagiku, našla jsem malého ježka!“ zvolala radostně.

„Nebuď tak domýšlivá!“ odpověděl Gagik. „Našel ho přece Bojnach, a ne ty! Vezmi si ho do klína, ale ne rukama, hůlkou!“

Když se vrátili do jeskyně, Gagik prohlásil, že sám připraví jídlo z ježčího masa a dá té pečínce jméno „Překvapení“!

Pro Ašota a Hasa bude opravdu křehké ježčí maso překvapením. Ale ať se snažil sebevíc, nemohl dosáhnout svého cíle.

Když se ježka nedotýkali, vysunul z bodlin tmavou tlamičku, ale jakmile po něm Gagik vztáhl ruku, znovu se schoulil do pichlavého klubíčka.

„Gagiku, nemoř se s ním!“ ozval se slabý hlásek nemocného Sargise. „Ježek se rozvine jenom ve vodě. Přines vodu!“

Gagik pobíhal sem a tam; ve skále našel malou jamku a nacpal do ní sníh, který ležel ve stínu pod skalním výčnělkem. Ale na to, aby sníh sám od sebe roztál, by byl musel příliš dlouho čekat. Byl tedy nucen, jako to dělával Haso, nahřát v ohni několik kamenů a hodit je do sněhu.

Šušik, bledá a rozcuchaná, si klekla a dívala se, jak se Gagik lopotí, ale nebyla s to zabít zajaté zvířátko.

„Kde jsi, Gagiku? Proč mi nepomůžeš?“ volal shora Ašot.

Ale Gagik se nedovedl odloučit od svých úlovků. Ježek jistě vidí, že má vedle sebe nemocného, který se nemůže hnout, a holku, která si s ničím neví rady. Jistě by jim upláchl! Ašot, nemoha se dovolat pomoci, sám se rozběhl ke Gagikovi, ale ještě než vychrlil všecky své nadávky, náhodou zpozoroval nedaleko ohniště schoulené ježky; jeden byl velikánský a druhy maličký, velký jako jablíčko.

„A nepotřeboval jsem ani vystřelit!“ chlubil se Gagik. „Už jsem z nich udělal porce. Malého dostanu já, velkého vy čtyři a vnitřnosti dáte Bojnachovi!“

„Nedovolím, aby se zabíjel ten maličký!“ zvolala Šušik. „Pojď sem, maličký, ti zlí kluci by tě chtěli zabít.“ Položila si ježka na kolena, sedla si a zůstala nehybně sedět.

Nezkušené mládě hned vystrčilo hlavičku a začalo jí svou vlhkou tlamičkou očichávat šaty.

„Jak je hezoučký! Nedám ho, schovám si ho a vezmu si ho domů!“ blouznila Šušik, neboť úplně zapomněla na hlad a bídu.

„Tak dobře,“ uznale souhlasil Gagik. „Ale jeho matku obětujem. Dáme ji do spartánské lázně.“

Spartánskou lázní nazýval Gagik dutý kámen, v němž byl roztálý a rozpuštěný sníh.

„Haso, myslím, že ti v kapse zbyl šíp, dej mi ho!“

Gagik vložil ježka do čepice a šel.

„Prosím tě, vysvětli mi, co chceš dělat?“ přísně se ho ptal Ašot. Bylo mu opět nepříjemné, že se to vše dělá bez jeho schválení.

„Mám ti to vysvětlit? Je to docela jednoduché: dám ježka do koupele, aby se rozvinul z klubíčka. Jakmile vystrčí hlavu, aby se neutopil, bodnu ho kopím do týla, aby už nemohl hlavu zastrčit!“

„Ach ty ukrutníku!“

Šušik odvrátila tvářičku. Ale Gagik pokračoval:

„Želvy taky takhle zabíjím, čestné slovo! A není je potřeba dostávat z krunýře ven! Zkrátka, člověk musí mít fištrón, to je to!“

„Ty jíš i želvy?“ zvolala Šušik s kyselou tváří.

„Želvy? Nevíš, co je to vlastně želva? Je to kuře, které si nasadilo krunýř. Maso má takové, že by ses oblizovala! Pojďte, zaneseme oběť do spartánské lázně!“

Ašot a Haso ho následovali.

Prohlubeň ve skále byla dlouhá, ale mělká, takže se v ní ježek nemohl rozvinout. Gagik však dostal nový nápad.

„Zázračná studna!“ zvolal radostně. „Každé ráno sem dáme sníh a v poledne máme vodu. Slyšíš, Haso? Tvá metoda, jak vyrábět vodu, je už zastaralá!“

„Máš pravdu,“ souhlasil Ašot. „Výhoda je také, že to není daleko od jeskyně.“ Odhadoval vzdálenost od oka „Všeho všudy asi sto kroků. Výborně!“ Potom se zarazil a dodal: „Ale když přijde jasná noc, voda bude zamrzat.“

„Tak do studně vždycky dáme nahřáté kameny! Vidíte? Těmihle kameny jsem sníh rozpustil. Haso, odpusť, ale musíme použít tvé metody! Přineste sem, čeho je třeba: spácháme vraždu, aby to Šušik neviděla!“

Asi za hodinu bylo jídlo hotovo. Ježek byl velmi chutný a tučný.

„Škoda že nikoho z nás nebolí zuby, abychom ho namazali sádlem9* a vyléčili!“ žvatlal Gagik.

Najedli se, napili ze své nové studánky a trochu si odpočinuli. Slunce se již pomalu sklánělo k západu. Venku však bylo tak teplo a lahodně, že se nikomu nechtělo vstoupit do jeskyně. Nevadí, ty tři nebo čtyři dny už vydrží trochu hladovět. Ale potom… Zítra se zase najde něco jiného. Není toho mnoho, ale není také úplný hlad. S jakou radostí je doma uvítají!

Pomyšlení na brzký návrat je vzrušovalo po celou noc.

Nikdo nepředpokládal, že Pardálí soutěska svým zajatcům připravuje další útrapy.

Ano, takový klid bývá jenom před velkou bouřkou…

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

o tom, jak náhle se rozpoutal jeden z dřímajících

slepých přírodních živlů

Všichni už dávno usnuli, jenom Haso seděl u ohniště, občas prohraboval uhlíky a přemýšlel o nejrůznějších věcech. Přemýšlel například, čím to je, že ve všech jeskyních, které viděl, jsou roztroušeny bobky divokých koz jako ve chlévě, ale v té, která se stala jejich útočištěm, není ani jeden. Proč divoké kozy navštěvují všechny jeskyně, a právě tuhle nikoliv?

Nemohl najít odpověď na tuto otázku. Pohlédl na spící kamarády a litoval je: chudáčci, jak špatně se jim spí!

Svlékl si kazajku a pečlivě jí přikryl Šušik. Je to hodné děvče, pomyslil si, byla by z ní dobrá sestra. Škoda že nemám sestru. A Haso se něžně a smutně usmál.

Potom pohladil svůj červený šátek a pozorně si ho prohlížel. Ve svitu ohně vzplanula rudá látka jako plamen. Jak je krásné být pionýrem jako Ašot a Šušik!

Díval se na svůj šátek a radoval se jako malé děcko. Ale ne, už není dítětem. Připadalo mu, že po přísaze, kterou složil, se stal vážnějším a dospělejším. Ale co dělá psaní?

Vytáhl z brašny zápisník, v němž bylo asi padesátkrát velkými literami napsáno jeho jméno Haso arménským písmem. Byly to jeho první pokusy naučit se psát arménsky. Zpočátku hrbolatě, neuměle, ale potom už drobet lépe. Takhle se brzy naučí arménsky pořádně číst i psát. To bude mít táta radost!

Kdyby tu bylo co jíst, nikdy by nechtěl pryč z Pardálí soutěsky! Vždyť neměl žádné kamarády! Na farmě jsou samí dospělí lidé. Toužil mít kamarády stejného věku, a proto také celým srdcem přilnul k těmto školákům, s nimiž ho svedla a sdružila náhoda.

A co všecko znají! Ani se nenaděješ a už se s nimi octneš v Íránu nebo v Turecku, hned zase v Japonsku. Dokonce vědí, jaká zvířata se v které zemi vyskytují. Zřejmě právě proto mluvíval Haso s těmi „učenými chlapci“ s uctivostí. Slýchal od svého otce, že „vědění je veliká síla“, a učit se bylo jeho snem.

Ne, učit se, to je něco jiného, učit se tak, jako se učí nyní, učit se, aby uměl arménsky číst a aby si skladník Parujr nemohl zahrávat s jeho otcem!

Při tom pomyšlení se Haso zachmuřil. Po očku se podíval do kouta jeskyně, kde ležely ořechy, rozházené v suchém listí. Byly to ořechy, které vysypali Sargisovi z kapsy a které od toho večera až podnes ležely pohozeny v koutě. Jaká to byla nepříjemná věc! Hasovi bylo stydno vzpomínat. Styděl se, ale za koho? Za Sargise, že se zachoval tak nečestně, či za Gagika, který se neštítil Sargise prohledávat. Cožpak může člověk skrývat jídlo před svými kamarády? Haso by se spíš do země propadl, než by to udělal. Či se styděl za Ašota, který dal Sargisovi políček a řekl mu taková slova, která člověk nespolkne, ani kdyby mu je medem pomazali? Když člověk taková slova uslyší, líp udělá, když zemře. Copak je možné žít na světě, ztratí-li člověk svou čest?

Všichni hladověli, ale nikdo se ořechů ani nedotkl. Bylo to velmi nepříjemné; pokaždé, když se podívali na ořechy, vzpomněli si na to, co se stalo, a všem bylo stydno u srdce. Ani Sargis se neopovážil je jíst nebo nabídnout kamarádům. Po tom všem by se nabízených plodů nikdo nebyl dotkl… A Haso to chápal. Raději by zemřel hlady, než by se dotkl prašivého sousta. Copak je člověk tak závislý na svém břichu, aby musel jídlu obětovat svou čest? uvažoval. Ale psovi by se snad mohly ty prokleté ořechy dát. Ubohý Bojnach, jak zlý čas na něho dolehl, jsou mu znát všechny kosti, už nemá ani sílu, aby zaštěkal. Když si lehne, nevíš, zda spí, nebo je v mrákotách. Ach Bojnachu, býval jsi silný jako lev! Kolikrát jsi zachránil kolchozní stáda před vlky! Cožpak mu mohl vlk vzdorovat? Za tmavých nocí štěkával tak silně, že se hory třásly a vlk by byl nejraději zalezl do myší díry. A teď tu nehybně leží, oči přimhouřené.

Hasovi po tvářích stékaly slzy. Položil Bojnachovi ruku kolem huňatého krku a tiše se ho ptal:

„Bojnachu?“

Bojnach otevřel oči, zavrtěl ohonem a olízl pánovi ruku. V jeho smutném pohledu se zračilo tolik něhy a oddanosti. A jeho pohled jako by říkal: Co si mám počít! Je-li mi souzeno umřít, umřeme spolu!

Ten pohled němé tváře vyburcoval Hasa z klidu.

Ale kam jít? Kde sehnat jídlo pro huňatého bratra?

Hasův pohled opět utkvěl na ořechách. Usedl v koutě, vzal nůž a tichounce louskal ořech po ořechu a jádra dával psovi do tlamy. Zvíře jedlo s chutí a blaženě přitom vrtělo ocasem.

„Co to dělám? Co by řekli?“ děsil se Haso. Potom však usoudil, že kamarádi na to nepřijdou. Ořechy jim připomínají něco zlého a kalí jim náladu. A Bojnach, kolik ten udělal práce pro farmu a kolik užitku přinesl kolchozu! Ten si to zaslouží! Na něm se nic neztratí. Tak omlouval Haso své počínání a krmil psa ořechy, aniž si vzal jediné jadérko. Jenom několik jadérek něžně vsunul Šušik do kapsy a spokojeně si lehl na své místo. Haso a Ašot leželi nejdále od ohně, protože se vzdali nejteplejších míst ve prospěch kamarádů. Sargis se pudově přisunul k ohništi a zaujal místo nejteplejší a nejpohodlnější. Ten se nedá ničím poučit a myslí jenom na sebe! říkal si Haso, zavrtěl hlavou a chystal se usnout, když tu se náhle odněkud zdaleka ozvalo dlouhé a zlověstné vytí vlků.

Jsou na Orlí skále! ihned určil směr Haso. Chudák tatínek! Sedí teď asi před chlévem, je zabalený a schoulený do pláště a vzpomíná na mne.

Tato myšlenka Hasa velmi rozesmutnila. Zavřel oči, znovu se pokusil usnout, ale cosi mu bránilo, aby se v duchu soustředil na jakoukoliv myšlenku. V hlubině jeskyně neustále bublala a šplouchala voda a vydávala takové zvuky, že pověrčivému chlapci prolétlo hlavou tisíce otázek: Jsou to ďáblové či běsové, či šotci? (Staří pastýři uměli vyprávět tolik pohádek o šotcích a ďáblech!)

Kdyby to byla voda, odkud by se vzala? Odkud by tekla a kam?

Je třeba přijít na tu vodu! To by se jim ulevilo! Cožpak je to hračka, pokaždé, když je žízeň, muset ohřívat kámen a získávat vodu ze sněhu? A co! Jídlo jsme si opatřili, vodu si opatříme taky! usoudil Haso, otočil se, opřel se zády o Ašota a chystal se spát. Bude-li nám teplo na záda, na ostatním už nezáleží, nic nám už scházet nebude, pomyslel si a tváří obrácen dovnitř jeskyně začal dřímat.

V tom okamžiku se pojednou s ohlušujícím řevem patrně něco roztrhlo v zemi a z temných hlubin skály se vyvalil mohutný vodní příval, bouřil, vířil a pěnil se a za chvíli zaplavil spící děti na jejich postýlkách vystlaných jedlovým jehličím.

ČÁST DRUHÁ

KAPITOLA PRVNÍ

o tom, co si vymýšlel lid, dokud byl nevědomý

a pověrčivý

Bylo jitro, jasné a mrazivé jitro.

Cestou, která vedla ajgedzorskými poli, jelo nákladní auto naložené sudy. V šoférově kabině dřímal skladník Parujr, zabalený do teplého kožichu, když tu automobil prudce zabrzdil. Náraz byl tak silný, že Parujr div nenarazil svým širokým čelem do skla kabiny.

„Co se stalo?“

„Podívej se, voda!“

Do polí pokrytých sněhem vyvalil se kalný příval a s hukotem a burácením se řítil těsně před autem. Proběhl tudy rychle jako přízrak a znovu zmizel…

Ještě bylo tma, ale kdyby bylo světlo, Parujr by byl mohl pozorovat, že kalný proud s sebou unáší školní brašnu jeho ztraceného syna. Byl by ji jistě poznal, protože v Ajgedzoru nikdo jiný neměl tak drahou koženou brašnu.

Parujr nebyl pověrčivý, ale když spatřil tento tajemný výjev, srdce se mu sevřelo úzkostí a pokřižoval se, aby to šofér neviděl: „Odstup, satane! Co to má být?“

Jeho strach nebyl bezdůvodný. Strach, který pocítil Parujr, cítili již jeho předkové v hloubi minulých staletí.

Obyvatelé Ajgedzoru pozorovali již od nepamětných dob, občas, jednou nebo i dvakrát za měsíc, že se náhle přivalil z hor příval vody, proběhl dolinou a s hukotem se vlil do řeky Araksu. Objevoval se někdy za jasného, bezoblačného dne, dokonce i za parných červencových dní, kdy sníh na horách už dávno roztál a země byla dlouho bez vláhy.

Spouštěl se z útesů Pardálí soutěsky jako příšerný drak, hnal se Araratskou dolinou a po několika minutách mizel a nezůstalo po něm ani stopy.

Staří, pověrčiví obyvatelé Ajgedzoru přičítali tento jev zlým duchům: „Čerti v pekle převracejí veliký kotel, vylévají starou vodu a nalévají novou a budou v ní vařit hříšné duše.“

Stoupali korytem, které voda vyhloubila, nahoru do hor, zastavovali se na pokraji skal Pardálí soutěsky, které byly ještě mokré, s obavou vzhlíželi vzhůru, s úzkostí se křižovali a mumlali modlitby k odvrácení zlého a vraceli se se srdcem plným zlé předtuchy. Nikomu nepřišlo na mysl, aby vstoupil do Pardálí soutěsky a aby se přesvědčil, co to znamená, odkud se bere ten náhlý příval.

„Nevyzpytatelné jsou skutky Páně,“ říkával otec Karapet, a tak zůstala věc až do revoluce neprozkoumána.

Noví lidé, Ašotův otec Aram a někteří jiní, občas, třikrát nebo čtyřikrát za rok, jati loveckou vášní, vydali se do tohoto prokletého údolí. Nevěřili ani v duchy, ani v jejich nástrahy. Ale jednou, jednoho jasného podzimního dne, když na vlastní oči spatřili kalný příval, řítící se ze skal, které čnějí v Pardálí soutěsce, a když slyšeli jeho rachot, bezděčně se jich zmocnil strach a v úžasu šeptali: „Co to znamená?“

Kdysi žil v Ajgedzoru Artem Sarojan, člověk nevěřící. Nouzí pronásledován vydal se z vesnice pěšky až do Baku. Tam zanechal své železné zdraví a sílu svých ocelových paží na naftových polích, které patřily milionáři Nobelovi, a po mnoha letech se vrátil do vesnice jako šedovlasý vetchý stařec.

Artem Sarojan, děd lovce Arama, neměl půdu a musel uvažovat, jak uživí svou rodinu. Odešel tedy do roviny, která se prostírala pod Pardálí soutěskou, a obdělal tam kousek suché, sluncem rozpukané země, daleko od vsi. Lopotil se, kopal štěrk a kamení, sázel vinné révy a díval se vzhůru na skály Pardálí soutěsky: Kdoví? Možná že čerti vylijí vodu ze svého kotle právě tehdy, až jeho osení bude nejvíce trpět suchem…

Ale čerti pranic nedbali, že dole prahne žízní pole ubohého Artema. Stařičký Artem chvějícíma se rukama zaváděl vysychající potůčky ke svému osení a vinici a stále se díval na ryšavé skály a čekal.

Ve vesnici se mu vysmívali:

„Člověče? Co si myslíš? Že ti čerti dají vodu, abys měl chleba?“

Ale čerti náhle Artemovi poslali vodu a dali mu chléb. Příval mu sice kus pole odnesl, ale zbývající část svlažil svou kalnou vodou a pole dalo dobrou úrodu.

Artem Sarojan byl rozumný hospodář. Zasadil sazenice do hlubokých jamek. Příval je naplnil vodou a úrodným nánosem půdy. I kdyby čerti už letos neposlali ani kapku vody, stačí to na celý rok! uvažoval Artem.

A tak na pusté rovině, vyprahlé jižním sluncem, vyrostl nádherný sad, který už z dálky lahodil lidskému oku, a krutá část pouště stala se vlídnou oázou. Nejrůznější plody se rodily v tom rajském sadu, bohaté hrozny, krvavá granátová jablka a šťavnaté, zlatisté hrušky.

Ale otec Karapet (jaký to byl osvícený člověk! Bůh se nad ním smiluj!) proklel tu ďábelskou zahradu a nikdo nekupoval Artemovo ovoce a hrozny a nikdo nepil jeho víno. „Zahrada je zalévána ďábelskou vodou!“ řekl kněz a na jeho příkaz nikdo nepojedl chléb ze stolu Artemova. Sám si to zavinil. Kdo by s ním mohl zasednout o křtinách či o svatbě či při obyčejné večeři? Vždyť ovoce a víno, které Artem položí na stůl, všecko je skropeno „pekelnou vodou“.

Artem mohl vesničany přesvědčovat sebevíc, že není peklo ani čerti (vždyť to byl člověk, který prožil léta mezi dělníky v Baku a nevěřil v Boha ani v ďábla!), nikdo ho neposlouchal. Cožpak by mohl vědět víc než otec Karapet, který studoval v Ečmiadzinu v semináři.

Artem Sarojan si na své opuštěné zahradě vystavěl chaloupku a bydlel v ní vzdálen všem lidským zrakům. Někdy mu peklo poslalo vodu, někdy zas pole i sady dlouhý čas trpěly suchem. Jeden rok se mu urodilo a druhý zas nic. Tak žil stařičký Artem se smutkem a trpkostí v srdci, zahořklý vůči světu, až dlouhá léta vyčerpala poslední jeho síly a jednoho dne klidně zesnul ve své osamělé chaloupce.

Artemova zahrada zůstala bez hospodáře a divočela. Nikdo se nestaral o její plody. Někdy ji zavlažil příval, který se valil z hor, a stromy kvetly a rodily, divoká zvěř a zajíci a ježci, kozy, které z hor putovaly do údolí, a ptactvo všeho druhu, ti všichni přicházeli a slétali se, aby si pochutnali na sladkém ovoci a projevovali svou zvířecí řečí vděčnost dobrému starci, který jim zanechal tak bohaté dědictví.

Ale stejně jako se kdysi kvetoucí nížina Mezopotámie pokryla pískem a změnila v poušť, když přestala být obdělávána lidskou rukou, tak vyschla a pustla Artemova zelená oáza, když se koryta naplnila jílem a voda už do sadu nevtékala.

Když patnáctiletý Aram poprvé vyšel s otcem na lov do polí, z dálky bylo vidět místo dřívější nádherné zahrady jen několik uschlých stromů, které se svými polámanými a suchými větvemi vypadaly jako havrani se zlomenými křídly.

„To je zahrada tvého děda!“ řekl smutně otec a vyprávěl synovi vše, co věděl o tom sadu a o tajemném přívalu, jenž tryskal z Pardálí soutěsky.

Když Aram měl syny a synové mu vyrostli, vyprávěl jim též příběh svého děda Artema. A tak Ašot již uslyšel od svého otce, odkud přichází ten náhlý příval do ajgedzorských polí. Ale kamarádům o tom neřekl ani slovo, nechtěl v nich vzbudit strach a podezření. Zvláště Haso se nesmí dozvědět „o vodě, kterou posílá ďábel“, a o tom, že ta voda prýští z Pardálí soutěsky, protože by ve své pověrčivosti samým strachem ani nespal.

Neřekl, a také ho to ani nenapadlo, že ten náhlý příval pramení právě v jeskyni, ve které se ubytovali.

Ašot měl v ajgedzorské škole pověst zkušeného přírodovědce, ale právě v této věci se hanebně mýlil. Vybízel své kamarády, aby s očima otevřenýma sledovali a pozorovali každý jev, ale sám si nevšiml, že pod jeskyní jsou stopy staré vodní nádrže, na jejímž dolním okraji rostly vodomilné rostliny a stromy, rákosí, vrba, jilm… Kde nabraly vláhu v těchto suchých místech, o tom Ašot nepřemýšlel. Kdyby se byl rozhlédl a věnoval pozornost těmto příznakům, nebyla by je pak postihla tak strašná nehoda.

Ašot také slyšel, že jeho otec několikrát navrhoval správě kolchozu, aby bylo přesně zjištěno, kde stával sad jeho děda, a aby byla obnovena zelená oáza, jež byla kdysi zpustošena.

Jaká tam byla půda, jaká úrodná půda! A jaké výsluní! Nechybělo tam nic než voda. Kdyby dovedli zvládnout příval vod a přinutili jej, aby sloužil člověku, stala by se ona část Araratské doliny „pozemským rájem“, jak Aram s oblibou říkával. Byla by to velká výhoda pro Ajgedzor, jenž trpí nedostatkem zemědělské půdy, a proto mnozí jeho návrh schvalovali, ale otázka zůstávala nevyřešena nikoliv snad proto, že se Ajgedzorští báli zavlažovat své sady „čertovou vodou“ – vždyť dávno už nevěřili pohádkám, které si vymyslili jejich dědové – ale spíše proto, že nechtěli založit sad, který by byl odkázán na vláhu zcela náhodnou. Bylo by možné vybudovat nádrž a shromažďovat v ní vodu, kterou příval přináší, a postupně jí používat. Ale jak se už čtenář přesvědčil při jiné příležitosti, vedení Ajgedzoru bylo neschopné a lidé neskládali tolik nadějí v jeho výkony jako v jeho brzkou změnu. Čekali na leden, kdy kolchozní správa předloží své účty, aby si zvolili do vedení nové, činorodé předsednictvo, které by se zabývalo také plánem, jak využít tajemného přívalu, který vytéká z Pardálí soutěsky, aby tam, kde kdysi stával sad Artema Sarojana, vznikl nový, společný sad.

„Přidej rychlost, Serobe, honem, ať už jsme pryč z těchhle prokletých míst!“ vybízel šoféra Parujr, když se vzpamatoval ze svého zděšení.

Serob se usmál pod vousy a přidal rychlost.

Auto se řítilo ranní mlhou k Ajgedzoru.

KAPITOLA DRUHÁ

o tom, jak je slunce žádoucí, když je kolem tma

Haso strachem ztratil řeč. Stál po kolena ve vodě, chvěl se po celém těle a v duchu přivolával na pomoc božstvo Slunce.

„Copak jsi zkameněl? Rychle! Musíme se zachránit!“ volal na něj Ašot, který už stál u vchodu jeskyně.

Zachránit! To slovo Hasa ohromilo. Snad kamarády už příval odnesl a on tu trčí a tupě kouká.

Haso se máchal ve studené vodě, ale nemohl se z jeskyně dostat, dokud příval neustal. A příval se valil a bouřil a s takovým hukotem se hrnul z nažloutlých skal, že se až země třásla.

Nikoho nebylo třeba vytahovat z vody. Tak jako sebou házejí ryby ve vysychajícím řečišti, když se náhle změní tok řeky, tak se tu zmítaly na úbočí soutěsky děti vypuzené z jeskyně, když přišel příval.

„Moje noha! Zachraňte mě!“ ozval se v nočním přítmí Sargisův plačtivý hlas a po něm vysoký, zoufalý výkřik Šušik:

„Je po mně!“

Haso běžel dolů, klopýtl o kámen, ale neměl čas upadnout.

„Už jdu, Šušik!“ volal na dívku, která se na útěku z jeskyně smekla a upadla. Držela se křoví a tiše naříkala.

„Neboj se,“ naklonil se nad ní Haso, zdvihl ji a v náručí ji odnesl na suché místo.

„Gagiku!“ zoufale zvolal Ašot.

„Co křičíš? Nech mě! Beru si zrovna studenou sprchu!“ ozýval se Gagik nedaleko jeskyně. „Pojď, přeneseme Sargise!“ Ve tmě nebylo vidět jeho zděšení.

Jsou tedy všichni naživu! Ašot si s úlevou oddechl, ale srdce mu stále ještě prudce tlouklo po prožitém leknutí.

„Ouvej, jsem celý rozbitý!“ naříkal Sargis, když ho zvedli a snažili se ho přenést na suché místo.

„Šušik! Svlékni se a vyždímej si šaty. Honem! Já se budu dívat tamhle!“ radil jí Haso.

Šušik plakala, chvěla se a přitom si ždímala šaty, na nichž nebyla nitka suchá. Haso stál zády k ní a všemožně se snažil, aby jí dodal mysli.

„Neboj se, Šušik, neboj se! Hned udělám takový oheň, že budou plameny šlehat až do nebe. Neboj se, mám pro tebe suché šaty. Ale kdepak je Bojnach? Bojnachu, Bojnachu!“

Odněkud zdola se ozval slabý štěkot, který se postupně přibližoval.

„Tak tedy Bojnach je taky živ!“ radoval se Haso a do očí mu vstoupily slzy. „Už jsi hotova?“ tázal se Šušik. „Tak si oblékni tohle!“

Když voda vytryskla, vyskočil Haso jako uštknutý a hned byl na nohou. A protože si večer lehl hodně daleko od ohniště a teplejší místo přenechal kamarádům, voda, která proudila středem jeskyně, dosáhla mu jenom k nohám. Od kolen vzhůru měl šaty suché. Nerozpakoval se a svlékl se sebe kazajku a přinutil Šušik, aby si ji oblékla.

„A teď tancuj a skákej! Nesmíš zůstat na místě! Tancuj! Já hned přijdu.“

Běžel kamarádům na pomoc. Byli tři, ale měli co dělat, aby zdvihli a přenesli mokrého a naříkajícího Sargise tam, kde seděla Šušik.

Gagik hekal pod jeho tíhou, ale nepřestával žertovat:

„Řekni mi, kdo stvořil tvou velkou postavu. A máš kostičky celé? Tak je to v pořádku, drž se! Všechno dobře skončí!“

Hoši spojenými silami svlékli Sargise, vyždímali mu šaty a ocitli se v rozpacích. Mají mu obléknout mokré šaty, či ho nechat nahého? Sargis byl patrně v bezvědomí, neboť si už na nic nestěžoval.

„Musíme ho třít,“ navrhoval Haso. „Šušik! Copak jsem ti neříkal, že máš tancovat?“

Asi dostal otřes mozku, když jím smýkl příval vody, uvažovala Šušik.

Ale Haso stál na svém:

„V zimě, když začne být na pastvištích chladno, naši pastýři tančí, aby nezmrzli. Neslyšela jsi o tom?“

„A tančí, i když jsou smutní?“

„Ano. I když je stihne neštěstí.“

Haso začal pobroukávat taneční melodii. Všem se to zdálo divné. Pasáček byl vždy ostýchavý, ale teď začal sám tancovat tak vážně a soustředěně, jako by vykonával něco stejně nezbytného, jako je štípání dříví, čištění chléva nebo krmení ovcí. Takový tanec není pro pastýře zábavou a potěšením. Je to prostředek k záchraně života. Když tancují, neusmívají se ani nevýskají.

„Už jsem se zahřál. Šušik, tancuj! A vy ostatní taky,“ pobízel je Haso a divil se, že nechápou věc tak prostou.

Co počít? Vzali se za ruce a začali se točit do kruhu a poskakovat, ačkoliv jim bylo smutno.

Kdyby se sem byl v tu chvíli podíval z hor nějaký lovec, patrně by si pomyslil, že přece jenom existují čerti a v noci tančí uprostřed skal.

Chvílemi se děti zastavily, trochu si oddechly a pak se znovu pustily do vynuceného, trýznivého tance.

„Umírám! Umírám!“ vzdychal Sargis, který se zatím vzpamatoval.

„Tady je umírání zakázáno,“ prohlásil Gagik vážně. „Vstaň, já ti budu třít záda. Hýbej trochu rukama! Co tu ležíš jako mrtvola?“

Byť se namáhali sebevíc, zima jimi lomcovala, neboť byli promočeni až do kostí.

Tu Haso, který už strávil všechna roční období a všechny psoty a nečasy pod širou oblohou, přednesl nový návrh.

„Chlapci, plíce se zastudí od zad. Musíme si zahřát záda. Budeme si na záda foukat. Takhle,“ přitiskl ústa Ašotovi k zádům a začal ze všech sil foukat.

„Tys mi popálil záda!“ smál se Ašot. „Ukaž, Šušik, teď ty!“ A začal zahřívat Šušik, Haso Gagika a Šušik se snažila zahřát Sargise, jenž seděl na zemi.

„Co se ti sta-stalo s no-nohou?“ ptala se Sargise; zuby jí drkotaly.

„Zlomená,“ odpověděl Sargis s pláčem.

„Hýbej rukama a nebreč, nic se ti nezlámalo,“ okřikl ho Ašot. Sargis se vzpamatoval a začal zmateně mávat rukama.

„Vy-vy-vydržíme do rána?“ zeptala se Šušik a rozplakala se. Jak strašné pomyšlení! Musí zemřít a neuvidí maminku… Tiše vzlykala. Haso se díval vzhůru na hvězdy.

„Nebojte se, brzy se už rozední,“ volal. „Podívejte se na tu hvězdu! To je Kjarvangran neboli Zhouba karavan. Potom vám vysvětlím, proč má takový název. A níž nad tím skaliskem svítí jitřenka a tamhle Velký vůz. Za půl hodin se rozední. Nebojte se! Pojďme pod skalní útes!“

Ašot se také trochu vyznal v hvězdách, naučil se tomu od otce, ale přece se nemohl rovnat pasáčkovi, neboť pastýři dovedou podle hvězd bezpečně určit noční čas.

„Ano,“ potvrzoval Hasovy údaje Ašot, „musíme ještě trochu počkat. Nebojte se! Brzy vyjde slunce. Sargisi, přeneseme tě odtud! Ráno je tady vítr.“

Naložil si na záda dlouhé a zesláblé tělo Sargisovo a kráčel ke skaliskům, kde nalezl dutinu vystlanou listím, a tam Sargise uložil.

„Haso, nevíš, jak bychom měli rozdělat oheň?“ ptal se Ašot.

„Nevím. Voda odnesla všechno, troud, kámen i křesadlo!“ Odmlčel se a potom dodal: „Musíme zas tancovat, není jiné pomoci; až se rozední, pak už budeme moci něco udělat!“

Aby zesláblé kamarády přiměl k tanci, znovu vytáhl píšťalku a spustil veselou taneční melodii.

Promrzlé děti se znovu vzchopily; položily ruku jeden druhému na rameno a tančily. Krev se jim rozproudila.

Ale brzy se unavily; Haso jim poradil, aby se objaly kolem pasu a zahřívali jeden druhého.

„Jestli máte ještě aspoň trochu síly, podívejte se, jak dovedu dupat! Není nad dupání, tím se člověk nejvíc zahřeje! Copak nikdo nebude dupat se mnou?“ naříkal si Gagik, ale všichni věděli, že jen tlachá a sotva se drží na nohou.

„Musíte ještě vydržet, už svítá,“ povzbuzoval je Ašot. „Kdo zůstane nehybně stát, na místě zmrzne. Nebojte se! Za války na frontě naši otcové přecházeli přes řeku v zledovatělých šatech. Nemohli si ani oheň rozdělat, aby je nepřítel nezpozoroval. Stříleli po nich, mnoho jich bylo zraněno, hodně jich bylo zabito, ale stále postupovali kupředu. Jsme na tom o mnoho lépe. Nebojte se! Nestojí proti nám žádný nepřítel, nikdo po nás nestřílí a nikdo na nás nevrhá bomby. Copak to nevydržíme ještě dvě hodiny? Podívejte se, jak na východě vycházejí červánky. Vidíte, vrchol Araratu je už světlý. Nebojte se! Haso, zahraj nám, zatančíme si!“

Haso tančil a pískal na píšťalu a vyluzoval na ní nejrůznější nápěvy. Hladové a prostydlé děti se vznášely a vynakládaly poslední síly na tanec, jímž se chtěly zachránit přes smrtí.

Ale minuty ubíhaly pomalu. Čas jako by se zastavil. Ještě nikdy necítili všichni tak přirozenou touhu po slunci a po jeho životodárném teple!

Nakonec už byli úplně vyčerpáni. Ranní chlad je přinutil, aby se přitiskl jeden k druhému, zahrabali se do suchého listí, které vítr navál do skalních rozsedlin, a zůstali nehybně ležet. Haso objal věrného Bojnacha, který stále ještě byl úplně mokrý, a toužebně upíral pohled k vrcholu Araratu.

Konečně se bělostný vrcholek hory zlatě zatřpytil a Hasovi se vydral z hrdla radostný výkřik:

„Šams! Šams10*!“

Přitiskl pravou ruku k hrudi, schýlil se a hluboce se klaněl slunci.

„Šamsi! Zachraň mne! Zachraň mé kamarády!“ šeptaly jeho zmodralé rty.

Potom poklekl na kolena, zdvihl ruce k slunci a šeptal modlitbu, kterou ho naučil otec: „Šamsi! Bože! Dej nám světlo a mír!“

Ostatní zkamenělí úžasem, zdvihli hlavu. Slunce vycházelo a pokrývalo oranžovou duhou hřebeny maloasijských pohoří. Pláně s věčným ledem na jejich svazích se zatřpytily stříbrným leskem. Sluneční paprsky jiskřily a vrhaly do duše dětí svůj jas a teplo.

„Slunce! Slunce!“ opakovali všichni po Hasovi. Znovu v nich ožila naděje, že budou žít, že budou žít na tomto nádherném světě.

KAPITOLA TŘETÍ

o tom, jak v nouzi poznáš přítele

Nastal osmnáctý den jejich zajetí v Pardálí soutěsce. První vstal Ašot a učinil několik strohých pohybů, jimiž se snažil přivést k životu své ztuhlé svaly.

Viděl, že Haso vzpíná ruce ke slunci, ale projevil natolik pochopení, že se na něho nezlobil a nesmál se mu; snad si vzpomněl na včerejší příhodu s Bojnachem, kdy Hasovi vzplanuly tváře a v očích se kmitly jiskry odporu. Nesmím se dotýkat jeho sebevědomí, pomyslil si a přátelsky mu navrhl, nerozkázal, ale pouze navrhl:

„Haso, pojď nasbírat trochu suchého listí a trávy.“

Oba se stěží drželi na nohou a po celém těle se neustále třásli chladem. Ale přesto vynaložili veškerou námahu a natrhali suchou trávu a nasbírali zvadlé listí a sypali je na kamarády, takže brzy zmizeli pod kupou suchého listí.

Potom nalámali větvičky zelených keřů, které vyrůstaly ve skalní rozsedlině, a položili je navrch kupy.

„Teď se zahřejí,“ spokojeně prohlásil Ašot.

„Haso, nedá se rozdělat oheň?“ ptal se znovu Ašot. „Slunce nemá sílu, nerozděláme-li oheň, dostaneme zápal plic!“

„Oheň můžeme rozdělat, ale musíme najít čertův dráp11*.“

Čertových drápů je v Pardálí soutěsce habaděj!

Ašotovi zůstalo v kapse ještě několik suchých křemenů. Protože byl tělesně zdatnější a měl ohled ke svým kamarádům, lehl si včera večer i on daleko od ohniště a místo u ohniště přenechal pohmožděnému Sargisovi a hubené, prochladlé Šušik. A tak se stalo, že příval nejvíce postihl ty, kteří leželi uprostřed jeskyně, u ohniště, kdežto Ašot byl „zatopen“, jenom částečně, pouze mu voda odnesla šedý podzimní plášť. Škoda, kdyby si ho nebyl svlékl, byl by mu zůstal. Jeho kazajka s vatovanou podšívkou byla dole celá promáčená, ale na zádech mu zůstala suchá. Teď vatu vyndal, položil ji na křesací kámen a začal do něho tlouci hranou nože. Z křemene vyskakovaly jiskry, ale vata nechytala.

Dlouho se lopotili, položili na křemen trouchnivé, suché dřevo, a křesali znovu. Jiskry zasršely, ale oheň nevzplanul.

Slunce stoupalo zvolna, studené skály zlátly, na zvadlém listí vyvstávala rosa.

Na těchto slunečných svazích, ležících v závětří, listopadové slunce bývá tak horké jako v létě na severu. Ašot a Haso rozestřeli na kameny kazajky a mlčky si prohlíželi svá vychrtlá těla. Haso byl hubený i předtím, a teď byl už jen kost a kůže. Ašot, který měl vycvičené svaly a atletickou postavu, utrpěl hladem a nedostatkem poměrně málo.

„Nebudeme-li se pohybovat, prostydneme. Musíme něco shánět,“ navrhoval. „Sargisi, zmrzneš, vezmi si tuhle kazajku! Dole je mokrá, ale nahoře je suchá, bude ti chránit záda před zimou. Vezmi si ji, nedělej drahoty!“ přísně rozkazoval Ašot a násilím navlékl Sargisovi svou kazajku.

Pokaždé, když učinil Sargisovi něco dobrého, ulevilo se mu v duši. Byl to soucit, lítost či něco jiného? Sám nemohl říci, co to vlastně bylo.

Nechali na kamení své mokré šaty, na sobě měli jenom bílé košile, prohledávali skalní štěrbiny a našli tam keříček obsypaný červenými nakyslými plody. Ašot a Haso se na ně vrhli a zdálo se jim, že na celém světě není chutnějšího ovoce. Ačkoliv bylo těžko odolat, přece se ovládli při pomyšlení na hladové kamarády. Vzali do úst jen několik bobulek a vraceli se s naplněnými čepicemi. Znovu si oblékli vlhký oděv a zastavili se před hromádkou suchého listí, z níž se ozývaly tlumené vzdechy; čísi noha se pohnula. Když Ašot s Hasem hromadu rozhrabali, stoupala z ní pára. Děti se v suchém listí zahřály, jejich vlhké šaty osychaly.

„Pozor na mou nohu, a na bok…,“ naříkal Sargis.

„Ašote, mám oteklé koleno,“ stěžovala si Šušik s opuchlými rty a slzícíma očima.

„Počkej, já se podívám,“ naklonil se k ní Ašot. „Nestyď se!“

Šušik se udeřila kolenem o kámen a měla na něm modrou podlitinu velkou asi jako holubí vejce.

„To nic není, na to máme lék!“

Ašot uřízl z kmene kus hladké kůry, položil ji na zraněné koleno a pevně ovázal svým kapesníkem, tak pevně, že se Šušik rozplakala bolestí.

Hasovi se také svíralo srdce, když viděl dívčinu bolest.

„Vydrž to, sestřičko, vydrž!“ domlouval jí. „Na, vezmi si dřišťál! Hned rozdělám oheň,“ utěšoval ji jako malé děcko.

„Jaké sladké melodie to slyším!“ zdvihl hlavu Gagik a protíral si oči. „Aha, to jsou Hasovy milostné písně!“

Na Hasových bledých lících vzplanul temný ruměnec a na krku mu naběhly žíly.

„Co to povídáš, vždyť je to moje sestra!“ zvolal hněvivě.

„Nu dobrá, já jen tak žertem. Vždyť opravdu vypadá jako Kurdka!“

Gagik věděl, že nazve-li Kurd někoho svou sestrou nebo bratrem, pak by za něj dal život. Proto se nesluší brát Hasovy city na lehkou váhu.

„Nu, ty snad taky nejsi pravý Kurd – mně se zdá, že jsi arabského původu. Ale mysleme si, že v tvých žilách proudí kurdská krev. Haso, podejte si ruce, vždyť Šušik taky už nemá bratra…“

Šušik se podívala svýma blankytně modrýma očima na zmateného pasáčka. Podala Hasovi ruku a v té chvíli byla tak naplněna radostí, že zapomněla i na bolest v noze i na svůj nynější osud.

„Proto ji tedy přikrýváš svou abou12*,“ řekl Gagik. „Myslíš, že jsem to nepozoroval? Kamaráde, já spím vždycky s jedním okem otevřeným.“

Byl přistižen! Haso se ve svých vlhkých šatech toho mrazivého rána tak zapotil, že se mu ani nezdálo, že by bylo třeba rozdělávat oheň.

„Kde je tvoje aba?“ zvolala Šušik. Bylo jí příjemné, že o ni tolik pečuje ten hoch, který ji nazýval sestřičkou.

„Aba?“ rozpačitě opakoval Haso. „Asi ji odnesla voda.“

„Škoda! Přišel jsi o ni mou vinou. To je zlé.“ Šušik pocítila lítost a oči jí znovu zvlhly.

Mlčky snědli dřišťálové bobule a Sargise odnesli stranou a svlékli ho. Měl nohu vymknutou v koleně a ke starým modřinám a škrábancům přibyly nové, jak jím příval házel o kameny. A přece příval neměl čas pohltit ani Sargise, ani jeho společníky, protože prudce vytryskl a stejně prudce zase zmizel.

Nikdo z nich by byl asi neušel záhubě, kdyby naštěstí pro ně nebylo hluboké brázdy, kterou vyhloubila příroda v samém středu jeskyně. Příval se prudce hnal tímto staletým korytem, zatímco oni leželi na vyvýšených místech. Kdyby se byli uchýlili do vzdálených koutů jeskyně, místo aby utíkali ven, když se objevil příval, nebyli by bývali tak zle postiženi. Ale kde by byly mohly jejich ospalé hlavy přijít na to, co se vlastně děje a jak se nejlépe zachovat. A teď měli před očima následky svého ztřeštěného útěku z jeskyně. Sargis naříkal na loži ze suchého listí, a pokusil-li se někdo jen mu na nohu sáhnout, řval, jako by mu ji chtěli utrhnout.

„Co s ním budeme dělat?“ plačky se tázala Šušik. Nikdo jí neodpověděl. Nikdo z nich nevěděl, co počít s vymknutou nohou.

Kurdský pastýř Avdal vynikal na farmě tím, že uměl léčit zlomeniny. V našich horách ostatně snad každý pastýř ví, jak ošetřit zlámanou nohu zvířeti a jak přiložit obvaz. V jejich životě, plném neočekávaných příhod, je to samozřejmost. To není jako ve městě, aby se honem běželo pro doktora. Nezbývá než použít jednoduchých prostředků, jež jsou po ruce.

A Haso byl bystrý chlapec a vždycky se díval, jak otec léčí úrazy a napravuje vymknutí. „Uč se, synku, budeš to v životě potřebovat,“ říkával Avdal.

Haso se vzchopil a přistoupil k Sargisovi.

„Pusť, já se na to podívám,“ řekl nesměle a vztáhl ruku k Sargisově noze.

Sargis, sotva se Haso dotkl jeho stehna, zoufale zařval:

„Jejej, ten mě umučí!“

„Počkej, vydrž to chvíli, nech mě, ať se na to podívám. Tak, teď je to jasné. Podívej se, Ašote, vidíš, tu kost? Tomu se říká jablko. Vyskočilo ze své jamky, vidíš?“

Na Sargisově hubené noze to bylo vidět docela zřetelně.

„Sprav to, jestli to dovedeš! Ale rychle, než oteče!“ šeptal mu Ašot.

Opuchlina se skutečně zvětšovala před očima a bolest se stávala nesnesitelnou.

„Lehni si takhle! Ašote, přines mi šálu a uvaž mu ji kolem nohy. Gagiku, drž Sargise za hlavu. Tak a teď táhněte. Táhněte silněji za nohu. Já ji srovnám. To nic není.“

Ašot s Gagikem zatáhli, jeden za hlavu, druhý za nohu. Sargis křičel, jako by ho na nože brali, ale nikdo toho nedbal.

Když se konec kosti dostal ke své jamce, Haso ji přitiskl, vsadil do jamky, svou čelenkou ovinul Sargisovi stehno a řekl:

„Ašote, drž mu nohu nataženou, nebo znovu vyskočí. Gagiku, přivaž mu svůj pás ke špičce nohy! Tak držte, a já udělám, co je třeba.“

Haso rychle svlékl pruhy kůry z jilmu a upletl z nich provaz. Na jeden konec připevnil velký kámen a druhým obvázal Sargisovu nemocnou nohu a položil pod ni dřevo, aby byla stále natažena.

Sargis hrozně křičel, naříkal a volal je, aby se ho nedotýkali a nehýbali s ním.

„Vydrž to, Sargisi, počkej! Až bude kost pevně sedět na správném místě, už se tě ani nedotkneme,“ uklidňoval ho Ašot a sám se podivoval, jak je mírný.

„Oheň, kamarádi, oheň!“ zvolal Haso. Ani kdyby byl našel hrst briliantů, nebyl by se tak zaradoval.

„Kde je? Kde máš oheň?“

„Podívejte se na Ašotovu blůzu, na konec rukávu!“

Blůzu měl na sobě Sargis. Dívali se, ale nic neviděli.

„Jaký oheň? Kde ho vidíš, Haso?“

„Sargisi, nehýbej rukama! Uhasil bys ho!“

Všichni s údivem sledovali Hasovy pohyby.

Šušik také volala: „Oheň! Oheň!“ a setřásla ze sebe listí a rozběhla se k nim. Haso zdvihl Sargisovi opatrně ruku a ukázal na kousek černé, dávno ohořelé vaty, která čouhala z rukávu.

„Z rukávu ti vyletěla jiskra! Z vaty se udělal oheň, máme hubku a to je naše spása.“

„Jakou hubku?“ divili se všichni.

Bojnach také přiběhl a upřel tázavý pohled na svého pána. Asi přišli na zaječí pelech, že se tak radují! myslil si patrně.

„To je hubka!“ vysvětloval Haso. „Za chvíli z ní bude oheň. Přineste mi sem kousek ztrouchnivělého dřeva!“

Haso přiblížil křemen k černému místu na rukávě a začal do něho vší silou tlouci nožem. Vzlétly celé houfy jisker. Z ohořelé černé vaty se zvedl sotva viditelný dým a objevilo se na něm červené místo. Ucítili čmoud z ohořelé látky a zatajili dech. Haso slabě zafoukal do červené skvrnky, ta se prudce zahřívala, kouř houstl a rukáv začal hořet.

„Dej sem suché dříví! Foukej. Tak, to stačí, popálil bys mu ruku! Bylo by škoda kazajky, uhaste rukáv!“

KAPITOLA ČTVRTÁ

o tom, čemu se děti naučily ze zkušenosti těžkých dnů

Brzy znovu usedli kolem nového ohně, zapomněli na zimu a hrůzu a klidně rozprávěli.

Po nevlídné a chmurné noci vypadal den nesmírně jasný a svět radostný. Po hrozných chvílích, kdy měli smrt přímo před očima, život se jim zdál sladký. Nevadilo jim, že voda odnesla jejich skromný majetek – učebnice, brašny, sešity, tužky, ba i šaty; Ašot přišel o plášť, Hasovi vzala voda kabát, Sargisovi čepici a Šušik zbyl jen jeden střevíc. Zůstali skorem nazí, bezbranní a vyhladovělí tváří v tvář nastávající zimě. A přece i život tak bídný se jim teď zdál sladký, sladší než ten život, který žili v teple a v bezpečí dole ve vsi.

Teď, když vyvázli z velkého nebezpečí, znovu pocítili, jakou cenu má život. Z nebezpečí načerpali zkušenost a důvěru ve vlastní síly. Cítili, že vyrostli a vyspěli.

„Co to bylo, Ašote? Jakým zázrakem ta voda přišla a zase zmizela?“ tázal se Haso. Pro něho byl jejich vůdce autorita, ten přece musí znát všechna tajemství světa. Upřel svůj důvěřivě jasný pohled Ašotovi do tváře a očekával odpověď. „Všechno jsem to viděl. Voda se vyvalila ze skály – buch! Jako by byla skála vyrazila dech.“

„Mluvíš obrazně, Haso, ale nejsi daleko od pravdy. Spal jsem a zdálo se mi, že na dvoře škubáme se Šušik slepici, kterou chceme upéci. A najednou jsem vyletěl z jeskyně tak, jako když nevykvašené víno vyrazí z láhve zátku. Chytil jsem se křoví a sladké sny byly ty tam. Chtěl jsem stačit přívalu, kdo skoho, já, či on, ale nakonec jsem viděl, že mi síla nestačí, příval mě pustil, nechal mě a zmizel. Kdyby mě byl neřád aspoň nechal ještě sníst tu slepici, než mě vyhodil z bytu.“

Takto s humorem líčil své dojmy Gagik. Žertoval, ale věru nebylo třeba bavit kamarády.

Ašot už přišel na to, že to byl tentýž potok, který zavlažoval sad jeho pradědečka. Vyprávěl příběh kamarádům a podle výrazu Hasovy tváře pocítil, že je pasáček skutečně polekán.

„Čerti nejsou, Haso!“ vysvětloval Ašot. „To jsou vody, které se hromadí hluboko v zemi. Vzpomeň si na zvuky, které jsme stále slyšeli. To kapala voda do nádrže. Když se nádrž naplní, voda se přelívá přes okraj. Ale nevím, proč se vyvalí tak náhle a jen na docela krátkou dobu. Povíme o tom ve vesnici, přijedou sem odborníci a vyzkoumají to. A teď se, Gagiku a Haso, půjdeme podívat, co se děje v našem bývalém obydlí.“

Ale Hasovi se nechtělo jít v tu stranu:

„Raději půjdu pro dříví. Ašote, teď už víš, proč do naší jeskyně nechodily kozy!“

„Máš pravdu! To jsem pěkný přírodovědec!“ pleskl si Ašot dlaní do čela. „To je velmi zajímavý jev. Divoké kozy zřejmě vědí, že do jeskyně občas vyrazí voda a že je to nebezpečné místo. To je pud sebezáchovy.“

Ašot překvapeně pokyvoval hlavou a kráčel k neblahé jeskyni. Gagik šel s ním.

Voda očistila svah před jeskyní od kamení a níž od sněhu. Místy ležely hromádky naplaveného chrastí a jedlové snítky.

„Hele, můj plášť!“ zaradoval se Ašot a vyprošťoval z jehličí zablácený a mokrý plášť. „Počkej, rozložíme ho, aby oschl.“

Vstoupili do jeskyně s jistým strachem a zůstali stát. Voda tu nebyla. Úzkostně se dívali do temného jícnu jeskyně, odkud se zase ozývalo šplouchání; zdálo se, že příval vyrazí znovu ven.

Ašot udělal nedůvěřivě několik kroků vpřed, přikrčil se k mokré podlaze, plížil se dovnitř a naslouchal. Ano, vyprázdněná nádrž se znovu naplňuje z pozadí skal vodou, která sem prosakuje z hloubi země. Ale proč tak prudce vyráží a znovu ustává? Ašot se vrátil, prohlížel si stěny jeskyně a zvolal:

„Podívej, brašna Šušik tu zůstala! A její milý ježeček!“

Ve vyvýšeném koutě, kde bylo úplně sucho, třpytila se zpod hromádky listí dvě malá černá očka. Ašot se přiblížil, vstrčil si polekané zvířátko do mokré kapsy pláště a vyšel z nehostinné jeskyně.

Co teď? Mají hledat nový přístřešek, zhotovovat nová lůžka, znovu shánět topivo, či mají všeho nechat a pokračovat v práci na očišťování stezky?

Se zahořklou myslí se loučil Ašot s jejich obydlím, když tu náhle se ozval radostný výkřik Šušik:

„Och, můj ježek je naživu!“ radostně volala Šušik. „A já jsem byla přesvědčena, že ho voda odnesla… Pojď sem, maličký, já tě zahřeju. A moje brašna! Jak to přijde, že je suchá, když ležela vedle mne!“ divila se Šušik.

„Ano, ale Haso brašnu své sestřičky pověsil na zeď, kdežto naše brašny nechal, aby je voda odnesla… Ach, Haso, Haso, to není spravedlivé!“ hrozil Gagik Hasovi.

Haso se blaženě usmíval.

„Kamarádi, snědli jste dřišťál a ohřáli jste se. A teď poslouchejte! – Sargisi, co dělá tvoje noha? Je to už lepší? Nebolí už tolik? No tak vidíš, jaký jsi chlapík. Všechno přejde, ale člověk vydrží. Až se vrátíme domů, na všechno zapomeneme, ale nezapomeneme, co jsme si udělali dobrého i zlého!“ řečnil Ašot svým obvyklým slavnostním způsobem. „Nuže, kamarádi, měli bychom se chovat v těchto těžkých chvílích tak, abychom si mohli později v životě pohlédnout směle do tváře… Abychom se neměli zač stydět. Nezapomeňme na moudrá přísloví našich dědů: V nouzi poznáš přítele… Dovolte, abych shrnul ponaučení, jež jsme získali z nehody, která nás právě postihla! Povodeň ukázala, že někteří z nás nejsou dobře vyzbrojeni pro zápas s přírodou a že rychle zahazujeme zbraně a vzdáváme se. Příklady neuvádím, ale každý z vás si jistě vzpomene, jak se každý z nás zachoval při povodni i potom…“

Ašot domluvil a rozhlédl se pátravým zrakem po svých kamarádech. Sargis sklopil oči; Šušik se usmála a žalovala na sebe prostomyslně:

„Já jsem plakala a volala jsem maminku. Já už to příště neudělám, Ašote!“

„Dobrá! Už to nedělej! Možná že budeme muset vydržet ještě horší věci.“

Útrapy zřejmě Ašota nezlomily.

„Chtěl bych vám vyprávět jeden příběh,“ pokračoval Ašot. „Slyšel jsem ho od svého dědečka. Jednou přijel k Sevanu z tehdejšího Petrohradu vědecký pracovník, Armén, člen Akademie, aby si prohlédl klášter. Klášter je na ostrově. Poprosil tedy rybáře z Camakaberdu, aby ho tam převezli. Rybáři souhlasili. Když ho vezli na svém člunu, vědec se zeptal jednoho z nich:

‚Příteli, znáš aritmetiku?‘

‚Ne, pane!‘

‚To je škoda, tím jsi ztratil čtvrtinu svého života.‘

Ptá se druhého:

‚Umíš gramatiku? Filosofii? A zeměpis?‘

‚Ne pane, my neumíme číst ani psát, žijeme pořád tady na jezeře.‘

‚To je škoda, tím jste ztratili polovičku života,‘ řekl vědec.

Když jsou asi vpůli cesty, přijde bouřka. Rybáři si svlékají šaty. Jeden z nich se zeptá:

‚Pane, umíte plavat?‘

‚Ne!‘

‚To je škoda, to jste ztratil celý svůj život, protože se loďka co nevidět převrhne.‘

Víte, proč jsem vám vyprávěl příběh, který jsem slyšel od svého dědečka? Povím vám to. V naší vesnici se mnozí dívali na Hasa s útrpností: Ubohý, hloupý pasáček! A viděli jste, jak byl užitečný, zatímco někteří z nás se ukázali jako naprosto zbyteční a nepotřební… Ti, kdo na Hasa až dosud pohlíželi svrchu, byli by bývali ztraceni, nebýt jeho pomoci. Ano, on se osvědčil jako užitečný člověk v boji se slepými silami přírody, kdežto my nikoliv. Zachránil sebe i nás. A čím? Svou zkušeností! Je sice pravda, že máme vědomosti, ale on má zkušenost. A to není málo. Ukázalo se, že naše zkušenost je nedostačující, neznáme dobře přírodu. Poznal podle hvězd, že svítá, tím nabyl odvahy a dodal jí i nám. A ten, kdo má odvahu, může vzdorovat, může žít. Znal několikerý způsob, jak zachraňovat mrznoucího člověka. Kdežto my? Kdyby nebylo jeho, krčili bychom se a třásli zimou, mrzli bychom, dostali určitě zápal plic. Proto musíme své vědomosti doplnit zkušeností!“

„A Hasovi dejme to, co nemá! Vědomosti!“ dodala Šušik.

„Ano, o to se musíme starat tady i na farmě. Rozhodně! Sargisi, musím ti něco říci, ale nesmíš se na mě zlobit, jsou to poslední nepříjemná slova, která ti řeknu. Poslyš, Sargisi, tvůj otec nebude vždycky vedoucím skladu. Nebudeš mít všechno, co hrdlo ráčí! Přijde možná čas, že budeš odkázán na vlastní síly a budeš se muset starat, aby ses uživil. Ale ty sis zvykl lelkovat a čekat, že ti budou pečení holubi lítat do pusy. Nauč se pracovat! Podívej se na Hasa! Všichni si z něho můžeme vzít příklad!“

Všichni se smáli a Sargis se také rozpačitě usmíval.

Haso se začervenal, když slyšel samou chválu, a když pocítil, jak vlídně se na něho dívá Šušik, hlava se mu zatočila. Žil na farmě, kde pracovali samí dospělí muži a několik starých žen. Nikdy se neseznámil s žádnou dívkou. Děvčata jeho věku chodila do školy dole ve vsi. V létě bloudil se stády po horách, v zimě žil na zimní farmě. Kde by se tam vzala děvčata! Proto ho přítomnost Šušik přiváděla do takových rozpaků. Snil a toužil vykonat něco neobyčejného, něco takového, že by to připoutalo pozornost všech ostatních, ale hlavně pozornost útlé dívky s laskavou tváří, kterou nazval svou sestrou.

A co cítil Sargis? Cítil, že ho kamarádi nemají rádi a že nenávidí jeho otce pro to, co učinil. Přesto mu dvakrát zachránili život. Chápal, že kdyby byl odkázán sám na sebe, byl by musel zahynout. Teď mu dali největší díl dřišťálových bobulí, přinutili ho, aby si vzal a jedl, a přikryli ho svými šaty. Přijde noc, bude jim zima, ale své šaty mu nevezmou – to věděl s naprostou jistotou.

Ašotova slova na něho mocně zapůsobila. „Měli bychom se chovat tak, abychom si mohli pohlédnout směle do očí, až přijdeme dolů do vsi.“

A může se jim on podívat směle do očí, když před nimi tají, kam si veverka uložila na zimu ořechy? Hanba! Hanba!

A poprvé v životě v jeho duši uzrálo šlechetné rozhodnutí a on zvolal:

„Pozvedněte mě! Něco vám povím!“

Haso ho nadzvedl tak opatrně, aby se přitom pochroumaná noha ani nepohnula. Tu Sargis zmateně a zajíkavě promluvil:

„Provinil jsem se proti vám, kamarádi! Jděte k tomu rezavému kameni pod starým ořechem. Tam je jídlo… Odpusťte!“

A s úlevou na duši, ale tělesně vyčerpán znovu ulehl.

Hoši se podívali jeden na druhého a byli šťastni.

„Kluci, to bude pochoutka Ale co tu sedíte?“ zvolal Gagik a rozběhl se k rezavému kameni mávaje holí. Bojnach neklidně vrtěl svým huňatým ohonem a upíral tázavý pohled na svého pána. Chtěl se patrně dovědět, co se stalo. Haso vstal a pospíšil si za Gagikem. Za Hasem vyšla Šušik. Doběhli na místo právě ve chvíli, kdy Gagik klečel na suchém listě a cpal si ořechy do kapes.

„Hned bych tě políbil na čumáček,“ říkal a myslil zřejmě na veverku. „Podívejte se, kolik toho nanosila a zakutálela svýma malinkýma pracičkama do doupěte – oříšek za oříškem, jeden vedle druhého. A to všechno nasbírala svýma maličkýma pracičkama, aby nacpala bříško synáčkovi…“

„Komu?“

„Synáčkovi pana Parujra. Nu, nečervenej se, vždyť to neslyšel. To je poslední výsměch a ještě jen na dálku. Kdo to sní, něco zví. Kdo to nesní, ten nebude nic vědět!“

Gagikovy úryvkovité výkřiky zaslechl i Sargis. Upřel zrak na oblak, který plul po obloze, ležel a přemýšlel o tom, že konečně i on získal dobré a upřímné kamarády. Nikdy je neměl a ani necítil potřebu je mít. Nyní je obklopen přáteli a jejich vřelou pozorností a zdá se mu, že se jeho duše očišťuje a stává šlechetnější.

A pocítil klid a úlevu.

KAPITOLA PÁTÁ

o tom, jak děti musely znovu začínat

Ano, bohužel, naši trosečníci museli začínat všechno znova. Neovladatelné síly přírody je zbavily všeho, co měli; obydlí, lože, zbraní a ohně. Potraviny také neměli! Že by mohli pokračovat v práci na uvolnění stezky, na to nebylo teď ani pomyšlení. Především bylo třeba najít novou jeskyni a upravit ji k bydlení.

Ašot a Haso ji šli hledat. Šušik zůstala se Sargisem a Gagik dostal za úkol sehnat něco k jídlu.

Co jeskyní je u nás! Od řeky Azat až po Dzulfu táhnou se na jižních svazích Malého Kavkazu nekonečné řady vápencových skal. A ve vápenci voda během staletí vyhloubila sluje.

Ašot a Haso mlčky stoupali na skalní úbočí zdvíhající se po levé straně soutěsky, ke Koroptví skále, pod níž se tměl široký otvor Vrabčí sluje.

Došli ke skále a bez dechu se zastavili před slují.

„Tady bude chladno,“ mínil Ašot. „Otvor je příliš široký. Vraťme se k jeskyni u starého ořechu, ta má nízký vchod, bude tam tepleji.

Musíme najít jeskyni s nízkým a úzkým vchodem.“

„Máš pravdu! V takové jeskyni bude tepleji,“ souhlasil Haso. „Ale bude-li otvor úzký, kouř se bude držet při zemi a Šušik, totiž všechny nás bude štípat do očí.“ Haso se zarazil, zakoktal, ale vzchopil se a pokračoval. „Z téhle jeskyně kouř vyjde lehčeji a dřív. Otvor uzavřeme kamením a bude hned užší.“

Jindy by byl Ašot nesouhlasil, ale události posledních dnů způsobily, že i on se trochu změnil.

Vešli do jeskyně a nemuseli se ani shýbat; ale jak vstupovali hlouběji do sluje, museli zprvu sklonit hlavu a potom se museli sehnout, neboť strop byl sice u vchodu dosti vysoký, ale postupně se skláněl a v hloubi sluje se snižoval až ke kamenné podlaze.

Právě to, že se strop dozadu skláněl, vedlo Hasa k tomu, že naléhal, aby si zvolili tuto jeskyni za obydlí, neboť kouř se zde nemohl hromadit pod stropem, ale stoupal do horní části vysokého vchodu. Haso mnohokráte přenocoval se stády v jeskyních a všiml si, že jeho otec dával přednost jeskyním takhle skloněným před jeskyněmi, které měly hluboké dno, neboť v těch se dým hromadil a štípal do očí.

Tato místa, protože ležela daleko od jejich předešlého obydlí, ještě nevydrancovali: bylo tu dříví na topení a suché listí, trávy se tu dosud nikdo nedotkl a stály tady i zakrslé jedličky.

A tak zatímco se Gagik bezúspěšně pokoušel sehnat potravu, Ašot a Haso zanesli do jeskyně dostatek jedlových větví a hromadu suchého listí. Když se vrátili dolů, Gagik byl už zpátky „z lovu“ a Šušik naslouchala jeho vyprávění.

„A tak, milá Šušik, když jsem držel orla za nohu, usmíval se pod vousy. Povídá: Jsi vyhublý, nejsi větší než liška, vezmu tě a poletím s tebou do oblaků. Neřád, kdyby nebyl tak prudce máchl svými metrovými křídly, byl bych se vznesl do vzduchu. Ne, řekl jsem si, tentokrát mu darujeme život, ať si jde, a hloupě jsem ho pustil… A ty se na mě zlobíš, že jsem přišel s prázdnou… Ašote, oči se ti blýskají, nejspíše jsi pro nás našel dobré obydlí! Ale i když jsi našel, byl by každý blázen, aby lezl do studené jeskyně, když venku hřeje slunce!“ uvažoval Gagik. Slunce bylo v zenitu a hřálo tak, že se vůbec nepotřebovali přikrývat suchou trávou. V noci na dnešek se tolik báli, že zmrznou, že teď, i když se potili, nemohli se nabažit slunečního tepla. A proto je pochopitelné, že kromě Ašota nikdo z nich nespěchal odejít do nového obydlí a připravit v něm pohodlí na noc.

„Tak co? Nemáte chuť se pohnout? Pojďte, budem se stěhovat!“ vyzýval je Ašot. Jeho trpělivost byla u konce, vždyť mají ještě tolik práce před sebou! A oni si tu klidně hoví!

„Počkej, ať se trochu ohřejeme! Ašote, proč zhášíš oheň?!“ zvolal Gagik, otočil se a obrátil tvář ke slunci. „Jak pěkně hřeje!“

„Pojď, Haso, připravíme aspoň luk!“ zamručel Ašot. „Šňůrky ze svých střevíců už asi rozmotáš všechny!“

Haso se smutně usmál a mlčky ukázal na svou bosou nohu.

„Ale jednu jsi dal Šušik! Dobrá, tak teď ještě rozmotej druhou šňůrku!“

Haso rozmotával šňůrku svého jediného střevíce, podal ji Ašotovi a začal ulamovat vhodné pruty.

Zatímco připravovali luky, ostatní se vyhřívali.

Jak pěkně hřálo sluníčko!

KAPITOLA ŠESTÁ

o tom, jaká překvapení číhají na člověka, který se dívá

spatra na své bližní, protože zastává významnou funkci

Zajatci Pardálí soutěsky toho jasného slunečního dne všichni usnuli sladkým spánkem, zejména Sargis. Ležel na zádech, ruce pod hlavou, a nemocnou nohu měl nataženu k ohništi. Upíral zrak na modravou oblohu a ve vzpomínkách prožíval znovu a znovu události minulého dne. Chvílemi se přitom mračil a chvílemi zářil v jeho tváři šťastný úsměv.

Bylo to pochopitelné, neboť jeho duše překypovala radostí, jakou cítí člověk, který právě unikl smrti. Smrti! A kolikeré, a jak strašlivé!

Sotva přimhouřil oči, znovu cítil, jak se řítí ze skály, a opět měl pocit, že tone v proudech valící se vody. A noha! To byla bolest! Ale kamarádi mu pomohli. Ani nevědí, z jak velkého a hrozného neštěstí ho vysvobodili. Mohl být nadosmrti mrzákem.

Sargis si vzpomněl na případ, který se stal u nich v kolchoze, když se prováděla elektrifikace. Montér Ruben spadl ze sloupu a vymkl si nohu ve stejném místě jako on. Neodvezli ho včas k lékaři a bylo už pozdě. Po deseti dnech ho odvezli do Jerevanu. Než ho zrentgenovali, uběhly další čtyři dny.

Profesor řekl: „Škoda že jste ho nepřivezli aspoň o dva dny dříve! Tekutina, kterou se naplnilo lůžko jablka, teď už ztvrdla. Jablko se nemůže vrátit na své místo.“

Z takového neštěstí zachránil Sargise Haso.

Zasluhuje si hlubokou vděčnost!

„Máš pravdu, Ašote! Uděláme si luk… Haso, můžeš opatřit nějakou tětivu?“ zvolal Gagik.

Sargis se probral, když uslyšel hlasy kamarádů, ale znovu se pohroužil do myšlenek a hlasy se vzdálily.

Ašot pro mne udělal hodně. Zachránil mě ne před zmrzačením, ale před jistou smrtí, uvažoval Sargis dále s rostoucími pocity vděčnosti. Ale mezi Ašotem a Hasem je velký rozdíl. Haso má zlaté srdce. Koná dobrý skutek nenápadně, nevtíravě. Kdežto Ašot? Když udělá něco dobrého, hned to člověku vyčte. Vypadá to, jako by konal dobro jen proto, aby se mohl ukazovat. Hle, teď už zase mluví takovým povýšeným tónem…

A Sargis soustředil pozornost a naslouchal rozhovoru kamarádů. Neslyšel dobře, co říkal Ašot, ale rozuměl, co mu Gagik odpovídá.

Aha! Ašot asi nařizuje, aby se přestěhovali do Vrabčí sluje, ale Gagik nesouhlasí, má námitky. A Ašot je neuznává. Zvláště v přítomnosti Šušik. Cožpak náčelník může připustit, aby se mu odporovalo? Aby se podlamovala jeho autorita? Na Sargisově zmučené tváři se objevil úsměšek. Podívejme se, jak se rozzlobil! To ho Gagik musel něčím pořádně dopálit.

„Když mě neposloucháte, tak proč jste si mě zvolili za vedoucího?“ křičel Ašot všecek rudý. Ale Gagik mu na to odpovídal docela klidně:

„Ašote, takhle s námi nemluv. Tady jsme si všichni rovni. Nemá smysl, aby někdo z nás ostatním rozkazoval. Nauč se radit s ostatními a vyměňovat si s kamarády názory!“

Ašot se kradmo podíval na Šušik a Gagik pokračoval s neobyčejným klidem a vážností:

„Je sice pravda, že se pod tlakem mas v poslední době projevuješ trochu demokratičtějším způsobem, ale stále ještě…“

„Jsem takový, jako jsem byl!“ přerušil ho rázně Ašot.

„Ne, trochu ses změnil. Už neříkáš: udělej tohle a tohle, ale říkáš: uděláme. To je v pořádku. Ale pořád ještě moc rád poroučíš. Nech toho, kamaráde, to není k ničemu. Jestli chceš, aby tě lidé poslouchali, musíš s nimi jednat po dobrém. Jestli…“

Gagikovo „jestli“ a jeho ostré výtky se bolestně dotkly Ašotova sebevědomí. V posledních dnech opravdu pod vlivem jistých událostí snažil se být ke kamarádům mírnější a shovívavější. Ale teď jeho shovívavost opět ustoupila hrubé síle a příkrosti. A v žáru hádky zvolal:

„Nemůžeš popřít, že beze mne byste byli všichni zahynuli!“

Gagik se až dosud snažil mluvit napůl v žertu, ale nyní zvážněl a prohlásil:

„Tak dobrá, Ašote! Když máš o sobě takové vysoké mínění, jsem nucen podat návrh, aby tě ve tvé funkci vystřídal někdo jiný.“

Ašot se jizlivě zasmál:

„A kdo? Kdo mě má vystřídat? Strašpytel Gagik nebo…“

Byl zřejmě odhodlán každého obdařit nějakou urážlivou přezdívkou, ale zarazil se. Nechtělo se mu poštvat si ostatní proti sobě.

„Nech toho, Gagiku! Ašote, prosím tě, buď zticha!“ vložila se do věci Šušik. V očích měla úzkost a srdce jí vzrušeně tlouklo: Jen aby se nepustili do pranice!

„Ne, Šušik, to už přestává všechno Takhle to nemůžeme nechat!“ zvolal Gagik rozhořčeně. „Vzpomeň si na jeho slova: Tak abych neslyšel žádné fňukání! Nekňuč! Dělej, co máš nařízeno! Co je to za způsob? Jak to s námi mluví? Jestli se nezbaví své nadutosti teď, bude z něho despota nebo byrokrat. Chcete, abych vám dokázal, jak je to s jeho autoritou? Budeme hlasovat tajným hlasováním!“

Nikdo neodpověděl, ale bylo vidět, že se tento návrh všem zalíbil.

Gagik vyskočil, běžel k Šušičině tašce, vyňal odtamtud sešit, vytrhl z něho list, udělal několik lístků a začal sestavovat seznam kandidátů.

Ašot ho pozoroval s přezíravým úsměvem v koutku úst a svýma černýma očima sledoval Gagikovy pohyby a žasl. Jak se mohlo stát, že se mírný, veselý Gagik pojednou tak změnil, že je najednou tak vážný, strohý a nemilosrdný? Asi se mi chce za něco pomstít! pomyslil si Ašot a vzpomínal, co mu kdy provedl zlého.

Anebo mi snad závidí mou funkci? V tom to nejspíš bude! Chce se asi stát vedoucím sám. Nu to víš, to jistě! A Ašot se škodolibě zasmál.

„Čemu se směješ? Myslíš, že si dělám legraci?“ rozzlobil se Gagik ještě víc. „Tady máš svůj lístek! Je na něm napsáno pět jmen. Čtyři přeškrtneš, necháš jedno. Potom lístek složíš nadvakrát a hodíš jej za tenhle kámen!“

To je nepříjemná věc! pomyslil si Haso, ale jeho skromnost mu nedovolovala, aby se vložil do sporu.

Sargis mlčel, ale zřejmě také nebyl proti tomu, aby byl Ašot ve své funkci vystřídán. Šušik byla ponořena do svých úvah. Jakmile se rozhodla, řekla stručně:

„Dobrá! Dej sem papír a tužku!“

Vyhrůžka, kterou v jejích slovech vycítil, naplnila Ašota radostí. Šušik určitě stojí za ním. Sargis, ten je jistý, vždyť mu prokázal tolik dobrého. Byl by to čirý nevděk, kdyby hlasoval proti svému zachránci. A Haso? Ten je na mé straně, posuzoval Ašot své šance. To znamená, že jsou čtyři hlasy jisté. Já přeci hlasuji také. A Gagik bude osamocen.

A když si uvědomil svou převahu, vyzývavě je oslovil:

„Proč se všichni odvracíte? Nemáte dost odvahy? Podívej se, Gagiku! Nebojím se! Přímo před tvýma očima přeškrtám tvé jméno. Tak, tady máš tajné hlasování!“

„Ne, kamaráde, my jsme strašpytlové, a proto bude hlasování tajné! Podívej se, Haso. První jméno umíš přečíst, to je tvé. Druhé je Sargis. Třetí…“

„To už také přečtu. To je…“ koktal Haso v rozpacích.

Gagik se zasmál:

„Nu samozřejmě, že je přečteš, to je Šušik!“

„Ne! Písmeno Š je nahoře ohnuté jako pastýřská hůl, a proto si je pamatuji!“ hbitě se snažil ospravedlnit se Haso.

„Ano. A dole je zakrouceno jako Bojnachův ocásek, viď? To nezapomeneš! Ale žerty stranou. Čtvrté jméno je Ašotovo a páté moje.“

Znaménka udělali na lístcích jeden po druhém jedinou tužkou, kterou měli, a potom je složili a hodili za kámen.

„Ašote, teď je potřeba zvolit sčítací komisi!“ řekl Gagik. „Já a ty jsme zainteresované strany, tak ať počítají ostatní.“

„Dobře,“ souhlasila Šušik, „budu sčítat hlasy se Sargisem.“

„A co Haso?“

„Ten umí zatím číst jenom svoje a moje jméno. Vaše jména od sebe ještě nerozezná,“ zasmála se Šušik.

Teď už jí nové volby působily potěšení a byla zvědavá, kdo dostane kolik hlasů. Gagik si vymyslil přece jenom velmi zajímavou zábavu. Ale Šušik nebyla sama, všichni netrpělivě očekávali výsledek voleb.

Šušik se rozběhla pro lístky. Když se vrátila, přisedla si k Sargisovi a začali rozkládat lístky a společně sčítat hlasy.

„Haso,“ šeptala Šušik. „Počítej na prstech, Sargisi. Ohnul jsi jeden? Ještě Haso, ještě. Ach, tři!“ vykřikla Šušik v radostném údivu.

Ašot a Gagik seděli stranou a dělali, jako by se zabývali něčím jiným. Ve skutečnosti však pozorně naslouchali šeptání, které k nim doléhalo z kouta, kde ležel Sargis. Vypadalo to, jako by se tam rozhodovalo o jejich životě nebo smrti…

Konečně Šušik přišla s lístky v rukou. Vypadala slavnostně, na tvářích se jí zračilo uspokojení. Její modré oči vroucně zářily, ale zároveň jako kdyby jimi přelétl skrytý posměšek.

Zvítězil jsem! pomyslil si pyšně Ašot, ale hned se sám sobě vysmál. Mám z toho radost, jako kdyby to mohlo dopadnout nějak jinak. Cožpak by mohl být vůdcem někdo z nich? A změřil si kamarády pohledem.

Ale Šušik jako naschvál otálela. Nu ovšem, vždyť ona již výsledky znala, jí na tom nemůže záležet.

„Víte, jak to dopadlo?“ zvolala konečně a nemohla potlačit radost. „Stala se podivná věc. Vlastně ne, dobře to dopadlo, je to docela přirozené… Nejvíc hlasů dostal Haso. Odedneška je naším vůdcem Haso…“

Šušik se pozorně zadívala na ostatní, aby viděla, jakým dojmem na ně zapůsobila tato překvapující zpráva.

Sargis se tiše usmíval; zřejmě byl naprosto spokojen. V Gagikových černých očích blýskl posměšek; slavil své vítězství. Haso vzdychl a zapálil se až po kořínky vlasů, odvrátil se a začal hladit Bojnacha, aby skryl své rozpaky. A Ašot? Ašot zůstal jako solný sloup. Zpočátku ani nevěřil svým uším.

„Cože? Nejspíš jste se spletli!“ vykřikl.

„Ne, je to spočítáno přesně. Podívej se! Sargis má jeden hlas pro, čtyři proti. Šušik – pět proti.“ A dobrosrdečně se rozesmála. „Gagik dva pro, tři proti, Haso dva proti, jeden z nich je asi on sám. A Ašot… Ašot jeden pro a čtyři proti.“

Zřejmě jí nebylo lehké pronést tato slova, a proto když skončila, lehce si oddechla, jako by se byla zbavila těžkého břemene.

Ašot byl zaražen. Rána na něj dopadla příliš prudce. Tu to máme! Vždyť sám sebe považoval za nejlepšího vůdce. Nemohl pochopit, jak by mohl být proti němu ještě někdo jiný kromě Gagika. A proč? A Gagik, to je přece odpůrce jenom chvilkový. Podívejte se, teď už je zase mírnější, je z něho zase ten Gagik, co býval dříve. Jak laskavě k němu teď hovoří.

Muselo to být nějaké nedorozumění. Počkejme, až co řekne. Hned se to všechno vysvětlí. A skutečně, Gagik, jeho věrný přítel, se k němu obrací, dívá se mu do očí a klidně mu povídá:

„Tys byl ke mně bezohledný (výraz ‚strašpytel‘ se Gagika silně dotkl), a vidíš, my máme k tobě ohled, a proto nemluvíme o tom, kdo to byl, kdo nepřeškrtl tvé jméno.“

Úder byl prudký a neočekávaný. Všichni svěsili hlavy, aby se nemuseli dívat na to, jak zapůsobil na ješitného a pyšného chlapce.

Pěkně má k němu Gagik ohledy! Narážka je až příliš průhledná. Ašot zbledl, jako by byl býval přistižen při krádeži.

Dokonce i prostomyslný Haso, který neznal volební řád, pochopil, že Ašot jediný ze všech hlasoval sám ve svůj prospěch. Ostatní jednohlasně hlasovali proti němu. Jaká ostuda!

Haso ostýchavě vstal a poodešel ke křoví, vzal si za záminku, že chce trhat pruty na luk. Vůdce? Já? Co to znamená? Dělají si ze mne blázny? uvažoval a byl zmaten.

Ne, není to správné. Kdyby byl věděl, že nikdo neodevzdá hlas pro Ašota, byl by hlasoval pro něj. Hanebně to dopadlo. Být na místě Ašotově, do země by se propadl!

Ale kdoví? Možná že se Ašot opravdu styděl. Cítil se ponížen.

„Ašote, nezlob se,“ obrátil se k němu přátelsky Gagik. „Raději si z toho vezmi ponaučení! Vždyť mě také nezvolili, a přece se nezlobím. Všichni nemůžeme být vůdci. Já vím, žes to nečekal, ale to se stává vždycky, když vedoucí začne nosit hlavu příliš vysoko. Takovému vedoucímu nikdo nic neřekne do očí, protože se neopováží, ale při prvních volbách ho přehlasují.“ Gagik hovořil položertem. „Ašote, nevěš hlavu! Nestalo se nic hrozného. Vstaň, budeme se stěhovat do nového obydlí!“

Nikdo se neozval ani slůvkem. Haso mlčky řezal větve a udělal z nich jakási nosítka. Položili na ně Sargise, každý se chopil jednoho konce nosítek, a nesli ho k úpatí Koroptví skály.

„Bolí tě to hodně?“ ptala se cestou starostlivá Šušik Sargise.

Sargis se smutně pousmál. Bolí, bolí ho to, ale nejlepším lékem na rány je soucitné slovo.

KAPITOLA SEDMÁ

o tom, jak Pardálí soutěsku navštívila nemoc,

aniž se ptala, zdali je tam lékař

Haso byl podivný vůdce; nikomu neuděloval příkazy. Když například viděl, že Šušik je pobledlá a sotva se drží na nohou, rozběhl se ke starému ořechu a přinesl takovou náruč suchého lupení, že Šušik v kupě šelestícího listí nebylo ani vidět.

„Potřebujeme ještě hodně takového listí,“ řekl jakoby sám pro sebe a podíval se na slunce.

„Proč?“ zeptal se Gagik, který se zájmem sledoval Hasovo počínání.

„Proč? Musíme trochu utěsnit dveře; jinak by tu nemocní nevydrželi.“

„Máme jenom jednoho nemocného a ten leží za ohništěm, takže mu nemůže být zima.“

„Myslím, že Šušik je také nemocná,“ pravil Haso zvolna a teskně. „Hlínu nemáme, proto chci zdi obložit listím. Není to sice pevné a trvanlivé, ale ucpeme všechny štěrbiny a otvory a bude tu tepleji.“

Na suchém a kamenitém místě nebylo opravdu možné sehnat hlínu a bláto, a proto bylo třeba Hasův návrh přijmout.

Nový vedoucí nevyzýval nikoho, aby ho následoval, ale když si udělal uzly na rukávech blůzy, takže z ní byl jakýsi pytel, a šel zase pro listí, Ašot a Gagik ho následovali.

Nanosili spoustu listí, složili je před jeskyní a Haso se pustil do práce; začal těsnit stěny jeskyně a zužoval její otvor.

Kamarádi se nevyptávali; mlčky vyrozumívali, co hodlá udělat, a dělali totéž co on.

Sbírali ploché kameny a pokládali je do otvoru jeskyně jeden vedle druhého do šířky asi půl metru. Místo malty používali suchého listí a na vrstvu listí kladli další řadu kamení.

Když byla zeď na stopu vysoká, Haso si setřel pot s čela a řekl opět jakoby sám pro sebe:

„A teď by bylo třeba udělat takovou zeď také z druhé strany. Mezi oběma stěnami zůstane úzký průchod. To budou dveře.“

Vedle jeskyně a dole pod skálou bylo kamení dost a dost a práce šla rychle kupředu.

Ašot pracoval mlčky a soustředěně. Gagik se na něj chvílemi potají podíval a usmíval se: Je hrozně uražený!

Že byl Ašot uražen, bylo věci na prospěch. Pracoval usilovně a úporně a nosil takové kameny, že je Gagik nemohl ani uzvednout.

Když byly obě zdi asi metrové, Haso vzal dvě dřeva, která již předtím přichystal, a položil je nahoru vedle sebe jako trámy. Jeho záměr byl docela jasný. Zbývalo ještě naklást na ně kameny až ke stropu a vchod se uzavřel, jenom uprostřed zůstanou dveře asi metr vysoké a široké jenom tolik, aby jimi prošel člověk.

Gagik pozoroval, jak jim jde práce od ruky, a upřímně se radoval. Mrzelo ho jenom, že tu nemá nikoho, na koho by mohl tajně mrknout: Vidíš, jaký je z mého kandidáta pracovník?

Ale už to nevydržel a zapomněl na všechnu nepříjemnost, která provázela nedávné volby, a tajně mrkl na Ašota: Vidíš, jak se umíš otáčet!

Ašot se na něho podíval cize a nechápavě.

Práce začala být namáhavější a stmívalo se. Teď museli už klást kameny a listí vysoko až nad hlavu. Klást a rovnat kameny bylo stále obtížnější. Udělali před jeskyní hromádku kamení a na ni si Haso stoupl a stavěl zeď a Gagik s Ašotem mu podávali stavební materiál.

„Ale nahoře nech otvor pro kouř!“ radil Gagik, když zeď dosáhla až ke stropu. Haso se shovívavě usmál. To by bylo pěkné, aby to nevěděl.

Byli s prací hotovi dosti pozdě, už za světla ohniště. Zeď byla silná, hustě vycpaná listím, takže mráz jí nemohl pronikat, ale nebyla příliš pevná. Budou muset vcházet a vycházet z jeskyně velmi opatrně.

Když už bylo všechno hotovo, Haso zavolal Bojnacha a společně sestupovali do Doubravy.

„Kam jdeš, Haso?“ volal za ním Gagik.

„Na dříví.“

To je ale náčelník! Nic ti neřekne, a ty abys sám hádal, co máš dělat.

Ašot a Gagik shledali, že by také měli jít na dříví. Ale nevydali se do Doubravy, nýbrž k té neblahé jeskyni, z níž je vyplavila voda. Dole pod ní bylo hodně chrastí, které uvízlo v křoví, když jim voda odnesla palivo.

Když se vrátili, Šušik spala na svém teplém lůžku, ale velmi neklidně. Tváře jí hořely. Měla horečku.

Haso seděl u ohniště a zašíval svůj lýkový střevíc dratví, kterou si udělal ze dřeva, a udržoval oheň.

Nemocná se probudila a chtěla pít. Ale co jí dají? Mohli by nahřát kameny, položit na ně sníh a ze sněhu získat vodu.

„Studená voda by jí uškodila. Musíme jí dát čaj,“ řekl Haso zachmuřeně.

„Čaj! Ale v čem ho uvaříš? Kde máš nějakou nádobu?“

Přemýšleli, jak si pomoci.

„Copak o to, nádobu udělat není tak těžké,“ ozval se Sargis. „Vzpomeň si, jak jsme ve škole četli, jak dělali hrnce v předhistorické době. To je snadné.“

„Z hlíny? Ale kde ji vzít tady ve skálách?“ namítal Ašot.

„A copak tohle není hlína?“ Sargis se s námahou pozdvihl a ukázal na rezavý kámen, který ležel u ohně.

Viděl, že mu ostatní nerozumějí, a proto se snažil jim věc vysvětlit. Mluvil ostýchavě a roztržitě, a dokonce s jistou pochmurností a tesklivostí v hlase. Vždyť dnes poprvé od té doby, co se dostal do Pardálí soutěsky, vystoupil se svým vlastním návrhem, který by byl kolektivu ku prospěchu – proto se cítil jaksi nesvůj.

„Cožpak to není jasné? Ty zrzavé skály jsou z vápence. Vápenec se tvoří v moři. Jestli tu dříve bylo moře, tak na dně musí být naplavená i hlína. Ta zkameněla nejdřív pod tlakem moře a potom pod tlakem zemských vrstev…“

Všichni Sargise pozorně poslouchali. Věděli, že se Sargis zajímá o geologii a chce jít po ukončení školy na geologickou fakultu jerevanské university. Když Hasovi podával místo křemene jakýsi žlutobílý kámen, nebylo to jen tak náhodou. V kamenech se dobře vyznal.

„Nu ano, ale je to přece jen kámen, a my potřebujeme hlínu,“ pravil Ašot, prohlížeje si kamení.

„A co když ho dáme do vody? Rozpustí se?“ ptal se Gagik. A nikdo nevěděl, zdali to míní vážně, nebo žertem.

„Ano, rozpustí se,“ tvrdil Sargis, ale aby se mu nevysmáli, ihned dodával: „Rozpustí se, jenže to bude trvat celá staletí. Najdete-li někde vlhké místo, budou tam zetlelé kameny, které se už změnily v hlínu.“

Sargis si s lehkým povzdechem opět lehl.

Gagik se uhodil do čela: „Čertův potok! Ten přece vytékal z jeskyně po celá staletí! Pojďme, pod rákosím tam musí být hlína!“

Sargis přisvědčil kývnutím hlavy. Jeho radostný pohled říkal: Správně jste uhodli!

Vzali s sebou louč a Haso vytáhl ze svého lůžka několik jedlových větviček. Bojnach je vedl; šli k Vrboví tápajíce ve tmě. Zapálili tam jedlové větve a při jejich světle začali vytrhávat rákosí i s kořeny a špičatými hůlkami rozhrabávali vlhkou zem. Byl tam humus, který se tu nahromadil za dlouhá léta ze zbytků tlejících rostlin. Jedlové louče dohořely a zhasly. Haso rozdělal oheň a při jeho světle kopali dál a dál. Několik kroků, kousek níž pod rákosím, hloubil příval z jeskyně jámu a vytvořil žlab. Ve světle ohniště zpozoroval Haso na svahu rezavý pruh. Rýpal prstem: byla to hlína. Popadl motyku a začal trpělivě rýt.

„Co to děláš, Haso?“ ptal se Gagik stojící nahoře za ním. „Není tam nic. Nepůjdeme raději domů?“

„Co bych dělal? Kopu hlínu,“ odpověděl mu klidně Haso.

„Hlínu? Ty jsi přece jenom chlapík. Ale proč to neřekneš?“

„Nač bych mluvil? Já ji přinesu.“

Ašot s Gagikem sešli dolů, a jakmile spatřili vrstvu hlíny, vrhli se na ni.

„To budeme teď mít všelijakých nádob!“ zvolal Gagik. „Otevřu si skvělou hrnčírnu. Chlapče, měl by sis vzít příklad ze slepice. Ta, když snese vajíčko, hned začne kdákat, aby se s tím každému pochlubila. Ale ty? Najdeš takovou věc a mlčíš,“ zahrnoval Hasa žertovnými výčitkami Gagik, jenž se nedovedl vynadivit jeho skromnosti.

Čím kopali hlouběji, tím byla hlína vlhčí, a v půlmetrové hloubce bylo již úplné bláto.

Gagik se zaradoval: „Budeme rýt dále, možná že tady přijdeme na vodu!“

„Ne, to se tady vsákla do země voda, která se nedávno vyvalila z jeskyně,“ mínil Ašot.

Vzali s sebou hlínu, každý jednu hromadu velkou jako meloun, a vrátili se do jeskyně. Gagik cestou uřízl dvě tenké vrbové větve.

„Umíš uplést košík?“ zeptal se Ašot Hasa.

„Nikdy jsem to nedělal,“ přiznal se Haso.

„To nevadí, pojď budeme hníst hlínu.“

Mlčky hnětli hlínu a Gagik začal vychvalovat svůj důvtip a pustil se do svého řemesla.

„Byli jste už někdy v mé dílně? To něco uvidíte! Dejte sem to proutí!“

KAPITOLA OSMÁ

o tom, jak se člověk, který umí nějaké řemeslo,

nikdy neztratí

Gagik opřel vrbové pruty o zem, otrhal z nich listí a začal plést košíček. Dělal to tak zručně a hbitě, jako by byl v životě nic jiného nedělal. Doma opravdu musel Gagik často plést košíky. Pletl velké, v nichž nosil krávě řezanku, a malé, jež na podzim otec, matka i Gagik plnívali hrozny, rajskými jablíčky, baklažány, pepřem a lamiou13* a jinými plody.

„Člověk, který umí nějaké řemeslo, ten se neztratí,“ rozumoval Gagik při práci. „Večery jsou dlouhé a dnes je řada na mně; budu vyprávět pohádku. Je určena tobě, Haso, a zvláště našemu příteli Sargisovi. Vidíte, dělá mrtvého jako liška, ale přitom nastražil uši a naslouchá mým moudrým řečem.“ (Opravdu, Sargisovi přelétl přes bledé rty sotva znatelný úsměv; nespal tedy.)

„Nuže, před dávnými časy potkal Vačagan, jediný syn krále Albánské země, při návratu z lovu u studánky dívku, která se jmenovala Anahit, dceru pastýře z vesnice Hacik. Požádal ji, aby mu dala napít, ale voda, kterou mu děvče podalo, místo aby mu uhasila žízeň, vznítila jeho srdce. A jak by také nevznítila! Anahit byla ztepilá jako gazela. Oči měla černé jako já, obočí měla jako štětcem vymalované, tak jako naše Šušik, copy jí sahaly až po pás a byla urostlá jako jedle. Byla odvážná a tak moudrá a chytrá, že se jí tázali na radu i starci ve vesnici Hacik. Kdo by se do ní nezamiloval! Princ Vačagan se do ní zamiloval a jako všichni zamilovaní ztratil hlavu. Předstoupil před svou matku a pravil: ‚Ona je má vyvolená a od ní neupustím. Buď mi ji dáte za ženu a bude dobře, anebo mi ji nedáte, a pak půjdu do kláštera a stanu se poustevníkem.‘ – Ašote, podej mi ten proutek. Co otvíráš pusu? Poslouchejte a přitom hleďte hníst hlínu. Moje babička předla přízi a přitom se dovedla hádat s dědečkem. Šušik, ty se usmíváš? To znamená, že taky posloucháš. Tak poslouchej. Než pohádku dovyprávím, budeš mít konvici na čaj hotovou. – Král musel synovi povolit a poslat dvořany do vesnice Hacik, aby požádali pastýře o ruku jeho dcery. Ale nevěřili byste, jak ta dívka byla hrdá! Nechtěla krále za muže!“

„Ne?“ divil se Haso.

„Ne, nechtěla. ‚Jestli se princ chce stát mým manželem, musí se nejdříve naučit nějakému řemeslu!‘ Vymlouvali jí to. ‚Děvče, vždyť je to vládce celé země, všichni mu slouží a klanějí se mu, nač potřebuje řemeslo?‘ A ona odpověděla: ‚Kdo ví, co se stane. Svět se mění. Ze sluhy se stane vládce, a kdo byl vládcem, stane se sluhou.‘ Takhle promluvila Anahit a dodala: ‚Co na tom, že je syn krále? Jednoho krásného dne může o království přijít – a z čeho bude potom žít?‘ – Poslouchej, Sargisi, to se tebe taky týká. Dozajista si myslíš: Už si mě zase vzali do parády! Nezlob se, nemáš proč. Posuď sám. Ašot se může živit lovem, já pletením košíků, Šušik bude prát prádlo a spravovat šaty a Haso pást ovce. Ale co budeš dělat ty? Řemeslo má zlaté dno. Podívej se, jak se mi ten košík povedl!“

„A jak to bylo dál, Gagiku?“ netrpělivě se tázala Šušik.

„Princ Vačagan byl tedy nucen učit se řemeslu. Uplynul rok a utkal ze zlatých nitek brokát. Ušil z něho překrásnou blůzku a poslal ji Anahit. Anahit si dar prohlédla a vidí, že udělal opravdu nádherný košík – ne, jakýpak košík, blůzu, blůzu,“ opravoval se Gagik a s radostí shledával, že jeho kamarádi na čas docela zapomněli na své trápení, že dokonce i nemocní pookřáli.

„A vystrojili Vačaganovi svatbu. A jakou! Pečínka voněla po celém albánském království. Ale princ Vačagan řekl: ‚Dokud tu nebude můj mladší bratr Gagik, tak se pečínky ani nedotknu.‘

Jak se to dověděl, že Gagik tady v Pardálí soutěsce umírá hladem? Ale nebudu vás už trápit vůní pečínky. Brzy po svatbě zemřel král i královna a na trůn usedl jejich syn Vačagan.

V té době se začali lidé z vesnic i z měst nějakým tajemným způsobem ztrácet. Zrovna tak jako my, jdou z farmy do vesnice s knížkami – a najednou se ztratí a octnou se v nějakém odlehlém místě, jako je Pardálí soutěska…

Mladý král se rozhodl, že vyšetří, kam se mu ztrácejí jeho poddaní. Posadil Anahit na trůn, přistrojil se za vesničana a začal se toulat po svém království. Přišel do města Perož na břehu řeky Kury. Tam žili Peršané – pohané. Přijde na trh a vidí, jak pohanský velekněz tam nakupuje zboží a nosiči zboží v rancích odnášejí. Vačagan vzal jeden z ranců a šel za nimi. Došel za město, tam stojí hrad, otevřou se železná vrata a nosiči jimi vstupují dovnitř. Vidí Vačagan, že tam pracuje v podzemním temném sklepení sta lidí. Pracují kováři, tkalci a tesaři a kněží odnášejí jejich výrobky a draho je prodávají. Kdo padne únavou, toho pošlou ke katovi. Vačagana chtějí také poslat na zabití, ale Vačagan prosí: ‚Nezabíjejte mě, utkám pro vašeho velekněze závoj tak nádherný, že za něj dostane stokrát víc, než váží.‘ Vymínil si, aby ho posadili do světlé jizby a krmili masem a ovocem; jestliže však tak cenný závoj neutká, přijde o hlavu. Museli mu dát k ruce deset pomocníků, ačkoliv nepotřeboval ani jednoho.“

Takto humorně vyprávěl Gagik známou pohádku o Anahit.

„Když se sám zachránil před katovou sekyrou, dodával svým pomocníkům odvahy slovy: ‚Buďte stateční, teď nám kyne spása, nezůstaneme do smrti v Pardálí soutěsce,“ Gagik se znovu schválně zmýlil.

Kamarádi se tiše zasmáli a Gagik pracoval dál a pokračoval žertovným tónem.

„Když byl závoj utkán, jako teď je hotov můj košíček (dej sem, Ašote, hlínu, budeme hníst jako naši předkové v pravěku), velekněz přijde a zůstane s ústy dokořán. ‚Ten závoj stojí ne stokrát víc, než váží, ale dvěstěkrát víc,‘ povídá Vačagan. ‚Ale takovou cenu může vyplatit jenom královna Anahit, nikdo jiný kromě ní se neodváží obléci si roucho tak drahé!‘

A mezitím královna Anahit naříkala právě tak, jako teď naříkají naši příbuzní: ‚Proč Vačagan nepřichází? Kdepak je náš Gagik?‘ Králův pes Zangi smutně kňučel a vyl, kůň jeho ržál, nic nežral a chřadl a královna byla zamyšlena.

Tu vstoupil do paláce jakýsi kupec a oznamoval, že královně přináší nesmírně cennou věc. Přivedli kupce ke královně a on vyňal z brašny závoj, jejž utkal Vačagan… Královnino srdce jej poznalo a poskočilo. Kdyby teď někdo přinesl do vsi tenhle košík, cožpak by podle jeho vzhledu nepoznali, že to je dílo Gagikových rukou? Vy se smějete? Haso, prohrábni oheň, položím košíček do ohně, přineseme oběť naší Anahit, tvé sestřičce Šušik.“

V žáru ohně košíček vzplanul, ale hlína v něm napěchovaná počala tvrdnout.

„Anahit se dívá a vidí, že to je práce jejího manžela, bedlivě si závoj prohlíží a vidí, že na něm nejsou květinové ornamenty, ale písmena vyšitá v podobě květů. A v duchu čte tato slova: ‚Má drahá Anahit! Octl jsem se v hotovém pekle. Ten, kdo nese tento závoj, je jeden z mých strážců. Peklo leží na východním konci města Perož, pod zemí, v hradební zdi, v pohanském chrámu. Nepřijde-li rychle pomoc, jsem ztracen a se mnou sta nevinných lidí. Tvůj Vačagan.‘ Čte Anahit, ale nedá na sobě nic znát. Obrátí se ke kupci a praví: ‚Přinesl jsi mi drahocenný závoj a zaplatím ti, jak zasluhuješ!‘ Dala svým sluhům znamení a sluhové kupce na rukou i na nohou spoutali a odvedli ho. Potom zazněly trubky, otevřely se brány města a z nich vyrazila vojska. Královna Anahit seděla na ohnivém koni oděna zlatým brněním. Přijeli k městu Peroži, hrad obklíčili a zničili ho do základů, kněze zajali a přinutili je, aby otevřeli dveře svého pekla. Uposlechli a král Vačagan se dostal na svobodu – tak jako my se odtud brzy dostaneme – a vzal s sebou mnoho a mnoho lidí, kteří se trápili v hlubině země.

A teď už víte, jakou cenu má řemeslo. Vždyť dokud svýma zlatýma rukama nenadělám hliněné misky a hrnce a nenavaříme v nich polévku, nebudete si umět vážit mé dovednosti.“

Gagik dovyprávěl a šel pro dříví, aby přiložil do ohně.

Pohádka přinesla všem úlevu. Jistě nadejde den, kdy se i oni, stejně jako Vačagan, dostanou z tohoto pekla.

A Gagik, povzbuzený úspěchem svého vyprávění, vyňal z ohně hliněný hrnec. Když v něm spatřil trhliny, octl se v rozpacích.

„Hm, má trhliny,“ zamumlal a jeho nadšení a naparování bylo totam.

„Na první pohled se hned pozná, že je to dílo Gagikových rukou,“ posmíval se Ašot, narážeje na chlubnou řeč Gagikovu.

„Vstrčil jsi mokrou hlínu prudce do ohně, proto musel hrnec popraskat,“ řekl Sargis. „Cožpak jsi neviděl, jak dělají hliněné sudy v kolchozní hrnčírně? Nejdříve je vysuší na slunci, a teprve potom je vypalují.“

„To se ti lehko řekne, ale kde seberu o půlnoci sluníčko? A čaj potřebujeme hned teď.“

Gagik se škrábal za uchem a uvažoval. „Dobrá, zpomalíme výrobní tempo,“ rozhodl. Vymazal trhliny hlínou a postavil hrnec k ohni. „Ať pomalu schne. Milá Šušik, musíš mít strpení!“

Trvalo velmi dlouho, než hrnek vyschl. Vyschl, ale zase dostal trhliny, tentokrát však tenké jako pavučiny.

Gagik je znovu, vymazal a vysušil a konečně vložil hrnek do ohně. Podíval se vítězoslavně na kamarády, jako by tím chtěl říci: Tak co, umím si poradit, či ne?

A měl pravdu. Skutečně si dovedl pomoci. Několikrát vymazal hrnek a trochu nechal uschnout a získal hladkou nádobu, která, když

ji vypálil, neměla ani trhlinky. Ale Gagik shledal, že je třeba nechat nádobu tak dlouho v ohni, dokud nezčervená.

„Teď nezbývá, než abych nemocné podal zázračný lék.“

Povstal a vratkým krokem zamířil ven z jeskyně.

Když se postavil na práh a podíval se na temné obrysy vzdálených hor, začal litovat, že nemá srdce tak kurážné jako Ašot. Ve dne vídal nedaleko od jeskyně malinové keře; věděl, že z jejich kořenů pastevci a lovci vaří chutný čaj s léčivými účinky.

Udělal několik kroků vpřed, ale pojednou v křoví něco zašustilo. Gagik se otočil a hbitě vklouzl do jeskyně.

„Haso, našel jsem malinoví, ale bohužel jsem s sebou neměl nůž. Jdi, prosím tě, nařež kořínky, jsou moc dobré proti nachlazení. Tam je ti taková noc, Ašote. Pořád mi něco říká: Pojď do hor hledat spící koroptve a chyť aspoň jednu!“

„Ne aby tě napadlo něco takového!“ vážně ho napomínala Šušik.

„Když mi to dovolíte, hned se vydám na cestu. Cože? A proč? Aha, máš pravdu, vždyť musím vypálit hrnec! Haso, víš, oč jsem tě prosil?“

Haso se s chutí ujal svého úkolu. Vždyť to je pro Šušik! Vyňal z ohně hořící větev a vyšel z jeskyně.

Nemocná měla vyprahlá ústa a stále prosila, aby jí podali vodu.

„Hned, hned, má milá! Udělám ti takový čaj, že jak se ho napiješ, hned se zpotíš a bude ti dobře,“ uklidňoval ji Gagik.

Vyňal hrnec z ohně a ještě jednou si ho pozorně prohlédl. Byl to jenom neopracovaný výrobek, křivá a neforemná nádoba, jakou asi vyráběli v předhistorické době lidé, kteří zvířecí kůží zakrývali svou nahotu.

„Na formě nezáleží, má milá, důležitý je obsah,“ prohlásil Gagik. „Teď ti v téhle nevzhledné nádobě uvařím takový výborný čaj, že se ho nebudeš moci nabažit. A jakmile se rozední, chytím koroptvičku a uvařím ti z ní polívčičku.“

KAPITOLA DEVÁTÁ

o tom, jak marné bylo přání kurdského pasáčka

Noc minula klidně. V této jeskyni se spalo skutečně dobře. Kouř z ohniště se plazil pod klenutým stropem a stoupal ven z jeskyně a nekupil se uvnitř sluje. Chlad mohl vnikat dovnitř jenom vchodem, ale ten Ašot zakryl svým pláštěm, takže uvnitř bylo teplo jako v pokojíčku.

Přestože Ašotův obětavý čin vyvolával protesty, je třeba doznat, že jednal správně. Kdyby si byl nechal plášť na sobě, byl by hřál jenom jeho a před chladem v jeskyni by ho nebyl ochránil, ale takto zahříval sedm živých tvorů: pět dětí, psa a ježka.

Ježek běhal celou noc. Kradl z lůžek suché listí na svůj pelíšek; vyválel se v suchém listí, které se mu nabodalo na ostny, a běžel do temného kouta jeskyně. Tam svůj náklad složil a vracel se pro další. Bojnach se zájmem pozoroval jeho pohyby, ale neodvažoval se přiblížit k němu, asi prostě proto, že ho čumák ještě pálil od ostnů. Šušik sice bolela hlava a píchalo ji v zádech, ale přesto se usmívala ježkovým chytrým kouskům.

Ráno už pili čaj z malinových kořínků všichni. Ale hrozný hlad, který byl jenom trochu ukojen pečeným ježkem, ozýval se znovu.

Byl to devatenáctý den zajetí v Pardálí soutěsce.

Zatímco všichni zmateně a bezradně pobíhali nevědouce, do čeho se pustit, nově zvolený vůdce mlčel jako vždy. Vždyť byl zvyklý splnit to, co se mu poroučí, jak tedy mohl náhle udílet příkazy? Jeho úřad byl pro něho břemenem, jehož by se byl rád zbavil.

Gagik chápal Hasovy pocity. Ašot je sice nafoukaný, uvažoval, ale má organizační talent. Už je zkrotlý, snad bychom ho mohli vzít zpátky. A Gagik se šeptem domlouval s ostatními, a když získal jejich souhlas, zahájil neočekávaný rozhovor:

„Ašote,“ pravil klidně a vážně. „Bylo správné, že jsme tě zbavili funkce. Ale budeš dál naším vůdcem. Jsi nejsilnější a nejodvážnější. Nové volby jsme provedli jenom proto, abys nebyl tak nafoukaný.“

Ašotovi bylo, jako kdyby mu kámen ze srdce spadl. Gagik je pořád stejný. Není v tom ani závist, ani žádné osobní účty. To byla ode mne hloupost, že mě něco takového napadlo, myslil si v duchu. Ostatní taky nejsou zlí, zřejmě s tím souhlasí, jinak by Gagik nemohl mluvit jejich jménem.

Největší radost způsobil však tento návrh Hasovi.

„Ano,“ dotvrzoval ostýchavě. „Být vůdcem, to se pro mne nehodí. Já ti taky dávám svůj hlas, Ašote. Zapomeň na to, co se stalo.“

Kamarádi s ním smýšlejí dobře. To je jasné jako slunce. Je to vidět z toho, jak se k němu chovají. Stačí jen podívat se jim do očí. A Ašot pocítil, že se v něm rodí nová láska k nim, láska spojená s úctou. A když člověk má k někomu úctu, oceňuje jeho dobré vlastnosti a dívá se na něj jako na sobě rovného, pak se nemůže k němu chovat hrubě a přezíravě.

„Dobře,“ rozhodl pln rozpaků. „Ale jaképak vedení! Budeme prostě pracovat společně. Jestli…“

„Výborně,“ zaradoval se Gagik. „To jsme chtěli od tebe slyšet!“

„To je sice pravda,“ pokračoval Ašot, „ale je přece jen třeba organizovat práci. Otec mi říkal, že když na vojně posílají na nějaký úkol dva muže, jednoho z nich určí za velitele. Je to nutné. Budu-li někdy příkřejší, nesmíte se zlobit. A teď si promluvíme o tom, co máme na práci. Odklízení sněhu na stezce se odkládá, viďte? Hlavně protože máme nemocné. Nejhorší je, že nám voda odnesla zbraně.“

„Zbraně si zase uděláme ve volném čase,“ mínil Haso.

Zatímco se radili, ozval se náhle slabý hlásek nemocné Šušik.

„Jděte odklidit sníh a uvolnit cestu! Tady není možné žít.“

Ašot se tázavě podíval na Gagika, který věc odbyl jako obvykle žertem:

„Kam bych chodil? Vždyť jsem ti večer dal čestné slovo, že tě nakrmím koroptví polévkou. Musím držet slovo.“

„Jdi, Gagiku. Já vůbec nemám hlad,“ naříkala nemocná. „Nepotřebuju nic, než abyste cestu hodně brzy uvolnili.“

To je pravda, až bude stezka volná, budou mít polévku i pečínku.

Proč by měli nechat toho nejdůležitějšího a zabývat se planými slovy. Kdyby nebyl přišel příval, mohla být už stezka volná. A nebylo by ani nemocných.

Ašot váhal, ale Šušik znovu opakovala své přání.

Dobrá, rozhodl se v duchu Ašot. Půjdeme k Čertově stezce, nasbíráme cestou nějaké plody a odklidíme ze stezky trochu sněhu, abychom nemocným dodali odvahy.

Ašot se svěřil se svými myšlenkami Gagikovi.

„Budeme dělat, že pracujeme na stezce,“ pošeptal Ašotovi do ucha.

„Dobrá, polévku obstará Haso. Poslyš, Haso, jdi na kopec, nasyp zrní a volej: Puť, puť! Chytíš koroptev a bude polévka. Tak pojď, Ašote!“

Opravdu, neměl by zkusit štěstí? Nahoře na skálách seděly koroptve a zpívaly. Ale jak se k nim přiblížit, jak je ulovit? Haso vytáhl z kapsy nitku (pastýři vždycky mají takové věci s sebou) a udělal si prak. Pak vyšel z jeskyně a škrábal se do kopce. Bojnach se za ním pomalu vlekl.

Haso byl sice zkušený střelec, ale žádné koroptvi se nechtělo klidně sedět a počkat, až na ni dopadne kámen z jeho praku. Všechny dávaly přednost životu. Nalezl však ve skále orla se zlomeným křídlem. Jaké štěstí! Pronásledoval toho ohromného ptáka až do samého poledne. Házel po něm kamením, několikrát upadl a rozbil si koleno ale orla nechytil. Snad mu v tom překážel velký orlosup s bílým krkem, s „nohavicemi“ z bílého peří, který mu ustavičně kroužil nad hlavou. Snášel se k němu s pronikavými, výhružnými skřeky a děsil ho. Byla to matka raněného ptáka, či jeho družka?

Haso klopýtal přes kamení, pronásledoval prchajícího ptáka a pobízel Bojnacha, aby mu pomohl. Ubohý Bojnach, kde by nabral tolik sil! Ale orel jako naschvál prchal do skalních rozsedlin, kam nikdo nemohl vkročit. Pudově cítil, že tam je jeho spása. A Haso marně za ním střílel ze svého praku kameny.

Konečně se ho Hasovi podařilo zasáhnout a orel zůstal bezvládně ležet dole na jednom ze skalních výčnělků. Aby se tam člověk mohl dostat, nesměl by být hladový a nesměly by se mu třást nohy. Haso

dnes tak neúnavně pronásledoval koroptve, že si teď musel lehnout na kamení, těžce oddychoval a neměl sil sestoupit do rozsedliny a zmocnit se své kořisti.

Ale srdce mu radostí bušilo. Vždyť na něm jistě budou tři nebo čtyři kila, odhadoval Haso po způsobu Gagikově. Bude z něho polévka pro Šušik a jídlo pro kamarády, posílí se a budou se moci znovu pustit do práce, odklidí sníh ze stezky a dostanou se na svobodu!

Hasovi se tato představa zdála takovou skutečností, že už začal trhat koření do polévky. Byl vyhladovělý a ve svých představách užuž vdechoval vůni orlí polévky…

„Bojnachu,“ poroučel Haso. „Běž a přines ho. A prstem ukázal na orla.

Pes porozuměl, skočil dolů a s radostným kňučením se zakousl do ptáka, pocítil v tlamě horkou krev, ucítil vůni kořisti a rozběhl se vzhůru po skalních terasách.

V tom okamžiku se z oblohy snesl prudce jako střela starý orel přímo na Bojnacha, aby zachránil svého druha; udeřil psa svými mocnými křídly, zaťal mu do zad drápy a pokoušel se ho pozdvihnout, ale hned ho zas pustil. Neměl dosti síly, aby uzdvihl velikého ovčáckého psa. Bojnach se skutálel z temene skály a zmizel Hasovi z dohledu, zatímco zabitý pták padl na skalní útes tak nepřístupný, že by ho odtamtud byl mohl odnést pouze tvor obdařený křídly.

„Bojnachu, můj drahý, běda, běda!“ zoufale volal Haso a ztřeštěně se rozběhl dolů.

Pes seděl na skále na měkkém listí, dobráckýma očima se díval na svého pána a vrtěl ocáskem.

Haso ho prohlédl ze všech stran, převaloval ho z boku na bok, postavil ho na nohy a přinutil ho, aby udělal pár kroků. Kosti byly celé, štěstí, že pes dopadl na hromadu listí. Jenom na zádech mu zela po ostrých orlích pařátech otevřená rána, z níž prýštila krev.

„Můj milý Bojnachu, tak ty jsi teď taky nemocný. Co si s tebou počnu? Jak tě budu ošetřovat? Čím tě budu krmit?“ naříkal Haso objímaje Bojnacha kolem krku.

Jak dlouho bude moci žít zraněné zvíře bez potravy? A Šušik? Jistě čeká na slíbenou koroptev a představa, že bude jíst teplou polévku, jí nedopřává klidu. A což Ašot a Gagik? Chudáci! Zdvihl hlavu a pohlédl na protější svah. Na sněhobílém pozadí se míhaly dvě tmavé skloněné postavičky. Bylo vidět, jak pohybují rukama a za každým jejich pohybem se po horském svahu sypal sníh.

Všechny stráně v Pardálí soutěsce byly obráceny k slunci, ale sníh jakoby naschvál zůstával tam, kde neměl; zůstával na stezce, která vedla k svobodě, a pod vrbovým houštím na malém rovném prostranství.

Haso sledoval pohyby svých kamarádů a z dálky pozoroval, že každou chvíli ustávají v práci a rozhlížejí se na všechny strany.

„Mají hlad. Co mám dělat?“ bědoval Haso.

Podíval se znovu na útes, na němž ležel orel, a přemýšlel, jak ho odtamtud dostat.

Začal házet kamení, ale marně. Pojednou zaslechl šelest křídel. Starý orel se vracel; snesl se na útes a zobákem pobízel svého druha a pokoušel se ho přimět, aby se zvedl a aby vzlétl s ním k jasnému blankytu, ale mrtvý druh neodpovídal na jeho volání. A obrovský pták křičel hlasem kupodivu tenkým a ostrým a naříkal, plakal pro ztraceného druha, a chlapec plakal s ním.

KAPITOLA DESÁTÁ

o tom, že je lepší vrabec v hrsti než holub na střeše

Poledne už minulo, když se Ašot a Gagik vraceli unavení a hladoví. K jeskyni spíš dovrávorali, než došli, a ulehli dole pod jeskyní. Přesvědčili se, že nelze v práci pokračovat, dokud neseženou nějakou potravu.

Slunce je hřálo jako milující matka. Tady ležet znamená zapomenout na celý svět i na svůj hlad. Ale hlad jim hlodal v útrobách jako ďábel a nedopřál jim klidu.

„Přinesl jsi něco?“ říkaly jejich tázavé pohledy.

Haso svěsil provinile hlavu a mlčel. Rád by byl vyprávěl o všem, co se mu přihodilo, rád by byl řekl, že se sebere a půjde nyní hledat nějaké lesní plody. Ale neměl k tomu sil. Nechtěl slibovat, co nebude moci splnit.

Z nitra sluje bylo slyšet sténání, a každý sten doléhal mu na srdce jako rána kladivem.

„Bojnach asi nevydrží,“ řekl pojednou přidušeným hlasem a vyprávěl stručně svůj příběh.

Ašot usilovně přemýšlel, rozhlédl se na všechny strany a potom zašeptal jako spiklenec:

„Musíme psa obětovat.“

Hasovi se zalily oči slzami.

„To nepřežiju!“ zasténal.

Chvíli všichni mlčeli. Věděli, čím je Hasovi jeho drahý Bojnach. Ale nebylo jiného východiska a lačně se už dívali na zraněné zvíře. Haso viděl podivné jiskry v jejich zapadlých očích a byl zděšen. Kam až může hlad dohnat takové dobré chlapce!

„Nejde jen o jídlo. Jestliže Šušik nebude v teple, zemře. Musíme stáhnout kůži, obrátit ji naruby a navléci ji na Šušik jako pytel, jak to dělají v polárních krajích. Jen to ji může zachránit a teplá polévka.“

Haso se octl v dvojím ohni. Opravdu, co když se Šušik něco přihodí? Kurd se musí starat o svou sestřičku! Ale obětovat Bojnacha? Má na něho zvednout ruku? V Hasově nitru dlouho bojovaly dva protichůdné city. Nakonec vysílen tímto bojem řekl přitlumeným hlasem:

„Dobrá! Půjdu pryč, udělejte to, abych to neviděl a neslyšel…“

A mdlým krokem zašel za skalní útes, aby nebyl přítomen zločinu, který bude spáchán s jeho svolením…

„Můj milý Bojnachu, drahý můj Bojnachu, já tím nejsem vinen…,“ hořce bědoval pasáček a bořil tvář do suchého listí.

Jde Ašot dolů ke skaliskům, jde smutně, vrávoravým krokem. Gagik ho následuje obřadně a mlčky. Ještě nikdy v životě nebyl tak vážný a smutný. Připjal Bojnachovi svůj pásek a vlekl ho zvolna za sebou.

„Pojď, Bojnachu, pojď!“

Zraněné zvíře šlo poslušně za ním, aniž vědělo, s jakými úmysly je táhnou za sebou. Jenom z neobvykle vážných tváří svých pánů a z toho, že mu vzali obojek, tušilo, že nejde o nic dobrého.

Zašli za skaliska a zastavili se. Pes se díval svýma moudrýma očima hned na Ašota, hned zase na Gagika. Hoši uhýbali jeho pohledům, neodvažovali se pohlédnout zvířeti do očí. Cítili se před ním provinilí, když skrývali v nitru strašlivý záměr, a netroufali si pohlédnout na svou oběť…

Ale pes neustával zkormouceně se dívat na své pány, snažil se uhodnout jejich skryté záměry:

Řekněte mi, proč jste mě sem přivedli? tázaly se jeho moudré oči.

„A co teď?“ ptal se Gagik šeptem Ašota.

„Co? Jak to mám vědět? Cožpak jsem někdy dělal něco takového? Stůj! Snad abychom ho přivázali tady k té skále!“

A Ašot přivázal svůj pásek k opasku Gagikovu a uvázal psa ke skalisku.

Bojnach pochopil, slabě zavyl, žalostně zakňučel a začal Ašotovi lízat ruce. Potom si lehl na břicho, hlavu položil hochovi k nohám a upřel zdola do chlapcových očí takový pohled, že se Ašot celý třásl.

„Běž a přines oheň!“ velel Ašot nějak hrozně úsečně.

Gagik se vrátil do sluje.

„Proč nejdete dovnitř? Co tam děláte?“ ptala se ho Šušik vzdychajíc.

„Hned přijdeme, sháníme něco k jídlu…“

A aby se neprozradil, Gagik honem vyšel ven s hořící loučí v ruce.

Když míjel Hasa, ačkoliv se na něho nedíval, přece cítil tázavý pohled pasáčkových zarudlých očí.

Když došel na místo, s úžasem shledal, že se Ašot svlékl. Vzal si kazajku na nahé tělo, potom utrhl rukáv od košile a zapálil jej loučí. Pes se zájmem sledoval jeho pohyby a Gagik též. Co zamýšlí? Vyptávat se bylo zbytečné cožpak by Ašot někomu řekl, co má v úmyslu?

Když útržek látky shořel a proměnil se v černý oharek, Ašot tento oharek přiložil zvířeti na ránu jako náplast, potom roztrhl svou košili a udělal z ní obvaz.

„Nezlob se, ale napadlo mě, že bych to mohl zkusit!“ zvolal Ašot a objal Gagika. Potom se obrátil a zamračiv se tázal se přísně:

„Tak jak to vlastně bude? Já ho budu obvazovat, a ty ho budeš zabíjet, co?“

„Nebuď dětina! Byl to náš kamarád, provázel nás ve všech našich útrapách… Kdo kdy slyšel, že by někdo zabil nevinného kamaráda! Musíme ho léčit. Běž do houští a sežeň pro něho něco k žrádlu!“

Pes jako by byl porozuměl. Když ho odvázali z řemínku, přitulil se k nohám svých dobrodinců a v očích se mu zračila nevýslovná oddanost.

Pes by se byl nejraději rozběhl k Hasovi, aby ho potěšil. Ale pádem se skály se mu v útrobách něco porouchalo a cítil, že není s to běžet ani skákat.

„Haso! Pojď sem! Haso! Bojnach tě volá!“ volal Gagik shora do houštiny. Byl hladový a zemdlený, ale v duši cítil nesmírnou úlevu.

Haso přišel pln radosti. Přišel, objal své kamarády a tiše plakal. Chtěl jim poděkovat, ale hrdlo se mu sevřelo. Chápal, že jeho kamarádi tím, že psa zanechali naživu, přinesli velkou oběť. A v srdci se mu zvedala vděčnost a zračila se v jeho černých zářivých očích.

Ale radost netrvala dlouho. Bojnachův stav se stále zhoršoval. Sbírali lesní plody, odpírali si je a dávali je svému věrnému kamarádovi, ale nic to nepomáhalo.

Donesli Bojnacha k ohništi, uložili ho do měkkého listí a přikryli ho svým šatstvem.

„Ale musíme uvařit polévku pro Šušik a dát jí nějaký lék proti nachlazení,“ řekl Ašot a povstal.

„Kam jdeš?“ zvědavě se ho tázal Gagik.

„Na špačky! Počkej, zkusím to s našimi novými luky! Jsou dobré!“ usuzoval Ašot, prohlížeje si tětivy.

„Ale špačky jsem tady už neviděl několik dní,“ zachmuřeně hlásil Gagik.

„Vzpomínáš si, co jich bývalo dole v roklině? Teď jsou asi někde jinde. Víš, co si myslím?“

Ašot by byl jindy jednoduše vyzval ostatní, aby ho následovali, ale tentokráte jim podrobně sdělil své domněnky o tom, kam špačci přesídlili.

Všechny přírodní jevy navzájem úzce souvisí. Narazíš-li na jeden z nich, nalezneš vysvětlení pro druhý, a v něm zas máš klíč k třetímu jevu. A tak je tomu donekonečna. Tak například je-li v soutěsce mnoho špačků, musí tu být také ostružiny. Jsou-li tu ostružiny, musí tu být také ostružiní. Ale ostružiní roste vždycky na vlhkých úbočích údolí. Nyní jsou však všechna údolí zaváta sněhem, a proto ptáci bloudí někde jinde. Tady nejsou, a tak musíme předpokládat, že někde zůstalo ostružiní sněhem nezaváto. Tam odlétli hledat suché ostružiny. Půjdeme-li za nimi, najdeme i ostružiny, z nichž je dobrý čaj proti nachlazení.

Ašot s přáteli šel po úpatí skalisek, po svahu pokrytém doubky, nad nimiž se tyčil starý ořech. Byla to Doubrava, kterou dobře znali. Pod Doubravou strměl osamělý útes. Mezi skalisky a osamělým útesem ležela úrodná dolina. Tam našli špačky, poletující sem a tam. Rostlo tu houští, které pojmenovali Ostružiním.

Vystříleli mnoho šípů, ale podařilo se jim trefit jenom jednoho špačka. Na keřích však našli dost suchých plodů. Většinou uzrály a opadaly již v létě, ale ostružiny nezrají najednou. Některé uzrají, opadají a další začínají teprve kvést. Pozdní ostružiny zůstaly uchovány pod sněhem, který tak neočekávaně napadl, a nejen že neopadaly, ale byly téměř čerstvé.

Sladkokyselé plody jim velmi zachutnaly. Nasytili se a nasbírali jich pro nemocné a vydali se na zpáteční cestu.

„Dnešek jsme přežili. Zítra uvidíme…“

Pravdu měl Gagik, že pochyboval o zítřku, neboť nenechali ani jedinou ostružinu na keřích.

Než uvařili ostružinový čaj a napojili nemocné, setmělo se. Dny jsou tak krátké! A oni potřebují dlouhé dny, hodně dlouhé! Mají tolik práce! Je třeba pracovat na odklízení sněhu, je třeba udělat hliněný pohár pro Šušik, hliněnou pec, aby se nedusili kouřem, udělat několik hrnců, aby se mohl současně vařit čaj i maso. Kdežto teď znovu musejí čekat, až se vypije čaj, a potom se v témže hrnci bude vařit polévka pro nemocnou.

Špaččí polévka! To, co vařili toho večera, byla polévka velmi chudičká. V obrovském hrnci se vařil pták menší než křepelka. Sesedli se kolem ohně, pozorovali, jak se vaří v hrnci voda, vdechovali páru vonící masem a byli zachmuřeni.

Ještě než bylo jídlo hotovo, vytáhl Haso z kapsy několik suchých plodů a hodil je do hrnce. Byly to suché švestky, které nasbíral pod stromem.

„Tak a bude opravdová kyselá polévka. Škoda že už nemáme ježka!“ řekl Gagik. Potom ztlumil hlas a dodal spiklenecky: „Neměli bychom odpravit synáčka zesnulého?“

„Co si to tam šeptáte? O ježkovi už ani slovo! Copak si myslíte, že jsem hluchá?“ znepokojeně se pozdvihla Šušik ze svého lůžka.

„Jsi zpocená, lež, Šušik, já jim to nedovolím…“

Haso ji přiměl, aby si lehla, a pečlivě ji přikrýval šatstvem, které se s ní svezlo.

Po ostružinovém čaji se Šušik lehce zpotila. Prohrabali oheň a vchod do jeskyně zakryli Ašotovým kabátem. Pod stropem kroužil dým, ale vleže bylo možno dýchat vzduch téměř čistý.

„Cos to udělal, Haso? Vždyť si dal všechno listí ze svého lůžka na mé. Teď ležíš na holých větvích!“ zlobila se Šušik. „A což tvé střevíce? Kvůli mně jsi zůstal bos!“

Haso byl v rozpacích.

„Já myslím, že to asi udělal ježek. Haso jistě za nic nemůže,“ pokoušel se Gagik „ospravedlnit“ Hasa a mrkal přitom na Ašota.

Když bylo jídlo hotovo, Haso vytáhl z kapsy svazek vonného koření, které natrhal, když se domníval, že uvaří polévku z orlího masa; nakrájel koření a vhodil je do polévky.

Gagik v úloze kuchaře odstavil hrnec z ohně a podal ho Šušik.

Horká pára a vůně kyselé polévky a vonné trávy se linula po jeskyni.

Zdálo se, že bude klidný večer. Ale pojednou Bojnach zavrčel a hnal se ven, neměl však sil překročit práh jeskyně. Haso napjatě strnul a větřil. Z dálky slyšel neznámé a podezřelé zvuky.

Bojnach stál, upíraje pohled na černé obrysy protějšího skalního hřebene, a vyl.

Ze skalních svahů zprava sem doléhaly jakési podivné zvuky, podobné mňoukání hladové kočky. Zpočátku byly měkké a tiché, ale ponenáhlu se měnily v chraplavé vrčení a konečně v řev, dlouhý, táhlý a zlověstný.

Na okamžik se chlapcům zdálo, že to vítr skučí v skalních rozsedlinách. Ale brzy pochopili, že to není vítr. Bylo zřetelně slyšet podrážděný a hrozivý řev.

Co to může být? Které zvíře by mohlo vydávat takové zvuky? Uvažovali o této záhadě, když se z neproniknutelné tmy, která obklopovala jeskyni, znovu a znovu ozývaly podivné zvuky.

Při těch děsivých zvucích jim pobíhal mráz po zádech. Příšerné skučení se opakovalo, rozléhalo se v roklinách a stoupalo a mizelo v temných jeskyních… Potom zaskučela zlověstná vichřice a svými křídly strhla s sebou všechny zvuky, hlasité a šepotavé.

Potom vstoupili mlčky do jeskyně.

„Co se stalo? Proč jste všichni takoví bledí?“ tázala se znepokojeně Šušik.

Co by se mohlo stát! Která šelma vydává takový hlas? zamyšleně si opakoval Ašot sám pro sebe a vybavoval si v duchu všechny zvuky, jež slyšel kdy v lese. Ne, to musí být něco jiného! Něco zvláštního, neobvyklého!

„Takový hlas jsem ještě nikdy neslyšel,“ řekl Haso a tichým hlasem dodával úzkostně: „Asi to budou duchové!“

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

o tom, jak se strašné nebezpečí pokradmu plížilo

k prahu jeskyně

Dvaadvacátého dne pobytu v Pardálí soutěsce staly se dvě neočekávané události. Prvá nebyla významná, ale zato radostná, druhá byla hrozná. Povíme si o tom od začátku.

Když děti ráno vstaly, nejprve se věnovaly nemocným. Sargisův stav se zlepšil, nohu neměl již tak opuchlou, ale samozvaný ranhojič prohlásil, že musí ještě ležet.

Uvařili ostružiní, které zbylo od včerejška, a dali napít nemocným. Potom vyšli z jeskyně. Kulhající Bojnach se vlekl za nimi.

Prohledali všechny keře, ale špačci tam nebyli. Polekali se zřejmě a odletěli vyhledat si jiný útulek.

Chlapci se tedy vydali do Doubravy. Rozhrabávali suché listí a hledali žaludy.

Den byl zase slunečný a teplý. Kdyby byli sytí, pustili by se s chutí do odklízení sněhu ze zaváté stezky.

Gagik a Ašot si sedli pod starý dub a oddávali se chmurným myšlenkám, když tu náhle zaslechli shora slabý hlásek Šušik:

„Ašote, proč nepracujete? Ošidili jste mě!“

Ach, jaký srdceryvný výkřik! Bylo zřejmé, že nemocné děvče žilo jedině nadějí, že se uvolní stezka vedoucí z Pardálí soutěsky.

„Jdi do jeskyně a lehni si! Odpočívali jsme. Hned se zas pustíme do práce!“ ozval se Ašot; byl na rozpacích: co dělat?

Pojednou se z houští ozval Haso:

„Pojďte sem, našel jsem jablka.“

Ašot s Gagikem vyskočili. Jak je to možné? Kde byla ukryta ta zakrslá jablůňka? Za skalisky? Zakrslá, ale úrodná.

Na ní i pod ní bylo tolik jablíček, že chlapci měli za chvíli plné kapsy a s chutí je pojídali. Jablíčka byla přešlá mrazem a svraštělá, při skousnutí z nich vyskakovaly bubliny.

Haso si nasypal do čepice jablka a zvedl se:

„Půjdu k nemocným.“

„Potěš je, řekni jim, že jsme začali odklízet sníh!“ volal Ašot a přitom si uvědomil: Proč vlastně zbytečně zahálejí? Neměli by raději očistit aspoň kousek stezky?

Je to zvláštní! Vždyť bylo pevně rozhodnuto, že si nejdříve udělají zásobu potravy, a teprve potom budou pokračovat v práci, ale stačilo, že jim padl do ruky kousek jídla, a už je cosi pudí k Čertově stezce. Zrovna tak jako ryba pudově pluje k svitu hořící pochodně.

Jejich postavení bylo zoufalé a dobře to chápali. Bylo jim jasné, že o hladu stezku neočistí. Ale co dobrého může zima uchystat? Přežijí zimu? Tato otázka je trápila a nutila je k práci, která byla nad jejich síly.

„Pojď, Gagiku!“

Ašot vstal, přešel k Zaječímu políčku a zachmuřeně začal stoupat k Čertově stezce.

Chápal, že musí jít. Vždyť den ze dne slábnou a jejich zásoby potravy jsou u konce. Vrabci a špačci byli většinou vyhubeni, z keřů plody spadaly. Prodlení znamená záhubu. Je třeba očistit stezku, dokud je počasí příznivé, a dostat se ven na svobodu. Zdálo se, že možnost octnout se znovu na svobodě je velmi blízká a pravděpodobná, neboť sníh byl už odklizen téměř z poloviny stezky. Schází ještě úsek malý, ale obtížný. Kdyby vypjali všechno své úsilí, dokončili by práci za tři nebo čtyři dny, a potom by se mohli s Pardálí soutěskou rozloučit…

Tyto úvahy je přiměly, aby se pustili do práce.

Haso nasytil Šušik a Sargise, prohodil pár povzbudivých slov a vyšel z jeskyně.

S lukem v ruce dlouho pobíhal sem a tam, ale nenašel žádného ptáka. Byli už opatrní, už se neobjevovali v okolí jeskyně.

Haso se vrátil a podával Bojnachovi několik jeřabin. Bojnach je očichal, smutně se podíval na pána, ale plodů se netkl.

„Milý Bojnachu! Už ani žrát nechceš?“ bědoval Haso. Cítil, že kamarád jeho dětství má života už namále.

Bojnach znovu přimhouřil oči a položil si tlamu na tlapy. Ležel tak několik minut, pojednou nastavil jedno ucho, natáhl krk a zadíval se k šípkovému keři. Potom se zvedl, s vypětím všech sil vstal a doplazil se ke keři a svým pohledem pobízel Hasa, aby ho následoval.

Haso šel za ním, ale spatřil jen ubohý keřík a kolem kamení. Živého tvora tu nebylo.

Haso se otočil, aby hledal nějakou kořist, ale Bojnach ho svým chraplavým štěkotem přinutil, aby se vrátil.

„Co je tam? Kde je to, Bojnachu, kde?“

Bojnach se upřeně díval na kamení, které leželo před ním, a

zřejmě se divil, že jeho pán je tak nechápavý.

Jeden z kamenů upoutal Hasovu pozornost: měl na sobě jakýsi pestrý a pravidelný ornament. Jako by neviditelná ruka počmárala jeho povrch kruhy a čtverci.

„Ale vždyť je to želva!“ zaradoval se Haso a převrátil ji na záda, aby neutekla.

„To se podařilo! I dnešek přežijeme, jak by řekl Gagik!“ Haso vzal želvu pod paží a běžel s ní ke kamarádům.

Ašot a Gagik ho zdaleka zpozorovali, že se blíží důležitým krokem, a jeho bronzový obličej přímo zářil; asi nepřichází s prázdnýma rukama. A když je tomu tak, proč by neměli ještě odházet takových dvacet lopat sněhu!?

Sníh šustí a sype se do propasti jako bělostný vodopád a zalévá Hasovo srdce blaženým pocitem: brzy, brzičko je očekává vytoužená svoboda.

„Ach člověče, měl jsi ji nejdřív uvařit, a potom teprv přinést!“ volal rozradovaný Ašot. „Ta je obrovská! A ještě neupadla do zimního spánku!“

Ašot se díval na Gagika, který ji se vší vážností potěžkával, na chvíli se zamyslel a potom dodával jakoby pro sebe:

„To je divné. Vždyť u nás želvy žijí nejčastěji na vinicích. Co dělají tady, v Pardálí soutěsce?“

„Na vinicích? Proč zrovna na vinicích?“ ptal se Gagik.

„Kvůli hroznům. Mají totiž rády hrozny. To znamená, že jsou tady hrozny!“ uvažoval Ašot. „Čemu to všechno nasvědčuje? Jsou-li tu želvy, bývaly tu asi vinice.“ (A Ašot si také vzpomněl na ořech, který tu patrně kdysi vysadil člověk.)

Zatímco se Ašot namáhal, aby rozluštil tyto záhady, Gagik přikročil k dílu. Co je mu do „vzájemných vztahů mezi přírodními jevy“, které Ašot kamarádům tak rád připomínal, ať se to hodilo, nebo ne. Když mají v rukou kořist, je třeba z ní co nejrychleji připravit oběd.

„Ašote, musíme ji co nejdřív odnést domů, tady nesmí zůstat,“ volal a ukazoval na želvu.

„Dobrá, tak jděte, budu ještě chvilku pracovat a potom přijdu za vámi,“ vysvětloval Ašot a znovu se chopil lopaty.

„Ne, pojďme společně!“

„Uvař ji, abych to neviděl. Bude mi to příjemnější.“

Naděje na brzký oběd ho povzbudila k horlivější činnosti.

Haso se také rozhodl, že zůstane s Ašotem. Gagik si od něho vypůjčil nůž a odešel do jeskyně.

„Tak co, Bojnachu, odpočíváš?“ zvolal, shýbl se a pohladil ho. „Jsi chlapík! Tvou zásluhou přežijeme i dnešní den. Pojď se mnou! Nechceš? Dobrá, jen si odpočiň. Přinesu ti sem tvou porci.“

Bojnach smutně olízl Gagikovi ruku a zavrtěl trochu ocasem. Oči měl kalné.

Všechno se podařilo a za hodinu už Gagik stál před jeskyní a volal:

„Ašote, Haso! Pojďte! Podává se jehněčí polévka!“ Budeme tomu říkat jehněčí polévka, aby si ji Šušik nezprotivila, uvažoval, ale bylo pozdě.

Šušik se probudila, spatřila vedle ohně prázdný krunýř, vytušila, co se stalo, a zlobila se:

„Vaříte takové hnusné věci a nutíte člověka, aby to jedl!“

Gagik se snažil Šušik přemluvit, ale marně.

Ale potom přišel Ašot a začal želví polévku tak velebit, že se jim zdálo, že není na světě lepší maso než z želvy.

Shledali, že Šušik dlouho přesvědčovat není třeba. Chutný vývar mluvil sám ve svůj prospěch, a když Šušik polévku ochutnala, nic už nenamítala.

Když pojedli a nasytili se, Gagik vyjádřil svůj údiv:

„Ašote, poslyš, jak tomu rozumět? Napadlo tolik sněhu a ani želva, ani ježek neupadli do zimního spánku. Čím to?“

„Sníh sice napadl, ale zvíře dobře cítí, že je ještě podzim,“ mínil Ašot. „Buď to cítí podle počasí, nebo podle toho, jak hřeje slunce. Otec naproti tomu říkává, že bývají zimy, kdy nenapadne sníh do ledna, a přece se medvěd uloží k zimnímu spánku. To znamená, že pozná svůj čas podle nějakých jiných příznaků. Snad cítí pudově, že přišla zima.“

Ašot byl hned ve svém živlu. Byl nasycen a měl před sebou oblíbený námět. Pověděl kamarádům mnoho zajímavého o tom, jak si vedou zvířata v různých obdobích.

Tak například divoké kozy začínají své zásnuby v prvních prosincových dnech, aby vrhly kůzlata za teplých jarních dnů. Ale ani tehdy, když sníh napadne již v září a celý podzimek se podobá hluboké zimě, nedají se zmást a nezačnou své zásnuby předčasně. Vždyť kdyby se zmýlily, stihl by je krutý trest; kůzlata by se narodila v zimě a mrazem by zahynula. Ale naopak zase, i když sníh nenapadne ani do února a zdá se, že je pořád podzim, kozy se nedají ošálit a pudem vycítí, že nastal prosinec, a jakmile nastane, začne období jejich námluv.

„Teď už víte, proč želva ani ježek neupadli v zimní spánek?“ ptal se Ašot trochu samolibě; už nebyl tak stísněný jako v minulých dnech.

„Jen ať počkají, miláčkové. Kamarádi, zítra budu lovit želvy a budu je vytahovat z krunýře jednu za druhou,“ vychloubal se Gagik.

Měl obzvláště růžovou náladu, protože se najedl. Ale nepodařilo se mu uskutečnit své rozhodnutí. Nepředvídané okolnosti ho donutily, že druhého dne se musel skrčit v koutku jeskyně s doutnajícím dřevem v ruce.

Když se totiž najedli a šli znovu pracovat na odklízení sněhu a Šušik podřimovala, Bojnach, který nehybně ležel u ohniště, pojednou vyskočil a zděšeně prchal do kouta jeskyně.

Sargis si povšiml, že pes má ocas schlíplý, třese se po celém těle a zděšený pohled upírá na práh jeskyně.

V tom okamžiku se pozvedly na nizounký práh dvě mohutné šedé tlapy a obrovská šelma podobná kočce zatarasila vchod.

Zvíře zavětřilo, podrážděně pohnulo vousisky, rozevřelo drápy a líně zívlo.

Zděšený Sargis pudově vytáhl z ohně hořící poleno a mrštil jím po šelmě. Zvíře uskočilo a zmizelo, ale Sargis strnul na místě bledý jako křída.

„Co to bylo? Co se děje?“ ptala se probudivší se Šušik, ale nedočkala se odpovědi.

Sargis nebyl schopen promluvit.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

o tom, jak v srdcích zajatců Pardálí soutěsky chvílemi

vzplanula a chvílemi zase hasla naděje

Objevení šelmy zmátlo zajatcům všechny plány i každodenní pořádek. Tato událost změnila jejich životní podmínky a zhoršila jejich situaci.

Ašot se sice tvářil bezstarostně a trval na své původní domněnce, že zvíře, které navštívilo nemocné kamarády, byla středoasijská divoká kočka, která se nazývá manul, ale Sargis s ním nesouhlasil.

„Jakápak divoká kočka! Bylo to zvíře velké jako menší tygr!“

Kdyby se to událo před volbami, byl by Ašot přezíravě nadhodil, že „strašpytlovi se může i kočka zdát tygrem“, ale teď se ovládl.

„V našem kraji jsem se nikdy s tygrem nesetkal,“ poznamenal Haso. „Možná že to byl rys. Sargisi, nemělo to zvíře chlupaté uši?“

„Ne, mělo uši stejné jako kočka a hlavu mělo kulatou.“

Co to tedy mohlo být? Snad pardál? Ať to bylo cokoli, jedno je jisté, a to, že je třeba nejvyšší opatrnosti. A nazítří po celý den se neodvážili jít ani na práci, ani na lov. Když dali hlavy dohromady, dospěli k názoru, že to zvíře je zajatcem Pardálí soutěsky stejně jako oni. Vždyť tu nemělo co pohledávat v době, kdy divoké kozy odtáhly pryč, jakmile zadula první sněhová vánice.

Šelma se patrně v té době dosyta nažrala, usnula ve svém brlohu a nevěděla, co se děje venku, a když vylezla z brlohu, sníh už zavál jediný východ ze soutěsky. Ašot si to aspoň tak vysvětloval.

Nejhroznější však bylo, že pro zvíře tu nezbyla žádná potrava. Je tudíž jisté, že nyní bude děti pronásledovat.

Už sama okolnost, že se zvíře za bílého dne odvážilo vstrčit tlamu do jeskyně, nasvědčovala, že hlad mu dodal odvahy a drzosti.

K nebezpečí smrti hladem se přidružilo nebezpečí druhé: stát se obětí šelmy.

Děti přenesly oheň blíže ke vchodu, ale brzy docházela zásoba paliva. Bylo třeba jít na dříví.

Na pokyn Ašotův uchopili hořící louče a bázlivě se plížili z jeskyně.

Soutěska byla v tu chvíli zaplavena takovým jasem, že je strach pomalu opouštěl. Slunce se klonilo k svahům Velkého Araratu, pokrytým věčným sněhem, a upíralo do soutěsky svůj měkký, hřejivý pohled a pod tím pohledem slzely skály, nesoucí na svých terasách vrstvy sněhu.

Kolem dokola jas a záře. Že by se v tom oslnivém světle tajilo něco zlého? Že by se tu mohla skrývat šelma?

„Pojďte, nebojte se,“ povzbuzoval je Ašot. „Sargisi, přilož do ohně ty mokré větve, aby bylo hodně kouře! Neboj se, k ohni se nepřiblíží ani lev! Ještě štěstí, že příval neodnesl naše zbraně. Vezměte si je, možná že se nám budou hodit.“

Ozbrojili se tedy kyjem, kamenným mlatem a sekyrou, jež našli v jeskyni, kterou museli opustit, a vydali se do Doubravy. Tam z opatrnosti a ostražitosti nejdříve nasbírali chrastí a rozdělali oheň. Potom lámali nízko se sklánějící větve dubů. Ze zkušenosti již věděli, že větve dubů rostoucích na slunečných svazích nebývají pružné, zvláště staré větve. Zavěsili se všichni tři na sukovitou, pokřivenou a mechem obrostlou větev, a když se jim podařilo zlomit ji, zaradovali se a na okamžik zapomínali na hlad i na šelmu.

Ale dubové dříví je špatné palivo. Nevydá žár a jde z něho štiplavý kouř. Nebylo však pomoci, protože nižší stromy a křoviny jsou tak pružné, že odolávají každému náporu jako kalená ocel. Ani starý ořech se nechtěl vzdát jediné větve ve prospěch dětí.

Když si sedli na dub, aby si odpočinuli, Ašot řekl:

„Teď se už bez oštěpů neobejdeme. Když se v soutěsce objevilo zvíře, musíme mít takovou zbraň, abychom je při setkání mohli zasáhnout z dálky.“

Otázka nových zbraní nyní uzrála. Nebezpečí je nutilo, aby uvažovali, jak je zhotovit.

„Podívejte se, tady jsou pěkné oštěpy!“ zvolal Ašot a ukazoval na dubové výhonky, které vyrůstaly ze země v celém trsu. Kolem trouchnivého kmene starého dubu shlukly se jako vnuci kolem děda výhonky silné jako mužská paže a vysoké asi tři metry.

Vyrostly z kořenů odumírajícího dubu, snažily se vyrůst co nejrychleji, aby ho vystřídaly. Bylo jich pět a stály tu jako pět bratrů, odhodlaných společně bojovat s bouřemi, které navštěvovaly Pardálí soutěsku.

Ale čtyři z nich se brzy staly obětí ostrého Hasova nože. Když přišla řada na pátý, Ašot uchopil Hasa za ruku:

„Ať roste a vystřídá svého otce!“ zvolal slavnostně.

Za chvíli se již z dubových větví valil kouř a chlapci zhotovovali u vchodu do jeskyně oštěpy. Zabalili Šušik do svého šatstva, vynesli ji ven a posadili ji na sluníčko. Zapadající slunce zalévalo svou září růžová skaliska i bledou tvářičku dívčinu.

„Sargisi!“ ptal se Ašot. „Kde jsi našel křemeny?“

Sargis se dusil kouřem, a proto rovněž vyšel z jeskyně.

„Mám je přinést?“

„Ne, ty nesmíš! Jenom mi ukaž, kam mám pro ně jít.“

„Za tímhle balvanem vlevo! Ale ne, vy je nenajdete. Půjč mi ten oštěp, opřu se o něj, prozatím ho házet nebudu!“ s úsměvem řekl Sargis a s námahou se pozdvihl.

„Tak, doktore, co říkáš, Půjde to?“

„Půjde, ale s mou pomocí,“ ozval se Haso. A Sargis se jednou rukou opíral o Hasa a druhou o své budoucí kopí a zamířil ke skálám, kterým už dali jméno Křesadlové doly.

Haso si vzal s sebou z opatrnosti kus hořícího dřeva.

„Tak co, Šušik, jak ti je? Pořád tě ještě píchá v boku?“ ptal se Ašot.

„Ne, už mě nepíchá. Jsem hrozně slabá.“

Chtěla říci, že má hlad, a je-li něco k jídlu, že hned pookřeje, ale nechtěla přidávat kamarádům další starosti, a proto se přemohla.

Všichni beztak dobře věděli, že ji může zachránit jenom jídlo. Zůstane-li Šušik ještě dva dny o hladu, její vysílený a křehký organismus nebude moci déle vzdorovat.

„Nevíš, jak se loví koroptve?“ zeptal se Gagik Ašota.

Zřejmě se rovněž zabýval touž otázkou jako všichni ostatní: nepodaří-li se opatřit potravu, Šušik zemře…

„Ašote, jednou jsi něco říkal o žíních, že kdybys měl žíně, že bychom mohli lovit koroptve. Je to tak?“

„Ano, z žíně se dají udělat smyčky. Ale kde vzít žíně?“

„A což tohle?“ A Gagik se jemně dotkl ryšavých copů Šušik, které jí vyčnívaly zpod šedivého teplého šátku a splývaly jí na vyhublou hruď.

Šušik se žertu mdle usmála.

„Tak co? Šlo by to?“ pokračoval Gagik. „Ale honem, než přijde Haso a vytasí svůj kinžál a zabrání nám, abychom se dotkli těch krásných copů.“

Ašot se rozzlobil:

„Přestaneš dělat vtipy?“

„Ašote!“ ozvala se Šušik. „Jestli je potřeba, tak mi je ustřihněte!“ Začala rozplétat jeden ze svých silných, těžkých copů. Jak tenké byly její prsty, žluté jako vosk! A oči jí zapadly tak hluboko, že se člověk nemohl bez lítosti na ni podívat.

Zemře! bleskla Ašotovi hlavou děsivá myšlenka; vyskočil:

„Rychle! Haso jde!“

Gagik podával Ašotovi svazeček dívčiných vlasů a tázavě na něho pohlédl: Mluv, čím ti ještě mohu pomoci? jako by chtěl říci tím pohledem. Udělej něco, nebo zahyne.

„Když spleteme tři vlasy dohromady, bude to dost pevné,“ řekl Ašot. „Jenomže nemáme zrní, abychom na ně koroptve navnadili. Haso, nezůstaly ti v mošně drobty z chleba?“

Při zmínce o chlebu se všem sbíhaly sliny. Kdyby tak měli kousek černého chleba!

Haso vyprázdnil své kapsy naplněné křemeny a vstoupil do jeskyně.

„Tohle je přece zbraň!“ jásal Ašot, když ohmatával hrany černého křemene. „Zkuste, jak jsou ostré, jako jehly!“

Černý křemen, jemuž se lidově říká čertův dráp, není potřeba brousit. Když se rozbije po vrstvách na kousky, vzniknou takové úlomky, jako když rozbiješ láhev ze silného černého skla.

Ašot vzal ostrý úlomek dlouhý jako ukazováček, potom rozštípil nožíkem zelený prut, který měl sloužit za oštěp, vložil do něho klínec, takže jeho konec vypadal jako rozevřená tlama. Potom, když tupou stranu křemene vložil do rozštípnutého prutu a klínec vyndal, „tlama“ se pevně stiskla a křemen zůstal sevřen v jeho čelistech.

„Haso, přines nit!“

Haso přinesl Ašotovi nejenom nit, ale i hrst chlebových drobtů, smíšených s hlínou, které mu zůstaly v brašně.

Ašot pevně převázal konec oštěpu, vstal, zdvihl oštěp nad hlavu a vší silou jím zamával. Probudila se v něm veliká síla a sebedůvěra.

„Tak a teď může přijít ten tvůj tygr!“ holedbal se. „Takový úder nevydrží žádné zvíře!“

Jeden po druhém brali do rukou oštěp, mávali jím a probouzela se v nich touha co nejdříve ho vyzkoušet. Na krátkou vzdálenost mohla být opravdu tato zbraň účinnější než pistole. Když se oštěpem prudce mrští, nikdo před ním neobstojí.

„Teď jsou z nás opravdu pravěcí lidé. Ašote, přiveď sem tu kočičku!“ žertoval Gagik zřejmě hlavně proto, aby rozveselil Šušik. Ale když slyšel její těžké oddychování, zarazil se. „Co děláš, Ašote? Nech všeho a půjdeme na koroptve. Vždyť už bude brzy tma.“

Slunce již zapadlo a nádherné barvy Pardálí soutěsky pohasly a celé okolí zešedlo.

Odnesli Šušik do jeskyně a položili ji vedle ohniště na její lůžko. Zanechali ji se Sargisem o samotě a vydali se na úbočí, kde se každé jitro ozývaly koroptve.

Každý nesl s sebou hořící pochodeň a Ašot svůj oštěp.

Smyčky, které rozestavili na skalních plošinách, byly velmi jednoduché, ale důmyslné. Konce malé smyčky, zhotovené ze tří vlasů Šušik, zasouval Ašot do hromádky bláta velké jako pěst. V noci bláto zmrzne a oba konce vlasů v něm pevně utkví. Vyčnívající smyčka číhá na koroptve. Vstrčí-li koroptev hlavu do smyčky, už se nevysvobodí, protože čím více bude hlavu vytahovat, tím víc se bude smyčka svírat. Nebude se moci pokoušet o vysvobození, ale bude muset tiše stát a čekat na svůj konec.

„Myslíš, že nějaká koroptev bude dobrovolně strkat hlavu do smyčky?“ ptal se Gagik, když vyslechl Ašotovo dlouhé vysvětlení.

Ašot neodpověděl. Vzal čtyři kameny a udělal z nich čtyři stěny. Malou destičku položil nahoru jako střechu. Vznikl malý domeček široký asi na píď a stejně vysoký. Dovnitř vložil hromádku hlíny a do ní vstrčil oba konce smyčky. Místo dveří Ašot nechal po straně štěrbinu a do ní upevnil smyčku takovým způsobem, že tvořila jakýsi okenní rám. Štěrbinou bylo vidět slámu na kterou Ašot nasypal zrní. Až uvidí hladová koroptev slámu a ucítí zrní, jistě vstrčí hlavu do škvíry. Vstrčí tam hlavu a bude dloubat zobákem do slámy; a až bude hlavu vytahovat zpátky, smyčka se jí zadrhne kolem krku…

Haso a Gagik pozorovali Ašota a udělali po něm stejné pasti.

Když se už setmělo a všech pět pastí bylo hotovo, natrhali trávu, nožem ji rozsekali na malé kousíčky a roztloukli na kameni a nasypali ji směrem k vnadidlům. Takto vyznačili koroptvím cestičku, kudy mají jít…

„Zítra bude mít Šušik polévku z koroptví,“ radostně zvolal Ašot a začal si ve sněhu umývat zablácené ruce.

„Kolik koroptví se bude muset chytit, aby zbylo trochu polívčičky taky na nás?“ ptal se Gagik mrkaje na Hasa. Ale Haso rozdělával malý ohýnek; zřejmě nezapomínal na šelmu.

Vraceli se do jeskyně s velikými nadějemi. Obzvláště Gagik byl ve výborné náladě.

„Uvidíme, co dokážou tvé plavé vlásky,“ volal na Šušik.

Ašot pokládal za nutné, stejně jako včera, postavit stráže. Až do svítání střežili oheň a vchod do jeskyně.

Rozednilo se. Nastal třiadvacátý den zajetí.

„Půjdeme si pro kuřátka!“ zvolal Gagik, sotva se probudil.

„Musíme počkat. Když vyjde slunce, koroptve volají a hrabou!“ odpověděl Ašot.

Ale z hladu byli tak nedočkaví, že Gagik zvolal:

„Ty, které se chytily, nám zatím utečou!“

Ašot vstal, ale podle jeho názoru bylo ještě brzy.

„Chytily se!“ zvolal Gagik, když spatřil peří roztroušené kolem pastiček, ale Ašotův zamračený pohled ho umlčel.

„Co křičíš? Nevidíš, že liška nám naši kořist sežrala?“

„Našel jsem její stopy! To musela ale být pořádná liška!“ zvolal Gagik a ukazoval na otisky v mokré půdě.

Ašot se podíval na stopy a zbledl.

„Žádná liška! Je to nějaká hrozná šelma! Zapalte pochodně! Házejte kamením! Křičte!“

Jakási šelma si tu před chvílí za svítání pochutnávala k snídani na koroptvích.

Hoši shodili ze stráně několik velkých kamenů, křičeli, a když se trochu vzpamatovali, Gagik řekl:

„Nemýlíš se, Ašote? Podívej se ještě jednou!“

„Nač se mám dívat? Copak to není jasné? Podívej se, jaká veliká je to stopa.“

„Nebyl to snad vlk? Zbytečně nás děsíš.“

„Ne, to není vlk,“ řekl Haso. Vlčí stopy dobře znal. „Vlčí stopy jsou menší a delší.“

„Vlk má dva drápy na předních tlapách delší,“ dodal Ašot, jako by chtěl Hasovi dát najevo, že už taky měl co dělat s vlky.

„Ano, vlk má dva prsty vysunuté dopředu a drápy vytasené,“ potvrzoval Haso. „Ale tohle zvíře má drápy schované!“

Haso promluvil a poděsil se svých vlastních slov. Patrně teprve pochopil, jaké hrozné zvíře žije v jejich blízkosti.

„A kde má to zvíře drápy?“ zeptal se Gagik prostomyslně.

„Má je zatažené, aby se mu neotupily. Pojďme!“ zvolal Ašot, ačkoliv nevěděl, kam by měli jít.

Ještě dlouho stáli bezradně na skalní výšině.

Jak se mají objevit před ubohou Šušik, v níž zvolna život hasl jako plamen dohořívající svíce?

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

o tom, jak se pomalu, ale jistě blížila k příbytku

dětí smrt

Šušik našli v polovičním bezvědomí.

„Pořád si stěžovala, že je jí zima,“ smutně jim sděloval Sargis.

Nohy měla studené. Oheň uhasínal a topivo docházelo. K tomu, aby šli na dříví, nedostávalo se jim ani sil, ani odvahy. Možná že šelma číhá v Doubravě? Možná že na ně číhá v houští, přímo naproti jeskyni.

Šelma je sledovala už tři neděle a jistě si myslela, že jsou neozbrojeni. Tak alespoň soudil Ašot. Když spolykala koroptve, jistě přijde a napadne psa nebo člověka. Vždyť v soutěsce nenajde vhodnější potravu.

Těžké myšlenky tísnily Ašota. Pojednou zaslechl hluboké zasténání Šušik.

„Vodu!“

Ale vodu neměli. Kamenná nádoba, do níž dávali sníh, se již dávno vyprázdnila a neměli, čím ji naplnit, protože poblíže jeskyně sníh nezůstal. Bylo by sice možné někde sníh najít, ale především je třeba mít topivo, protože bez ohně jim není sníh nic platný.

Vyšli mlčky z jeskyně. V ohni již nebylo ani jedno hořící poleno, které by si mohli vzít s sebou na ochranu.

„Sargisi, dávej pozor, aby oheň neuhasl! Hned jsme zpátky!“ řekl Ašot, ale tentokrát jeho hlas pozbyl dřívější jistoty.

S oštěpy v rukou sestoupili do Doubravy. Nařezali nožem tenké proutky a svázali je do otýpek. Ale vykonali málo práce. Každou chvíli si museli lehnout do teplé hromádky spadlého listí. Nejlépe na všechno na světě zapomenout a usnout a zůstat tu ležet.

V jedné roklině, kde právě roztál sníh, našel Ašot maliní a v něm červené maliny, a Gagik nalezl v listí dva žaludy. Jeden snědl a druhý schoval pro Šušik. Na rybízovém keři, který visel se skály, nasbíral Haso čtyři zrnka…

S hromadou sněhu a s chudou kořistí se vraceli do jeskyně. Dlouho trvalo, než se jim podařilo uvařit čaj, v němž plavala čtyři rybízová zrnka a hrstka malin, které nasbíral Ašot.

Když uslyšela vařící se vodu, Šušik trochu ožila.

„Kde jsou koroptve? A co stezka? Dneska jste nepracovali? Proč jste tak smutní?“ vyptávala se, jako by procitala z těžkého spánku. Nikdo jí neodpovídal.

„Neměli bychom se jít podívat, co se stalo s pastmi na koroptve?“ navrhl Gagik.

„Nač bychom tam chodili? Jistě je zase sežral,“ mávl beznadějně rukou Ašot.

„Kdo je sežral? Proč mluvíte tak tajemně? Ašote, je mi zima.“

Mají se zmínit o zvířeti? Znovu nechali dívčiny otázky bez

povšimnutí. Snad odpověď ani nečekala. Upadla znovu do bezvědomí a jenom bezhlasně pohybovala rty.

„Dobrá, půjdeme,“ souhlasil Ašot.

Mlčky vyšli z jeskyně a po několika krocích se zastavili.

V křoví něco zašelestilo, ve tmě se kmitlo pružné tělo a blesklo pár očí…

„Zabijte ho! Zabijte ho!“ křičel zděšený Ašot a házel kamením, ale potom se dal do běhu a vpadl bez dechu do jeskyně! Ostatní se hnali za ním. Bojnach pootevřel jedno oko a Sargis se pozvedl a tázal se úzkostně:

„Co se děje? Nebyl to ten tygr, kterého jsem viděl?“

Palivo zase došlo. Třásli se zimou.

„Je mi zima,“ ozýval se slabounký hlásek Šušik. Ale nikdo se neodvážil vyjít z jeskyně ven. Věděli, že tu někde nablízku číhá divoká šelma.

Hasovi se svíralo srdce jako v kleštích. Jak zachránit sestřičce život?

Přikryl Šušik kazajkou, přikryl Bojnacha a sám se skrčil do listí a přemýšlel.

Mlčky seděli kolem dýmajícího ohně a pěstí si otírali oči.

Umře, nedostane-li najíst, umře…, ta strašná myšlenka jim tkvěla v mysli.

„Pojďme se podívat na osidla! Zkusíme štěstí,“ řekl Ašot.

S pochodněmi vyšli z jeskyně.

Bojnach sebral poslední síly a vlekl se za svým pánem.

„Buď tady! Bojnachu, kam jdeš?“ domlouval mu Haso. Ostatní kráčeli vpřed.

Pes neposlechl. Čenichal a začal se třást.

Ašot pozoroval, že v křoví se objevilo pružné tělo, dvě planoucí oči se zableskly a šelma se vrhla na Hasa.

V témže okamžiku, kdy šelma měla tlapy nataženy do vzduchu, nemocný pes se vztyčil a obě zvířata se do sebe zakousla a v klubku se valila dolů ve sněhu.

„Zabijte ho! Zabijte ho!“ křičel zděšený Ašot a mával ve vzduchu pochodní.

Křičeli, házeli dolů kameny a hořící polena a spatřili, že šelma pustila psa a prchá v temnotě.

Odehrálo se to všechno v takové rychlosti, že si Haso teprve nyní uvědomil, co se stalo, a rozběhl se dolů.

„Ach Bojnachu, kamaráde!“ naříkal, skláněl se nad svým zachráncem a ohledával jeho rány.

Gagik a Ašot zdvihli Bojnacha, přenesli ho do jeskyně a uložili ho do měkkého listí. Krk měl zbrocen krví.

Sargis vyskočil polekaně z postele a tázal se přerývaným hlasem.

„Co se stalo? Kdo to byl? Pardál?“

„Nebylo ho dobře vidět,“ odpověděl Ašot zachmuřeně. „Snad to byl rys.“

Snažil se utěšovat své kamarády, ale v Ajgedzoru každý věděl, že rys je sice šelma kočkovitá stejně jako pardál a trochu se mu i podobá, ale nemá takovou sílu, odvahu a drzost jako pardál.

Haso se skláněl nad svým zraněným kamarádem a srdce mu krvácelo. Utrhl kus látky, zapálil ji nad ohněm a popelem zasypával psovi ránu. Krvácení se sice zastavilo, ale Bojnach oddychoval těžce a přerývaně.

Gagik láskyplně hladil psa po hlavě a litoval, že nemůže oddané zvíře ničím počastovat.

Byl to opravdu oddaný tvor. Kdyby byli pro něho sehnali potravu, snad by se uzdravil, ale teď už není naděje. Bojnach obětoval život za svého pána.

„Bojnachu!“ oslovil ho něžně Haso.

Pes otevřel oči, vrtěl ocasem a lízal svému pánovi ruku.

Jak výrazné byly jeho oči, jak smutný klid v nich byl!

Zdálo se, že je šťasten, že umírá.

Byla to těžká noc. Nahrabali na oheň popel, aby nevyhasl. Bylo stále chladněji. Šušik dýchala tak slabě, že její vzdechy byly sotva slyšitelné.

Děti se třásly zimou i hlady. Nikdo v noci oka nezamhouřil. Teprve za úsvitu je přemohl spánek, byl však těžký jako můra.

Když se rozednilo, Bojnach naposled olízl ruku svého pána, naposled na něj upřel vděčný pohled a Haso viděl, jak se mu oči zatmívají a hasnou.

„Bojnachu, můj milý Bojnachu,“ naříkal Haso.

Kamarádi vše pochopili. Mlčky a smutně se dívali na vyhaslý oheň.

Tíživé myšlenky jim svíraly srdce. Jaký bude jejich vlastní osud? Co asi čeká jejich nemocnou kamarádku?

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

o tom, že štěstí ani neštěstí nepřichází nikdy samo

Bojnachova smrt nebyla marná. Zachránil svou smrtí nejen svého pána, ale i Šušik. Její stav se začal den ze dne zlepšovat. Blahodárně na ni působila i naděje na osvobození. Chlapci nebyli již tak hladoví a cítili, že mají dost sil k tomu, aby pokračovali v práci na stezce.

Dva dny byli uvěznění v jeskyni a nyní vzali oštěpy a vyšli ven. Nastal čtyřiadvacátý den jejich pobytu v Pardálí soutěsce.

Teď už nesměli otálet, třebaže nebezpečí číhalo na samém prahu. Nebylo naděje, že by sehnali další potravu. V soutěsce již nebylo patrně nic než holé skály, znetvořené stromy s olámanými větvemi a hladová šelma, která měla větší vyhlídky sežrat něco než být sežrána. Nezbývalo jim nic jiného než odložit stranou všechno, ba i strach ze smrti, a několik dní usilovně pracovat na odklízení sněhu z Čertovy stezky.

Radili se a dospěli k závěru, že nejspolehlivějším prostředkem v boji s neznámou šelmou je oheň. Proto si s sebou pokaždé brali hořící a dýmající polena. Sotva vyšli z jeskyně, s hrůzou zpozorovali, že kosti, které vyhodili ven, jsou pečlivě sneseny na hromádku. Bylo zřejmé, že šelma je stále nablízku.

Křičeli, házeli do křoví kamením, mávali hořícími poleny. Jejich vlastní hlasy jim dodaly odvahy. Obezřele se rozhlížejíce kolem sebe, sestupovali do Doubravy.

„Dneska se už nažral, nebojte se, kluci,“ uklidňoval Ašot ostatní a myslil přitom na ohlodané kosti.

Nasbírali chrastí a odnesli je v náručí do jeskyně.

Na začátku Čertovy stezky Ašot nabral dechu a zvolal:

„Nalámeme jedlové větve a tam, kde je Čertova stezka nejužší, rozděláme oheň. Pro výstrahu…“

Vyptávat se nebo vzpouzet nebylo třeba. Všichni chápali, co tím míní. Dole je propast, nahoře strmá skála, vpředu je cesta uzavřena. To znamená, že nebezpečí hrozilo jenom zezadu, z místa, kde cesta je už schůdná.

Uprostřed na nejužším místě zapálili oheň a pustili se do přerušené práce. Po několikadenním odpočinku a vydatném nasycení cítili v sobě dosti síly k práci.

Pracovali dva dny a konečně dospěli k místu, kde se klenula nad stezkou skála a tvořila na jedné straně jakýsi tunel. Práce byla obtížná. Vichřice zavála tunel sněhem. Znovu cítili únavu a hlad, ale v jeskyni už nebyla potrava.

Co si počnou? Jen kdyby je aspoň ta šelma nepronásledovala!

Večer seděli kolem vyhaslého ohniště a mlčky přemýšleli.

„Zachránit nás mohou divoké kozy,“ usoudil posléze Ašot.

Nikdo nechápal, co tím míní. Jak by mohly kozy zabránit nebezpečí, jímž jsou ohrožováni?

„Když se vrátí kozy, zvíře půjde na ně a nás nechá na pokoji!“ vysvětloval Ašot.

,,To je divné. Říkal jsi, že nás kozy zachrání. Ale proč by sem chodily?“

„Přijdou, Gagiku, přijdou. Začíná prosinec. Musejí přijít, ať chtějí, nebo nechtějí. Začínají své zásnuby vždycky v Pardálí soutěsce. Otec to říkal.“

„Ale to je nějaká myslivecká latina!“ mávl rukou Gagik. „Lovci si vždycky něco vymyslí. Kdo nevěří, ať tam běží. Nechápu, proč by kozy opouštěly naše krásné roviny a lezly dobrovolně sem, do takového vězení.“

Ale odporovat Ašotovi je těžká věc. Vždyť jeho otec, lovec Aram, vyprávěl, že v době páření se kozlové potýkají a jsou svým bojem tak zaujati, že se stávají velmi neopatrní a zapomínají na nebezpečí. Vlci toho využívají a přepadají je. Do Pardálí soutěsky však vlci nepřijdou. Občas se tu sice vyskytne pardál, ale jinde číhá mnohem víc nebezpečí, jsou tu pardálové, vlci, rysi i lovci a každý si žádá svůj podíl. V době, kdy kozy jsou zaměstnány svými rvačkami, loví je dokonce i ovčáčtí psi.

Ašot o tom všem vyprávěl kamarádům a znovu opakoval: „Kéž by přišly kozy! Jestli se zachráníme, pak to bude jenom jejich zásluhou!“

Situace dětí byla zlá! Dejme tomu, že se jim podaří zachránit se před zvířetem tím, že se budou ukrývat v jeskyni, u ohně, nebo že budou vycházet všichni pohromadě a plašit šelmu křikem a hulákáním; ale kde vezmou potravu? Jak zaženou ten hrozný hlad, který jim znovu začal hryzat vnitřnosti?

Ale stejně jako je navštěvovaly nehody jedna za druhou, znovu přicházely i úspěchy.

Sedmadvacátého dne se chlapci znovu hnali do práce a nemocným nechali v jeskyni místo jídla jenom útěchu. Když došli k vrbě, stojící na pokraji jediné roviny, která byla v Pardálí soutěsce, Ašot se zastavil a řekl:

„Pořád ještě musím myslet na ten zaječí pelech. Myslím si, že tam něco je. Proč by se jinak zajíc schovával ve sněhu, a ne v kamení?“

„No, jen se na to podívej, ale nezapomeň se se mnou rozdělit o to, co tam najdeš!“ smál se Gagik. „Ty hloupý, jestli tam něco bylo, tak to už zajíc dávno sežral, dřív než se stal obětí orla.“

„Ne, dokud mám ještě sílu v nohách, půjdu se tam podívat,“ zvolal Ašot a zamířil k místu, kde byla díra do zaječího pelechu. Bořil se v mokrém sněhu až po kolena.

Tady leželo suché listí a zpod sněhu vyčnívalo několik prutů révy. Ašot je vytáhl a setřásl z nich sníh. Nebyly na nich plody. U nás bývá ostatně často vidět planou révu, která nedává hrozny, a dává-li je, sežerou je divoká zvířata, dřív než přijde člověk. Ašot mávl beznadějně rukou a obrátil se, aby se vydal na zpáteční cestu, ale div neupadl, neboť nohy se mu zapletly do úponků nějakého keře. Ašot se sehnul, vyprostil nohy a namáhavě vytáhl ze sněhu proutek.

„Víno, kamarádi, našel jsem víno,“ zvolal Ašot.

Gagik a Haso cítili, že nabývají sil. Těžce se brodili hlubokým sněhem a hnali se k vinnému keři. Ale Ašot je zadržel.

„Máme nemocné kamarády. Nejdříve musíme myslet na ně!“

Opatrně odřezal z větve čtyři hrozny a položil je na sníh. Gagik a Haso od nich nemohli odtrhnout lačný pohled.

„Dejte si práci, snad tam bude taky něco pro nás!“

Ašot byl zbytečně tak přísný a skoupý. Ukázalo se, že je tam ukryto mnoho hroznů. Sníh zasypal keře, jejichž listí ještě neopadalo, a pečlivě přikryl černé i zlatisté hrozny. Hrozny, pokryté studenou, ale pevnou pokrývkou, nezmrzly.

„Tak, teď už víte, proč mě to táhlo k zaječímu pelíšku. Jezte! Najezte se dosyta, začíná vinobraní!“

Lačně pojídali sladké a šťavnaté plody a zdálo se jim, že jakživi neochutnali tak dobré hrozny. Jistě v celé Araratské dolině nikdy nebyly a nemohly být hrozny jim podobné. Aspoň se jim to zdálo. Vytahovali zpod sněhu nové a nové větve, obtížené vinnými hrozny. Jejich nálada se vůčihledně zlepšila. Okamžitě zapomněli na prožité nehody a útrapy. Připadalo jim, že už nehrozí žádné nebezpečí a nesnáze.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

o tom, jak se děti pokoušely odhalit tajemství

záhadné vinice

Teprve když se nasytili, pochopili význam svého nálezu. Ze všeho bylo patrno, že vinné keře jsou zplanělé, ale nikoli plané. Hrozny jsou sice malé, řídké a zrnka nestejná, jedno veliké, druhé drobné, tak vypadají plané hrozny, ale setkali se s takovými druhy, jaké nejsou v přírodě. Takové keře vypěstovali obyvatelé Araratské doliny, kteří se zabývali pěstováním révy už mnoho set let před naším letopočtem14*. Vyskytuje se tu například veliký a dužnatý druh zvaný „Rudý hrozen“, jehož hrozny arménští kolchozníci zavěšují ve sklepích, takže zůstávají svěží až do jara, jako kdyby byly právě utrženy, a na Prvního máje jsou ozdobou svátečního stolu jako památka na poslední vinobraní. Víno, které se nazývá „Zlaté zrno“, má nenápadný vzhled, ale má Šťávu tak sladkou, že se z něho připravují silná dezertní vína. Jiný druh má zrnka tak průzračná, že je v nich vidět jadérka.

„Podívej se, Ašote, jaká má štíhlá a tenká zrnka. Těmhle hroznům se říká ‚Dívčí prstíčky‘. Skoro je škoda je jíst!“ pravil Gagik, když si prohlížel proti světlu krásný hrozen, zbarvený dozlatova. „Škoda že ten hlupák zajíc nevěděl, jaký ušlechtilý druh žere.“

„Teď už víte, proč tu byla želva a ježek… Naše domněnky byly tedy správné.“

Ano, Ašot tentokráte řekl „naše“ domněnky.

„A vrabci?“ ptal se Gagik, mrkaje na Hasa.

„Ano, vrabci… Dospěli jsme k názoru, že v Pardálí soutěsce žil kdysi člověk… Jejej, to je hroznů!“

„Mluvte o druzích vína a já zatím půjdu,“ Haso navlékl na větev několik hroznů a chystal se k odchodu. Nesl je své sestřičce Šušik.

„Počkej, Haso, cožpak jsi zapomněl na nebezpečí?“ zadržel ho Ašot. „Rozdělej tady na suchém místě oheň. Oheň musíme mít pořád při sobě. Rozumíš?“

Haso přiložil ruku k pravému oku na znamení souhlasu a začal rozdmýchávat oheň. „La, la, la,“ zaslechli Gagik a Ašot jeho zpěv. Zpíval z radosti nebo chtěl zpěvem zastrašit pardála? Nejspíše si chtěl dodat zpěvem odvahy.

Šel a kouř mu kroužil nad hlavou jako pentle vlající ve větru, zatímco Ašot a Gagik pokračovali v rozhovoru, snažíce se rozřešit záhadu tajemné vinice.

„Tu vinici založil člověk,“ pravil Ašot zamyšleně. „Ale kdo užíval hroznů z této vinice? Vždyť odtud není ani možné úrodu odnést.“

„Zřejmě tady majitel seděl a čekal, až víno uzraje, snědl je, a když přicházela zima, vracel se do vesnice vypasený jako medvěd,“ vyslovil Gagik svou domněnku.

Ašot na tento žert neodpověděl. Jeho pohled říkal: Mysli na vážnější věci!

„Nechápu, kdo by se byl namáhal s vysazováním vinice a jaký cíl by přitom byl sledoval,“ zamyšleně opakoval Ašot. „Ne, to nemůže být dílo lidských rukou.“

„Proč? To tedy myslíš, že ‚Rudý hrozen‘ tu vypěstovali zajíci? Podívej se, Ašote, vždyť tamhle byla strouha! To znamená, že vinice byla zavlažována!“

Na svahu bylo opravdu znát ještě stopy zavlažovací strouhy.

„A podívej se,“ pokračoval Gagik. „Na tomhle keři je znát, že byl seříznut, aby se réva omladila. Ne, ne, je to dílo lidských rukou, vím to bezpečně. Slyšel jsem od svého dědečka, že jakýsi dobrotivý stařeček z jedné vsi dole v kraji se vydal do hor a vyhledal si tam kousek půdy a zasázel tam révu. Řekl si: Ať se po mé smrti zvěř živí mými hrozny a blahořečí mi… Možná že je to jeho vinice!“

„Počkej, Gagiku? Před námi mladými přírodovědci stojí zajímavý úkol. Tahleta vinice může mít velký význam pro kolchozy v Araratské dolině, a především pro náš kolchoz. O tom si promluvíme později, prozatím je třeba, abychom věc dobře prostudovali.“

Ašotovi zářily oči. Zřejmě se mu rodily v hlavě velké plány.

Začali si pozorně prohlížet okolí.

Skutečně vedly stopy po vyschlém korytě od vrby vzhůru k vinici. Malé prostranství, na němž rostlo rákosí, vrby a jilmy, byla patrně vodní nádrž, kterou zaneslo naplavené bahno.

„Už to mám!“ zvolal Ašot, když si pozorně toto místo prohlédl. „Pamatuješ si, Gagiku, že příval proudil právě do těchto míst. Tady byla asi nádrž, a ta se naplňovala vodou, která se občas vyvalila z

jeskyně. Člověk touto vodou zavlažoval svou zahradu. Ale kdo to byl? Proč přišel a usadil se v téhle soutěsce, která je odříznuta od světa a lidmi prokleta? Musíme najít jeho obydlí, někde tady musí být jeho dům!“ zvolal Ašot.

„Škoda že nám tu nenechal svou adresu.“

„Bane, nechal nám ji,“ tvrdil Ašot. „Vždyť po celé roky, den co den přicházel na svou vinici. Musí tu tedy být pěšinka, která vede k jeho obydlí.“

„To je pravda. Pojď, prohlédneme si vinici ze všech stran!“

Vzali z ohně hořící polena a pozorně si prohlíželi okolí. Zpozorovali, že od západního okraje vinice vede pěšinka ke skálám, které uzavírají Pardálí soutěsku.

Nerozhodně se zastavili. Mají jít kupředu, či se vrátit na vinici?

„Ale co je nám vlastně do toho, kdo to byl a kde žil?“ mávl rukou Gagik, vrátil se na vinici a znovu hledal hrozny.

Ale Ašotovi tajemství záhadné vinice nedopřálo klidu. Nepochyboval o tom, že cestička, kterou objevili, je přivede k obydlí někdejšího majitele sadu. Kdo byl ten tajemný muž? Zemřel, či snad je dokonce ještě naživu?

Ašot pojídal hrozny, ale jeho mysl byla vzrušena.

„Poslyš!“ obrátil se ke Gagikovi. „Nemyslíš, že si majitel vinice vystavěl nějaké přístřeší?“

„Rozhodně. Jistě si vystavěl dům s okny a dveřmi a jistě tam bude i pec, aby nám v ní mohla Šušik péci chleba.“

„Nech žertů!“ zlobil se Ašot. „Nic jiného nám nezbývá než hledat jeho obydlí.“

A Ašot důkladně vysvětloval, jak je to důležité. Vždyť jeskyně nemá dveře a v noci, když všichni spí, ba i ve dne, když tam zůstanou jenom nemocní, se může šelma vplížit do jejich obydlí a někoho roztrhat. Ale člověk, který vysázel vinici, žil patrně v obydlí, jež mělo dveře. Nemají krb, a on jej jistě měl. Měl jistě různé nářadí, například pilu. Jestli tu býval i v zimě, jeho obydlí je asi teplé a pohodlné. Kromě toho tam mohly zbýt i nějaké zásoby jídla…

Gagik, který až dosud docela lhostejně naslouchal Ašotovým obšírným výkladům, v tom okamžiku ho náhle přerušil:

„Už nemusíš pokračovat, Ašote! Úplně s tebou souhlasím. Jdeme!“

Vzal dýmající poleno a vyrazil. Mával polenem nad hlavou a volal dodávaje si odvahy:

„Sadaři, stůj! Jdu si pro tvou duši!“

Cestička, po níž se ubírali, chvílemi mizela v kamení. Místy trní uzavíralo stezku. Ale hoši se nedávali odradit a nedávali se zmást. Věděli, že se pěšinka nemůže ztratit, že je jistě dovede až tam, kde měl obydlí majitel oné vinice. Prodrali se křovím a znovu zdolávali přerušenou stezku a kráčeli mlčky dále, s úzkostí v srdci. Opravdu, kdo byl ten záhadný muž? A což kdyby ještě žil?

Sami nevěděli proč, ale mluvili spolu teď jen šeptem.

Když se přiblížili ke skálám, Gagik zdvihl něco se země a ukázal to Ašotovi. Byl to kus zašívané ponožky.

„Možná že se z něho stal divý muž!“ s hrůzou zašeptal Gagik. Měl výraz tak nesmírně vážný, že to bylo Ašotovi k smíchu.

„Jaký divý muž?“ ptal se Ašot a jeho oči se smály. Musel ukázat, že se nebojí. Ostatně je náčelníkem.

„Dědeček vyprávěl, že člověk, když překročí sto padesát let, stane se divým mužem. Vousy mu narostou tak dlouhé, že mu překážejí v chůzi. Změní se k nepoznání. Vlkodlak… V noci sestupuje z hor a krade děti. Pamatuješ si, jak před několika lety zmizelo u nás ve vesnici dítě?“

„Ale to odnesla hyena, přišlo se na to,“ řekl Ašot. „Hyenu pak lovci zabili.“

Ať to byla hyena nebo ne, Gagikův strach stále vzrůstal. Ale nechtěl jej dát najevo. Hlavu měl vzhůru a kráčel s výrazem tak sebevědomým jako kohout, který jde do boje, a dráždil svého kamaráda:

„Nevadí. Ať je to třeba i divý muž! Ale ty jsi nějak zbledl!“ Sotva dořekl, sehnul se a zůstal pozadu. „Zatracená bota! Jdi, jdi, já tě dohoním…“

„Kdo zbledl? Já?“ zeptal se hrdě Ašot a rázně vykročil.

Ašot sice mluvil sebevědomě, ale když se zastavil před žlutou skálou, do níž byly vytesány kamenné schody, zmocnila se ho hrůza.

Zmocnila se ho hrůza, neboť schůdky byly jistě dílem lidských rukou.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

o tom, kam vedla tajemná stezka

„Tak co, pacienti, pochutnali jste si na hroznech?“ vesele se tázal Ašot, když vcházel do jeskyně. Tvářil se bezstarostně, ale jeho mysl se neustále vracela k téže otázce: kam vedou kamenné schody?

Neodvážili se vystoupit po nich; rozhodli se, že se vrátí a nejdříve uváží, co dělat.

„Ano, pochutnali jsme si a opuchlina se mi ztratila,“ poprvé zažertoval Sargis.

Šušik vystrčila plavou hlavičku zpod psí kůže, jíž byla přikryta, a usmívala se šťastným úsměvem člověka, který se znovu vrací k životu. Její stav se zlepšoval.

„Každý jste snědl dvacet dávek glukózy, proto opuchliny rozhodně splasknou!“ zvolal Gagik.

Šušik poslouchala Gagikovo žertování, ale cítila, že oba hoši jsou něčím znepokojeni.

„Co se stalo? Proč jste s sebou nepřinesli hrozny?“ ptala se a podezíravě pozorovala Gagika a Ašota.

„Nic se nestalo. Haso, kde je naše těžká zbraň? Před jeskyní? Vezmeme ji s sebou a kopí také,“ řekl Ašot, ale zarazil se a dodával na vysvětlenou:

„Musíme být opatrní. Opatrnost není zbabělost.“

„Co se stalo? Kam jdete?“ znepokojila se Šušik. V jejích modrých očích se zračila úzkost.

„Nic zvláštního. Jdeme zabít divého muže,“ odpověděl Gagik s líčenou bezstarostností a vyšel ven. „Jdeme na lov! Neboj se!“

Ašot, Gagik a Haso nechali Šušik a Sargise v pochybnostech a vyšli z jeskyně. Vzali s sebou své pravěké zbraně a sestupovali dolů. Kromě oštěpů si vzali i kamenný kyj.

Náhle se Ašot zastavil a radostně zvolal:

„Jsme zachráněni!“

Ukazoval na protější skálu. Za jejím vrcholkem vyčuhovala hlava s dvěma obrovskými rohy. To divoký kozel tajně sledoval pohyby lidí.

Hoši porozuměli a zachvátila je vlna bouřlivé radosti.

„Vyslyš nás, miláčku! Obětuj za nás svůj život! Zachraň nás!“ volal Gagik.

„Buď klidný! Zítra bude mít šelma k snídani jednoho z nich, ani o to nemusíme prosit. Dobře to dopadlo!“ zvolal Ašot. „Ale musíme být přesto opatrní. Kdoví…“

„Máš pravdu, Ašote! Může na nás přijít šelma nebo divý muž,“ přisvědčoval Gagik.

Nevěřil sice povídačce o divém muži, ale cítil jakýsi bezděčný strach a sám nevěděl proč.

„Ale Ašote, přiznej se, když s námi není Šušik, že se taky trochu bojíš. Ne sice moc, ale trošičku přece, tak co by za nehet vlezlo…“

„Samozřejmě že se bojím. Vždyť odpovídám i za váš život.“

„Jako člen vedení našeho oddílu, viď?“ Gagikovy černé oči se dívaly tak posměšně a tak pronikavě, že Ašotovi nezbylo nic jiného než se s ním rychle vypořádat.

„Přestaneš žvanit, nebo ne!“ zvolal a chytil Gagika za límec a porazil jeho tenké tělíčko do suchého listí a začal jím lomcovat.

„Nebojíš se ničeho! Nebojíš se! Jsi statečnější než sám David Sasunský15*!“

„Pusť mě!“ prosil Gagik. Ale jakmile ho Ašot pustil, Gagik mu hbitě nastavil nohu a Ašot se svalil jak široký, tak dlouhý na zem, a než se vzpamatoval, Gagik už na něm seděl.

Rozpoutal se boj. Oba se váleli po zemi, supěli, chvíli byl vespod jeden, chvíli druhý.

Nabažili se rvačky, unavili se a jeden na druhého se usmáli. Poprvé za celý pobyt v Pardálí soutěsce si trochu zadováděli.

Za chvíli už stáli s kopími v ruce na kamenných stupních schodiště, jež vedlo pod Doubravou, pod skalními stěnami, jež se táhly po pravé straně soutěsky.

Ašot šel ovšem první. Byl náčelníkem a ve vsi měl pověst nebojácného chlapce. Dodávaje si v duchu odvahy, vešel do řídkého křoví, po jehož obou stranách se zvedaly strmé skály. Mezi nimi vedla vzhůru úzká chodbička.

Z obou stran se skláněly na cestu šípky a trnky. Kamenné schody jimi zakryté byly vlhké a porostlé lišejníkem a mechem.

Ašot ukazoval na mech a šeptem dával na srozuměnou, že na tuto cestu už dávno nevkročila lidská noha. Ale divná věc: místo, aby se radovali z toho, že tu kdysi člověk žil, nebo snad žije doposud, jímal je nevysvětlitelný strach…

Pojednou uviděli vpravo pootevřené dřevěné dveře. Ašot se zastavil a chvíli stál jako zkamenělý. Potom si dodal odvahy, obrátil se ke kamarádům a zvolal:

„Pojďte za mnou!“

„Neboj se! Chráním tě. Stojím za tebou jako hora,“ ozval se Gagik, všecek se třesa, a vzkřikl ze všech sil:

„Rotóó, vpřed! Kulomety nabít!“

Bohužel se na jeho výhružný povel nikdo neozval a nezdvihl ruce a nevzdával se. V jeskyni byl naprostý klid.

Dveře byly pootevřené, ale uvnitř bylo šero.

Ašot kopl nohou do dveří. Zpočátku nebylo možné nic rozeznat. Potom však zpozorovali na podlaze popel, uhlíky a několik ohořelých polen. Všechno bylo pokryto vrstvou trusu, jenž se však nepodobal ptačímu ani kozímu. Byl drobný jako ječná zrnka, ale tmavý.

Ašot se sehnul a prohlížel si hmotu se zájmem přírodovědce. Zadíval se na strop jeskyně, přiložil ruku ke rtům, udělal pár kroků nazpět a zavřel za sebou dveře.

„Gagiku, netopýři!“

„A velcí? Kolik budou mít kilo!?“

Ašot zasupěl:

„O váze radši nemluv, nebo se zase napálíš. Vylez mi radši na záda a zakryj blůzou tu díru nade dveřmi.“

„Já tady zůstanu na stráži a ty se zatím podívej dovnitř, jestli tam někdo nebydlí,“ navrhoval Gagik.

„Nikdo. Když se sem nastěhovali netopýři, je vidět, že tu nikdo nebydlí. Teď se uložili k zimnímu spánku. Ticho, ať je nevzbudíš!“

„Viděl jsi je? Kde jsou?“

„Visí u stropu. Rychle, vylez tam!“

Díra nade dveřmi sloužila kdysi za komín. Bylo to zřejmé z vrstvy sazí.

Gagik si dělal laskominy na pečínku, a proto se měl k dílu. Vylezl Ašotovi na záda a ucpal otvor blůzou. Potom seskočil a řekl:

„Ukaž, kde jsou!“

„Počkej, uletěli by nám… Ucpěte štěrbiny ve dveřích.“

Dveře to byly jenom podle jména. Ve skutečnosti to bylo několik prkének, otesaných sekyrou a sbitých dohromady, a začaly už trouchnivět v dešti a větru.

Chlapci ucpali štěrbiny větvemi a listím a sedli si, aby se poradili.

Svorně došli k závěru, že obydlí neznámého sadaře je mnohem lepší než jejich jeskyně. Bylo prostorné, teplé a mělo dveře. Stačilo by založit dveře zevnitř kamenem a mohli by se cítit bezpečni. Rozhodli se, že se přestěhují. Ale když vyšli z jeskyně, Haso navrhl, aby ve dne pokračovali ještě v práci na odklízení sněhu a nechali stěhování až na večer. Vždyť celý den trhali hrozny a potom hledali sadařovo obydlí a docela přitom zapomněli na hlavní věc: práci na odklízení sněhu.

„Dobrá. Pojďme pracovat, dokud je slunce,“ souhlasil Ašot.

Když byli už na Čertově stezce, Ašot se spokojeně usmál.

„Tak se podívejte, naše práce zřejmě nebyla zbytečná. Uvolnili jsme kozám cestu do soutěsky, a ony nás zachrání před pardálem.“ A ukazoval ostatním ve sněhu zvířecí stopy.

Opravdu, Čertovou stezkou vtrhlo do Pardálí soutěsky snad celé stádo koz.

„Pojďme se podívat, Ašote, možná že nám kozy prošlapaly cestu,“ zaradoval se Gagik.

Šli stále vpřed a došli až tam, kde byla stezka uzavřena. Tam kozí stopy náhle mizely. Protější svah, pokrytý sněhem, byl hladký jako zrcadlo. Stopy zvířat na něm nebylo znát. Dole zela propast, nahoře čněla skála. Divná věc: kozy přece nemohly spadnout z nebe!

Ale Ašotovo zkušené oko postřehlo, že v místech, kde stezka byla již očištěna, napadal shora sníh. Kozy se tedy patrně spustily se skály.

Ašot si pozorně prohlížel skalní výčnělky a radostně zvolal:

„Přišly shora! Přeskakovaly ze skály na skálu, až se sem dostaly. To je ale nebezpečné. Vlk se za nimi po takovém srázu nepustí. Ale ony to dokázaly.“

„A nemohli bychom vylézt nahoru, kudy ony slézaly dolů?“ navrhoval Gagik, přitiskl se ke skále a prohnul štíhlé tělo. „Ašote, stoupni si na mne, zkusíme to! Ba ne, ty jsi těžký! Haso, pojď radši ty.“

Haso se vyšplhal po Gagikových zádech, rukou se zachytil skalního hrotu, vzepřel se nohama o stěnu a postavil se v polovici skály.

„Ašote, tady jsou kozí stopy,“ volal shora.

„Zkus, jestli dosáhneš na vrchol skály.“

„Ne, nedosáhnu. Kdyby mě někdo zezdola podržel, tak bych snad na skálu dosáhl. Tam za ten nejhořejší výčnělek.“

Haso se však sám stěží udržel na skále. Kdopak by mu mohl ještě nastavit záda? A i kdyby mu je nastavil, vždyť Hasovi se třásly nohy a nemohl udržet rovnováhu.

„Pojď dolů,“ volal na něho Ašot.

Haso se zavěsil oběma rukama na hrotu skály, spustil nohy dolů a stoupl Ašotovi na bedra.

Děti ztratily naději, že by se dostaly ze soutěsky cestou, jíž sem přišly kozy, a pustily se znovu do práce.

Když dospěli chlapci k tunelu, jehož polovinu již uvolnili od sněhu, Gagik vytrhl Ašotovi z rukou lopatu a začal rychle odhazovat sníh.

„Ašote, namouduši, z těch hroznů mi v žaludku vykvasilo mladé víno. Budu moci pracovat až do noci. Haso, proč jsi tak strnulý? Odhazuj spadlý sníh! Takhle! Teď už nebudeme pracovat my, za nás bude dělat mladé víno!“

„Spoléhej se raději na sebe!“ radil Ašot.

Chlapci žertovali a pracovali až do soumraku, takže kvečeru se už dostali na druhý konec tunelu.

„Zítra večer dojdeme až tam, kde začíná stezka…“

„A pozítří se už dostaneme ven ze soutěska. Maminko, vydrž to, neplač už, počkej, brzo se ti kluk vrátí! Kamarádi, neměli bychom si jít prohlédnout vinici?“

„Teď ve tmě?“

„Jen mi ukaž, kde je něco k jídlu, a já to najdu i potmě.“

Drželi se jeden druhého za šosy a opatrně sestupovali pěšinkou dolů do soutěsky a běželi rovnou na vinici, mávajíce hořícími pochodněmi, za nimiž zůstával pruh dýmu. Po chvíli se vraceli do jeskyně obtíženi hrozny.

Bylo už pozdě, a proto odložili stěhování až na ráno. Šušik byla však proti stěhování:

„Za dva nebo tři dny půjdeme domů, nač bychom se tedy stěhovali!“

Měla pravdu. Otázka stravovací byla neočekávaně vyřešena, a teď se rozhodně dostanou ze soutěsky na svobodu. Gagik správně řekl, že od nynějška jim bude pomáhat víno.

Ať tomu bylo jakkoli, byl tento večer nejveselejší ze všech. Haso po večeři vytáhl z opasku píšťalu a spustil veselé písničky.

„Nezatancujeme si?“ ptal se Gagik.

„Komupak by bylo do tance?“ divil se Ašot.

„A proč ne? Copak nás musí zatopit voda, abychom tancovali?“

Gagik chytil Ašota kolem pasu a začal tancovat.

Tanečníci se však brzy unavili. Posadili se k ohništi a mlčky naslouchali Hasově hře.

Šalmaj pištěla, chvílemi zněla kvílivě a plačtivě, chvílemi vesele a radostně. Chvílemi Haso odkládal píšťalku a snažil se nedívat na Šušik a odvrátil se od ohně, aby mu nebylo vidět do tváře. Podle kurdského zvyku si přiložil ruku k uchu a zpíval:

„Beriváne, beriváne

iró möni dlan gotí dlan

azé dugaké bökjám

dzörabi alemi žori…“

Co to zpíval tak dlouho a tak něžně? Co bylo v jeho písni, že chvílemi byl vzrušen a chvílemi se zas jeho tvář rozzářila úsměvem.

„Myslíš si, že rozumíme tvému iro – mini?“ zvolal Gagik.

„To je píseň kurdských horalů,“ vysvětloval Haso.

„Beriváne, beriváne, to znamená: Dojičky, dojičky, mezi vámi je má milá. Je-li mezi vámi, řekněte jí: Děvče, vezmi džbán, vymluv se a pojď ke studánce, abychom si pohráli! Zeptá-li se tě matka: Holka, proč jdeš tak pozdě? Řekni jí: Korále a perličky se mi rozsypaly, musela jsem je sbírat.“

„Výborně, Haso! Vida, vida! A jak je to dál?“ vyzvídal Gagik.

„Dál? Písničky kurdských pastýřů jsou všechny o děvčatech,“ odpověděl Haso stísněně a schoval se Ašotovi za záda.

„O vlasatých srnkách? Jen zpívej a překládej,“ naléhal Gagik, jemuž se veselé písničky kurdských horalů velmi líbily. Od arménských pastevců vždycky slýchal jen teskné písně.

„Tak dobře! Chcete, abych zazpíval ještě jednu?“

Haso si znovu přiložil pravou ruku k uchu, obrátil tvář do šerého kouta jeskyně a zazpíval:

„Iró hatiá gondí tutuná zará…“

Zpíval a každé slovo protahoval, takže se zdálo, že přezpíval celou milostnou baladu. Ale když píseň přeložil, ukázalo se, že to je pouhé čtyřverší, v němž se mládenec obrací k dívce: „Ó, sousedi, neznáte-li mou pastýřku, kterou miluji, řeknu vám, jak vypadá: postavu má jako zimostráz, oči krásné, čelo jako ze zlata, pleť temnou a vždycky chodí v čele všech pastýřek.“

A dívka mu odpovídá také čtyřverším: „Dnes přinesli do vsi tabák, koupila jsem ho pro milého, vezme-li si můj dáreček, dobrá, ne-li, dám pár hubiček nádavkem, jistě si jej vezme…“

Šušik se upřímně smála a Haso se octl v rozpacích a narazil si čepici až do očí. Dlouho svým zpěvem a hrou přenášel kamarády do prostředí prostých kurdských pastevců. Když zpozoroval, že Šušik se již přivírají víčka, ustal.

Gagik se zdvihl a vyšel z jeskyně.

Ašot a Haso ho následovali.

Byla jasná noc. Z nebe pohlíželo na zemi tisíce třpytivých hvězd. V dáli, na svazích Araratu, vzplanuly stuhy světel a svíjely se a točily jako ohniví hadi.

„To turečtí Kurdové zapálili trávu,“ řekl Haso. „Otec říkal, že na druhém břehu řeky leží pole, která kdysi patřila Arménům a teď jsou opuštěná. Nikdo je neoře, neosévá, nikdo na nich nepase, pole zpustla. Stará tráva zarůstá novou trávou a tráva je tak hustá a vysoká, že v ní zmizí kůň s jezdcem. Proto kurdští pastevci vždycky na podzim zapalují starou trávu, aby mohla růst nová.“ Haso zmlkl a zamyslil se.

„Už se rozednívá,“ řekl Sargis a vyšel z jeskyně, opíraje se o hůl.

„Proč myslíš?“ ptal se Haso.

„Vždyť už vyšla jitřenka.“

Haso se dal do smíchu.

„To není jitřenka, to je Kjarvangran. Tak jí říkají Kurdové. Ta už zmýlila hodně lidí. Pamatuješ si, Ašote, jak jsem ji volal tenkrát v noci, když nás vytopila z jeskyně voda? Chtěl jsem vám vyprávět, proč se tak jmenuje, ale nemohl jsem. Kjarvangran, to znamená ‚zhouba karavan‘. Stává se, že ještě za noci, když velbloudi klidně přežvykují, pojednou někdo z karavany zvolá: Vyšla jitřenka, vstávejte, musíme se vydat na cestu! Neznají dobře hvězdy, a proto stejně jako Sargis pokládají tuhle hvězdu za jitřenku, protože je taky tak jasná, ale vychází dříve. Karavana se vydá na cestu, jde, jde, ale pořád se nerozednívá. Loupežníci toho využijí, přehradí karavaně cestu, oloupí ji a členy karavany pobijí. Proto té hvězdě říkají ‚zhouba karavan‘. Pojďme dovnitř, je chladno.“

Lehli si kolem ohně na měkká lůžka z listí a přitiskli se jeden k druhému. Haso se díval ze svého koutka na bledou tvář Šušik. Pozoroval na jejích tenkých rtech slabý úsměv. Asi se jí zdá o matce, pomyslil si Haso a rázem se pohroužil v sladký sen.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

o tom, jak rychle zkracovali zajatci Pardálí

soutěsky cestu vedoucí ke svobodě

„Tak co myslíte, půjdeme se podívat na naše nové obydlí, nebo půjdeme na vinobraní, anebo budeme odklízet sníh?“ ptal se Ašot kamarádů, když za svítání vycházeli ze sluje.

Byl to osmadvacátý den jejich zajetí.

„Jíst hrozny je mnohem snazší, ale musíme se pustit do toho, co je nesnadné,“ řekl Gagik.

„Také si to myslím, Gagiku. Chtěl jsem vás jenom vyzkoušet. Myslím, že bychom dnes měli pracovat na odklízení sněhu až do setmění.“

Sargis se zvedl, opíraje se o hůl, a popošel pár kroků, kulhal a hekal.

„Jak dlouho budu ještě bez práce?“ zeptal se rozpačitě. „Jak dlouho se ještě nechám od vás živit?“

Ašot se usmál. To je naše největší vítězství, řekl si v duchu.

„To nevadí, Sargisi! Uzdravíš se a budeš zase pracovat,“ odpověděl měkce. „Ostatně, hlídáš naši nemocnou, to je přece taky práce, ne?“ dodával a Šušik si radostně pomyslela: Ašot se taky už mění…

„Ne, už nechci být darmožroutem. Dopravte mě nějak na vinici a budu trhat hrozny.“

„Ať trhá a nají se dosytosti. Co na tom?“ radil Gagik.

„Ale když bude chodit, to mu jablko v koleně zase vyskočí,“ namítal ranhojič Haso.

„Co dělat, musíme ho tam donést. Šušik, nebudeš se tu sama bát?“ zeptal se Ašot.

„Ne, vždyť budete pracovat přímo naproti. Jen jděte! Budu se trochu vyhřívat na sluníčku a něco si přečtu. Už se mi stýská po čtení.“

„A budeš poslouchat, jak zpívají koroptve, viď! Opravdu, každý nám může jenom závidět, jak si žijeme. Ašote, kdyby se nám nestýskalo po mamince, komu by se odtud chtělo. Šušik, rozdělej si před jeskyní oheň a sedni si k němu! Tak, hýbejte se! A kdopak z nás potáhne toho dlouhána, já, nebo Haso?“

Složili Sargise na vinici a nechali ho o samotě. Nalámali klestí z uschlé révy a rozdělali velký oheň. Podobný oheň rozdělali i na Čertově stezce.

Kouř stoupal teď od jeskyně. Soutěska se naplnila dýmem z ohňů. Teď každá šelma uteče.

Sargis se neměl čeho bát. Kamarádi pracovali na protějším svahu, nedaleko od něho. Gagik odhazoval z pěšiny sníh s okázalostí a velikým rámusem.

Sargis se snažil nemyslet na nebezpečí a začal trhat hrozny. Vytahovat zpod sněhu zmotané a spletené větve vinné révy nebylo lehké. Keře nebyly zastřihovány a větve vyrostly každý rok o metr a zapletly se do sebe. Vytahovat je ze sněhu bylo pro Sargise dost namáhavé a bylo třeba hodně trpělivosti. Kromě toho noha ho stále ještě bolela, a ani ránu na lokti neměl ještě zahojenou. Ale je to jeho první práce, kterou koná od té doby, co se octl v Pardálí soutěsce, a ještě k tomu je to práce pro kamarády. Toto pomyšlení mu dodávalo sil i trpělivosti.

Seděl na kameni, odpočíval a prohlížel si natrhané hrozny. Většinou byly uschlé, scvrklé a šťáva v nich zhoustla. Některá zrnka uschla na keřích a podobala se hrozinkám.

Sargis si pochutnával na hroznech. Sám si s údivem povšiml, že pro sebe trhá horší hrozny a lepší že klade stranou. „Pro Šušik. A tenhle je pro Ašota; kdyby jeho nebylo, byli bychom zahynuli,“ šeptal si a vybral největší hrozen. „A co Haso? Vždyť jeho hůl mě uzdravila. Nebýt té hůlky… Ne, hůlka s tím nemá co dělat. Kamarádi by jistě přišli na něco jiného. Haso je prostý a hodný kluk. Tenhle hrozen je pro něj. A Gagik? Píchá jako vosa, ale má dobré srdce. Tenhle hrozen bude pro něho.“

Náhle bylo slyšet šramot a ze sněhu vyrazilo jakési šedivé přikrčené zvíře. Rychle našlapovalo na krátké nohy a neohrabaně se kymácelo ze strany na stranu. Pospíchalo ke skaliskům. Trochu se podobalo medvědovi, takže Sargis polekaně vykřikl:

„Pozor! Medvěd! Medvěd!“

„Chyť ho za ocas, já už běžím,“ ozýval se Gagik.

„Neboj se! To je jezevec! Šel na hrozny!“ uklidňoval Sargise Ašot. Viděl zvíře z dálky a poznal je.

Kdyby to bylo blíž! Obklopili by zvíře a utloukli je klacky! Na podzim jsou jezevci vypasení a tuční.

Ašot vzal lopatu na rameno a pustil se dolů, ale po několika krocích se zastavil. Vyplašené zvíře už vyběhlo z vinice a zmizelo kdesi mezi skalisky.

„Škoda!“ poznamenal Ašot.

Jezevec. To je ale ostuda! uvažoval Sargis. Ašot by se ho jistě nelekl a Haso také ne. Jenom Šušik by se polekala jako on. Jaká ostuda! Jak je krásné být nebojácný! Cítil se zahanben. V uších mu ještě zněl jeho žalostný výkřik: Pozor! Medvěd! Medvěd!

Teď asi Gagik říká: Chudák! V jezevci viděl medvěda. Proč není tak srdnatý jako jeho kamarádi!?

Jestli tady zůstaneme dlouho, tak se jistě změním, usoudil Sargis, ale sám se té myšlenky hrozil. Má přezimovat v takových nehostinných místech. Tolik se mu stýskalo po měkké posteli, po maminčině kuchyni. Ale sklad? Ne! Samotné slovo sklad v něm vyvolávalo nějaký nepříjemný pocit. S tímto slovem je pro něho a jeho otce spojeno něco ponižujícího.

Přemluvím otce, aby toho nechal. Ať si vezme do ruky kosu nebo ať jde pracovat na zavodňování. Poprvé v životě cítil, že se postaví proti svému otci a proti řádu, v němž byl vychován.

„Sargisi, nemohl bys nám poslat dvacet porcí glukózy?“ volal shora Gagik.

„Pošlu vám padesát! Podívejte se, kolik jsem toho natrhal!“ odpověděl a radostně jim ukazoval kupu barevných hroznů.

„Mám před očima mlhu, nevidím, co ukazuješ!“ křičel Gagik. „Ach Ašote,“ šeptal, „kdyby tu byl aspoň kousíček chleba, hned by mlha zmizela! A dřív jsme si nedovedli černého chleba vážit!“

A volal znovu:

„Srdce mi puká, Sargisi, když vidím, s jakou námahou se živíš. Vždycky tě nasazují na nejtěžší práci! Posíláme ti na pomoc Hasa. Už se nám zastesklo po hroznech.“

Jindy by byl Sargis Gagikův žert přijal s pohrdáním, ale tentokráte se začervenal až po uši. Opravdu, kamarádi se vydávají v nebezpečí, pracují, aby prorazili cestu ke svobodě, a on si pochutnává na hroznech.

Když Haso přišel, rychle sebral polovinu hroznů a vrátil se ke kamarádům. Aniž to sám zpozoroval, zamířil nejdřív k jeskyni. Šušik seděla u vchodu s knížkou v ruce. Přiclonila si oči, aby lépe viděla.

„Já tady hrozny mám, proč je neseš?“ bránila se.

„Takové ale nejsou. Podívej se, jaká mají zrna! Když jsem je uviděl, hned jsem si pomyslil: Zanesu je Šušik, jinak by mi ani nechutnalo,“ řekl Haso a zasmál se.

Už nebyl tak rozpačitý jako zpočátku.

„Haso, to je dobře, že jsi už smělejší. Dej sem víno! To jsou opravdu krásné hrozny! Tenhle nechám mamince,“ něžně pravila Šušik, držíc v rukou hrozen, který se proti slunci třpytil jako rubíny. Potom dodala: „Vždyť zítra už budeme doma, viď, Haso? Vrátíš se zase na farmu. Ale já na tebe nezapomenu.“ Mluvila v dojetí a v očích měla slzy, jako by chvíle neodvratného rozloučení byla již nastala.

„Já na tebe také nezapomenu. Budu sedávat na vrcholu skály, budu hrát na šalmaj a vzpomínat na tebe.“

Přátelství, které vzniká uprostřed nesnází, není obyčejné přátelství. Je uzavřeno na celý život.

Všechno nasvědčovalo tomu, že tato noc bude poslední, kterou stráví ve vlhké a chladné jeskyni. Zítra večer už budou sedět doma u teplého krbu a budou vyprávět o podivných příhodách, které prožili.

Když Haso vstal, aby se vrátil ke kamarádům, Šušik se mu dívala na nohy, jež byly navlečeny jen do punčoch. Mlčky si zula Hasovy opánky a podala mu je. Haso si rychle zakryl mokré a namodralé prsty, které mu vyčuhovaly z punčoch, a rozpačitě zvolal:

„Nepotřebuju je. Já jsem zvyklý běhat ve sněhu bos.“

„Obuj si je! Já tu sedím, já je nepotřebuju,“ trvala na svém Šušik.

Haso si opánky obul a běžel pomáhat kamarádům, kteří podnikali poslední nápor na překážky, jež jim uzavíraly cestu ke svobodě.

Už zbývalo málo, tak málo, že Gagik potřásal hlavou a opakoval:

„Škoda! Škoda! Už nám nezbude čas, abychom chytali netopýry.“

A Haso se těšil, že se konečně vrátí k milovaným rodičům, ale zároveň mu naplňoval duši tichý smutek: musí se rozloučit se svými dobrými kamarády!

K večeru se v Pardálí soutěsce objevila další stáda divokých koz. Snad prchaly před vlky či přišly „na námluvy“. Tentokráte je nikdo neznepokojoval. Pásly se klidně na terasách, z nichž byl větrem odvát sníh, a když zpozorovaly některého z hochů, prchaly a půvabnými skoky mizely v skálách, které se nad nimi tyčily.

Když se v noci někdo z hochů probudil, slyšel někdy přímo u jeskyně dupot kopyt.To pobíhaly divoké kozy po skalních římsách, pod nimiž se otvíral vchod do jeskyně.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

o tom, jak se voda mění v led

a ten uzavírá cestu

Byl devětadvacátý den jejich zajetí. Když vyšli ráno z jeskyně, rozevřela se jim před očima nádherná podívaná.

Vyšlo Slunce a paprsky pozlatilo bílé vrcholky Velkého a Malého Araratu, ale údolí bylo ještě zahaleno lehkou ranní mlhou. Ve skalách spustily koroptve svůj ranní koncert a hoši poslouchali několik minut jako u vytržení.

„Pojďme, kamarádi! Je nádherný den. Dnes si konečně prorazíme cestu ke svobodě!“ slavnostně zvolal Ašot.

Všichni se zdvihli. Byli tak pevně přesvědčeni o tom, že v soutěsce tráví poslední den, že je ani nenapadlo podívat se do Poustevníkovy jeskyně, ani nepovažovali za nutné připravit si palivo, třebaže jim oheň uhasínal. Vždyť oheň již nebudou potřebovat. Večer se přece budou jistě už hřát doma u kamen a budou spát v měkkých postýlkách.

Myšlenka na domov je vzrušovala, ale nemluvili o tom. Jako by se báli, aby jim znovu neunikla svoboda, které se zmocňovali.

Večer, když ostatní už spali, Haso přinesl z vinice mnoho hroznů, vymačkal z nich šťávu a nalil ji do hliněné nádoby, kterou vyrobil Gagik. Nikdo se jí však nedotkl. Rozhodli se, že teprve až cestu prorazí, připijí si na počest svobody a prázdné nádoby že pak vezmou s sebou domů jako památku na dny, které prožili v jeskyni.

„A což naše pravěké nářadí a zbraně?“ ptal se Gagik. „Nevezmeme si je teďko s sebou na pracoviště, abychom se jimi pochlubili potom ve vsi?“

„A už se nevrátíte?“ ptala se Šušik a srdce se jí zachvělo při této otázce.

„Samozřejmě že se vrátíme. Napijeme se vína a potom vás oba vezmeme s sebou,“ odpověděl Ašot. „Ale teď si s sebou už vezmeme, co budeme moci.“

Vzali si s sebou zbraně, nářadí a šaty. Sargis toužil zúčastnit se práce aspoň posledního dne, a proto se zvedl, opíraje se o hůl. Ale když vykročili, Ašot řekl:

„Zůstaň tady! Jsi ještě slabý.“

Zůstat? Rád by zůstal, vždyť i když byl zdráv, byla pro něho práce těžkým břemenem, natož teď, když se mu krk protáhl a nohy mu klesaly.

Ale znovu se cítil zahanben něhou, s níž se choval někdejší jeho odpůrce. Vzpomněl si, jak na schůzích vždycky vystupoval proti Ašotovi. Vzpomněl si na to všechno, a klidně se dívaje Ašotovi do očí, odpověděl:

„Ne, půjdu. Snad vám budu moci být v něčem užitečný.“

Vydali se na cestu s velkou důvěrou a s velkými nadějemi. Šli s jistotou vítězů. Šli s jásajícím srdcem. Ale brzy se ukázalo, že jejich radost je předčasná. Za teplého dne sníh roztál, stezka se naplnila vodou a v noci umrzla. Místo měkkého sněhu byl na stezce modrý, kluzký led.

Spustili bezvládně ruce. Rána byla tak prudká, že chvíli stáli jako zkamenělí. Tak nečekaná překážka! Včera se radovali, když spatřili, že sníh roztál už i na západním svahu a praménky se řinou přes Čertovu stezku dolů do rokle. Koho by bylo napadlo, že to neočekávané štěstí se promění v neštěstí. Za jedinou noc přišla vniveč celotýdenní práce. Místo sněhu, jenž byl odklizen, zatarasil teď cestu led a stál tu proti nim jako nepřítel ještě úpornější a houževnatější.

Co dělat? Mají napnout síly a vzdorovat novému nepříteli?

Složit ruce do klína nemohou. Hoši, ztvrdlí svými neúspěchy, se pustili do boje s ledovými okovy, které obepínaly stezku.

„Gagiku, tluč do něho pořádně a nepovol!“

Kde by nabral Gagik ve svých vyzáblých pažích tolik sil, aby zdvihl těžkou kamennou sekeru a udeřil do vrstvy ledu!

Ale byla to krásná podívaná: rozdrobené kusy ledu se sypaly dolů a led zvonil, jak padal do rokliny.

Střídali se, až došli k místu, kde ze skály, která se skláněla nad stezkou, nevisely už rampouchy, ale ledové pilíře. Místy se zdálo, že potůčky, jež tekly přes cestu, zkameněly.

Zastavili se. Byli unaveni a zoufalí.

„Co jste tak zesmutněli? Nač jsme dělali tohle nářadí?“ zvolal Ašot a kamennou palicí začal mlátit do ledových sloupů a drtil je a díval se za nimi, jak se sypou do propasti. Ale Gagik, pokaždé když mávl palicí, zdvihl hlavu k nebi a zamručel:

„Copak dneska to pitomé slunce nevyjde?“

„Dělej, dělej! Nekoukej pořád do slunce, zkazíš si oči,“ napomínal ho Ašot.

Výborná rada, jen co je pravda: nedívej se, nepátrej, kdy přijde čas oběda, nezajímej se o to, kdy přinesou hrozny!

Konečně, když slunce dosáhlo vrcholu, Gagik zarazil palici doprostřed stezky a zeptal se Ašota:

„Vidíš, jak je stín už krátký?“

„Vidím, vidím,“ zasmál se Ašot, utřel si pot s čela a volal dolů: „Haso, přines oběd!“

„To je moudrá řeč, a ne pořád: Tluč do toho, tluč! To jsou taková hrubá slova! Ani slyšet je nemohu!“

Pracovali od rána do večera a chvílemi se jejich tváře rozzářily nadějí a chvílemi zas hasly nejistotou. Ale ráno, když přišli do práce, zjistili, že celá jejich včerejší lopota byla zbytečná. Voda stékající s hor zaplavila stezku a v noci zase zamrzla, takže cesta, kterou si prorazili s tak velkou námahou, byla znovu uzavřena.

Tentokráte našli účinný prostředek. Večer rozprostřeli po pěšince větve a ráno, když přišli, shledali, že voda pod větvemi zmrzla a tím vznikla pěšinka, na které nikdo nemohl uklouznout. Led pevně držel větve, jež byly položeny na pěšině.

Očišťovali stezku a kladli na ni větve, až došli k rozsedlině, přes niž s úzkostí přeskakovali, když vstoupili do Pardálí soutěsky. Teď byly okraje zledovatělé a nebylo možné ji přeskočit. Přinesli dvě dlouhá polena a položili je přes rozsedlinu. Na ně nakladli větve. Vznikl můstek, jehož okraje se za nočního mrazu pevně přilepily k vlhké skále.

Práce šla vesele kupředu, ale pojednou vznikla nová vážná překážka. Voda shora prýštící postupně zamrzala a ledová námraza ucpala tunel.

„To je pěkné nadělení!“ zvolal Gagik. „Musíme se vrátit do jeskyně a čekat do jara.“

Ašot na něj zlostně pohlédl.

„Když už sám jsi takový slaboch, tak nekaž alespoň náladu ostatním!“

Po chvilce dodal, tentokráte už méně přísně:

„Copak nevíš, že máme před sebou celou zimu? Myslíš, že by všichni mohli vydržet ledové mrazy? Vezměte palice a tlučte do ledu! Do večera tunel prorazíme. Spolehněte se!“

Práce se zase dařila, zase se přiblížila vytoužená chvíle osvobození! Teď už se jistě dostanou ze sluje, zítra nebo pozítří! Jaká jiná překážka by se mohla objevit?

A tak přes den vždy drtili led, který jim uzavíral cestu ke svobodě, potili se, trmáceli, zoufali a doufali, ale večer při světle louče někdy čítali knihy, ale nejčastěji naslouchali sladkým písním pasáčka Hasa.

Jednoho večera, když Haso napsal uhlem na kůru poslední písmeno arménské abecedy, z radosti zazpíval písničku, kterou věnoval své učitelce:

„Na našich lukách je tisíc potůčků,

tisíc květů,

ale ani jeden se nepodobá tobě,

milá Šušik!“

„Výborně, Haso, výborně!“ ozývalo se ze všech stran.

Tleskali a volali, křičeli, ale Haso se už nezačervenal.

Už si tolik zvykl na své kamarády i na Šušik, že se zbavil všech rozpaků.

„Už se otrkal!“ řekl Gagik.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

o tom, jak blízko a jak daleko byla svoboda

Nazítří kvečeru se počasí náhle změnilo. Od západu táhly mraky a zahalily oblohu. Setmělo se. Vál mrazivý vítr.

Byli tak uříceni a unaveni, že je vítr div nestrhl z úzké pěšiny.

„Co myslíš, Haso? Vítr zametá, čeká asi sníh?“ tázal se Ašot.

„Ano, v noci bude sněžit,“ odpověděl Haso.

Ašotovi klesly ruce. Tak tedy stezka, kterou s takovou námahou vyčistili, bude zase zaváta!

Přišel Gagik, pomáhal dopravit do jeskyně Sargise i s hrozny, které natrhal.

„Co jste se tak zakabonili?“ tázal se.

„Asi bude padat sníh,“ odpověděl Ašot smutně. „Pojďte, dáme se do toho, ať se dostaneme aspoň o dvacet kroků dál. Změřil jsi, Gagiku, kolik jsme toho od rána udělali?“

„Čtrnáct metrů, šest centimetrů a dva milimetry.“

Od Gagika se nikdy nic vážného nedovíš.

Sebrali poslední síly a znovu se pustili do práce.

„Kdoví, možná že naštěstí se Haso tentokrát zmýlí,“ dodával Ašot mysli i kamarádům. Haso mlčel. Nechtěl zarmucovat své kamarády, ale tušil, že brzy začne sněhová bouře.

Měl pravdu. Divoká horská příroda přerušila jejich práci. Náhle se zdvihla vichřice a suché, ostré vločky začaly bodat chlapce do tváří.

„Kluci, už toho mám dost, ať se děje co chce, jdu pryč a přivolám pomoc z vesnice,“ prohlásil Ašot, vzal hůl a vykročil vpřed.

„Stůj! Nedělej hlouposti!“ zvolal Gagik a chytil ho za šos.

„Ty asi nevíš, že nevydáme-li se na cestu, zůstaneme tady celou zimu? Teď už začíná zima, tenhle sníh už neroztaje. Ne, já jdu! Vraťte se do jeskyně a čekejte. Za tři nebo za čtyři hodiny přijde pomoc.“

Ašotovu tvrdošíjnost dobře znali. Co si usmyslí, to provede, i kdyby ho to mělo stát život. Co počít, ať tedy jde. Kdoví, možná že jedná správně.

Pěšina, jak už víme, vypadala jako římsa, ale teď ji sníh tak zasypal, že splývala se srázy. Kde nebyla umrzlá, dalo se po srázném povrchu jít. Ašot se bořil do sněhu na každém kroku, ale zabořit se znamenalo udržet se na pěšině. Jediné nebezpečí bylo, že pod sněhem

mohla být skryta průrva nebo že stezka mohla být na okraji odervána a mezera zasypána sněhem.

Ašot si razil cestu holí, zkoušel, kam má stoupnout. Opíral se o hůl a zvolna kráčel vpřed. Hlavu měl obrácenou vlevo a nespouštěl zrak ze skály, která se příkře tyčila po levé straně.

Všichni stáli jako zkamenělí a sledovali ho se zatajeným dechem. Nevzdálil se od nich ještě daleko, když se přihodilo to, čeho se tolik obávali. Udělal krok, ale pod sněhem nebyla pevná půda. Okraj stezky byl v těchto místech patrně oderván. Ašot se nemohl udržet, protože nenašel pod sněhem oporu, upadl a zabořil se obličejem do sněhu. Hůl mu sletěla s hlukem dolů do rokle, Ašot sklouzl do hlubiny, ale zachytil se okraje skály a zůstal viset nad propastí.

„Drž se skály! Pevně se drž!“ vykřikl Gagik zděšeně a hnal se vpřed.

Zbytečné bylo varovat Ašota. Oběma rukama se chytil balvanu, který vyčníval na pokraji stezky, pevně jej svíral a oběma nohama visel nad propastí.

Jestliže se balvan neutrhne, může se Ašot několik minut udržet.

Haso zpozoroval, že se Gagikovi rozčilením třesou nohy a zuby mu cvakají. Takhle by mohl věc ještě zhoršit. Kde se v Hasovi vzalo tolik chladnokrevnosti a vůle! Vzkřikl:

„Stůj, já tam půjdu!“ Rozběhl se po okraji skaliska, sklonil se nad Ašotem a chytil ho za rameno.

Gagik také přiběhl a popadl Ašota za druhé rameno, ale pořád ještě se třásl, nemohl se vzpamatovat ze svého zděšení.

„Ašote, nehýbej se, nepouštěj se, nebo nás stáhneš s sebou,“ přikazoval Haso, jenž navenek zachovával klid. „Gagiku, vzepři se pevně nohou o skálu, abys nesklouzl! A teď budeme společně táhnout. Hop, hola, hop!“

A poslední „hop“ zvolal Haso radostně a slavnostně. Po chvilce s pláčem i smíchem objímali a líbali kamaráda, který unikl smrti.

„Sedněme si, nebo samou radostí spadneme všichni do rokle,“ radil Gagik.

Sedli si na zem a dlouho mlčky seděli a naslouchali jen vzrušenému tlukotu svých srdcí. Pomalu se uklidňovali. I Gagika přešlo nervózní chvění. Ale stále viděl před sebou v duchu Ašota, jak visí nad bezednou propastí.

„Vraťte se, já se vydám na cestu!“ poroučel Ašot zvedaje se.

Gagik ho zděšeně chytil za ruku.

„Jsi sice náš náčelník, ale tentokráte se ti nepodřídíme,“ prohlásil s rozhodností.

Ašot váhal. Ke svobodě zbývalo jen pár kroků. Naproti ní stála zima plná strádání a utrpení, zima, která je všecky může zahubit. Co si počnou bez potravy! I kdyby měl těch dvacet kroků lézt po čtyřech, půjde a bude si sníh odhrnovat rukama!

Ale smrtelný strach, který prožil, ho ještě zcela neopustil, a proto se Ašot nakonec podřídil vůli svých přátel.

Už jen tak málo! Svoboda byla již tak blízko, a přece tak daleká.

Vraceli se mlčky do Pardálí soutěsky po stezce, kterou již očistili, ale kolem nich zuřila vichřice a opírala se do nich tak prudce, že je div neshodila do propasti. Došli až k tunelu, sehnuli se, vstoupili do něho a bořili se do sněhu. Vítr zasypával tunel sněhem.

„Dokud v našich žilách proudí mladé víno, musíme odvážně projít tunelem,“ dodával Gagik odvahy ostatním. „Nebojte se, všechno dobře dopadne!“

Začal zoufalý boj mezi zuřivou vichřicí a vysílenými chlapci. Jako krtci, kteří si ryjí podzemní chodby, odhrnovali sníh rukama a lezli vpřed, až se konečně dostali ven. Ale vyjít z tunelu kupředu bylo nemožné. Setmělo se, pěšinu nebylo vidět a vichr smíšený se sněhem skučel po skaliskách.

„Schováme se tady,“ navrhoval Ašot. Po pravé straně se skalní stěna v jednom místě skláněla a tvořila doupě, v němž se skrývaly divoké kozy. Byla tu dutina, v níž strávili první noc svého pobytu v Pardálí soutěsce. Vlezli tam, přitiskli se těsně jeden k druhému a třásli se zimou celou noc. Věděli, že dokud sněží, nezmrznou. Oblohu pokrývala mračna, a mráz k nim tedy nemohl proniknout.

Nelze říci, že by úděl chlapců byl té noci záviděníhodný, ale nebyl zoufalý. Prožili již dost nocí, které byly ještě horší než tato. A nedávno visel Ašotův život na vlásku. Jak by se jim tedy mohl zdát měkký a teplý sníh nesnesitelný! Marně se neříká, že ten, kdo se dostane z bláta, louže se nebojí.

Chvílemi, když se vánice trochu ztišila, ozývalo se zdola ze soutěsky ustrašené Sargisovo volání:

„Ašote, Gagiku, kde jste?“

„Nebojte se, nic se nám nestane!“ odpovídal Ašot. Sargis však patrně nic neslyšel a neustále pronikavě křičel; vlastně Šušik mu asi nedala pokoje.

„Tady jsme! Tady jsme!“ křičel Ašot ze všech sil.

„Pojďte! Proč nejdete?“

„Cesta není volná! Spěte! Přijdeme ráno! Spěte klidně! Přespíme v jeskyni!“

Byla to hrozná noc. Vše bylo zahaleno mlhou a metelice neustávala. Sněžilo bez ustání. Sníh zasypával každou štěrbinu a každou jamku. Budou se muset znovu vracet do rokliny po skalních srázech úzkou pěšinkou, po níž zkušený lovec Aram dokonce i za dobrého počasí chodíval pln bázně.

Jedenatřicátého dne hladoví hoši po usilovné námaze očistili znovu zasypanou stezku a sestoupili dolů do soutěsky.

U vchodu do jeskyně stál Sargis. Vypadal jako kamenná socha pokrytá sněhem. Div neplakal nad svou nemohoucností, nad tím, že nemá dost sil, aby pomohl kamarádům a přinesl jim jídlo.

Šušik neustále naříkala. Volala, aby nepospíchali a aby dávali pozor. Když si jen pomyslila, že někdo z nich může uklouznout a zřítit se ze skály, dala se pokaždé do pláče.

Byl to neklidný den, plný velkých zážitků. Nebezpečí však už minulo. Byli všichni znovu pohromadě ve své jeskyni a hltavě se vrhli na víno, které jim přinášel Sargis.

„Jste zdrávi? Nenastydli jste se?“ ptal se starostlivě Sargis. „Celou noc jsme nespali, pořád jsme mysleli na vás.“

„Nemocní nejsme, ale zdraví také ne,“ usmál se Ašot.

Loupalo mu v zádech, tělo měl jako rozlámané a bolela ho hlava, jak v noci prokřehl. Haso a Gagik se necítili o nic lépe. Gagika píchalo v boku a těžce dýchal a Haso měl zdřevěnělé nohy, neboť je měl v noci vystrčené ven z jeskyně.

„To nic není. Ohřejeme se a všechno přejde,“ utěšoval se Ašot. „Jakpak je tobě, Šušik?“

„Kdepak sis roztrhl kalhoty?“

„To je jenom ventilace,“ odpověděl stručně Gagik za Ašota.

Hrozny, které jedli, jim připadaly jako rajské plody. Když jich snědli tolik, že zahnali hlad, Gagik si usmyslil, že musí smutné kamarády rozveselit.

„To je dobře!“

„Co je dobře?“ divil se Ašot. „Přišla znovu chumelenice, a ty řekneš: to je dobře.“

„To je dobře, že pěšina je zase neschůdná. Představ si, Sargisi, že jsme našli dům. Ne, to není dům, to je hotový palác. Tam se dá v zimě krásně žít. Jsou tam dveře, okna… Je v něm plno vypasených netopýrů. A teď si představte, že náš moudrý pohlavár chce tady všechno to pohodlí nechat a jít domů! Ne, takovou hloupost neudělám. Půjdu, teprve až sním posledního netopýra.“

„Ašote, opravdu je tady nějaký dům a něco k jídlu?“ ptal se Sargis.

„Je. Nějak to přečkáme, nebojte se!“

Unikli smrti a konečně zase seděli u ohniště. Sníh se stále sypal a nastala zima.

KAPITOLA DVACÁTÁ

o tom, jak strávili zajatci Pardálí soutěsky

první zimní den

Stalo se tedy, že naši zajatci ve své tísni upadli do tísně ještě větší. Teď už zůstali nadobro uzavřeni v Pardálí soutěsce a rázem se zhroutily jejich naděje na osvobození. Nyní už je zřejmé, že tu zůstanou uvězněni až do jara. Na to, že přijde pomoc zvenčí, se nemohli spoléhat; vždyť ve vsi jistě nikoho nenapadlo, že by mohli být uvězněni v některé z nedalekých soutěsek.

Přestože se octli v tak bezvýchodné situaci, musíme říci, že všichni, až na Šušik a Sargise, přijali rozhodnutí, že musejí zůstat uvězněni v soutěsce až do jara, celkem statečně, jako neměnnou skutečnost, a rychle se s tím smířili.

Když přišel první sníh a ukázalo se, že pomoc nepřijde, zmocnila se jich hrůza a zoufalství, ačkoliv bylo ještě teplo, sníh tál a byly velké naděje na vysvobození. Ale teď, ačkoliv vůbec nebylo naděje na to, že budou brzy vysvobozeni, nikdo z nich nenaříkal. Dívali se zimě do očí statečně, téměř bojovně. Pardálí soutěska je postihla mnohou bědou, ale přežili ji, a to něco znamená. Vždyť konec konců mají nyní velkou zkušenost v boji se zimou. Jejich těla přivykla tvrdému životu v jeskyni, chladu a nedostatku. A hlavně nyní vědí, že nezahynou, kdežto v prvních dnech měli pochybnosti. Důvěra vznikla a zakotvila jim v duši uprostřed neštěstí, v boji s krutou přírodou. Až do nynějška je Pardálí soutěska nemohla zdolat. Příště taky ne. Dokonce i Šušik a Sargis byli teď docela jiní než tehdy, když přišli do soutěsky.

Ašot o tom všem vyprávěl pevně a pln rozhodnosti.

Obrátil se ke svým kamarádům a řekl:

„Musíme se připravit na to, že tu strávíme celou zimu. Budeme k tomu potřebovat především vůli a vytrvalost. Budeme-li mít pevnou vůli, budeme mít i potravu. Prozatím máme hrozny i maso. Zítra seženeme něco jiného. Nevím co, ale seženeme to. Hlavní věc je nezoufat a nepodlehnout. Zítra se přestěhujeme do nového obydlí…“

„Přesně řečeno: do našeho zimního obydlí, protože letní byt nepotřebujeme,“ dodal Gagik.

Ašot pokračoval:

„Až se přestěhujeme…“

„Špatně se vyjadřuješ, Ašote, musíš říci: až si budeme pochutnávat zase na pečínce…“

„Co je to za pečínku? Co to vlezlo Gagikovi do hlavy?“ zlobila se Šušik, která po uzdravení rázem zatoužila po pečínce.

Gagik dodával:

„Měj strpení, Šušik! Zavřel jsem je jako kuřátka do kurníku a ucpal jsem dvířka, aby neutekli. Ašote, vždyť moje kazajka zůstala v našem novém obydlí… visí v bufetu…“

„Já těm povídkám o pečínce moc nevěřím,“ popíchla ho Šušik, ale přitom by byla ráda, aby se mýlila.

Počítala správně. Gagik vyskočil z místa a prohlásil důstojně:

„Copak jsem myslivec nebo syn myslivce, abych lhal? Připravte rožně! Teď přinesu kuřátka bezpeřátka…“

Gagik se vychloubal, ale sám se bál vzdálit se ze sluje. Haso už dávno poznal, že Gagik patří k těm chlapcům, kteří se snaží chvástavými řečmi zakrýt strach. Věděl to, ale nedával to najevo.

„Mohl bych ti pomoci?“ tázal se skromně.

„Nač bych potřeboval pomocníka?“ prohlásil Gagik hrdě. „Ačkoliv, počkej, mohl bys mi pomoci nést kuřátka. Vezmi s sebou brašnu. Ne, pomocníky vůbec nepotřebuji. Ale, Ašote, kdyby tě to zajímalo, můžeš mě doprovázet.“

Tak se Gagikovi podařilo utajit strach a získat společníky na výpravu do neznámé jeskyně.

Museli prozkoumat příbytek někdejšího majitele vinice. Předešle si jeskyni ve tmě nemohli prohlédnout a ani se valně nezajímali o dědictví, které jim zanechal její tajemný obyvatel; myslili jenom na Čertovu stezku. Ano, včera šlo o něco jiného, včera se chystali k návratu domů.

Když přišla nová vánice a začalo být zřejmé, že jsou nadobro odříznuti od světa, ocenili teprve význam vinařova obydlí. Na něm do značné míry závisí jejich záchrana, v něm jistě naleznou alespoň nejnutnější pohodlí, nářadí a nádobí.

Proto byl Ašot tak netrpělivý. Vzal jedlové smolné větve, které Sargis připravil a sušil na louče, a vyšel z jeskyně. Gagik a Haso vzali s sebou hořící polena a mávajíce jimi sestupovali do soutěsky a za chvíli zvolna kráčeli vzhůru.

Jakmile otevřeli dveře, hned si všimli začouzeného kotlíku, který se válel v koutě. V něm trčela velká dřevěná lžíce.

Ještě že se mnou šli kamarádi. Copak bych se sem odvážil sám? Srdce by se mi rozskočilo, pomyslil si Gagik, když pouštěl Ašota, aby šel napřed, a prohlédl si kotlík, který uvnitř zezelenal.

„Tak v tomhle si majitel vinice vařil. A tohle byl jeho talíř.“ Zdvihl misku, která ležela v koutě.

Kotlík! Miska! Dostali nevýslovnou radost. Teď mají do čeho dávat vodu a v čem vařit. Vynesli rezivý kotlík na světlo a na prahu jeskyně ohledávali ze všech stran kotlík i hliněné hrnce a byli nadšeni.

„Podívejme, co tu ještě je… Musíme najít pilu; Ašote, víš, jak jsme viděli přepilovaný kmen,“ volal Gagik. „Až najdeme pilu, budeme mít dostatek dříví!“

V tom okamžiku neslyšným a křivolakým letem vylétlo ven otevřenými dveřmi ptáče, a za ním druhé, třetí, čtvrté.

„Ach, pečínka mi uklouzla,“ zvolal Gagik, vrhl se ke dveřím, zavřel je a přitiskl se k nim zády.

Když vzhlédl, spatřil ve světle pochodní u stropu řadu vypouklých předmětů, které vypadaly jako vlaštovčí hnízda. Pojednou se jedno z těchto „hnízd“ odlepilo od zdi, rozevřelo křídla a začalo kroužit v jeskyni.

„Vzbouzí je světlo. Haso, dej pochodně trochu stranou!“ vzkřikl Ašot.

Plameny pohasly. V jeskyni bylo tma. Hasovi se zdálo, že je obydlena ďábly. Otevřel nůž, jehož ocel se tlumeně zaleskla v přísvitu dohasínající louče. Teď se ani nehnou! uklidňoval se Haso. Otec mu totiž vyprávěl, že se čert bojí nabroušené oceli.

„Pojďme!“ navrhoval Ašot.

„Nedělej mi ostudu! Vždyť jsem se chlubil před Šušik,“ prosil je Gagik.

„A co budeme dělat? Sundat je se stropu nemůžeme, je to moc vysoko. Máme postavit ke zdi nějaký trám? Ale kde ho vzít?“

„Nevím, chyťte jich pár nějakým způsobem! Odnést a dát je Šušik, to si vezmu na starost já. Dokonce i sníst bych je dokázal sám.“

Hoši se dali do smíchu.

„Já taky nepůjdu bez kuřátka. Dokud Šušik nebude mít kuřátko, nebudu mít klid!“ prohlásil stručně Haso. „Rozumíte? Vždyť tolik touží po pečínce!“

„Rozumíme, nejsme tak tupí. Ašote, říkáš, že potřebujeme nějaký trám,“ řekl Gagik. „Cožpak já a ty na to nestačíme? Pojď, já ti stoupnu na ramena a Haso zase stoupne na ramena mně…“

Souhlasili beze všech okolků. Postavili se ke stěně a vylezli si jeden na druhého. Haso nahmatal rukou netopýry, kteří viseli nejblíže. Otřásl se odporem, když se dotkl jejich měkkých tělíček.

Nacpal netopýry do brašny, kterou měl přehozenu přes záda; přitom s údivem pozoroval, že žádný z nich se nepokouší zachránit se, ba ani se v brašně nehýbají.

To jsou chytrá zvířátka, uvažoval a seskočil na zem.

„Neupláchnou nám, když vyndám kazajku z díry nade dveřmi?“ zeptal se Gagik.

„Ne, spí pevně. Ti, co se probudili, už dávno odletěli, a tihleti tvrdě spí,“ vysvětloval mu Ašot.

Gagik si venku oblékal kazajku a něžně s ní rozprávěl.

„Ubožáčku, ty bys tady zmrzla beze mne. Pojď se ohřát na mých zádech.“

„Tak co, přinesl snědý hoch kuřátka, nebo ne?“ zvolal Gagik hned jak vstoupil do jeskyně. „Šušik, čestné slovo, našli jsme ti takový kotlík a takovou misku, že bych ji nevyměnil za celý svět!“

„To je skvělé,“ zaradovala se Šušik. „A přinesl jsi opravdu kuřátka?“

Jakmile však spatřila v brašně spící netopýry, obalené mázdrou, s odporem se odvrátila.

„Požírají jenom hmyz stejně jako ptáci. Mají výborné maso!“ přemlouval ji Ašot.

Ale Šušik ne a ne, že prý se takové stravy ani netkne.

Netopýři spali tak pevně, že se neprobudil ani ten, kterého Gagik v rukách převracel při svitu ohně.

Netopýři se ze všech stran zabalili do kožených blan svých křídel, tak jako se lidé zabalují do pláště, když prší nebo když nechtějí, aby je někdo poznal. Z obalů jim vyčnívaly jenom tlapky s ohnutými ostrými drápky, jimiž se věší na strop. Ašot vzal netopýra do rukou, opatrně mu rozevřel křídla a vysvětloval kamarádům, jak netopýr přikrývá a uzavírá své čichové, hmatové a sluchové orgány blánou. Opatrně rozvíjel blánu a ukazoval ji. Netopýr měl dokonce i nosní dírky obaleny zvláštním pouzdrem.

Když rozprostřel Ašot netopýří blány, spatřili světle šedé tělíčko s hnědým odstínem na zádech. Netopýr se probudil a zatřepetal se Ašotovi v rukou.

„Tak, teď necháme vyučování, je čas k večeři,“ rozhodl Ašot, když zpozoroval netrpělivý výraz svých posluchačů.

Nejtěžší bylo dočkat se rozhodnutí. Všechno ostatní probíhalo velmi rychle a v několika minutách houstla pod klenbou jeskyně s kouřem i vůně pečeného masa. Pasáček Haso a Gagik, obdaření vrozeným kuchařským nadáním, byli zřejmě schopni upéci maso v pěti minutách.

I toto jídlo snědli s ohromnou chutí. Nejlepší kousky ovšem přidělili Šušik. Ani ona si nedokázala jídlo odříci. Měkké a tučné maso neobvyklé pečínky jim velmi chutnalo nejen proto, že byli velmi hladoví, nýbrž i proto, že netopýra chytili v době, kdy jsou nejtučnější.

Úspěšná kořist opět zvýšila jejich naděje na to, že se jim podaří přečkat zimu.

„Když si dáme pozor, aby nám ti ptáčkové neuletěli, budeme mít pečeni celou zimu, každý den,“ řekl Ašot. „Musíme jenom uvažovat o tom, jak to zařídit, abychom se ubytovali v té bezpečné jeskyni, ale abychom přitom neprobudili netopýry. O tom si promluvíme zítra. A co teď? Jak zabijeme čas? Neměli bychom si něco přečíst?“

Ašot předkládal svůj návrh velmi opatrně, neboť se bál, aby nenarazil na odpor. Ale nikdo nic nenamítal. Ba i Šušik, která byla po jídle v dobré náladě, řekla:

„Víte, doma mě tolik nutili, abych se učila, že se mi knížky zprotivily. Ale předevčírem jsem se pustila do čtení. Gagiku, ty umíš hezky číst, přečti nám něco z čítanky!“

„Můj sladký hlásek se líbí každému, nedivím se proto, že se líbí taky tobě… Počkej, až se napiju malinového čaje. Nechápu, proč se zakládají čajové plantáže, když jsou na světě maliny. Ach, to je přece čaj! Kdo ho nepil, ten to nikdy nepochopí,“ žertoval Gagik a pochutnával si na nápoji, který uvařil z malinoví v hrubé hliněné nádobě, kterou sám zhotovil.

Když ukojil hlad i žízeň, poplácal si břicho a zvolal:

„Teď už mám čisté svědomí…“

Bezstarostnost nepředstíral pouze Gagik. Všichni se tvářili, jako by to, že stezku zavál sníh, neznamenalo nic zvláštního. Ano, vypadali veselí, ale vpravdě se v srdci každého z nich tajila úzkost. Všichni měli před sebou jednu otázku: přečkají krutou zimu v Pardálí soutěsce?

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

o tom, jak je někdy nevýhodné oddávat se

zimnímu spánku

Ještě se nerozednilo a již v jeskyni došla zásoba dřeva. Kolem dokola nebylo žádné palivo; kde je tedy vzít? Stromy v blízkosti jeskyně byly olámány a jako holé kůly stály proti větru, zmrzačené a znetvořené. Kam až rukou dosáhli, vše bylo olámáno a spáleno. Bylo třeba sekery, tu však neměli.

Zasypali oheň popelem, ulehli, přitiskli se k sobě a spali až do svítání. Leda blázen by vyšel z jeskyně dřív než ráno.

V noci vánice utichla. Neviditelná ruka jako by strhla z nebe mračna, která je pokrývala. Uhodil mráz a všechno ztuhlo.

Když se sníh, navátý u vchodu do jeskyně, zajiskřil pod prvními paprsky vycházejícího slunce, Ašot rozhodl, že je už na čase dát se do sbírání paliva.

Byl to dvaatřicátý den života v Pardálí soutěsce.

Vyšli z jeskyně a přimhouřili oči, všechno bylo pokryto kyprým bílým sněhem, hory jako by vyrostly do výšky a vyjímaly se jako bílé homole cukru proti azuru nebes.

Po pravé straně se tyčil mohutný Ararat. Byl svým zasněženým vrcholem podoben starému patriarchovi, který se pokojně dívá na syny a vnuky, jimiž je obklopen – na mohutné arménské hory.

„Divit se teď nemáme čas. Pojďme!“ zvolal Ašot a vyrazil.

„Počkej,“ zadržel ho Gagik. „Zapomněl jsi na našeho dobrého souseda, který má drápky jako kočka?“

Ašot nezapomněl, ale co počít? Kdyby měli aspoň jedinou louč, aby si ji mohli vzít s sebou!

„Šušik, hoď do ohně tu štěpinu a zafoukej do ní, aby bylo hodně kouře. Půjdeme! Nebojte se, v takový jasný den šelma nevyleze, nemá ráda světlo.“

„Já vás nechápu,“ rozčilovala se Šušik. „Mluvíte pořád o tom, že jste našli dům jako zámek, a přitom se tam neodstěhujete. Na co čekáte? Vždyť tady zmrzneme.“

„A ty bys chtěla, abychom plašili naše ptáčátka? Dokud je nesundáme ze hřadů, není na stěhování ani pomyšlení,“ vysvětloval Gagik. „Tak a jde se!“

Nohy se jim hned zabořily do sněhu a po zádech jim přeběhlo mrazení. A slunce vycházelo tak líně!

„Jděte za mnou a hlasitě křičte a pískejte!“ nařizoval Ašot. Ale Gagik ho cestou zadržel.

„Ašote, nejdříve bychom se měli postarat o jídlo, a teprve potom o dříví. Pojďte se podívat, jestli jsou naše kuřátka všechna pohromadě.“

Ano, strava je nejdůležitější věc. Sníh zasypal vinici, kořínky a bobulky. Jejich výživa teď závisí na netopýrech.

„Dobrá! Haso, přines oheň, alespoň větvičku,“ souhlasil Ašot a zamířil k tajemné sluji.

Netopýři spali. Ale jak je ulovit? Hoši mlčky uvažovali. Co když budou neopatrní a netopýři jim uklouznou? A to je velmi pravděpodobné, neboť nikdo z chlapců nevěděl, jak se netopýři loví, když jsou pohrouženi v zimní spánek.

„Vykouříme je, udusí se a spadnou,“ navrhoval Gagik.

„Dřív než se zadusí, probudí se a pak je už nikdo neuspí. Musíme je chytit ve spánku,“ namítal Ašot.

„Ne, zkusíme to s kouřem. Copak je můžeš chytat po jednom? Uděláme kouř a spadají nám na zem jako hrušky, všech pět set kusů najednou.“

„Gagiku, to je nerozumný návrh!“

„Prosím tě, nech si tu svou panovačnost!“ bouřil se Gagik. „Myslíš si, že jen ty všemu rozumíš. Nedovedeš se poradit s kamarády.“

„Tak dobrá, zkusíme to!“ řekl Ašot.

Vešel Haso s dýmajícím dřevem v ruce a za ním Šušik.

„Kdo ti dovolil vyjít ven v takovém stavu?“ zlobil se Ašot.

„Bojím se tam. Jakžtakž jsem se dobelhala, Haso mi pomohl. Proč tu sedíte potmě a neotevřete dveře? Co jste tu našli?“

„Počkej, hned uvidíš!“

Sebrali chrastí, ucpali v sluji všechny skuliny a rozžali oheň. Kouř se valil vzhůru ke stropu, ale netopýři se ani nepohnuli.

„Copak nevíš, že blánami mají zakryty i nozdry? Zřejmě ani nedýchají, jak by se tedy mohli udusit? Četl jsem v jedné knize, že ve spánku klesá teplota těla na osm stupňů. To znamená, že jsou sotva živi, jak by se tedy mohli udusit?“ tiše vykládal Ašot.

„Zkusme to ještě víc. Možná že přece jen trochu dýchají,“ šeptal Gagik.

Když kouř zhoustl, ozval se ve vzduchu lehký šelest křídel. Netopýři začali odlétat jeden za druhým uzounkou škvírou ve dveřích.

„Chytej! Chytej! Běda, kuřátka jsou pryč!“ křičel Gagik a zoufale se rozběhl ke dveřím, jejichž skulinami pronikalo zvenčí světlo.

Ale byly to skulinky tak úzké, že by se tudy sotva brouček protáhl, natož Gagikova kuřátka! Hoši byli zmateni a kolem nich se třepetali netopýři a ulétali ven.

„Kudy mohli prolézt, Ašote?“

Gagik rozpačitě pobíhal z místa na místo, až konečně zpozoroval, že se protahují uzounkými škvírami.

„Ucpěte je! Rychle! Ucpěte všechno, kudy prosvítá!“ křičel Gagik. „Nenechte tam dírku ani jako špendlíková hlavička!“

Ašot byl rozzloben na Gagika i na netopýry. Nesvědomití tvorové, copak nechápou, že na nich závisí život hladových dětí? Takovou skulinou utečou, že bys tam ani prst neprostrčil!

„Haso, uhas oheň! Rychle! Proč jsem ho poslechl… Zbytečně jsme je vyplašili.“

Když konečně byly všechny štěrbiny ucpány a oheň uhašen, hoši se poněkud uklidnili, ale litovali, co ztratili.

„Chtěl jsi chytit pět set kusů najednou! Už máš dost? Co?“ obořil se Ašot na Gagika.

Gagik byl zaražen. Kudy ti neřádi utekli?

„Ale takovou dírkou by ani brouček neprolezl. Jak se tamtudy mohli dostat ven?“ ptal se Gagik a ukazoval na štěrbinu ve dveřích. Sedli si ke stěně a uvažovali.

Ti, co nám upláchli, patřili asi k tomu nejmenšímu druhu, uvažoval Ašot. Věděl, že jsou netopýři maličcí jako brouci, a ten druh netopýrů dovede zalézt do uzounké štěrbiny, kterou ani velká moucha neproleze. Ašot soudil, že v některém koutě jeskyně se patrně skrývají právě takoví netopýři.

Později, když se Ašot uklidnil, pokusil se kamarádům objasnit, co se událo:

„Myslím, že je to takhle! Tělo netopýra je přizpůsobeno úzkým štěrbinám, do nichž netopýr vleze, ale nepřítel který ho pronásleduje, se tam nedostane. U lišky je to zrovna tak. Otvor jejího doupěte je tak úzký, že do něho nevleze ani nejhubenější pes. Viděl jsem to na vlastní oči. A teď pojďte ven, aby se uklidnili.“

Netopýři, kteří byli omámeni kouřem, tichounce zatřepetali křídly, a jakmile se otevřely dveře, vyletěli z jeskyně. Zůstali tu jenom spící netopýři, kteří nerušeně viseli u stropu.

Chlapci se slunili na skalním svahu a mlčky uvažovali. Bylo chladno. Nohy zabořené do sněhu je zábly. Znovu je začal trápit hlad. Kdyby se nebyli zbytečně namáhali s očištěním prokleté stezky, byli by mezitím mohli očesat všechny hrozny a živit se jimi. Ale teď, co si počnou, kam půjdou?

„Budeme-li tady trčet, nic si tím nepomůžeme. Musíme něco dělat. Haso, dokážeme tvým nožem vyrobit žebřík?“ ptal se Ašot.

„Co ti mám říci? Vždyť u nás je zakázáno říkat ne!“

„Ano, je zakázáno.“

„Tak ho tedy vyrobíme. I kdybychom to nedovedli, vyrobíme ho…“

„Tak pojďte hledat dva vysoké, tenké kmeny.“

Vysoké stromy je však těžké najít v kamenité soutěsce, svažující se na jih. Najdou se jen v hustém lese, zejména na severních svazích. Tam mezi sebou soutěží, kdo se dostane dřív k slunci. Každý z nich zdvihá korunu do výše, aby získal více sluneční záře než jeho soused. Ale tady, v Pardálí soutěsce, nepotřebují růst vysoko. Vůkol je dostatek prostoru a slunce je tu tolik, že stromy musí zapustit kořeny hodně hluboko do země, aby neuschly. Nejdelší mladé stromky, které vyrvali z kořene tím, že se pověsili na jejich vrcholy, dosahovaly v jeskyni sotva do poloviny výšky. Dali hlavy dohromady a vymyslili si jiný prostředek.

Položili dva mladé stromky vedle sebe a pevně k nim připevnili krátké příčky. Získali vratký žebřík s řídkými příčli a opřeli jej o stěnu. Našli ještě dlouhou tyč, takovou, jakou sadař opatrně sráží jablka z vysokých větví.

Přípravami strávili téměř celý den. Když bylo všechno hotovo, Gagik řekl:

„Žebřík je sice vratký, ale mě udrží, jsem teď neobyčejně lehký. Držte pevně žebřík, každý z jedné strany!“

Stoupal a vylezl až na nejhořejší příčku. Podali mu tyč, zvedl ji ke stropu a odtrhl od stropu netopýra tak opatrně, že se ani neprobudil.

„Pojď do pytlíčku, miláčku,“ domlouval mu něžně Gagik a vsunoval netopýra do brašny, kterou měl zavěšenu přes rameno.

„Viděls to?“ vítězně se ptal Ašota.

Ašot se smál a jásal; jak by se neměli radovat, když konečně nalezli způsob, jak dostat kuřátka ze hřadů! Teď už jim tedy neupláchnou. Ale Ašotovi se zdálo Gagikovo pracovní tempo příliš pomalé.

„Takhle je neposbíráš ani za tři dny!“ řekl Ašot.

Potom pootevřel dveře a spatřil, že strop jeskyně je celý pokryt tmavými tečkami; začal je v duchu počítat.

„Budeš-li sbírat jeden kus celou minutu, budeš potřebovat na tu práci pět až šest set minut.“

„Šest set minut? Je jich tady tolik? Počkej, hodím ti jednoho dolů a podíváš se, jestli se probudí, než bude po něm!“ zvolal Gagik.

Shodil tyčí jednoho netopýra na zem. Ale jak by se mohl probudit, když spadl z takové výšky?

Práce šla rychle kupředu. Gagik rychle shazoval netopýry ze stropu jednoho za druhým, ale netopýři spali dál spánkem spravedlivých.

Gagik se radoval. „Neměl jsem pravdu, když jsem ti povídal, že se musíš vždycky poradit s kamarády? Vždyť jsem ti říkal, že všechno dobře dopadne!“ jásal Gagik, a kdyby nebýval žebřík tak vratký, jistě by se roztančil.

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

o tom, kdo byl obyvatelem tajemné jeskyně

Když setřásli na zem všechny netopýry, Ašot prohlásil:

„Teď se sem můžeme přestěhovat. Otevřte dveře, prohlédnem si své nové obydlí!“

Otevřeli dveře a do jeskyně vniklo jasné světlo, které se odráželo od třpytivého sněhu, a před nimi se rozevřela veliká sluj s nerovnými drsnými stěnami a vysokým klenutým stropem. Podlaha byla hustě pokryta trusem netopýrů, který se tu nahromadil za několik desetiletí.

U jedné stěny spatřili hliněný hrnek s pokličkou. Za ním bylo vidět dřevěnou násadu. Gagik ji popadl a zvolal:

„Sekyra! Čestné slovo, našel jsem sekyru!“

Byla hodně zrezivělá a nepodobala se příliš opravdové sekyře, ale když Gagikova křivolaká nádoba mohla nahradit smaltovaný kotlík, proč by tento hrubý nástroj nemohl nahradit sekyru? Stačí, že má váhu a má ostří. Sekyra? To byla hotová spása. Až dosud nejnamáhavější práce byla lámat větve rukama. Teď budou dřevo snadno a rychle osekávat. Teď mohou sekyrou zhotovovat nářadí, jaké budou potřebovat: lopaty na odklízení sněhu, hrubá sedátka a lavice…

Nejdůležitější je, že už nebudou trpět zimou. Mohou si uložit v jeskyni zásobu paliva a klidně žít. A v hrnku si mohou rozpustit sníh a uchovávat v něm vodu.

Všichni hořeli zvědavostí. Rozběhli se do všech koutů jeskyně a s dychtivostí lidí, kteří hledají poklady, ohmatávali všechno, co jim přišlo do rukou, každou stěnu, každou skulinu.

Zpod jedné stěny Ašot vylovil nějakou zrezivělou věc a vynesl ji na světlo a zvolal radostně:

„Past! Past na vlky! Ne, to není na vlky, to je na nějaká větší zvířata.“

Byla to těžká, hrubá past s obrovským železem, které se podobalo kotvě. Zřejmě ji vyrobil nějaký vesnický kovář.

„Do téhle pasti chytíme pardála!“ jásal Ašot. „Vždyť je také na pardála, vlci v soutěsce být nemohou. Nač by byla ta past? Její majitel jistě lovil pardály!“

„To se nemáš proč radovat. Radši se podívej, co je v tom hrnku!“ zvolala Šušik a zdvihla těžké víčko. „Jé, pražená pšenice!“ Byla u vytržení.

Naklonila džbán a vysypala několik hrstí hnědého zrní. Obklopili ji, nabrali si zrníčka do hrsti a prohlíželi si je při světle. Zrnka byla tenká a podlouhlá. Podobala se žitu, ale byla menší.

„Je to asi divoká pšenice, viděl jsem ji u nás na lukách,“ soudil Ašot.

„Ano, je to divoká pšenice,“ řekl Haso, když zrno ochutnal. Pšenice! Kdyby našli „divoké pole“, kde se rodí, byli by zachráněni před hladem. Už čtyři neděle nejedli chléb, a proto při pouhém pohledu na tato tenká zrnka se jim sliny sbíhaly.

„Rozdělit ji a hned ji umlít!“ navrhoval netrpělivý Gagik.

„A čím ji umeleme?“

„Zuby.“

„To je výborný nápad!“ zasmál se Ašot.

Pšenice jim připadala velmi chutná. Nevěděli, že planá pšenice je chutnější než pěstovaná.

„Až roztaje sníh, stůj co stůj musíme najít pole, kde roste planá pšenice,“ rozhodl Ašot.

„Kdybychom tak našli ještě trochu soli! Bez soli zahyneme!“

Když prohlédli jeskyni a shledali všechen majetek jejího bývalého pána, dychtivě jej prozkoumali, snesli na hromádku všechny netopýry. Jaká jich byla spousta! Mají teď potravy dost!

Ale kdo žil v této jeskyni? Kdo byl jejím obyvatelem? Proč opustil svět a dobrovolně se uvěznil v této strašidelné soutěsce odříznut od lidí? Byl to nevolník, který prchal před útiskem, či loupežník, který olupoval pokojné obyvatele a byl nucen strávit poslední léta svého života vzdálen lidským zrakům?

Uvažovali a činili nejrůznější dohady, ale nemohli dospět k žádnému závěru.

Pojednou Gagik bystrým zrakem zpozoroval v pozadí jeskyně věc, ze které poznali, kdo byl tajemný obyvatel jeskyně. Na výčnělku skalní stěny ležela omšelá a kouřem začernalá knížka a trochu výš nad ní stál kříž a podlaha byla posypána drobným pískem, v němž bylo vidět stopy klečících kolen.

„Žil tady poustevník,“ usoudil Ašot. „Podívejte se, tady klekával v písku, čítal breviář a klaníval se před křížem.“

„Hm, četl jsem o tom, že bývali takoví lidé, kteří se odloučili od společnosti a trávili svůj život na takovýchhle pustých místech.“

Se zájmem si prohlíželi tu podivnou knížku, jíž podobnou jaktěživi neviděli.

„Víte, chlapci, už nám schází jen breviář a kříž a budou z nás hotoví poustevníci! Ach kuřátka, dovolte, abych vám oškubal vaše holá tělíčka!“ pravil Gagik.

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

o tom, jak došlo k dočasnému příměří mezi zajatci

Pardálí soutěsky a přírodou

Ano, po velkých bouřích a urputných bojích zavládlo onoho dne příměří. Nevěděli, co nového jim chystá příroda v Pardálí soutěsce. Uklidnili se, ačkoliv cítili, že příměří, jež bylo uzavřeno mezi nimi a přírodou, je pouze dočasné.

Moudrý vojevůdce využívá příměří, aby se připravil k odražení pravděpodobných dalších útoků.

Ve výborné náladě se vraceli do svého obydlí a chystali se, že se přestěhují do Poustevníkovy jeskyně a upraví si ji k přezimování.

Nejdříve si tam přenesli zbraně, hliněný hrnec vyrobený Gagikem a zbytky paliva. Potom si nacpali do kazajek všechnu suchou trávu a listí, které měli v jeskyni, a přenesli to všechno do nového obydlí. Přestěhovali také měkké jedlové větve, které jim sloužily za žíněnky.

Když přešli několikrát sem a tam, prošlapali si ve sněhu úzkou pěšinu, kudy mohli jít i nemocní, ačkoliv Šušik se při poslední cestě tolik unavila, že jí museli pomáhat.

„Pojď, Šušik, pojď, já tě vezmu na záda,“ navrhoval jí Gagik.

Ale Šušik odmítla. Vratkými kroky vykročila na práh jeskyně a zastavila se.

„Málem bych byla zapomněla na ježka. Podívej se, Ašote! Ve dne spí ve svém koutečku zahrabaný v listí.“

Šušik šla do jeskyně a vzala ježka do rukou. Nebál se. Nestáhl se do klubíčka. Vystrčil svou černou tlamičku a očichával Šušik ruce.

„Na, vezmi si hrozen!“

Ježek jedl všechno, co mu dali, ale nejraději měl hrozny.

Když se ježek najedl, všichni se zvolna vydali na cestu. Nemocní šli s takovou námahou, že do nového obydlí přišli velmi pozdě. Šušik ihned upravila v jedné dutině ve zdi pro svého ježečka pelíšek, který vystlala listím. Chlapci rozložili na podlaze svá drsná lůžka; poustevníkovou sekyrou nasekali dříví, vyčistili hliněný džbán, naplnili ho sněhem a postavili na oheň.

Ašot počítal netopýry a položil je na hromádku do vzdáleného kouta jeskyně, kde by zmrzla voda, kdyby ji tam postavili.

Když se chlapci najedli, vznikl mezi nimi spor o to, jak upravit denní dávky stravy.

„Čtyři kusy na osobu, to znamená dvacet netopýrů denně,“ vypočítal Ašot.

„Poslouchej, dej nám najíst dosyta. Kdoví, co se může stát!“ přemlouval ho Gagik.

„Co ty tomu říkáš?“ obrátil se Ašot k Sargisovi, který dřímal, schoulen u ohně, a nemísil se do rozhovoru.

„Já? Já myslím, že je vždycky lépe víc než míň.“

„Sláva, Sargis dělá vtipy!“ radoval se Gagik. „To se rozumí: najíst se dosyta je lepší než zůstat hladový!“

Haso skromně mlčel a Šušik pokrčila rameny:

„Copak já mohu vědět?“

Ale nebylo těžké vycítit, že souhlasí s Gagikem, neboť měla takovou chuť k jídlu jako nikdy předtím.

„Ne, kamarádi! Jdi pomalu a dojdeš daleko! Jez do polosyta, budeš tu dlouhá léta. Musíme si moudře rozvrhnout své zásoby a nesmíme nikdy překročit denní dávku, jinak jsme ztraceni.“ Tak zněl Ašotův příkaz a všichni s ním souhlasili.

Snědí-li denně dvacet netopýrů, vydrží se zásobami masa asi měsíc. Ovšem, není vyloučena možnost, že získají nějaké zákusky. Například hrozny! Proč by se neměli pokusit vyhrabat si zpod sněhu hrozny, zvláště nyní, když jsou nasyceni a počasí je mírné.

„Jdu do Hliniště,“ prohlásil Gagik. „Přinesu hlínu a udělám čajník.“

Nikdo nebyl proti tomu. Vskutku, v takové zimě všichni potřebují pít čaj.

„Udělej i šálečky!“ poroučel Ašot. „Pojď, Haso, jdeme!“

Vydali se na vinici.

Nebylo snadné najít révu pod sněhem a vyhrabat ji. A i když nakrásně vytáhneš révu zpod sněhu, myslíš, že ti tam hrozny zůstanou viset?

Ale co jich je! Jaká to musela být úroda, když se najedli jezevci, zajíci i ptáci, a ještě tady zůstalo tolik hroznů.

Ačkoliv sněhu bylo vysoko, Gagik našel Hliniště podle obnažených jilmů, které stály kolem. Brzy spěchal s velkou hromadou hlíny do jeskyně.

„Z toho bude hrnek, šálky udělám zítra. Zebou mě nohy. Dneska už do Hliniště nejdu. Šušik, ty se třeseš!“

„Ano, nějak mi není dobře. Rozdělej oheň!“

„Hned. Taky ho budu potřebovat, až budu pálit hrnek. A ty se drž, Šušik. Teď máme pěkné bydlení, brzy se uzdravíš.“

Když Gagik dodal kamarádce nové naděje, rozdělal oheň a pustil se do hrnčířství.

Ašot a Haso se nějak opozdili, takže než přišli, Gagik vysušil a vypálil křivou hliněnou nádobu, kterou nazýval „čajníkem“.

Zatímco Sargis vkleče přitesával sekerou klínec, Gagik dřevěným klackem, podobným vidlici, vytahoval z ohně čajník a zvolal, prohlížeje si jej se zalíbením:

„Podívej se, Šušik! Jako vysoustruhovaný!“ Potom na ni tajuplně zamrkal, naklonil se k ní a šeptal jí do ucha: „Ve vsi říkají: ten Gagik má zlaté ruce. To není hezké, rozšiřovat takové zprávy… Člověk se potí, když něco takového slyší.“

Ašot a Haso se vraceli z vinice; stáli na prahu sluje a poslouchali, jak Gagik rozpráví se Šušik; ale Gagik seděl k nim zády, nepozoroval je a bavil dál nemocnou dívku svým vychloubáním, aby zahnal její smutek.

„Teď ti budu vařit, Šušik, v tomhle čajníku takový čaj, že jeho vůni bude cítit až v Ajgedzoru a podle té vůně poznají, kde jsme, a přijdou pro nás. Ty se směješ? Jen se směj, holčičko, abys rychle strávila pečínku z netopýrů!“

Potom se odmlčel a pokračoval poučným tónem: „A zimy se neboj, děvenko! Zima ničí mikroby, a proto ještě nikdo z nás vážně neonemocněl. A potom: víš, na co je zima dobrá? V zimě se ti na tvářičkách neudělají pihy. Ale jak přijde jaro, budeš mít tvářičku strakatou jako křepelčí vajíčko. A za třetí je zima dobrá tím, že posiluje lidský orga… Á, tak vy tajně posloucháte mé moudré výklady,“ zvolal, když zaslechl smích. „A co nesete? Hrozny? Přinesli jste naší nemocné glukózu?“

Haso poklekl a něžně rozestavoval před Šušik černé a žluté hrozny.

„A co ošetřovateli?“ natahoval ruku Gagik. „To je všecko? Vždyť ji bavím už dvě hodiny jako šašek z cirkusu…“

Snědl svou porci a slavnostně prohlásil:

„Boje, které se rozpoutaly v mém žaludku, už utichly. Nastalo příměří. A čí je to zásluha? V Pánu zesnulého poustevníka. Kéž by vystrčil z hrobu hlavu a vyslechl mé díky, a potom ať se zase schová!“

„Ach, jaké hrozné věci to říkáš!“ reptala zděšená Šušik.

Ašot a Haso přinesli mnoho hroznů. Seděli teď u ohniště, odpočívali a tiše se bavili. Venku byla už tma.

„Tak tedy zde budeme přezimovat,“ řekl Ašot. „A nyní uvažujme o tom, jak si rozvrhneme práci. Podle mého mínění, dokud je světlo, musíme shánět palivo a potravu. Po setmění práce venku skončí a začneme se zabývat něčím užitečným: například každý přinese, co nalezl, budeme věc zkoumat, anebo si budeme vyprávět o nějakém zajímavém jevu, který jsme spatřili v Pardálí soutěsce. Potom budeme probírat otázky denního pořádku, a jestli někdo z nás poruší řád, budeme se zabývat jeho proviněním. Noci budou teď dlouhé. Každý bude před spaním vyprávět nějaký příběh nebo povídku. Ukrátíme si tím čas.“

„To je všechno?“ zvolal Gagik zklamaně.

„Copak je to málo?“

„Není to málo, ale copak za celou zimu vůbec ničím nepřispějeme svým rodičům?“ tázal se Gagik polovážně – položertem.

„Na dálku? Vždyť my jsme tady a oni tam!“

„Ano, na dálku. Pomáhat na dálku – ale prací. Podle mého názoru i teď, když jsme uvězněni v Pardálí soutěsce, máme-li dost potravy a teplé přístřeší, můžeme být prospěšni naší vesnici.“

„Nedělej žerty! Máš-li nějaký návrh, mluv!“ zvolal Ašot netrpělivě.

„Nemám žádný návrh a taky nemám rád takové dlouhé výklady, na jaké si potrpí někteří lidé. Já jsem muž činu.“

Když to řekl, povstal a rozhodnými kroky odcházel ke vchodu jeskyně.

„Hm, už je tma!“ zamumlal sám pro sebe a rozpačitě zůstal stát na prahu. „Haso, máš u sebe nůž?“

„Ano. Přivázaný k pasu, aby se mi neztratil.“

„Hm. To znamená, že mi ho nemůžeš půjčit. Nu, potřebuji nůž, tak tedy pojď, musím tě vzít s sebou.“

Haso se v duchu usmál a šel za Gagikem.

„Sargisi, proč mlčíš?“ ptal se Ašot prohrabávaje oheň.

„Co mám říkat? Bude nám zle…“

„To vydržíme. Tady je teplo, o jídlo se už postaráme. A co noha! Bolí?“

„Ne, otok už splaskl. Pojď, vycídíme tenhle měděný kotlík, ať může Šušik vařit.“

„A čím ho vycídíme? Hlínou?“

„Proč hlínou? Přece jsme měli ve fyzice, že měděnku dostává kov z kyslíku, který je ve vzduchu. Nezbývá než oddělit kyslík od mědi, a měď se vyčistí.“

„Aha, ohněm! Rozumím. To je dobrý způsob.“

Ašot se Sargisem zdvihli kotlík, obrátili ho dnem nahoru a položili na plápolající oheň. Ale nešlo to. Dno kotlíku se začalo prohýbat jako tající svíce.

„Sargisi, honem s ním ven, nebo se nám roztaví!“

„Nevadí. Obejdeme se i bez něho!“ mávl rukou Sargis. „Hliněný hrnek je lepší, je čistší a jídlo z něho je chutnější.“

Seděli vedle sebe a mlčeli. Divná věc; ačkoliv se dávno už smířili a nebylo mezi nimi nevraživosti, přece si nemohli pohlédnout do očí a neměli si co říci. Pokoušeli se rozprávět spolu, ale nešlo jim to. Ne, když byli mezi kamarády, bylo jim líp…

Šušik si četla při světle ohně v učebnici zeměpisu a hoši se mlčky dívali do ohně. Bylo to mlčení nevlídné a tísnivé.

„Půjdu se podívat, co ten blázen dělá,“ zvolal Ašot.

Vyšel z jeskyně, a teprve venku si s úlevou povzdechl. Dlouho stál na prahu, až spatřil při svitu hvězd na bílém sněhu blížit se dva přízraky. Táhli za sebou něco těžkého. Když došli k jeskyni, setřásli s nohou sníh a vešli. Každý přitáhl svazek kalinového proutí.

„Na konci udělej špičku,“ nařizoval Gagik Hasovi.

Bral ohebné proutky na koncích zašpičatělé a zabodával je do země ve vzdálenosti tří nebo čtyř centimetrů. Jeskyně, v níž žili, měla naštěstí zemité dno. Ze silných proutků udělal okrouhlý rámec a s tenkými proutky začal pracovat.

„Co chceš dělat?“ ptal se Ašot, jenž mlčky sledoval Gagikovy pohyby.

„Chci využít času. Z dlouhé chvíle se budeme zabývat těmi proutky. Co bychom si počali za dlouhých zimních večerů? Aspoň něco vyrobíme.“

„To nemá smysl!“ mávl rukou Ašot.

„Proč by ne? Proč by to nemělo smysl? Kamaráde, máme pět set kuřátek na zabití? Máme! A co by na tom bylo zvláštního, kdybychom se večer u ohně ve volných chvílích zabývali košíkářstvím! Proč bychom měli vysedávat naprázdno! Tohleto je práce! A práce dává živobytí. Když vyrobíme každý z nás denně půl košíku, na počátku jara, až se budeme stěhovat do vsi, řekneme: Promiňte, ale jsou tady košíky! Musíte sem přijet s vozem, abyste je naložili!“

„Dobrá, mysleme si, že budeme takoví blázni jako ty a budeme tady dělat košíky – ale kdo nám je odveze z téhle ďábelské rokle?“

„Myslíš, že chci, aby jezdili do Pardálí soutěsky s vozem? Jsi chytrý, ale mozek ti špatně pracuje. Shodíme je se skály dolů, ať se kutálejí vozům naproti…“

„Opravdu, košíky z kaliny jsou nejpevnější. A v době vinobraní je v Ajgedzoru zapotřebí tolika košíků!“

„Kromě toho,“ pokračoval Gagik, „až odevzdáme všechny košíky, ty, Ašote, chytneš toho lakomce předsedu Haruta za ucho a řekneš: Pardon, ale co bude s našimi pracovními jednotkami? Vy se smějete? Vždyť můžeme tady ve volných chvílích vydělávat pracovní jednotky. Zkusíme to a uvidíte!“

„Dobrá!“ souhlasil Ašot. „Ale proutí? Seženeme ho tu dost?“

„Proutí je tu spousta. Ve skalních rozsedlinách je plno proutí, kalina, jíva, všechno možné, ani nevím, jak se to všechno jmenuje. Ale když budeme mít čas, všechny přijdou na řadu. Řezat je a přiřezávat budu já, a odnášet je budete vy,“ vmísil se do rozhovoru Haso.

„To je práce pro chromého. Budu celé dny sedět a plést košíky,“ radoval se Sargis.

„Dneškem počínaje, pokládám košíkářskou dílnu ajgedzorského kolchozu za otevřenou,“ prohlásil Gagik žertem. „Sebe jmenuji mistrem a Sargise svým pomocníkem, Hasa vedoucím oddělení pro

opatřování surovin a Šušik pletařkou-stachanovkou. Jakou prémii budeš dávat za překročení plánu?“

„Za každý košík, vyrobený nad plán, dva netopýry,“ sliboval Ašot.

„Dej sem dva netopýry. Už jsem udělal dva nad plán.“

Považovali za nutné pustit se do práce ihned. Každý si udělal na podlaze kruh a do něho napíchal proutky, které přiřezával Haso, a zvolna napodobovali práci mistra Gagika.

Pracovali celý večer. Nedostávalo se jim proutí; vyběhli ven a nařezali snítek v loubí, které vroubilo stezku vedoucí k jeskyni.

Košíkářství se dobře hodilo k zaplašení nudy. Je-li možné dostat pracovní jednotkou zaplaceno, nač sedět se založenýma rukama?

Radovali se, že i Sargis se pustil do práce, a s jakým nadšením! Snad proto, že to byla první věc v životě, kterou dělal pro sebe a pro všechny…

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

o tom, jak neočekávaná událost dětem připomněla,

že klid nepotrvá dlouho

Druhého dne po tom, co se přestěhovali do Poustevníkovy jeskyně, naši zajatci vyšli v celé tlupě do houštin shánět palivo do zásoby.

Byl sice den jasný a teplý, přesto však si obezřele rozdělali oheň v Doubravě a střídajíce se podtínali poustevníkovou sekerou strom. Podtínali jej a nadšeně si prohlíželi třpytící se ostří sekery. Byla tupá, ale přece jen to byla sekera. Zpola suchý strom se zachvěl a s rachotem klesal k zemi.

„Teď máme dříví dost na celý týden!“ radostně zvolala Šušik.

„Kozy, kozy!“ pojednou vzkřikl Haso.

Všichni se podívali ve směru, kam ukazoval.

Na svahu, který shora uzavíral Pardálí soutěsku, objevila se skupina koz, které se vyděsily rachotem a prchaly vzhůru. Ty, které byly vpředu, se zastavovaly a ohlížely se, z čehož bylo vidět, že přítomnost chlapců je nijak zvláště neznepokojuje. Zřejmě se ze zkušenosti přesvědčily, že jejich sousedé jsou neškodní tvorové.

Ale pojednou podlehly panice.

Zatímco ostatní uvažovali, co se vlastně děje, Haso svýma bystrýma očima pozoroval skalní výčnělky. Náhle zbledl, zdvihl hůl a ukázal na skálu, která visela nad kamenitou pěšinkou.

Ašot pudově pocítil nebezpečí a upřel tam zrak, ale na kameni, na nějž Haso namířil hůl, nebylo nic vidět. Ale když se dlouho díval v tu stranu, spatřil na protějším balvanu obrovskou kočku, jejíž ryšavá, žíhaná kůže splývala se světlým pozadím skalisek.

Kočka zívla, ukázala tesáky a začala zlobně tlouci ohonem do skály, napjala svaly, posunula tlapy vpřed, seskočila dolů na stezku a v okamžiku zmizela z dohledu.

„Viděli jste, viděli jste?“ vzrušeně se tázal Ašot.

„Pardál?“ ptala se Šušik úzkostně.

„Opravdový pardál! Křičte, dělejte rámus!“

Spustili zběsilý povyk. Křičeli a shazovali dolů obrovské kameny, které při pádu rachotily. I sám vládce pekla Lucifer by se musel polekat, kdyby se tu objevil; každý tvor by utekl až na konec světa.

Ašot se vzpamatoval a uvažoval.

„Teď už vím, proč utíkal kozel, který si vzal na hlavu můj klobouk… Asi za ním utíkal pardál… A proto se hnal za mnou .…“

„Teď už tedy chápete, proč se ta soutěska jmenuje Pardálí?“ ptal se Ašot.

Pochopili nejen to, ale i mnoho jiného. S objevením pardála se rázem rozluštily všechny záhady. Pochopili, čí byl ten ryšavý hřbet, který Sargis zpozoroval hned první den pobytu v Pardálí soutěsce, a pochopili, kdo přišel navštívit nemocné kamarády v jeskyni a kdo si pochutnával na koroptvích, jež nachytal Ašot do osidel.

„To je mi pěkná kočka!“ zvolal Gagik.

„Ano, to je pěkná kočka,“ stísněně opakoval Ašot. „Možná že to tenkrát řval zrovna pardál.“

Chlapci dlouho zůstali stát a mlčeli.

Mezitím se podzimní krátký den nepozorovaně schýlil ke konci.

Slunce se sklonilo za Ararat.

„Půjdeme! Je pozdě,“ rozhodl Ašot a sestupoval ze stráně.

„Kam půjdeme? Nech mě jít, já z pardála sedřu kůži a přinesu ji a přehodím ji naší holčičce přes ramínka,“ chvástal se Gagik, jenž se vzpamatoval z úleku a soucitně pokyvoval hlavou. „Jak nám mohl upláchnout! Škoda, škoda! Taková příležitost se hned tak nenaskytne!“

Gagik žertoval, ale chápal dobře, jak velké nebezpečí jim visí nad hlavou… Tak tedy od prvního dne, co vstoupili do Pardálí soutěsky, je tahle šelma tajně sleduje…

Ašot si vzpomněl na oči, které plály ve tmě, na kosti kozla, vzpomněl si na mnoho věcí, ale hlavně na hroznou událost oné noci. Vždyť Haso tehdy unikl jen o vlásek smrti. Ašot si s hrůzou vzpomněl na ten okamžik, kdy pardál skočil na Hasa. Kdyby se byl Bojnach jen o vteřinu opozdil, byl by pardál roztrhal hocha na kousky.

A Ašot si znovu připomněl obětavého druha ve všech těžkostech, Bojnacha.

A Haso? Ano, objevení pardála ho znovu vzrušilo. Ale jeho vzrušení nepramenilo ze strachu. Vzpomínal si na druha svého mládí, který za něho obětoval život…

A jak se vztyčil proti šelmě!

Kde se vzalo v nemocném a zesláblém zvířeti tolik síly? Už tolikrát si lámal hlavu touto otázkou, ale odpověď nenalézal.

Přestože se snažili tvářit v přítomnosti Šušik bezstarostně, nepodařilo se jim to. Objevení pardála jim zkazilo náladu. Jako by se byl jasný den náhle zachmuřil.

Copak může člověk v sousedství tak hrozné šelmy klidně žít! Ano, přítomnost pardála rázem pohltila jasnou pohodu.

„Nic si z toho nesmíme dělat! Pardál nás nesmí dostat!“ povzbuzoval kamarády Ašot, ale i jemu se do srdce vkrádal strach.

Začali nosit mlčky a zamyšleně do jeskyně palivo a skládat je v koutě sluje. Ašot s Gagikem propletli vetchá prkna pevnými větvemi kaliny a podepřeli dveře zevnitř silným vysokým trámem.

„Tak, a teď ať zkusí přijít!“ řekl Ašot, dávaje jim na srozuměnou, že jsou v hloubi jeskyně bezpečni.

Nad ohněm se vaří kuřecí polévka a na zdech visí hrozny, kupa dříví sahá až ke stropu – nač si tedy dělat zbytečné starosti.

A tak brzy zavládl v jeskyni klid. Zvláště když Haso tak něžně a pokojně hrál na svou píšťalku.

Tak strávili večer; aby zahnali nudu, dokonce i trochu pletli košíky, ale spát se nikomu nechtělo, a proto, aby rozptýlil pochmurné myšlenky a vytvořil ovzduší zcela poklidné, Ašot rozhodl, že se mladí přírodovědci budou nyní zabývat studiem netopýrů. Z kouta jeskyně přinesl netopýra, rozprostřel jeho křídla při svitu ohně a vyprávěl o tom, že dříve venkovští lidé mívali z tohoto tvora strach. Mnozí se domnívali, že berou lidem čepice, a někteří dokonce věřili, že dětem sají krev. Dosud se pastýři, kteří ženou stáda domů, bojí netopýrů.

„Ano,“ se smíchem doznával Haso, „jak se objeví, hned si přidržují čepici a otec také.“

„To je zbytečné. Nelétají přece za vámi proto, aby vám vzali čepici! Ale stádo je obklopeno hmyzem a netopýři mají strašně rádi mouchy. Létají za stádem a chytají mouchy.“

„Jsou to naši přátelé, protože zbavují pole i zahrady škodlivého hmyzu.“

„Nešťastní přátelé!“ šeptal Gagik. „A my jsme vás tak přátelsky potloukli!“

„Nevyčítej nám to! Nemohli jsme udělat nic jiného,“ řekl Ašot a pokračoval: „Jsou to savci, ale okřídlení, létaví, žijí v houfech. Bydlí v pustých jeskyních, klášterech, kostelích a budovách. Věší se ke stropu hlavou dolů. My odpočíváme, když máme hlavu výše než tělo, oni zase, když mají tělo nahoře a hlavu dole.“

„Mají všechno obráceně jako čerti,“ vmísil se do rozhovoru Haso.

„A co mají čerti obráceně?“ ptal se Ašot s úsměvem.

Haso byl v rozpacích.

„Nevím. Otec mi vyprávěl, že mají patu vpředu a chodidlo vzadu.“

Všichni se dali do smíchu.

„Copak ještě vypráví tvůj otec o čertech?“ vyzvídal Ašot.

„Říká, že když lidé pijí vodu ve tmě, čerti je tlučou do hlavy.“

„Proto ty se tedy držíš za hlavu, když piješ vodu. Ty jsi ale pěkný! Proč nám to neřekneš, abychom se bránili! A co ještě?“

Haso věděl, že ho zkoušejí, věděl, že nikdo z nich nevěří na čerty, ale pokračoval prostomyslně:

„Říká taky, že v noci má člověk mít otevřený nůž, protože ocel přemáhá zlo.“

„To všechno jsou povídačky, Haso! Nevěř tomu!“ řekl vážně a pevně Ašot. „No, budeme pokračovat. Netopýři žijí v houfech. V Gruzii ve městě Mcchetě jich napočítali v kostele devět tisíc. Nevěděli, jak je dostat z chrámu. Rušili při bohoslužbách.“

Zatímco Ašot dlouze vyprávěl o tom, jak žijí netopýři a jaké mají zvyky, Haso, unavený celodenní prací, usnul a měl sladké sny.

Přivedl stádo na smaragdově zelený horský svah a nechal je pást, sám si lehl do trávy a vyhřívá se na sluníčku. Slunce hřej! Bojnach, kamarád jeho dětských her, si mu lehl k nohám, vrtí ocasem a něžně mu líže ruce. Nijak ho nermoutí, že nežije. V jeho očích je tolik dobroty, tolik moudrosti! Bojnachu, ty přece… Jak to? Jakým zázrakem se to stalo? Doopravdy žiješ? A pasáčkovi se lijí z očí horké slzy, radostné slzy, objímá svého kamaráda kolem krku a Bojnach mu líže ruce a dívá se na něho s něžným steskem. Ale pojednou se ovce polekají a prchají na všechny strany. Co se děje? Mezi balvany se objevila obrovská kočka, chytila ovci a utíkala s ní tak rychle, že se Bojnach nestačil za šelmou pustit. Ostatně, ani se mu valně nechtělo; svým zvířecím pudem poznal, že to není kočka, ale dravá šelma. Pak nastal zase klid, Bojnach ulehl Hasovi k nohám a vzhlížel k němu pohledem plným oddanosti.

„Milý Bojnachu, bratříčku!“ volá na něho Haso a procitá, probuzen vlastním hlasem. Tápe mezi skutečností a snem a opakuje jméno svého miláčka, prýští mu z očí slzy a stékají mu po bledých lících.

Konečně se vzpamatoval, procitl a zmlkl.

Všichni tu stáli v tichém zamyšlení…

Blížila se půlnoc. Oheň uhasínal a Šušik dřímala.

„Jde se spát!“ řekl Ašot. „Ráno jdeme na vinici.“

Ráno se však dlouho nemohli odhodlat k tomu, aby vyšli ze svého příbytku. Báli se, že by se šelma mohla skrývat někde nablízku. Nejvíce ze všech se bál Haso; ve své pověrčivosti byl přesvědčen, že jeho sen je výstrahou.

Celé dopoledne seděli v jeskyni. V poledne se rozhodli, že se znovu vydají na dříví. Rány sekery a praskání padajících větví jim dodávaly mysli; šelma se jistě nepřiblíží k lidem, kteří kácejí stromy!

Střídavě pracovali zrezavělou a tupou sekerou, štípali klády a nosili dříví do jeskyně.

„Copak tohle je nějaká sekera? Přežvykuje dřevo jako bezzubý býk! Dost! Už s ní dříví sekat nebudu!“ prohlásil vzdorně Gagik.

„Počkat! Přinesu opravdový brousek!“ zvolal Ašot a klepl se do čela: „Jak to, že jsme na to nepřišli! Co myslíte; kde je v Pardálí soutěsce ložisko brusičského kamene?“

„Obsidián se používá k broušení, ne? Vím, kde je.“

„Ne, Sargisi, hladké brousky, které my potřebujeme, vyrábí v přírodě jen voda. Ta přece během staletí ohlazuje kameny. Pojďte podíváme se do koryta potoka.“

Našli tam několik oblázků.

„Brousit sekeru, to je práce pro chromého jako stvořená. Dejte to sem!“ zvolal Sargis.

Vzal do ruky veliký oblý kus čediče a začal jím potírat tupou hranu sekery.

„Nejen nabroušená, ale ostrá jako diamant!“ zvolal Sargis.

Dali se do smíchu. Divná věc. Sargis už začal mluvit Gagikovým stylem. Určitě to byl vliv Gagikův.

„Dobrá, jde se!“

Nějaký čtvernohý tvor jim v jejich nepřítomnosti pomáhal a chodil na vinici krást. Tlapami odhrabával sníh a požíral sladké hrozny. Ašot zkoumal stopy a zjistil, že má dlouhé drápy.

„To bude ten jezevec, který polekal Sargise!“ Ale potom ho něco napadlo a pochybovačně zavrtěl hlavou: „Ale proč neupadl v zimní spánek!“

„Asi není tak hloupý, aby si nechal ujít takové výborné víno!“ řekl Gagik.

Gagik bez uvažování přišel na správnou odpověď.

Ašot jim vysvětlil, že některá zvířata se oddávají zimnímu spánku tehdy, když trpí nedostatkem potravy. Proč by jezevec spal, když je na vinici ještě tolik hroznů?

Snad ze strachu před hladem, či z nějakého důvodu, sami nevěděli proč, ale pojala je náhle nenávist k onomu zvířeti.

„Toho neřáda musíme najít, stáhneme z něho kůži, tu vycpem trávou a uděláme z ní polštář pro Šušik,“ zvolal Gagik, skřípaje zuby.

Vydali se po stopách zvířete, došli k jeho doupěti a zastavili se.

Jezevec si vyhrabává v hlíně doupě, ale pod skálami byly přirozené podzemní chodby, nač by se tedy zbytečně namáhal a dělal si doupě, když je hotové! Tady si pod kamením z tlapek setřásl sníh do písku a zalezl dovnitř.

„Vykouříme ho?“ ptal se Haso.

„To by nebylo nic platné. Zdechl by a zůstal by tam.“

„Tak ho tedy máme nechat naživu, aby nám loupil na naší vinici?“ tázal se Gagik podrážděně.

„Zahradíme díru, ať spí!“

Ašot zavalil vchod do doupěte takovým kamenem, že by jím nehnulo z místa ani pět jezevců.

„Tak a teď jsou všechny hrozny naše!“ radoval se Gagik. „Pověsíme je v jeskyni a celou zimu si budeme pochutnávat.“

Když se vrátili z vinice obtíženi hrozny, Ašot složil ovoce v koutě na hromádku.

„Ať tady leží!“ zvolal spokojeně.

„Počkej, Ašote! Nevyznáš se v zemědělství!“ ohrazoval se Gagik. „Hrozny se nesmějí skládat na hromadu. To by se do zítřka zkazily. Musíme je pověsit.“

Ze všech dětí jenom Haso snad nevěděl, jak se ošetřují hrozny, ale ostatní vyrostli na vinicích, a proto to museli znát.

Nožem odřezali několik tenkých větviček. Na každé nechali malý souček, na který pověsili hrozny.

Větve obtížené hrozny zavěsili na kolíčky, které zatloukli do stěn jeskyně. Jeskyně vypadala jako vinný sklep.

Gagik poodstoupil několik kroků, založil si ruce v bok a kochal se pohledem na hrozny, hrající všemi barvami. Byli bychom hlupáci, kdybychom tu nechali tolik hroznů a šli domů do vesnice, pomyslil si a řekl nahlas:

„Posbíráme všechny hrozny a takhle je pověsíme. Vydrží zde až do jara.“

Jeho radost však netrvala dlouho. Po chvíli, když se oheň rozhořel, vstal, aby Šušik vybral nějaký krásný hrozen, a zpozoroval přitom, že z hroznů teče šťáva.

„Aby hrom do mne praštil! Hrozny namrzly a teď se začínají kazit!“ zvolal zoufale.

„Ano, hrozny praskají, slupka jim namrzla,“ potvrzoval Ašot. „Škoda, schovat si je nemůžeme. Co budeme dělat?“

Byli skleslí: mají sice potravu, ale nemohou ji uchovat. To je velké neštěstí!

„Dostal jsem báječný nápad!“ prohlásil Gagik. „Vymačkáme hrozny, šťávu nalijeme do hrnku a postavíme do chladu.“

Nelze říci, že by byl Gagikův návrh nerozumný. Chlapci, a Gagik sám také, s lítostí mačkali zlaté hrozny, jež byly nejen chutné, ale i krásné. A uschlé hrozny, které proměnily v hrozinky, brali a dávali je na hromádku do kouta jeskyně.

Když vymačkávali šťávu do hrnce, Haso si ze srdce přál jen jedno: být se Šušik sám, vlastní rukou nalít šťávu do hrnečku a podat jí sladký nápoj.

Ale jak jí nabídnout šťávu, aby se do věci nevmísil Gagik a nezesměšnil ho před ostatními!

Naštěstí šel Gagik pro hlínu. Haso využil jeho nepřítomnosti a zeptal se:

„Šušik, nemáš žízeň?“

„Mám, ale nemáme vodu.“

„Máme. Co je tohle, to není nic? Napij se toho místo vody!“ zvolal Haso a ukázal na šťávu z hroznů a přitom se provinile podíval na Ašota.

„Jen jí dej napít,“ souhlasil Ašot a tajně se usmál.

„Ne, to není třeba!“ namítala Šušik.

A přece tak ráda pila mošt, když jí matka v době vinobraní naplnila pohár!

Napila se sladké šťávy, kterou jí podali, napila se váhavě, zdráhajíc se, ale byla by se jistě chtěla ještě napít znovu, kdyby věděla, jak velkou radost by tím způsobila kurdskému chlapci…

Za dva dny udělal Gagik ještě dvě hliněné nádoby, jež měly hrdla širší než „břicha“; ne a nešlo mu to jinak.

„Co může člověk dokázat, když nemá žádné nářadí!“ huboval hrnčířský samouk.

Na jeho návrh přelili hroznovou Šťávu ze starého hrnce do nových „džbánů“.

„Cha, cha, cha! Teď už máme i víno. To není život, to je přímo ráj, o kterém snili naši dědové a neměli potuchy, že je tady v Pardálí soutěsce!“ nadšeně hlaholil Gagik, doširoka se rozkročil, ruce v bok a pyšně se díval na hrnce naplněné šťávou.

„Najíš se pečínky a zapiješ ji vínem. To bys musel být blázen, aby ses vracel do vsi! Ašote, tenhle džbán dej dál od ohně, ať šťáva nekvasí. A tenhle dej blíž k ohni. Začne kvasit, budeme mít víno, napijeme se a zahřejeme se!“

Tak se také stalo.

Jejich život se upravil a urovnal a zima v Pardálí soutěsce nebyla tak strašná, jak se zdálo.

Jenom jedna věc jim občas kalila náladu; všechno nasvědčovalo tomu, že pardál soutěsku neopustil. Haso našel nahoře kosti kozy, která byla roztrhána zřejmě teprve nedávno.

Vyprávěl o tom jen Ašotovi, a oba dospěli k závěru, že klidná pohoda, kterou prožívali, je jenom dočasná…

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

o tom, jak netopýři vstali z mrtvých a uletěli

Minulo několik dalších dní. Byly jasné, oblačné, ale blížila se zima a slunce málo hřálo. S marnou touhou vzhlíželi k Čertově stezce; nebylo tam vidět ani kamení, vše bylo pokryto sněhem.

Nezbývalo než pokračovat v přípravách na přezimování…

Zapalovali ohně a naplnili soutěsku kouřem (teď ať si pardál přijde, my ho vykouříme!) a vykáceli téměř celý háj; ušetřili jen starý ořech, jehož plody se živili, když jim bylo nejhůř. Nedotkli se obnažených jilmů, jejichž lýko jim bylo tak užitečné, a neporazili jeřáb, na němž si veverka sušila houby.

Sekání dříví bylo teď značně ulehčeno. Ovšem, zatímco by sekyra v kovárně byla nabroušena za půl hodiny, Sargis ji brousil celý den. V poledne začínal a brousil tupou sekyru hladkým bazaltem dlouho do noci a ráno znovu, takže měl ruce celé zdřevěnělé. Svou usilovnou prací dosáhl toho, že teď sekyra, když ji přidržíš proti slunci, srší blesky, a vrazíš-li ji do klády, musíš napnout všechny síly, abys ji vytáhl. Sargis se se zalíbením díval na její blyštící ostří a radoval se.

„Počkejte! Ze suchého dubu uděláme klíny.“

Také klíny udělal Sargis a práce šla pak hravě.

S pomocí klínů štípali pokácené stromy a odnášeli je do jeskyně a skládali je tam do kouta.

„Až vyschnou, budou dobře hořet,“ spokojeně prorokoval Ašot. „Zítra začneme dělat z naštípaných klád pohovky.“

„Počkej, Ašote, máme ještě něco důležitějšího na práci,“ namítal Gagik. „Nač pohovky? Cožpak jsou naše postýlky špatné?“ tázal se a ukazoval na matrace z větví a listí.

Ale Ašot trval na svém; Šušik sledovala spor. Gagik zvážněl a zachmuřil se: „Nebuď tvrdohlavý jako mezek! Nezapomeň, že je tady kolektiv, a ty se musíš zeptat na jeho mínění. Jinak budeme volit znovu. Už jsi zapomněl?“

Ašot zrudl až po uši. Bylo to poprvé, co mu připomněli tuto událost.

„Dej si pozor! Už jsi to jednou zažil a viděl jsi, jak jsme tě porazili!“ přátelsky upozorňoval Gagik Ašota a žertem mu hrozil.

„Nu dobrá! Řekněte tedy sami, co je potřeba dělat nejdříve!“ povoloval Ašot.

„Tak je to správné. Chystáme se především přezimovat, ne? Potřebujeme louče v tmavé jeskyni? No?“

„Louče? To je maličkost, louče přinesu,“ řekl Haso, jenž seděl u ohně a brousil si nůž o kámen.

„Jedlové?“ ptal se Ašot.

„Jaké jiné? Někdy jsme pálili také sosnové.“

„Dobrá, pojďme spolu!“

Vydali se do skal a sekerou trochu podťali několik malých jedlí, které nebyly větší než dospělý muž, ale byly doširoka rozrostlé větvemi i kořeny. Byly prosyceny šťavnatou smolou, neboť vyrostly uprostřed kamení pod prudkým jižním sluncem. Vyrobili z jejich větví, z kmenů a dokonce i z kořenů mnoho loučí, jež vypadaly, jako by byly z jantaru16*.

Konali všemožné přípravy na zimu.

Ve dnech, kdy se zabývali přípravami, se jeskyně naplnila vůní kvasícího vína.

Byli by se oddávali neustálým hodům, kdyby jim neobyčejná událost nebyla pokazila radost.

Jednoho večera, když se vraceli domů, uviděli, že dveře do jeskyně jsou dokořán.

„Co to má znamenat?“ zvolal znepokojeně Ašot.

„To je dobře, že otevřeli dveře,“ řekl Gagik. „Alespoň nám vyvětrali. Mně už z těch vinných par šla hlava kolem.“

Do žertu jim však nebylo. Opatrně vstupovali do jeskyně a zaraženě zůstali stát na prahu. Hrnek s vínem byl převržen, hrozny zmizely, v jeskyni panoval naprostý nepořádek. Jacísi neviditelní tvorové snědli hrozny a netopýry a zapili to vínem.

V okamžení se „pozemský ráj“, o němž mluvil Gagik, nenávratně ztratil a všechny naděje se zhroutily. Vysíleni, připraveni o zásoby, v roztrhaných šatech byli nyní vystaveni na pospas kruté zimě.

„Pardál?“ ptal se Gagik šeptem.

„Pardál nepije víno a nejí hrozny,“ pravil Ašot zamyšleně.

Stáli jako zkamenělí uprostřed své zpustošené jeskyně a uvažovali: Kdo si s námi tak krutě zahrává?

ČÁST TŘETÍ

KAPITOLA PRVNÍ

o tom, jak v horách chodil kozel s čepicí na hlavě

Na hřebenech Malého Kavkazu se již dávno ujala vlády zima; kralovala tam chumelenice. Ale na jižních svazích hor, v soutěskách a údolích, svažujících se do Araratské doliny, tál sníh a valil se kalnými bystřinami do Araksu. Divoké kozy a ovce sestoupily z chladných údolí a přiblížily se k vesnicím. Kdyby lovec Aram nehledal svého ztraceného syna na Dálném východě, byl by po svém zvyku každého jitra vystoupil na plochou střechu svého domu a odtamtud by se byl díval na divoké berany, kteří vznešeně stáli na vrcholech skalisek tyčících se za vsí.

Pronásledováni vánicí, hledajíce potravu, sestupují z hor do rovin a rozrývají kopyty osení na kolchozních polích, ba navštěvují i odlehlé hřbitovy a olizují staré náhrobní desky, kam pastýř Avdal nasypal sůl pro kolchozní ovce.

Kolchozní stáda sestoupila dolů a pasou se na svazích. Rozpustilé kozy opustily pastýře, šplhají po skaliskách a setkávají se tam se svými divokými spřízněnci.

Někdy však vyplašený nebo pronásledovaný houf divokých koz nebo ovcí vrazí do kolchozního stáda, rozežene je a znovu prchá. Ovčáčtí psi se pustí za houfem, ale divoké ovce nedohoní ani arabský kůň, natož pes…

Nebe se znovu zachmuřilo, zas padaly sněhové vločky.

Pastýř Avdal seděl pod skaliskem, zády přitisknut k studenému kameni, a pískal na staré píšťalce své nápěvy.

La, la, la, la, hrál na píšťalku a pásl stádo. Hrál a svou písní pobízel stádo, aby se pustilo do travnatějších strání. Svou písní krotil větřící kozy a přikazoval jim, aby sestoupily do údolí a napily se z potoka vody.

Jako všichni jezidští17* pastýři v naší zemi narodil se v stanu na horské salaši a vyrostl uprostřed ovcí, a proto rozuměl jejich „řeči“ jako řeči vlastních dětí. A zvířata rovněž rozuměla jemu, milovala jej a byla poslušná.

Když tu Avdal stál na skalním výběžku, vysoký, širokoplecí, v černém plášti, cítil, že je vládcem všech stád v této oblasti. Měl černé vousy a oči černé jako uhel a tváře bronzové jako beduín na poušti. Zevnějškem se Haso podobal otci, nikoli matce. Svou měkkou povahu měl však spíše po matce, skromné a pracovité tiché ženě, kterou Avdal koupil před revolucí za pětadvacet ovcí a za tři ruské zlaté od Kurdů, kteří bydlili na úpatí hory Aragac.

Pastýř Avdal seděl pod útesem, pískal na píšťalku a do nápěvu vkládal všechen svůj žal. V jeho mysli pálila stále táž otázka: Kam se poděl můj malý Haso!

Zpíval pastýř Avdal svou srdcelomnou píseň a toužil, aby skály s ním sdílely jeho žal a aby s ním společně ronily slzy.

„Ach běda, kde jsi, můj chlapče…“

Svou čapku z černého beránka si vrazil až na uši, rukou si podepřel skráň, přimhouřil oči, pokyvoval hlavou, zpíval nápěv oblíbené kurdské písně a opěvoval svého ztraceného syna:

„Život dám za svého chlapce

štíhlé postavy a sladkého hlasu,

život dám za jeho snědou tvář,

za jeho jasné čelo…“

V dálce stojí, podobni bdělým strážcům strání a skal, ovčáčtí psi a hlídají stádo a mlčky poslouchají známou líbeznou píseň. Zdá se, že i oni chápou, jak velké hoře prožívá Avdal, jejich pán.

„La, la, la, la, Haso… la, la, la, la…,“ zněla jeho srdceryvná píseň mezi skalisky, a kdo ji slyšel, věděl, že to pastýř Avdal volá svého ztraceného syna…

A psi, věrní přátelé v jeho dobrých i zlých časech, chápali žal svého pána, i oni sdíleli jeho stesk.

Hle, jeden z nich, veliký strakatý hafan, chápavě se přiblíží k svému pánovi, líže mu ruku, vrtí ocasem, položí si hlavu na přední tlapy a upře mu do tváře svůj smutný pohled.

„Tobě se taky stýská po Hasovi, milý Čalo? Tvé srdce taky po něm touží?“ tázal se Avdal svého psa a naslouchal jeho smutnému kňučení a v smutných očích zvířete viděl slzy.

„Náš Haso je pryč, ztratil se, můj milý Čalo,“ teskně rozprávěl Avdal se psem. „Uletěl mi z rukou, můj sokolík. Už nemám syna, milý Čalo! Kdo bude udržovat oheň na mém krbu, až umřu? Uhasl oheň v mém krbu, milý Čalo!“

Avdalovo srdce vzkypělo smutkem, slzy mu svíraly hrdlo, už nemohl dále… Zmlkl, jen těžké vzdechy prozrazovaly, jak veliký, převeliký je Avdalův smutek.

Běda, pod kterou skálou, pod kterým kamenem asi zůstal můj synáček, můj sokolík! hořce uvažoval Avdal. Snažil se dodat si mysli, ale nemohl se zbavit smutku. Snažil se v práci aspoň na chvíli zapomenout na svou strašnou ztrátu, ale nedařilo se mu to. Každá dolina, každý kamínek, každý keříček mu připomínaly Hasa. Tady v tomhle údolíčku svolával ovce, nasadil čapku na pastýřskou hůl a naplňoval soutěsku svým zvučným hlasem! Na tomhle kameni sedával a hrával na píšťalu sladkou píseň, jež zněla jako horská bystřina!

Jak by na něho mohl zapomenout? Všechno mu jej připomínalo. Nikde a nikdy nemůže oprostit své srdce od tísnivých myšlenek. Když přišel na farmu, ať se setkal s přáteli, krmil psy, dával seno dobytku, ať vystoupil na skaliska, vstoupil do háje anebo hrozil nezbedným kozám, stále se mu zjevoval Haso, na všech místech a při každé práci, neboť vší té práce se účastnil od raného dětství, do všech potůčků vstupoval bosýma nožkama, ze všech studánek pil…

Aspoň kdyby měl kamaráda, aspoň kdyby měl někoho, s kým by si porozprávěl. Ale s kým si má popovídat? Pastýř žije život samotářský. Jen se stromy a květy, s horami a kameny může rozprávět.

Pojednou se za protějším pahorkem objevila šedivá čepice. Výborně, to asi jde někdo z farmy. Bude si alespoň mít s kým pohovořit a zaplaší své chmurné myšlenky.

„To jsi ty, Surene? Přinesl jsi chléb?“ zvolal Avdal, ale s údivem spatřil, že při jeho zavolání „Surenova“ čepice okamžitě zmizela; ale po chvíli se táž beranice objevila znovu o něco níž za špičatým balvanem.

„Copak si se mnou chce hrát na schovávanou, ten ťulpas?“ zabručel Avdal a zvolal znovu: „Hej, Surene, pojď sem! Kam lezeš?“

„Suren“ zvedl hlavu a Avdal viděl, že čepice visí na rozích velikému kozlovi. Či se mu to jen tak zdá?

„Buď proklet, ďáble!“ zaklel pověrčivý Avdal a protíral si oči.

Ale kozel s čepicí zmizel a zůstavil Avdala v hrůze a v pochybnostech.

„Co to má znamenat? Že by kozel nosil čepici? Snad to byl sám satanáš!“

A začal hrát na píšťalku, aby zahnal strach.

Z rezavých skalních útesů bylo slyšet rachot. Pes, který ležel Avdalovi u nohou, se zachvěl a nastražil uši. Avdal přestal hrát a pozorně naslouchal. Věděl, že vždycky se stády sestupují z hor i vlci, a proto každý keř, každý kámen a každý šramot se mu zdál podezřelý.

Byli to však divocí kozli. Bili se, tloukli jeden do druhého svými ohromnými rohy. Nastávala doba páření a tedy i rvaček.

Drc! Drc! Drc! znělo to ze skalních rozsedlin. Jako by do sebe narážely kosti. Ať však Avdal sebevíc namáhal svůj zrak, nic neviděl. Na pozadí šedavé skály šedivé zvíře nelze rozeznat.

Dva obrovití kozlové v zápalu boje zapomněli na nebezpečí a na celý svět a pustili se do prudké rvačky. Sklonili hlavu, poodstoupili nazpět a zběsile se do sebe pustili. A jeden z nich měl na hlavě čepici.

Ovčácký pes, který stál stráž na vrcholu skály, zlostně se na kozly rozštěkal. Polekali se, nechali rvačky a dali se na útěk. Mihli se kolem Avdala. Čepice, kterou měl kozel zavěšenou na rozích, svezla se mu do týla, pak mu spadla do čela, zakryla mu oči a vyděsila ho. Chtěl se jí zbavit, zběsile tloukl hlavou, ale čepice mu na zakřivených rozích pevně držela.

Hotový zázrak! Kdyby byl Avdal býval křesťan, byl by se jistě pokřižoval, tak podivné a nevysvětlitelné bylo to, co spatřil. Ale negramotný Avdal věřil v duchy a věřil na zázraky a to, co spatřil, pokládal rovněž za zázrak.

Ale když kozel narazil na skálu, na chvíli se zastavil, nevěda, kterým směrem se pustit na svém útěku, Avdal si jej přiblížil svým dalekohledem, znovu spatřil čepici a poznal ji. Její vrcholek je z červené látky, náušníky má svázány šňůrkou a je šedá. „Vypadá jako čepice Aramova chlapce Ašota!“ zašeptal udiveně a rozpačitě Avdal. Ano, je to ta čepice, kterou Aram dal ušít z kůže vlka, kterého loni v horách jedné temné noci uštvali Avdalovi psi a kterého on sám dobil holí.

Škoda že pes nedopřál Avdalovi, aby kozla pozoroval déle; pronásledované zvíře se rozběhlo dolů se skály, a když přiběhlo na její okraj, zmizelo.

Zpráva o záhadném kozlu překvapila všechny pracovníky na farmě a vzrušila je.

Avdalova žena a matka Šušik spustily pláč a nářek a pastýři, kteří se večer shromáždili v čítárně, rozbírali tu podivuhodnou událost a lámali si hlavu. Opravdu, jak se mohla čepice zmizelého chlapce

octnout na rozích divokého kozla? Je to skutečně Ašotova čepice? Je-li tomu tak, co to má znamenat? Jsou děti naživu, či se jim přihodilo nějaké neštěstí a zahynuly?

Nikdo nedovedl na tyto otázky dát spolehlivou odpověď. Jen v jedné věci se všichni shodli, že totiž je třeba hledat děti nikoli na Dálném východě, ale někde v okolí Ajgedzoru.

Vypravili z farmy do vsi posla, aby podal zprávu Ašotově matce, že se v horách toulá kozel, který má na rozích čepici jejího synka.

Záhadný objev by dovedl vysvětlit jen Aram, který byl skvělým znalcem přírody. Ať se vydá do hor a zabije kozla a pak se uvidí, zdali je to čepice jeho syna. A je-li tomu tak, ať vypátrá jak se mohla dostat s Ašotovy hlavy kozlovi na rohy. Ale Aram tu není.

„Pošleme mu telegram, ať se ihned vrátí!“ plačky zvolala Ašotova matka.

Ale přátelé váhali; báli se, že by tím mohli věc ještě více pokazit, vzniklo by nedorozumění a lidé, kteří hledali ztracené, mohli by být svedeni z pravé stopy.

Aršak a Aram ve svém posledním dopise, jenž přišel leteckou poštou, psali, že nemohou ztraceným dětem nikde přijít na stopu a že pátrací orgány ve všech okresech jsou na nohou, ale po dětech nikde není ani památky.

„Je-li tomu tak, ať se vrátí!“ rozhodli posléze ajgedzorští; Parujr se napil vína a poslal Aramovi telegram tohoto znění: Divoký kozel s čepicí Tvého syna na hlavě se toulá v horách, přijeď, uvidíme, co dělat.

Aram a Aršak se nepřestávali divit: jak to přijde, že kozel má Ašotovu čepici na hlavě?

Když přijeli do vsi, Aram přiletěl domů, objal svou zarmoucenou ženu, políbil děti, vstrčil si do kapsy kus masa, zabaleného do plátku nekvašeného chleba a pustil se do hor. Žena jej přemlouvala, aby si sedl a odpočinul si a aby pojedl chléb, ale on nepovolil. Vždyť by se mu sousto muselo v hrdle vzpříčit, když ví, že čepici jeho ztraceného synka nosí na hlavě divoká zvěř!

Daleko nemusil chodit, nahoře nad vsí spatřil stáda z farmy a divoké ovce a kozy, které seběhly z hor. Slunce se chýlilo k západu, když se setkal s Avdalem, pozdravil se s ním a smutně k němu usedl.

„Arame, naši chlapci jsou tedy ztraceni?“ chmurně se tázal Avdal a oči se mu zakalily.

Aram mlčky pokuřoval. Jak zhubeněl a jak se změnil ten člověk vždy tak bezstarostný a veselý! Oči má zapadlé, vlasy mu prošedivěly. Vyňal z kapsy peníz a vstrčil jej pastýři do kapsy.

„Dal jsi mi peníze na cestu, tady je máš zpátky… Nepotřeboval jsem je.“

Pastýř se vzpouzel.

„Ať ti nebesa odplatí, Arame!“ žehnal mu.

„Ale řekni, doopravdy to byla Ašotova čepice?“ tázal se Aram, aby změnil předmět hovoru.

„Ach, co já vím, Arame. Špičku měla červenou, vypadala, jako by byla z vlčí kůže… Kdoví, snad se mi to jen zdálo…“

Aram tiše uvažoval. Avdal je člověk pověrčivý, možná že se mu to jen zdálo. Ne, je třeba prohledat hory a doly, vyhledat toho podezřelého kozla a tajemství čepice se objasní.

„Avdale, a od té doby jsi už toho kozla nespatřil?“

„Ne!“

„Pojď, půjdeme spolu do hor!“

„Jsem ti k službám!“

Při těch slovech se Avdal po východním způsobu uklonil, přiložil ruku k pravému oku a povstal. Stádo svěřil svým kamarádům a kráčel za Aramem.

Kurd je v tísni dobrým přítelem, nedopustí, abys bloudil v horách sám a sám.

Stoupali vzhůru soutěskami, bloudili po skaliskách a viděli divoké kozy, jež před nimi zmateně utíkaly, nebo se pokojně pásly. Slunce už zapadlo, ale kozel, kterého hledali, se neobjevoval.

Když hnali stáda domů, Aram šel s pastýři na farmu a přenocoval tam.

Spal neklidně té noci. Kolik dojmů dnes zažil! Říká se, že v zimě je den krátký. Ale dnešek byl tak dlouhý a tak obsažný. Ráno snídal ve Volgogradu. Když se zastavil v Rostově, slunce teprve vycházelo, a když letadlo vylétlo z mraků nad pahorky Zakavkazí, blížilo se teprve slunce k zenitu. A potom se řekne, že v zimě je den krátký!

Aramovi zněl ještě v uších hukot vrtule, ještě letěl nad obrovskými prostorami a srdce se mu chvělo, jak se propadával do „vzdušných propastí“, a když otevřel oči, spatřil Avdala, jak sedí u ohně s hlavou smutně skloněnou, drží píšťalu a píská na ni smutné, tesklivé kurdské písně.

KAPITOLA DRUHÁ

o tom, jak se zvířeti nevyplácí nosit čepici…

Za úsvitu se Aram s Avdalem vydali znovu do hor. Aram věděl, že za svítání opouštějí divoké kozy své skrýše a vycházejí na horské louky, aby se napásly, ještě než se objeví kolchozní stáda a psi. Napasou se a znovu se skryjí ve svých nepřístupných jeskyních.

Aram a Avdal kráčeli pomalu po výšinách a často se zastavovali a dívali se dolů ze skal. Ranní chlad jim vanul do tváře, ale jejich nitro hořelo netrpělivostí a touhou, aby přišli na stopu svým ztraceným synům.

Konečně vyšlo slunce a ryšavé skály se roztřpytily v paprscích a podobaly se pohádkovým hradům a zámkům. A tu se v prohlubni obklopené hradbou skal objevilo několik koz; shýbaly se a trhaly trávu, chvílemi zase zdvíhaly tlamičky vzhůru a pozorně naslouchaly.

Aram a Avdal si lehli na skaliska a dívali se. Jejich pohled však pátral po něčem jiném a sledoval něco jiného. Kozy je nezajímaly.

Pojednou vystrčil Avdal ruku a zpod pláště ukazoval ke skalnímu útesu:

„Vidíš?“ zašeptal a přiložil si k očím dalekohled.

Na druhé straně od louky, na níž se pásly kozy, se objevila za skaliskem hlava a na rozích nabodnutá čepice, jejíž vrcholek se červenal.

Když spatřil čepici, lovci Aramovi se zatajil dech. Zmocnilo se ho takové vzrušení, jaké nepocítil ani před medvědím brlohem, když se jeho chundelatý obyvatel s řevem a supěním škrábal ven, aby zúčtoval s tím, kdo ruší jeho spánek.

Aram uchopil pušku, ale oči se mu zakalily a hlaveň se mu chvěla, jak mu bušilo srdce.

Kozel stál na stráži, pozoroval okolí, větřil, natahoval uši při každém šelestu a zachycoval každý šramot, každý zvuk, zkrátka a dobře hlídal pozorně svůj houf a jako otec střehl bezpečnost členů svého rodu. Shora ze skaliska ucítil jakýsi podezřelý pach. Vzhlédl vzhůru a dal varovný signál.

Kozy sebou trhly, na okamžik jako by zkameněly, a když zpozorovaly cíp černého pláště, zmateně utíkaly dolů a skákaly jedna za druhou po skalních terasách.

Kozel stojící na stráži považoval svůj úkol za splněný. Již se napjal a připravil ke skoku. V tom okamžiku mu však kolem krku zabzučela kulka. Lovec se ve svém rozčilení minul cíle…

Svist zazněl ozvěnou. Kozy se ztrácely z dohledu. Bylo slyšet jen dusot jejich kopyt a hukot padajícího kamení.

Po několika vteřinách již sbíhaly ze skal a tančily na protějších stráních míříce na sousední hřeben hor. Vpředu běžel kozel, jeho obrovské rohy se kymácely a čepice se třásla.

Když kozy zmizely za pahorky, Avdal se zeptal:

„Tak co, Arame, je to Ašotova čepice?“

„Zatmělo se mi před očima, neviděl jsem… Kdoví? Dokud nezabijeme kozla, těžko říci…

A Aram s puškou přes rameno spěchal za kozami.

Když přicházeli na druhý hřeben hor, zpozorovali, že zdola přichází skupina ozbrojených mužů, kteří jim mávali na pozdrav čepicemi a dávali jim znamení, aby se zastavili.

Přiblížili se. Byl to Aršak, předseda okresní myslivecké jednoty, a několik jiných lovců.

„Zpozdil jsem se. Sháněl jsem po okrese pomoc,“ pravil Aršak a utíral si s čela hojný pot.

Chudák! Jak sešel ten statný muž!

„Zbytečně se obtěžujete,“ řekl Aram sebevědomě. „Ulovím ho sám v Pardálí soutěsce!“

„Ano, viděli jsme z dálky, že utíkají tím směrem,“ potvrdil předseda myslivců, muž s širokou hrudí a krátkými vousisky, obutý do vysokých bot. „Ale myslíš doopravdy, že běžely do Pardálí soutěsky?“ tázal se.

„Ano. Tady je rámus a vyplašil jsem je. Utíkají tam, kde je nikdo neruší. Vždyť je doba páření,“ vysvětloval Aram s jistotou znalce přírodních jevů.

„Nepospíchej, Arame,“ klidně řekl předseda myslivců. „Počkej, dokud nepřijde Vousáč Asatur se svými lidmi. Pak uvidíme, co se dá dělat. Je to starý, zkušený člověk, možná že nám dá dobrou radu.“

„Vousáč Asatur? A co dělá Asatur v našem kraji?“

„Tys mu nepsal? Ne? Nevím, odkud se to dověděl, ale dnes přijel sám na pomoc. Na noc byl na salaši, teď musí přijít… ráno mi telefonoval a dohodli jsme se…“

„A najde nás?“ tázal se Aram, jenž byl vzrušen, když uslyšel jméno známého lovce.

Vousáč Asatur! Ten když přijde, jistě něco vymyslí, poradí, jak na to…

„Najde. Dohodli jsme se, že se sejdeme na Orlí skále.“

„To je dobré. Stopy koz vedou tím směrem.“

Zpráva, že Vousáč Asatur, starý lovec Sevanského kraje, mu přichází na pomoc, Arama vzpružila. Kdoví? Možná že sám osud mi přivolal ku pomoci takového člověka! Kdo se vyzná v rozmarech přírody! uvažoval Aram. A vzrušen tou myšlenkou začal být netrpělivý. Místo aby ho zpráva uklidnila, vzplanul a hnal se bez dechu k Orlí skále, ačkoliv stopy prchajících koz odbočovaly po chvíli vpravo.

Těžce oddychujíce vyšli ze skal přímo proti Orlí skále a Aramovi zabušilo srdce: hle, tam seděl jako obrovský orel Vousáč Asatur. Jeho obrovská papacha z ovčí kůže se odrážela na modravém obzoru a kolem starce seděli na kamenech ještě jiní lidé. Ale Aramův pohled byl upřen na muže v beranici; když jej uviděl, nové naděje se rodily v jeho srdci.

Lovci se zastavili. Čepice letěly na pozdrav do vzduchu.

Muž v beranici mlčky vstal, zamával puškou (na znamení, že je vidí) a tiše sestupoval z místa, kde seděl. Lovci pochopili, že není třeba volat.

Aram se svými lidmi byl dole v soutěsce, když shora vážně a slavnostně sestupoval Vousáč Asatur. Měl po boku připevněn stříbrem kovaný kinžál, pušku přes rameno a v patách mu běžel jeho věrný pes Čambar.

Aršak šel hostům vstříc a srdečně objal mladíka, který k němu přiběhl.

„Milý Grigore, ty jsi také přišel?“

Grigor byl asi tak starý jako Gagik a velmi mu podobný a byl zrovna takový čtverák. Hoch přitiskl tvář k Aršakově ruce a stěží potlačoval slzy; i muž tiše slzel.

„Junákovi nesluší pláč,“ dobrosrdečně jej pokáral starý lovec.

„Přeji vám hodně zdraví, ajgedzorští!“ zvolal, když se přiblížil.

Čambar se zájmem pozoroval neznámé. Nebyl však tak nezdvořilý, aby štěkal na lidi, s nimiž jeho pán přátelsky rozmlouvá.

„Hodně zdraví tvým dětem i vnukům, strýčku Asature! Buď nám vítán!“ Aram sňal čepici, hluboko se uklonil a dodal podle východního zvyku: „Přinášíš radost našim očím.“

Stejně obřadně odpověděl Vousáč Asatur:

„Nechť na tobě oko nebes sladce spočívá, drahý Arame, a nechť se ti vyplní tvá přání!“

Asatur rychle pohlédl na shromážděné muže a kývnutím dal najevo své uspokojení: s takovými lidmi se už dá něco podnikat.

„Zlý osud provází člověka na jeho životní cestě. Musíš se vzmužit a zvykat si na jeho úklady, dokud se ti nepodaří chytit ho za chřtán a zalomcovat jím. Tak už dost! Už mě nech na pokoji!“

Domluvil, posadil se na kámen a klidně si nacpával starou dýmku.

„Zažil jsem hodně nehod a neštěstí,“ pokračoval. „Vidíte tamhleten křivý dub pod skálou? Nepohoda způsobila, že nevyrostl rovně a zpříma. Co všechno zakusil; vichry, krupobití, hromy a blesky. Ale vzdoruje a žije. A bude žít!“ zvolal stařec odhodlaně zvýšeným hlasem. „Arame, tohleto je mé lvíče, můj vnuk Kamo. Jistě jsi o něm už slyšel. A tohle je náš čtverák Grigor. S ním kdo se přátelí, ten smutku nepozná.“

Oba mladíci měli mokré nohy. Bylo zřejmé, že všichni přešli přes hory a po kolena se brodili ve sněhu.

„Máš asi žízeň, strýčku Asature?“

„Ano, milý Arame, zkusili jsme v horách jako psi. Jakou mi dáš vodu? Červenou? Šťastní jsou lidé v té Araratské dolině, místo vody pijí víno. Na vaše zdraví! Ať každý najde to, co ztratil, a ať na světě panuje mír!“ Stařec se s chutí napil vína z velké hliněné čutory, kterou mu podali, otřel si vousy a pokračoval v přerušené rozmluvě.

„Nepřišel jsi cestou na žádnou zvěř?“

„Jak by ne! V Chosrovově lese vyplašilo mé lvíče s Čambarem celé stádo divokých kanců.“

„A zastřelil jsi nějakého?“

„Co myslíš, samozřejmě!“ vychloubal se Asatur.

Víno mu stouplo do hlavy a zachtělo se mu barvitě líčit lov na divoké kance. Ale zpozoroval, že se Aram zamračil a je netrpělivý, a proto povstal.

„Zabil jsem jednoho kance. To nebyl kanec, to byl přímo buvol,“ přece jen si neodpustil stařec, aby se nepochlubil. Nemohl si však vysvětlit, proč všichni se jenom shovívavě usmívají, místo aby se divili. Za jeho zády Grigor posunky naznačoval, že zabili docela malé prasátko.

„A kde je ten kanec?“ zeptal se Aram, když už se vydali na cestu.

„Kořist nepatří lovci, ale tomu, kdo ji sní,“ pravil stařec tónem slavnostním a důležitým. „Na salaši teď pečou a hodují. A teď, Arame, povídej, jak to vlastně bylo s těmi dětmi!“

Vyslechl vyprávění o tom, jak děti zmizely, a pokyvoval hlavou:

„Z tvého vyprávění vidím, že tvůj syn je zrovna takový větroplach jako můj vnuk. Kdybys věděl, kolik ten mi způsobil starostí! Ale všechno to vždycky nakonec dobře dopadlo. Uvidíš, že tohle taky dobře dopadne. Neboj se!“

„Ale jak to přijde, že kozel nosí na hlavě čepici?“ vyslovil Aram otázku, která ho znepokojovala.

„Hm, to vypadá jako zázrak,“ řekl Asatur zamyšleně, ale hned dodal: „Jenže u nás bylo hodně všelijakých zázraků a nakonec vždycky vyšlo najevo, že to je lež. U nás na Divoké hoře jsou skály, kterým se říká Černé. Pořád v nich šumělo a syčelo. Dříve lidé říkávali, že to tam puká měděný pekelný kotel. A tuhle Kamo se svými kamarády tu záhadu rozluštili. Jaképak zázraky! Vyhodil skálu do povětří a uviděl, že pod ní tekl podzemní potok. Z jezera Gilli bývalo slyšet hukot. Říkali, že je to zázrak, že to je čert, že to je vodní ještěr, a bůhvíco ještě. A ukázalo se, že je to taky lež. Ukázalo se, že voda, která se valí pod Černou skálou, s hukotem vytéká do jezera Gilli. Ne, milý Arame, zázraky nejsou. Najdeme toho kozla, ať je kde chce, a čepici mu sundáme. Vždyť se to ani nehodí, aby kozel nosil čepici.“

Asaturova slova plná důvěry Arama poněkud uklidnila.

„Ať jsou požehnána tvá ústa, strýčku Asature!“ řekl procítěně a vykročil vpřed.

Znovu přišli na stopy koz a vydali se po nich. Namáhavě stoupali zpoceni a těžce oddychujíce. Půda na svazích, na nichž roztál sníh, byla ještě mokrá a místy bylo bláto. Proto zkušenému lovci nebylo zatěžko poznat, kudy kozy prchaly. Ale i v dolinách a na svazích obrácených k západu, kde ještě ležel sníh, zanechala zvířata otisky svých ostrých kopýtek a lovec zjišťoval, kolik jich je, jakého jsou pohlaví a jakého stáří.

Srovnal stopy a došel k závěru, že ve stádě jsou dva kozli, čtyři kozy a sedm nebo osm kůzlat.

Tu a tam se kozy zastavovaly, odpočívaly, vyhrabovaly zpod sněhu zelené výhonky, ale jakmile pocítily, že jsou pronásledovány, znovu se pustily vpřed, k nepřístupné přírodní pevnosti, k přirozené tvrzi, která se nazývá Pardálí soutěska.

Pronásledovali kozy až do poledne, a když se přiblížili k hřebenu, za nímž leží Pardálí soutěska, zpozorovali, že odtud se stopy obracejí zpátky jinou stezkou a klesají příkře dolů do Araratské doliny.

Lovci se zastavili a nevěděli si rady. Stopy koz, které se vracely ze soutěsky, byly čerstvé a tam, kde kozy šláply do tajícího sněhu tryskla voda. Ale snad sestupoval dolů nějaký jiný houf.

Na malé zasněžené rovince, na niž vrhalo stín skalisko, odbočili a začali počítat stopy: čtyři kozy tudy prošly, tři kůzlata, avšak kozli ne dva, ale jen jeden. Kde zůstal tedy ten druhý kozel, a jestliže se pustil dolů Čertovou stezkou, není to právě kozel s beranicí?

Lovci usedli na kamení a zamyslili se.

„Co myslíte, je to ten houf?“ zeptal se Aršak.

„Ano. Možná že v Pardálí soutěsce potkaly medvěda a vrátily se. Ačkoliv, kdoví!“ starý lovec se zamyslil; nakonec se rozhodl a povstal. „Teď lížou v údolí sůl, pojďme!“ zvolal a pustil se vpřed.

Lovci sestupovali do Araratské doliny a zabočili doprava k řečišti tajemného potoka. Na jeho březích stála suchá tráva a opodál na lysých místech v rozpuklině země třpytila se na slunci sůl. Vypadalo to, jako by byla v noci napadla rosa a slabé zimní slunce ji nemohlo vysušit.

Po ranní pastvě sestupují k solným zdrojům z hor mufloni a kozy.

Hle, tamhle několik zvířat s hlavou nízko skloněnou líže sůl! Pocestný by se byl mohl domnívat, že to jsou telátka ze sousední vsi. Ale starý lovec bystrým zrakem už zjistil, že to jsou kozy, a poznal je podle obrovských rohů kozlových.

„Je to on! Má čepici!“ vzrušeně zvolal Avdal a podával Aramovi dalekohled.

„Ano, ano, byl to on! Musíme si rozmyslet, co dál!“

Usedli a uvažovali. Cožpak se v otevřeném poli můžeš přiblížit k zvířatům tak ostražitým?

Asatur zjistil, odkud vane vítr, a rozvinul svou taktiku.

„Až je vyplašíme, budou utíkat nahoru do skal, do svých skrýší. Já a Aram jim zastoupíme cestu, lehneme si tamhle nahoru pod ten keř a budeme čekat. A vy je obejdete dolem a nadeženete nám je!“

Lovci stoupali proti proudu řeky Araks, skrývajíce se v rákosí, a obešli kozy odzadu.

Jakmile kozy ucítily lidský pach, seskupily se kolem svého vůdce, napjaly dlouhé nohy a v příštím okamžiku prchaly obrovskými skoky do spásných hor.

Jak by byly mohly vědět, že právě při cestě, kudy prchají, leží za keřem staří nepřátelé jejich rodu, Vousáč Asatur a lovec Aram, s namířenými puškami!

Vítr vanul od koz směrem ke keři, za nímž byli skryti lovci, a proto kozy necítily pach, který je pro jejich rod nejdůležitější ze všech nepřátelských pachů, s nimiž se v přírodě setkávají.

Neviděly před sebou nic podezřelého a chvílemi se zastavovaly, obracely hlavy dozadu a dívaly se na dálnou step, která ležela za nimi…

Dole při nalezištích soli je vyděsil pach, ale zpředu nic necítily a proto se jen postrašeně ohlížely dozadu na nebezpečná místa, která právě opustily.

Teď se přiblížily těsně k lovcům. Bylo zřetelně vidět na boku kozla, který běžel vpředu, pruh černající se na jeho hnědavém těle. Břicho měl bělavé a na obrovské hlavě se mu kymácely rohy jako dvě karabiny. Kozy s ostrými růžky, tenkýma nožkama a štíhlým krčkem lehce poskakujíce dostihovaly svého vůdce, a když se zastavil a ohlížel se, ony jako na rozkaz dělaly totéž a v té chvíli každá koza svou šíjí zacláněla své mládě.

„Pal! Máš bystrý zrak!“ zašeptal stařec.

„Ne. Jsem rozčilený, netrefil bych se.“

Vousáč Asatur mlčky souhlasil. Napjal svaly a soustředil pozornost, jak to činívá lovec, když se chystá k výstřelu.

Starý lovec namířil na kozlovu hruď. Na zrádném keři se téměř nepozorovatelně pohnul lístek. Ale i ten slabý pohyb stačil, aby se kozy zastavily a neklidně zíraly vpřed. Ale než si uvědomily, jak veliké nebezpečí se skrývá před nimi v keři, třeskla rána, vyšlehla jiskra a vyvalil se kouř. Vůdce stáda udělal skok a svalil se na zem.

Kozy odbočily z cesty a zděšeně prchaly do skal. Ale zbytečný byl jejich strach. Starý lovec odložil pušku a neměl v úmyslu na ně střílet. Dosáhl svého cíle.

Aram běžel ke kozlovi, který se zmítal v posledních křečích, sklonil se k němu, s námahou mu stáhl čepici s rohů – a zůstal stát jako solný sloup.

Byla to Ašotova čepice.

KAPITOLA TŘETÍ

o tom, kdo byl ten lupič, který děti oloupil

Byla to tak těžká a neočekávaná rána, že se děti nemohly hodnou chvíli vzpamatovat. Stály na prahu jeskyně jako zkamenělé. A když se probraly z překvapení, jednaly zcela pudově: jako na povel pevně za sebou zavřely dveře a přirazily k nim veliký trám, zatajily dech a naslouchaly. Gagik si dokonce přikryl ústa rukou, aby zadržel kašel, který ho trápil.

Když se všichni poněkud uklidnili, seskupili se kolem ohně, který byl přikryt popelem, a zůstali nějaký čas stát, napínajíce sluch.

„Neměli bychom vyjít ven na výzkum?“ šeptem se zeptal Ašot. Podíval se na Hasa, neboť s nikým jiným nemohl v této hrozné chvíli počítat.

„Pojďme, ve sněhu bude znát stopy!“ souhlasil Haso a díval se na špičku svého kopí.

Opatrně otevřeli dveře a obhlédli z jeskyně celé okolí, jež mohli zrakem obsáhnout; skalní stěnu naproti jeskyni a keře, porůznu rozptýlené dole pod ní. Když si dodali odvahy, vyšli ven z jeskyně s oštěpy napřaženými a připravenými k úderu, udělali několik kroků vpřed a ohlédli se. Všechno osazenstvo jeskyně je následovalo.

Ale Ašot upřel výhružný pohled na Šušik a Sargise, a ti se váhavě vraceli k ohništi. Gagik zůstal. Zdvihl sekeru do výše a vykročil.

„Zásoby nám ukradl člověk!“ zvolal pojednou a ukázal na stopu ve sněhu.

Opravdu, vypadalo to, jako by tu byl šel člověk bosýma nohama.

„Připravte zbraně!“ vzkřikl Ašot. Popošel několik kroků a sklonil se nad čerstvou stopou, pozorně si ji prohlížel a dospěl k závěru:

„Je to medvěd.“

Chlapci pudově ustoupili nazad a zády se opřeli o dveře; byli odhodláni v případě nebezpečí okamžitě se skrýt do jeskyně.

„Teď je asi opilý, chudák. Mladé víno kvasí v žaludku a stoupá do hlavy,“ šeptal Gagik a přitom mu cvakaly zuby. „Jaká je zima!“

Haso chápal, proč je Gagikovi zima, ale měl k němu ohled. Všichni lidé nemohou být odvážní.

„Půjdu se ohřát,“ řekl Gagik a vešel do jeskyně.

„Co se děje?“ tázala se Šušik s úzkostí.

„Ale nic, maličkost.“

„Jaká maličkost?“

„Medvěd. Nějaký zbabělý medvěd přišel a tajně nám sežral všechno, co jsme měli, a potom utekl.“

„A co budeme dělat?“

„Zabijeme ho.“

Gagik si dodal bojovného vzezření, pohlédl na dívku, která se krčila strachem, a dodal:

„Přece ho nenecháme, aby to klidně strávil.“

Gagik mluvil tak bezstarostně, jako by nešlo o šelmu, ale o nějaké jehňátko.

„A jak medvěda zabijete?“ ptala se Šušik prostoduše.

„Jak? Jako obvykle! Praštíme ho sekerou a bude po něm.“ A ukazoval rukou, jak medvěda skolí.

Ašot a Haso vstoupili do jeskyně, přiložili několik polen a přisedli k ohni.

„Kvůli tobě jsme zůstali o hladu!“ zvolal Sargis. „Proč jsi nenechal nikoho v jeskyni, aby hlídal potraviny?“

„Nefňukej!“ okřikl ho Ašot.

Sargis měl pravdu, ale Ašot byl příliš hrdý, než aby přiznal svou chybu.

„Ty… ty… ty…!“ hrozil Sargis a soptil hněvem.

Ašot se stěží ovládal, ruce se mu třásly. Srážka byla nevyhnutelná, ale Ašot zachoval rozvahu a mlčel. Vody jsou zkaleny… pomyslil si a cítil svou vinu. Hledal příležitost, aby mohl v klidu opustit podrážděného kamaráda, a proto se obrátil k Hasovi:

„Pojďme.“

„Až se trochu oteplí! Proč tak spěcháš?“ řekl Gagik, jenž předstíral bezstarostnost.

„Ne, musíme jít, abychom něco obstarali. Před medvědem se můžeme chránit pochodněmi. Vezmeme si každý jednu!“

Řekl to tak odhodlaně a tak sebevědomě, že svými slovy zmírnil strach kamarádů.

„Máš-li s sebou oheň, žádná šelma se k tobě nepřiblíží!“ povzbuzoval je Ašot. „Pojďme!“

Zvedl hořící dřevo a vyšel z jeskyně. Chlapci šli za ním.

„A mne necháte samotného, aby mě medvěd sežral? Vy zrádci!“ znělo za nimi volání Sargisovo. Vyběhl ven a díval se kolem sebe.

„Pst!“

Ašot si přiložil ruku na ústa a dával mu znamení, aby mlčel. Neminul se účinkem: vždyť by to mohl medvěd uslyšet a přijít…

Vůbec si Sargis počínal po celý den velmi podivně. Byl stále podrážděný a jeho pohled neklidně těkal z místa na místo. Čím to bylo? Strachem či z jiné příčiny? Podle Ašotova příkazu měli Sargis a Šušik zůstat v jeskyni, udržovat oheň a pro bezpečnost si měli dveře zatarasit velikými poleny.

Když všichni tři vycházeli z jeskyně, Ašot řekl kamarádům:

„Opravdu, když medvěd vypil tolik mladého vína, musí být opilý.“

A se sekerou v jedné a s oštěpem v druhé ruce šel po medvědí stopě.

Když medvěd vyšel ze sluje, odbočil doprava a stoupal nahoru do skal. Na jednom místě se zřejmě svalil tak, jako se válejí někdy na ulici opilci. Několik kroků odtud se svalil znovu do sněhu.

Ašot mlčky ukazoval stopy a ťukal si prstem do čela a dával na srozuměnou, že huňáč to nemá v hlavě v pořádku. V hlavě odvážného chlapce se zrodil šílený nápad: překvapí opilého medvěda ve spánku a udeří ho sekerou. To by bylo něco! Kdyby se to podařilo, nebude jim vadit ani sníh, ani zima – a klidně si budou žít až do jara.

Tato myšlenka Ašota tak zaujala a připadla mu tak snadno proveditelnou, že se strach, který se ho zmocňoval, znovu měnil v odhodlání. A když zaslechl šramot, když něco zašustilo v křoví anebo se za skaliskem objevil stín, upadl v rozčilené napětí nikoli ze strachu, ale z touhy zničit nepřítele, z touhy, která se zrodila z jeho obrazotvornosti.

Po stopách medvěda stoupali na úbočí hory, a když zjistili, že zvíře odbočilo ke skalnímu hřebenu, který uzavírá soutěsku z východu, zastavili se.

„Utekl ze soutěsky!“ usoudil Ašot. „Cožpak tady medvěd zůstane, když uslyší naše hlasy?“ dodal zřejmě proto, aby upokojil kamarády.

Byl o tom skutečně přesvědčen, a proto se zřekl úmyslu pronásledovat medvěda a zabít ho ve spánku.

Sestoupili na vinici, tam zapálili oheň, z něhož vysoko šlehaly plameny a stoupal hustý kouř, a kouře bylo třeba k jejich obraně. A začali hledat hrozny pod sněhem. Část jich poslali po Gagikovi kamarádům, kteří zůstali v jeskyni.

Gagik šel pln strachu, točil dýmajícím klackem a slyšel za sebou křik, jímž jej kamarádi povzbuzovali a plašili medvěda pro případ, že by byl v soutěsce.

Ašot a Haso se unavili dlouhým belháním ve sněhu a vraceli se do jeskyně.

Ačkoliv se nezdálo, že by byli přímo ohroženi, rozhodli se učinit opatření k sebeobraně. Především se pokusili vykopat hluboké příkopy na obou koncích „chodby“, vedoucí k Poustevníkově jeskyni, ale půda zde byla tak kamenitá, že museli od svého záměru upustit. Místo příkopů tam zbudovali dvě vysoké barikády z kamení. Když skončili práci, sami usoudili, že medvěd překážky snadno zdolá. Proto se usnesli, že na vrchol každé z barikád postaví strašáky. To nebylo nesnadné.

Bylo jen třeba, aby se ti, kdo byli otužilejší než ostatní, dočasně zřekli svých košil. Nacpali do nich trávu, do rukávů vstrčili hole a postavili strašáky nahoru na barikády. Na hlavu jim nasadili Hasovu kurdskou čepici a klobouk Sargisův a postavili je na hromadu kamení.

Z dálky se skutečně mohlo zdát, že tam stojí dva hoši v bílých šatech, jeden v kurdské čepici a druhý v klobouku, a ostražitě hlídají celé okolí. Běda tomu, kdo se přiblíží k jeskyni, v níž žijí zajatci Pardálí soutěsky!

Na soutěsku se snesla tma. Chlapci byli smutni a unaveni. Kolik kamenů museli dnes večer nanosit! Jen Sargis se nezúčastnil této těžké a vzrušující práce. Nemohl. Ležel u ohně a tiše vzdychal a chvílemi vyskakoval a díval se kolem sebe jako šílený.

Co se s ním děje?

KAPITOLA ČTVRTÁ

o tom, proč musel poustevník svýma svatýma

nohama prošlapat ještě jednu pěšinku

Štěrbinami starých dveří zasvitlo světlo. Byl třicátý osmý den jejich zajetí. Obyvatelé jeskyně se probudili a smutně se dívali na vyhaslý oheň.

Jak dobře jim bylo ještě včera! V koutě jeskyně ležela hromada Gagikových „opeřenců“, v hliněném hrnci vonělo kvasící mladé víno a sladká šťáva z vylisovaných hroznů jen čekala, aby si na ní pochutnávali a provolali jí slávu. Z toho všeho nebylo nic. Nesvědomité zvíře je nemilosrdně připravilo o potraviny, jimiž se zásobili na zimu. Kam teď půjdou, co budou hledat? Všechny zdroje potravy v Pardálí soutěsce jsou už zřejmě vyčerpány.

Seděli se svěšenými hlavami; neměli chuť ani oheň rozdmýchat a nechtělo se jim ani pokračovat v práci, kterou měli rozdělánu. V jednom koutě ležela hlína, kterou přinesli, aby z ní postavili pec, v druhém proutí na košíky. Ale u dveří jeskyně se znovu krčil hlad a znovu museli uvažovat především o jídle.

„Pojďme hledat kuřátka, která nám upláchla,“ navrhoval Gagik.

„Ano,“ souhlasil Ašot. „Uletěla, ale někde se usadila. Nebudou daleko.“

„A co medvěd? A pardál?“ ptala se Šušik.

„Medvěd opustil soutěsku a pardál se už dlouho neukázal. Možná že je taky pryč,“ odpověděl Ašot se zdánlivým klidem, povstal a rozboural barikádu, kterou před spaním postavili za dveře.

Opatrně vystrčil hlavu ze dveří. Bylo jasno a chladno. Na „kamenných pěšinách“ stály strašáky, které tam postavili. Ašot se hořce usmál.

Potom spolu s Hasem vyšel z jeskyně, mlčky a obezřele si prohlédli okolí, a když nepozorovali nic podezřelého, vrátili se, aby uklidnili kamarády.

„Asi je kouř z ohně odtud vypudil. Nevydrží tady. Pojďme shánět něco k jídlu,“ pobízel Ašot kamarády.

„Nechte mě být!“ rozčileně vykřikl Sargis. „Dejte mi pokoj s tím marným utěšováním!“

Nadzdvihl se. Měl šílené oči, jež planuly v šeru jeskyně, a jeho veliká hlava se vrtěla na tenkém krčku…

„Co se s tebou děje?“ ptal se Ašot udiveně.

„Nic. Nech nás umřít v klidu!“

Sargis se natáhl na svém lůžku tak úporně, že by bylo marné zkoušet, aby jím hnuli z místa.

Gagik si zaťukal prstem na čelo a tiše se ptal: „Má to v hlavě v pořádku?“

Ašot pokrčil rameny: Kdoví? A vážně se zamyslil nad změnou v Sargisově chování; je zajímavé, že v něm znovu zvedá hlavu jeho špatná přirozenost. Či je to něco jiného? Je třeba kamarády nějak povzbudit.

„Pojďme!“ zvolal Ašot.

Všichni se zvedli, ale Sargis se nehýbal.

„Nechte mě být!“ zařval znovu, ačkoliv ho nikdo nevyrušoval.

Když vycházeli, Ašot zvolal pevně a rozhodně:

„Nebojte se! Však se neztratíme!“

„Nic na světě nepřijde nazmar,“ dodal Gagik s tesknou filosofií. „Nanejvýš se staneme potravou pro zvěř. Samozřejmě, neztratíme se, jenom změníme svou tvářnost.“

„Budeme-li se válet a fňukat, rozhodně se staneme potravou jiným tvorům! Smělosti a práce je třeba a všechno překonáme! Nebojte se!“ zvolal Ašot.

Sargis nervózně křivil tvář a v horečce škubal větve, na nichž ležel. Potom si lehl na břicho, prsty hrabal kolem sebe a lízal zem.

„Sůl, trošičku soli!“ volal žalostivě a obrátil se naznak.

Sůl? Tak v tom to vězí. Po soli toužili všichni. Za hrst soli by byli dali půl života. Slovo sůl v obyvatelích jeskyně vyvolávalo tak silné vzrušení, že se jim sliny sbíhaly v ústech a vnitřnosti se jím svíraly. Sůl! A přece, jak málo chápali, když byli dole ve vsi, že je to nejcennější věc na světě, že je to život sám.

„Měj strpení, Sargisi, najdeme i sůl,“ povzbuzoval ho Ašot, ale sám tomu nevěřil.

„Měj strpení! Už mám dost tvých kázání! Ty jsi vším vinen!“ Sargis se pozdvihl a upřel na Ašota horečnatý pohled. „Tys nás zabil! Tys nás zabil!“ A začal se zmítat v křečích. „Blázne! Chtěl ses stát hrdinou, co?! Povedlo se ti to! Povedlo!“ volal Sargis nepříčetně.

Ašot svěsil hlavu. Vždyť opravdu on je příčinou jejich zkázy. Ale najde, musí najít prostředek k záchraně druhů.

„Sůl! Sůl!“ křičel Sargis dál jako šílenec a drásal zemi a hryzal písek bohatý na vápno.

Sargisova nálada přecházela na ostatní, všichni byli zamyšlení a podráždění. Šušik bolela hlava a bylo jí nevolno – není to všechno z nedostatku soli?

Co člověk cítí má-li nedostatek soli, Ašot nevěděl, ale věděl dobře, že když se otec chystal na lov, nasypal si do láhve s vodou sůl. „Sůl působí, že člověk nikdy nezemdlí,“ říkával. Nesnesitelná slabost, která zmáhala Ašota i ostatní, je jistě způsobena i nedostatkem soli. Zásoby soli, které měli v těle, jsou vyčerpány. Na to může člověk i umřít, neočekávaně napadlo Ašota, ale řekl něco docela jiného:

„Mluvíte, jako byste se ve škole nic nebyli učili. Haso to nemůže vědět, ale vy přece víte, že ve všem, co jíme, je sůl. Ba i v šípkách a v kořínkách.“

Snažil se povzbuzovat kamarády, ale cítil, že před nimi vyvstalo nepředvídané a nesmírně vážné nebezpečí, proti němuž nelze bojovat ani odvahou, ani trpělivostí. Mnohé sice překonali, ale nedostatek soli jejich zesláblá těla překonat nedovedou. To je jasně vidět na případu Sargisově. Co počít? Sůl – to nejsou bobulky, které najdeš na keřích. Kdo z nich by mohl nalézt sůl, když v celé Arménii není ani jedno jediné solné ložisko!

Sůl! Všechno ostatní, co je dosud vzrušovalo: pardál, medvěd i otázka jídla, to vše ustoupilo do pozadí.

„Přátelé,“ zvolal Gagik a uhodil se přitom do čela. „V mé hlavě se zrodila skvělá myšlenka! Přemýšleli jste o tom, odkud asi bral sůl děda poustevník?“

„Odkud?“

„Ze solných ložisek.“

Sargis vyskočil.

„A kde je solné ložisko?“ zvolal podivným hlasem a začal se třást na celém těle.

„Kde? Pod skálami. Sedni si, já ti to povím! Kde mohly vzniknout vápencové skály, které stojí kolem nás? Pod mořem. A kde se tvoří sůl? V moři. Viděli jste solná ložiska, když jsme jeli na exkurzi do Nachičevanu? Všechna jsou vedle vápencových skal. Když moře vyschlo, nechalo po sobě vápenec a sůl. Tu sůl musíme najít. Najdeme ji a budeme ji lízat jako ovce.“ Gagik hovořil vážně, ale neodpustil si, aby k vážným slovům nepřipojil šprým.

„Dejme tomu, že v naší soutěsce je sůl, ale jak ji najdeme?“ tázal se Ašot.

„Jak ji našel poustevník? Možná že si ji nosil ze vsi.“

„Můj dědeček říkal, že poustevníci nechodí do vesnice, že nesmějí vidět tvář ženy…“

„Ale kde je ta sůl, proč ji po sobě nenechal?“

„Nechal ji, ale zůstala pod trusem tvých kuřátek…“

Tak si hoši vyměňovali názory a přeli se, když se Gagik znovu ťukl do čela:

„V mé hlavičce se znovu zrodila nádherná myšlenka. A co pil poustevník?“

„Rozehříval sníh!“

„A v létě? Pojďme hledat poustevníkovu vodu. Zdejší vody musejí v sobě mít mnoho solí, zvláště rozpuštěné vápence. To nám pomůže. Pojďme!“

Jestliže tu žil člověk, znamená to, že někde, v některém koutě soutěsky, musí být skrytá voda. Jinak by tu nemohl žít ani poustevník a snad ani divoká koza. Ten člověk se přece nemohl spoléhat na vodu, která jen občas náhodně vytryskne z jeskyně.

„Ještě mám jednu spásnou myšlenku,“ řekl Gagik a ťukl se prstem do čela. „Můžeme říci, že voda je už nalezena. A jak? Docela jednoduše! Je-li v soutěsce studánka, pak k ní musel děda poustevník rozhodně vyšlapat svýma svatýma nohama pěšinku.“

„Výborně! To je opravdu spásná myšlenka!“ zaradoval se Ašot a poklepal Gagikovi na rameno. „Tvá hlava, to je studnice moudrosti. To je skvělý nápad! Samozřejmě, jestliže tu žil ten člověk řekněme deset let a každý den šel pro vodu, pak prošel tou cestou nejméně třitisíckrát. Tolikrát se také musel vracet. Je jasné, že do vchodu do jeskyně k vodě musí vést pěšinka.“

Touha najít sůl v Ašotovi úplně potlačila všechna ostatní přání, sklony a pocity, hlad i strach. Touha najít sůl pronikala celou jeho bytostí a zvítězila nade všemi ostatními touhami.

Nenajdeme-li sůl, bude s námi zle, uvažoval Ašot, dívaje se na kalné Sargisovy oči.

Povstal odhodlaně. Haso a Gagik rovněž povstali, uchopili hořící polena a oštěpy a opatrně otevřeli dveře jeskyně.

Když přešli jižní barikádu, jak nazývali hromadu kamení, nastavenou u vchodu do „loubí“, a když sestoupili po kamenných schodech a před nimi se rozevřela Pardálí soutěska, Ašot se zastavil a začal bedlivě zkoumat pěšinu, která vedla k vinici. Od té pěšinky zahýbala sotva znatelná stezička vpravo a sestupovala pod řetězem skalisek, souběžně s ním.

„Podívej se, Gagiku! Tamhle asi je ta pěšina k studánce, o které jsi mluvil!“ řekl Ašot. Chvatně se vydal pěšinou.

Haso a Gagik spustili pokřik a s dýmajícími pochodněmi šli za ním.

Pěšina vedla dolů kamením a křovím a pak se stáčela vpravo a směřovala k jedné ze skal, které uzavíraly Pardálí soutěsku od západu. Skála tu vytvářela ryšavý záhyb, který až dosud ukrýval před jejich zraky onen tajemný kout soutěsky, jejž kdysi denně navštěvoval poustevník. Když bojácně obešli výstupek skály, za níž vlevo od pěšiny zela propast, do které se řítil potok vytékající ze soutěsky, před nimi se objevila rokle, kterou dosud neznali. Byla to uzounká soutěska sevřená skálami a na jejím dně se třpytila voda.

„Potůčku! Potůčku! Kdes tak dlouho vězel?“ zvolal Gagik a hnal se tam. Všichni zajásali a rozběhli se za ním.

Gagikův předpoklad se tedy ukázal správným. Stezka chlapce přivedla k počátku pramene.

Byl to však potůček velmi podivný. Vyvěral z jeskyně a hned se zase ztrácel ve skalní rozsedlině. Voda se vlévala do křivolaké nádrže, na jejíchž okrajích visely běložluté solné usazeniny v podobě rampouchů.

„Sůl!“ zvolal Ašot, aniž je okusil.

Divná věc: sůl nemá vůni, ale už ze vzdálenosti několika metrů hoši ucítili její omamující pach, podobně jako jej cítí laně toužící po soli.

Všichni tři obklopili ze tří stran pramen, klekli si na kolena a začali hltavě olizovat hrbolaté břehy nádrže. Hrstěmi nabírali vodu z kouta a žíznivě pili, a čím více pili, tím více se v nich vzmáhala neukojitelná potřeba soli.

„Dost!“ velel Ašot.

„Ani kdybys mi k čelu přitiskl revolver, nehnu se odtud!“ mručel zezdola Gagik, neustávaje lízat sůl.

Haso neochotně povstal a stále si ještě olizoval slané rty.

„Gagiku, zapomínáš na dohodu, kterou jsme učinili hned prvního dne!“ zvolal Ašot, když zpozoroval, že Gagik stále ještě pije. Bál se, že přílišné požití soli by mohlo kamarádům ublížit, když tak dlouho byli bez ní.

„Zapomínáš na disciplínu! Už dost! Bude ti zle!“

Slovo disciplína vyburcovalo chlapce, jejž blízkost soli přivedla na pokraj šílenství.

„Pryč odtud! Čelem vzad!“ zněl rozkaz.

Sedli si na kameny a z dálky se dívali na pramen, ale stále ještě cítili jeho vábivou blízkost.

S tichým uspokojením cítili, jak se jim v těle s krevním oběhem šíří životodárná látka, a cítili ji v každém nervu, v každé buňce.

Dlouho seděli na slunci a cítili, že se zvolna soli nasycují. Tak tomu často bývá u žíznícího člověka: když pije, zdá se mu, že nikdy nebude mít dost, ale po několika hodinách se mu už vůbec nezachce vody.

Cítili, jak se jim vracejí ztracené síly.

„Ale teď musíme přinést sůl také Šušik a Sargisovi,“ řekl Ašot.

„Já ji tam odnesu!“ navrhoval Haso.

Gagik měl také v úmyslu zanést jim sůl, ale když si vzpomněl na medvěda, zmlkl. Znovu se v něm odehrával vnitřní zápas. V duchu si vytýkal zbabělost, odhodlaně povstal z místa, ulomil velký rampouch soli a vykročil k jeskyni.

Ašot a Haso si vyměnili významné pohledy.

„To je mnoho! Nech tam polovičku!“ volal za ním Ašot.

Gagik mlčky souhlasil. Slýchal, že lidem, kteří dlouho hladovějí, se nemá dát jíst mnoho najednou. To platí i o soli. Ale nepřijde medvěd? Opilec nemá všech pět pohromadě; kdoví kde je?

Cestou se zastavil a ohlédl se. Kamarády není vidět! To je hrozné! Ostatně dobře, že tady nejsou, alespoň nevidí, že má strach. Kdo že se bojí? Vždyť on přece není Sargis!

Cožpak Ašot a Haso nejsou kluci stejní jako on? Ne, ten bláhový strach je pouhý zvyk, zvyk z dětství! Vyrostl, ale zůstalo mu mnoho dětských zvyků: kouše si prsty, šťourá se v nose, tahá sestru za vlasy. Strachu může taky odvyknout, stát se junákem, ne?

Neohlížej se, Gagiku! Jen vpřed, pořád vpřed! Když mu hrozí nebezpečí, pionýr se neohlíží!

Gagik si dodal mysli, krčil se a plížil mezi křovím. Pojednou uslyšel nějaký šramot. Srdce mu prudce zabušilo.

To nic není! Upokoj se! To je špaček!

Učinil několik kroků.

Sotva se trochu uklidnil, šramot se v křoví ozval znovu.

Ne, to není špaček! To je lupič! Zachraň se, nebo zahyneš! Zlobil se na svou malomyslnost a kráčel vpřed silou vůle. Bojoval s vlastní zbabělostí tak dlouho, až přišel k ohništi, které plápolalo pod schodištěm. Došel tam, vydechl, obrátil se k východnímu úbočí a pěstí hrozil neexistující šelmě:

„Jen si zkus pustit se do mne!“

„S kým to mluvíš, Gagiku?“ ozval se na prahu jeskyně tenký hlásek Šušik.

„S medvědy!“

Vystoupil pevným krokem vzhůru a srdce mu překypovalo radostí, že sám, zcela sám a s holýma rukama, beze zbraně, prošel místy, kde se zjevoval medvěd.

Až to uslyší maminka, neuvěří tomu, a kluci ve vsi taky ne! Kéž by tu byli, aby to všechno viděli na vlastní oči!

„Sargisi, přinesl jsem ti sůl!“ zvolal hned na prahu.

„Sůl.“

„Sůl!“ ozvaly se dva výkřiky, jeden ostrý, chlapecký, druhý vysoký a úpěnlivý.

Gagik otevřel ústa, a ještě než začal vyprávět o své cestě, vyrvali mu sůl z ruky. Šušik seděla u ohně a olizovala kousek, jejž získala, cucala ho a okusovala. Sargis poskakoval jako šílenec a bez ustání volal:

„Sůl, sůl, sůl!“

KAPITOLA PÁTÁ

o tom, co vyprávěly stopy kopyt a kopýtek

Po Gagikově odchodu seděli Ašot a Haso ještě hodně dlouho u pramene a cítili, jak se jejich napjaté nervy pomalu uklidňují. Teď, když se napili vody a nasytili soli a strašné nebezpečí, které nad nimi do poslední chvíle viselo, bylo odstraněno, znovu před nimi vyvstávala otázka jídla. Vracela se, aby mezi jejich starostmi zaujala své význačné místo. Chtěli zabít medvěda, ale jejich plán se ukázal pouhým chlapeckým blouzněním. Hrozny znovu zmizely hluboko pod sněhem. Čím se budou živit po celou dlouhou zimu? Znovu by byli propadli zoufalství, kdyby nebyla nepředvídaná událost opět rozsvítila hasnoucí lampičku jejich naděje.

Přihodilo se to zcela náhodou a proti všemu očekávání. Haso u pramene zpozoroval, že na keřích na vrcholku skály se červenají nějaké bobulky. Ašotovi nic neřekl. Nechal ho, aby si odpočinul, a sám se rozhodl, že pro ně půjde. Zamířil ke křoví. Jenže bobulky kaliny, které medvědi mají tak rádi, pozbyly chuti, přestože vypadaly lákavě. Byly odporné. Ale hladovému i černý chléb chutná jako koláče. Haso pojedl několik bobulek a zbytek si strčil do kapes, ale přitom učinil takový objev, že se s úsměvem a bez dechu rozběhl ke kamarádovi, vysypal před něho bobulky a jásal a usmíval se.

Ašot jedl a tázavě se zadíval na uzardělou tvář pasáčkovu:

„Co se stalo?“

Haso místo odpovědi vyňal ze záňadří chumáč tmavého chmýří a podával jej Ašotovi.

„Co je to?“

„Srst.“

„A co má být?“

„Nic, jenom že jsem našel srst. Vezmi si ji. Tahleta tmavá je pro tebe.“

Ašot nechápavě pokrčil rameny. Potom ho něco napadlo.

„Kde jsi ji našel?“

„Nahoře, v křoví.“

„Že by sem bylo přišlo kolchozní stádo?“

„Ne. Co si myslíš? Sem ovce nepřijdou!“

Byla to opravdová záhada. Co by dělaly domácí ovce tady v Pardálí soutěsce? Ale to je vedlejší. Hlavní věc je, že někde tady nablízku jsou domácí ovce, to je nesporné, protože divoké mají docela jinou srst. Aspoň dvě tady musejí být: jedna bílá, druhá tmavá. Ulovit je by bylo snadné, zbývá jen je najít a zavolat je k sobě… Kdyby je nalezli, nedostatek jídla by byl rázem odstraněn a zmizí nebezpečí, že zahynou.

Když dospěli k tomu závěru, pocítili touhu bez meškání je najít. Ale kde? Ašot byl netrpělivý jako vždycky a pustil se rovnou do věci:

„Kde jsi našel srst? Na tom křoví? Půjdeme!“ A vyskočil.

Haso ho zadržel.

„Ne, ne, poslyš, o čem jsem uvažoval. Jsou-li tu, musejí určitě přicházet k pramenu. Podíváme se, nejsou-li tam stopy.“

Kolem pramene bylo kamení a stopy tam nebylo vidět. Odešli a začali pozorovat okolí. K prameni se skláněl výběžek skály. Za ním se svažovala roklina, v níž ještě ležel sníh. Stoupali roklinou; neustále se zužovala a přecházela v soutěsku. A právě na dně této soutěsky našli ve sněhu pěšinu, kterou prošlapala zvířata.

Haso se sklonil k pěšince, položil si ruku na ústa a ukazoval Ašotovi stopy. Šeptal: „Jsou tři. Velká ovce, jehňátko a mladý beran.“

„Víš to jistě?“

Haso se vyčítavě podíval na Ašota a jeho pohled říkal: Jak bych neznal ovčí stopy?

Zkušenému pastýři skutečně není zatěžko podle stop kopyt určit pohlaví zvířete, přibližné stáří, ba i velikost.

Hoši se tak zaradovali, že nevěděli, zda mají utíkat domů a sdělit kamarádům radostnou novinu, či rovnou běžet po ovčích stopách.

„Ale což jestli ty tvé ovce sežral medvěd?“ zeptal se Ašot.

„Kdy? Medvěd se teprve teď objevil v soutěsce. Kdyby byl přišel už dříve, byl by se jistě prozradil. Včera se nasytil. Počkej! Stopy ovcí jsou čerstvé. Podívej se, ráno sestoupily k vodě, napily se a šly zpátky. Možná že žijí jako divoké ovce na nějakých nepřístupných místech.“

„Samozřejmě. Kdyby nežily na nepřístupném místě, bylo by už dávno po nich. Pojďme, Haso, hořím netrpělivostí. Musíme vypátrat, co je to za ovce.“

A posilněn solí a radostným vzrušením, začal Ašot šplhat vzhůru k neznámé ovčí skrýši.

KAPITOLA ŠESTÁ

o tom, kam až chlapce přivedly ovčí stopy

Podle stop se ovce často zastavovaly, oškubávaly z keřů suché listí, odhrabávaly sníh kopýtky a na trní nechávaly chumáče srsti.

Ovce nemají rády nedostupné sluje, ty jsou vyhrazeny kozám. Ale tyto ovce zřejmě šly vzhůru nejstrmější stezkou, z čehož hoši vyrozuměli, že již zdivočely a osvojily si obezřelost, která je vlastní divoké zvěři. Výstup byl neustále těžší.

Čím výše chlapci stoupali, tím širší obzor se jim rozevíral. Těžce oddychovali, byli zaliti potem, šplhali se nahoru, až vyšli ze soutěsky kousek pod pravým skalním pásmem.

Tady se ovčí stopa ztrácela, neboť ji na kamenitých terasách nebylo vidět.

Ašot byl zmaten.

„Musíme se vrátit,“ navrhoval.

Haso se shovívavě usmíval.

„Kam bychom to šli? Vždyť tady není žádná pěšina,“ hájil Ašot své rozhodnutí.

„Je,“ tvrdil Haso a stále se usmíval. „Není ji vidět, ale je tu. Nemáš na to vycvičený zrak. Pojď za mnou!“

Haso věděl, že pěšina tam musí být, chodí-li ovce každý den k prameni a vracejí se do svého úkrytu. Proto šel bez váhání dál, ale jenom podle trusu, který byl místy roztroušen. Bylo však překvapující, že místo aby stopy směřovaly jen k jeskyním, které se černaly o něco výše, stoupaly až nahoru do skal. Co dělat? Je to obtížné, ale musejí stoupat výš a výš. Těžce oddychujíce dostihli vrcholu skalního hřebene a zůstali stát. Odtud bylo vidět nesčíslné výběžky, které se od Malého Kavkazu svažují k Araksu, a tureckou část Araratské doliny, která byla skoro celá pokryta sněžným příkrovem. Velký a Malý Ararat zvedaly se přímo z bílé roviny a obě hory byly rovněž bíle oděny od paty až k hlavě.

Ašotovi se sevřelo srdce a slzy mu vstoupily do očí. Kdy, kdy konečně budou moci vyjíti do širého světa? A dostanou se odtud vůbec?

„Tak pojďme, pojďme! Vítr fouká čím dál silněji,“ varovně šeptal Haso.

„Půjdeme, ale v těchhle skálách není žádný průchod. Jinak by o něm otec věděl,“ řekl Ašot, jako by něco zkoumal.

„Průchod tu je. Tahle cestička nás vyvede ze soutěsky. Podívej se!“ řekl Haso vzrušený svou domněnkou.

Přidržoval se skalních výčnělků a pokračoval v cestě po úzké pěšině vinoucí se po svahu. Chlapcům se teď šlo nesnadno, ale zvířata tudy chodila zřejmě docela lehce, protože stezička tvořila po skále pruh, který se podobal hluboké brázdě.

Ano, tato neznámá stezička vede z Pardálí soutěsky; hle, teď došli za sedlovitý hřbet skály a soutěska jim zůstala za zády.

Chlapci se zastavili a zhluboka vydechli. Nemohli promluvit pro samé vzrušení. Je to možné, že opravdu našli cestu, která je dovede na svobodu? Vystoupili ještě na jeden skalní útes a před nimi se otevřela nová podívaná: nová soutěska, obklopená žluto černými vápencovými skálami.

Horečným pohledem si prohlíželi svět, který se před nimi objevil. Pěšinka, jíž přišli, nebyla bránou do vnějšího, svobodného světa, ale vstupem do jiné, ze všech stran uzavřené soutěsky. Bylo to, jako bys chtěl hledat východ ze sálu, a místo toho by ses dostal do sousední komůrky, která nemá jiné dveře než ty, jimiž jsi vstoupil…

Nové zklamání… Soutěska byla teď před nimi jako na dlani, se všemi podrobnostmi. Chlapci se rozhlíželi a hledali východ, ale marně. Soutěska byla zezadu a z obou stran obklopena vysokými skálami, ale na jižní straně ležela propast, která se podobala Pardálí soutěsce.

A na žádné z těchto skal není ani pěšinka, ani místečko, kudy by se dalo vystoupit vzhůru. Jsou strmé a skály za nimi se rovněž sklánějí do soutěsky. Ne, je zřejmé, že odtud se nelze dostat ven.

Nálada se zhoršila. Nic nezbylo z jejich nedávného nadšení. Seděli na kamení a zakoušeli to, co patrně prožívá žíznivý poutník na poušti, jenž vidí v dálce zurčící vodu, spěchá ke spásné oáze – ale náhle všecko mizí… je to pouhá fata morgána. Znovu má kolem sebe poušť a písečné přesypy…

Ne. V osudu našich chlapců bylo přece jen něco potěšujícího. V této soutěsce žijí tři ovce, tři domácí zvířata… To není žert! Nezapomínali ještě na dny, kdy zasedlo jich šest ke stolu a jedli špačka, který nebyl o mnoho větší než vrabec.

Ne, musejí ty ovce najít a zmocnit se jich. Pak budou již zpola na svobodě.

Důvěra v budoucnost, která je již málem opouštěla, znovu se vrátila. Zvedli se a vstoupili do soutěsky.

Ale kam se to dostali?

Byla to jedna z malých soutěsek, obklopených kamennými hradbami, které se často vyskytují na skalních úbočích Malého Kavkazu. Byla o mnoho menší, ale krásnější než Pardálí. Nad úbočími, porostlými vysokou trávou a řídkým křovím, se tyčily skály a pod nimi se černaly jícny jeskyň. Jaká bezpečná pastviště! Jaké znamenité úkryty! Ovce si opravdu nemohly vybrat vhodnější místo za skrýš. Nejsou zřejmě tak hloupé, za jaké je lidé pokládají.

Teď si už chlapci dovedli vysvětlit, jak mohou bezbranné ovce žít uprostřed kruté přírody, plné nebezpečí.

Na slunečních svazích, chráněných před větry, odrážely skály sluneční paprsky tak mocně, že se tam sníh neudržel. Byla to výborná zimní pastva.

Ašot a Haso opatrně sestupovali po pěšině, táhnoucí se po úzké horské výšině. Všechno nasvědčovalo tomu, že ovce bydlí tady; oškubaly suchou trávu, místy usedaly a přežvykovaly a všude byl rozházen trus.

Ale jak je možné, že tajemná soutěska, do níž se dostal Ašot s Hasem, se navlas podobá Pardálí soutěsce, jenže je poloviční? Tak tedy skalní hřeben, který se táhl po levé straně Pardálí soutěsky, tvořil hradbu po její pravé straně.

Haso už z dálky odhadl, kde se asi budou skrývat ovce na útěku. Dal mlčky Ašotovi znamení, aby jej následoval. Zde se jejich úlohy změnily, teď byl vůdcem Haso.

Hoši přešli přes stráň, jejíž nerovný porost jim sahal až k ramenům, a na druhém konci stráně nalezli pěšinu, kterou ovce vyšlapaly. Ta je musí přivést k ovčí skrýši. A opravdu, brzy stáli u jeskyně s úzkým okrouhlým vchodem, z níž vycházel pach jako z chléva. Chvilku váhali, ale potom si dodali odvahy a vešli dovnitř. Pátrali v šeru, ale nesetkali se tam s žádným živočichem. Jeskyně byla hluboká, ale měla strop a uvnitř byl záhyb a za ním skrytá dutina, kam chladný vzduch zvenčí nemohl proniknout. Tápali kolem sebe, ale shledali, že výklenek je rovněž prázdný. Jenom silný nános trusu na podlaze nasvědčoval tomu, že tady přenocují ovce.

„Teď už je to jasné,“ řekl Haso.

„A co?“

„Že mají ocasy.“

Hasovi zableskly v šeru bílé zuby.

„A proč by je neměly mít?“

„Proč? Vždyť zůstaly v zimě na mrazu, mohly by jim ocasy umrznout. Ale jim neumrzly, v takovéhle jeskyni by mohl i člověk spát a nic by se mu nestalo.“

Vyšli z jeskyně a přimhouřenýma očima začali pozorovat okolí. Hledali ovce nebo aspoň stopy po nich. Zase se proti nim vznešeně tyčil Ararat, ale po levé straně stál levý skalní hřeben, který jako hradba dělil Pardálí soutěsku od soutěsky Ovčí, jak Haso tuto soutěsku pojmenoval.

Po úbočí oné hradby sestupovala do soutěsky pěšinka a všechny známky nasvědčovaly tomu, že je to jediná cesta, kudy lze do této skryté soutěsky vstoupit, anebo se z ní dostat ven.

Právě touto pěšinkou chodily ovce k poustevníkovu praménku pít.

„Jsou asi schované někde v trávě,“ soudil Haso. „Pojď semhle.“

Vystoupil na strmý kamenný vrcholek. Odtud celá stráň ležela před nimi jako na dlani; bylo vidět dokonce i drobné kameny, ukryté v trávě.

„Podívej se, kam se schovaly!“ zašeptal vzrušeně Haso a ukázal na ovci, která seděla ve žluté trávě. Vedle ní stály dvě bílé ovce, jedna s křivými růžky, druhá bezrohá s malou hlavičkou.

Ovce chlapce ihned zpozorovaly a stejně jako jejich divocí předkové zůstaly nehybně stát na svých místech, aby se neprozradily. Pojednou pocítily, že jsou pozorovány, a pustily se vlevo, k jedinému východu ze soutěsky. Za běhu se jim pohupovaly tlusté ocasy.

Haso všechno správně odhadl. Byla to opravdu velká ovce, dvouroční beránek a sedmiměsíční ovečka.

„Vždyť je to naše Černuška! Černuško!“ volal na ni Haso.

Nevolal marně. Tmavohnědá ovce, která běžela poslední, uslyšela své zapomenuté jméno; ohlédla se, zůstala stát a teskně zabečela. Beránek se také zastavil, ale o něco dále, uprostřed kamenité pěšiny, připraven dát se znovu bláhově na útěk. Ovečka poskočila několika lehkými skoky přes skalní výčnělky směrem k Pardálí soutěsce, ale po několika vteřinách se objevila znovu její malá hlavička. Kradmo se dívala, kde zůstala její matka a proč neprchá před těmi podivnými dvounohými tvory, jimž podobné jakživa nespatřila.

Bahnice šla ke svým dětem, ale teď už neběžela, ale pomalu a klidně kráčela.

„Co je to za Černušku? Odkud ji znáš?“ tázal se Ašot nechápavě. Byl velmi vzrušen. Tři ovce, to znamená, že jsou zachráněni. Teď jistě nezemřou hlady. Ale jak je chytit?

„Černuška je ovce z naší farmy. Minulého roku, v dubnu, když jsme hnali ovce ze zimních stájí, ztratila se i se čtyřměsíčním jehnětem. Když ženeme ovce z rovin do hor, honíme je společně s jehňaty. Vzali jsme s otcem psy a šli jsme je hledat, ale marně. Bylo nám to divné; kdyby je byl sežral vlk, zbyly by po nich aspoň kosti. Teď je teprve vidět, co se s ní stalo. Koho by napadlo hledat ji tady!“ A Haso znovu volal ovci a vydával takové zvuky, jichž by se člověk, který není věci znalý, jistotně zděsil.

Černuška po těch zvucích dávno toužila, vyvolávaly v ní příjemné vzpomínky na veselý shon na farmě a na tisíce družek, s nimiž se tak klidně a bezpečně pásla na horských lukách. A v zimě si pochutnávala v teplém chlévě na chutné píci. Snad jí ty zvuky připomínaly i dobrácké ovčácké psy, sladké melodie a lahodné trylky šalmaje a její pečlivou matku. Jak ji měli rádi a jak se s ní mazlili, když byla malá!

Pravděpodobně si na to vše Černuška, odloučená od svého stáda, vzpomněla a začala žalostně bečet.

„Dobře, ale jak se sem dostala? A jak to, že má ještě jedno jehňátko?“ hovořil Ašot pochybovačně sám k sobě.

Haso se jen usmál; jak se někdo může takhle ptát!

„Řeknu ti, jak se sem dostala. Já jsem sice nechodil do školy a nejsem členem skupiny mladých přírodovědců, ale vyznám se v těch věcech,“ řekl Haso a začervenal se nad svou chlubivostí. „Když Černuška zabloudila, běžely kolem ní divoké kozy. Splašeně se rozběhla za nimi. Ovce jsou, jak víš, hloupé, někdy se pustí i za vlkem. Kozy běžely do Pardálí soutěsky a ona za nimi. Tak si žila pansky na pastvinách až do zimy. A když přišla zima, byla už zdivočelá a dovedla se už starat sama o sebe.“

„Ale kde vzala letos jehňátko? Vždyť v Pardálí soutěsce nejsou berani!“

„A tohle není beran?“ odpověděl Haso s úsměvem a ukázal na skalní terasu, kde stálo zvíře, jehož obrovské rohy se ostře rýsovaly na pozadí skal.

„Ach tak!“ přisvědčil Ašot a dal se do smíchu. „Podívejme se na pacholíčka! Sotva vyrostl a už se stal tatínkem! Opravdu, jehňátko je bílé jako on… Výborně, Haso!“

Pasáčka přivedla chvála do rozpaků a začal mluvit o něčem jiném.

„To se budou na farmě divit, až přivedeme Černušku nazpátek s dvěma jehňaty.“

„Proč bychom je vodili nazpátek? Co budeme jíst?“

„Máme je snad zabít? Ne, já na ně ruku nevztáhnu! Raději ať umřu, než abych ji nepřivedl na farmu živou a zdravou!“ zvolal Haso odhodlaně.

„Když ji nezabiješ ty, tak ji zabiju já,“ prohlásil Ašot.

„To neuděláš!“

„Proč?“

„Půjdu na pastviny a seženu něco k jídlu. Když máme sůl, tak se nebojím! Ale ty na ni ruku nevztáhneš!“

„Proč?“

„Copak nevidíš že je březí a že dnes nebo zítra vrhne mladé?“

„Jak to víš?“

„Podívej se jak vláčí břicho po zemi! Sotva chodí!“

„Tak tedy budeme mít jehňátko! Sláva, Haso!“

Ašot se tak zaradoval, že by byl začal tančit, kdyby se nebyl před Hasem ostýchal.

Dobře! uvažoval. Černušku si zatím necháme na zlé časy. A s jehňaty vystačíme celý měsíc. A mléko?

Ašot radostně osnoval v duchu plány a netrpělivě čekal, co si asi Haso vymyslí, aby jim neunikla kořist tak skvělá.

Haso zvolna kráčel a vydával zvuky, jimž rozumějí jenom ovce; snažil se Černušce naznačit, aby se ho nebála a neutíkala před ním.

Bahnice šla váhavým krokem ke svým mláďatům. Váhala, neboť Hasovo povědomé volání rozdělilo její srdce na dvě části: co si má počít? Má se zastavit a poslechnout hlas svého milovaného pána, či jít za svými dětmi? Mateřský pud však zvítězil. Vystoupila na kamenitou stezičku a šla dále. Hasovo volání ji nezadrželo.

Haso tedy použil silnějšího prostředku: vyňal z opasku píšťalku a začal pískat pastýřský nápěv, při jehož zvucích zůstane celé stádo stát jako zkamenělé. Hrál z celého srdce, hrál, že by i kámen zaslzel, kdyby měl srdce.

Černuška se váhavě zastavila, obrátila se a teskně zabečela. Potom natáhla krk, popoběhla a znovu se zastavila. Ale když jí Haso zvolna kráčel v ústrety, obrátila se a spěchala ke svým mláďatům.

„Co máme dělat Haso? Nemůžeme jít jinudy, ale půjdeme-li po té pěšině, kterou jsme přišli, ovce ze soutěsky uprchnou.“

Byli na rozpacích. Zatímco stáli a uvažovali, na protějším skalním hřebenu se objevili dva ohromní orli. Beran a ovečka utíkali horempádem zpátky. Když však zpozorovali, že u jejich doupěte stojí lidé, pustili se dolů na dno soutěsky. Chlapci běželi po travnaté stráni a

pustili se skalní stezičkou, na níž před chvílí stály ovce.

„Je-li v soutěsce nějaká šelma, ucítí je a v noci přijde a sežere je. Co si počneme, Ašote?“

„Hm! Co? Co?“

Ašot uvažoval.

„Už vím! Na nejužším místě pěšiny rozděláme oheň.“

Usnesli se na tom a Haso se vrátil do jeskyně pro oheň, vystoupil na skálu a zapálil oheň na stezičce, která se táhla po hřebeni skal.

Oheň velmi znepokojil i mladého berana a jeho sestřičku, ale na Černušku zapůsobil. Teď už se chlapců téměř vůbec nebála. Oheň, který celou noc dýmal na skálách, připomínal jí její dětství a salaš.

Jak to přijde, že pardál žil po několik týdnů stále nedaleko ovcí a neuškodil jim?

Kdoví! V přírodě se stávají všelijaké výjimečné věci.

Ale v tomhle bude něco jiného. Pardál chlapce kradmo stíhal a chtěl se zmocnit jednoho z nich a jistě by ovce nebyl ušetřil; zdá se však, že se s nimi vůbec nesetkal. Ovčín byl oddělen od Pardálí soutěsky hradbou levého skalního hřebene. Pardál pravděpodobně přes tuto hradbu nepřešel.

Ovce chodily přece každý den do Pardálí soutěsky k prameni pít. Ano, ale soutěska, kterou chodily, je oddělena od Pardálí soutěsky dlouhým skaliskem, jež se táhne shora dolů.

Kromě toho šelmy mají ve zvyku ve dne spát ve svých skrýších a na lov vycházejí pouze v noci. Kdežto ovce pod vlivem dřívějšího návyku, jejž si osvojily v blízkosti člověka, uchylovaly se večer do svého úkrytu a přežvykovaly tam až do rána. Za svítání, když pardál zalézal do své sluje, ovce vycházely na pastvu. To snad byl jeden z důvodů, proč se navzájem nepotkali.

Konečně mohlo se stát, že pardál ovce sice potkal, a přece jim neuškodil. Kdyby zastihl zdivočelé ovce, jak se nevinně pasou, nebo jak pijí, anebo kdyby je tajně překvapil na cestě, zmocnil by se jich. Nedostihne však zdivočelé ovce v běhu. Nedostihne Černušku, a co se týče jejího jehněte, to si už osvojilo vlastnosti divokých koz.

Ale jak to přijde? Cožpak pardál běhá tak špatně? Vždyť je známo, že dovede dělat šestimetrové skoky. Ano, skáče výborně, ale běhá špatně. Kočkovité šelmy, lev, tygr, pardál i kočka sama, jsou špatní běžci. Nadarmo se neříká: Kočičí útěk končí na seníku.

Říká se, že lev je tak velkomyslný, že na svou oběť skočí, a nechytí-li ji, už ji nepronásleduje a daruje jí život. To je omyl. Nejde o velkomyslnost; kdyby se mu podařilo oběť chytit, rozsápal by ji. Lev a jeho příbuzní, pardál a tygr, udělají skok, jeden nebo dva, a vzdají se naděje, lehnou si na břicho a dívají se za prchající kořistí, mlsně se olizují a zuřivě tlučou ocasem o zem. Nepronásledují kořist, protože se velmi brzy unaví a nedoufají, že by ji mohli dostihnout.

Pardál si za dlouhá staletí zvykl číhat v úkrytu a neběhat.

Tak tomu bylo i v Pardálí soutěsce. Možná že pardál dokonce i viděl prchající ovce a kousek je pravděpodobně pronásledoval, pozbyl však naděje, přikrčil se ke kameni a tloukl svým dlouhým ocasem o zem jako kopím.

Pardál nemá tak pevné „botky“ jako Černuška. Chodí bos, má chodidla měkká a citlivá, proto nemůže daleko běžet po kamenitých stráních Pardálí soutěsky.

Proto se stalo, že ovce po celý měsíc, a snad déle, bez úhony žily v sousedství tak hrozného nepřítele, jako je pardál.

K takovému závěru přibližně dospěli i naši chlapci.

KAPITOLA SEDMÁ

o tom, co ještě se přihodilo onoho podivuhodného

dne, jenž byl tak bohatý na události

Po včerejší velké nehodě přinesl dnešek chlapcům takové dary, že rázem zmizela hořkost, kterou jim způsobil medvěd svou krádeží.

Největší Hasovou starostí teď bylo, jak se zmocnit zdivočelých ovcí.

„Máme my ale štěstí! Pečínka k nám sama přicupitala!“ mnul si vesele Gagik ruce a netrpělivě čekal na šťastný okamžik, kdy se vypleněná, prázdná spižírna znovu naplní potravinami.

„Kam běžel Haso? Kam nesl oheň? Proč šel sám?“ ptala se Šušik.

Ašot se usmál:

„Haso nesl oheň ovcím do chléva. Bude teď pastýřem na naší farmě.“

„O žádné farmě nechci slyšet. Chytíme je a zařežeme,“ protestoval Gagik a volal a hulákal na prahu jeskyně a ostatní ho napodobovali. Netrpělivě čekali na Hasův návrat, protože jen on mohl přijít na to, jak ovce chytit.

Konečně se Haso vrátil. Tváře mu planuly a černé oči zářily.

„I kdyby se do soutěsky zatoulala šelma, k Černušce se nedostane. Vidíte?“ zvěstoval Haso, spokojen svou prací, a ukazoval na protější skály. Od vrcholu levého skalního hřebene se vinul k obloze kouř.

„Co říkáš, teď se ovce uklidnily, neměli bychom je chytit?“ tázal se Ašot.

Haso si povšiml, že má v ruce kopí, a dobrosrdečně se usmál. Prohlásil, že nejdříve je nutné vzbudit ve zvířatech důvěru a přimět je, aby si zvykla na přítomnost člověka. A k tomu je třeba delší doby.

Ašot a Gagik rázem ztratili náladu.

„A já si myslel, že dneska uvařím polévku z ovčích nožiček a z hlavičky. Haso, copak je možné hladovému člověku kázat o trpělivosti?“ reptal Gagik.

Ale co dělat? Je-li naděje, že ovce chytí, dá se několik dní přežít. Ale co si počnou teď, když ještě není ani poledne?

„Pojďte, zkusíme zabít nějakou kozu,“ navrhoval Ašot. „V době páření jsou velmi nepozorné.“

„A přece nám utečou!“ namítal Haso, který už častokrát viděl „námluvy“ divokých koz. „Ale,“ dodával, „vlezeme do hlubokých jeskyň a tam je jistotně najdeme.“

„Ano, a najdeme-li je v jeskyni, budou naše!“ sebevědomě prohlásil Ašot a povstal.

Sargis udělal mrzutý posuněk, ale ovládl se.

Vzali kopí, sekyry a hořící louče a vyšli z jeskyně. Šušik a Sargis též vyšli do nedalekého křoví: snad tam najdou nějaké bobulky.

„Házej, prosím tě, tím kopím, aby jí nepadlo do oka, nebo oslepne!“ napomínal Gagik cestou Ašota.

„Kdo?“

„Koza! A kam to lezeš? Nahoru? Vždyť dolů se jde snáz!“

To je sice pravda, dolů se jde snáz, ale kozy žijí v Pardálí soutěsce jenom nahoře na skálách, které ji uzavírají.

„Ašote, já se bojím! Nemyslíš, že by tamhle za tím kamenem mohl ležet medvěd?“ šeptala Šušik.

Buď díky tomuto upozornění, nebo snad proto, že si uvědomili, že jdou po čerstvé medvědí stopě, chlapci ztichli a Ašot dal znamení, aby si počínali opatrně.

Po medvědí stopě vystoupili na sklaní stěnu, v níž byla vyhloubena Poustevníkova jeskyně. Octli se na vrcholu skály, lehli si na vyschlou zem, a mlčky se plížili tak dlouho, až se dostali ven přímo proti soutěsce, odkud bylo dobře vidět jak dolní část Pardálí soutěsky, kde se prostírala vinice, a východní horský hřeben, který byl uzavřen Čertovou stezkou.

Z protější terasy se ozvaly duté nárazy. Haso, který měl zrak ze všech nejbystřejší, vzrušeně chytil Ašota za šos:

„Tvoje čepice!“

Kozlové chvílemi ustupovali, chvílemi zase zběsile vráželi jeden do druhého. Jednomu z nich na rozích visela Ašotova čepice.

Ašot se hořce usmál a pokýval hlavou. Pro koho byla ušita a kdo ji teď nosí!

Houf se skládal ze dvou kozlů, čtyř koz a tří kůzlátek. Hoši se zatajeným dechem pozorovali rvačku kozlů, pozorovali kozy, pasoucí se opodál, a všichni si přáli, aby jeden z bojovníků padl s roztříštěnou hlavou. Ale příroda obdařila divoké kozly tak tvrdými hlavami, že vydrží v hrozných bojích, které se opakují každého podzimu. A tak se stalo, že byť se tloukli sebeprudčeji, žádný z nich neutrpěl pohromu.

A zatímco kozlové byli zaujati rvačkou a kozy poslušny svého osudu čekaly na výsledek boje, nebezpečí se mlčky blížilo k Pardálí

soutěsce a viselo nad hlavou kozlům, kteří se pustili do souboje… Na nejhořejší terase zasvitl na slunci ryšavý hřbet šelmy. Obrovská kočka s nataženými drápy okamžik visela ve vzduchu a potom dopadla na kozly, kteří v zápalu boje zapomněli na celý svět.

Divoké kozy zděšeně prchaly ze soutěsky a za nimi kozel s čepicí.

Šušik nemohla snést tu hroznou podívanou. Vypískla a plížila se zpět. Sargis zbledl jako křída. Chtěl vykřiknout, ale Ašot mu zakryl rukou ústa a odtáhl ho na druhou stranu skály.

„Tady seď a ani nehlesni!“ šeptal a hrozil mu pěstí před očima. Věděl ze zkušenosti, že slabé a bázlivé lidi mohou zkrotit jenom výhrůžky.

Ašot se vrátil, těžce oddychoval, odvedl stranou Šušik, povzbudil ji a potom se připojil ke kamarádům.

Přitiskli se k zemi a dívali se se zatajeným dechem.

Pardál povalil kozla naznak, zaryl se mu do hrdla ostrými tesáky, vrčel, neklidně tloukl dlouhým ocasem o zem a začal chlemtat teplou krev.

Pardál byl zaměstnán svým příšerným dílem; chlapci byli schováni za křovím a mezi větvemi jej pozorovali, chovajíce skrytou naději, že jim také kousek nechá.

Všechna jejich obezřelost byla marná. Šelma je dávno postřehla. Neviděla je sice, ale cítila lidský pach a slyšela jejich šelest. Ale pardál patří k vzácným šelmám, které nedbají soupeřů, a dokonce i v přítomnosti člověka jsou schopny provést své zločiny. Občas se podíval úkosem na keř, za nímž se chlapci skrývali, ale klidně si pochutnával dále na své oběti, a bylo mu docela jedno, že tím dráždí chlapce sklíčené hladem.

Gagikovi ještě cvakaly čelisti, ale nemohl oči odtrhnout od kozla nataženého na skalisku, a v duchu už pekl kozlí játra. Ten lakomý Ašot kdyby je byl včera nechal, aby se najedli dosyta, dnes by se nemusel tak závistivě dívat na pardálovu přesnídávku. Ale Gagik marně toužil po pečených játrech. Pardál stejně jako vlk má ve zvyku sežrat nejdříve játra a srdce.

Konečně se pardál nažral, olizoval si vousy a zamířil do jeskyně, aby si tam zdříml.

Chlapci zděšeni příšernou podívanou mlčky leželi v křoví. Nikdo z nich se neodvažoval ani hlavu pozvednout, ani se ozvat.

Zase byl teplý den a zase sníh rychle tál a sluneční stráně se znovu obnažily. Leželi na prohřáté zemi a byli by jistě usnuli, kdyby nebylo hrůzy, kterou před chvíli prožili.

Ne, nešlo jen o hrůzu. Stejně mocně je vzrušila i ztracená kořist. Jaká náhoda! Vyšli hledat kozy bez jakékoli naděje, že je najdou, a náhle před sebou spatřili obrovského kozla, nějakých dvě stě kroků od svého příbytku. Potom se pokoušej přesvědčit pověrčivého Hasa, že není osud a že každý jev má svou příčinnou souvislost! Pasáčkův otec přece marně neříká, že jsou dny neblahé a šťastné. A protože naši chlapci měli ve zvyku každému místu a každé události dát nějaké jméno, nazvali třicátý den svého zajetí „dnem úspěchů“.

Konečně pošeptal Gagik Hasovi do ucha:

„Zvedni trochu hlavu a podívej se, jestli kozel zůstal ležet na místě nebo jestli si ho pardál odnesl. Nadzvedni se, neboj se, vždyť jsem přece s tebou!“

Haso se krčil za křovím:

„Ano, je na místě! Běda, Ašote, přiletěl orel a chce ho sežrat! Kšš! Kšš!“ volal Haso a hodil kamenem.

Orel s nechutí vzlétl a zmizel.

„Neodneseme ho domů?“ tázal se Gagik odvážně.

Mrtvý kozel, který ležel tak blízko, jim nedopřál klidu. Ale Ašot se bál pardála, a proto váhal.

„Ty ho neponeseš, ale my! Jenže… kdoví, musíme být opatrní…,“ šeptal Ašot.

„Pardál je snad takový jako vlk, ne?“ zeptal se Haso. „Když se nažere, tak usne… Půjde si pro něj až večer.“

Ašot byl v rozpacích. Zavinil už dost nehod a obával se, že by mohl zavinit novou.

Znenáhla si dodali odvahy a mluvili hlasitěji.

„Jděte a přineste ho, dokud ho orli nesežerou, a ostatní nechte na mně!“ radil Gagik.

Šušik, ačkoliv prožila tolik hrůzy, teď div nevyprskla smíchy: věděla, co v Gagikově řeči znamená „ostatní“.

„A co když si půjde pro svou kořist?“ tázal se vážně Ašot.

„Ne! Odneseme ho!“ stál na svém Haso.

Jejich bezradnému váhání učinila přítrž slova, která pronesla Šušik hláskem dětsky plačtivým:

„Ašote! Já jsem se tolik těšila na maso! Vždyť už je to tak dlouho, co jste mi dali jíst netopýří masíčko!“

Cožpak by Haso mohl odolat takovému žalostnému výkřiku? Byl hotov vyrvat kořist třeba pardálovi z tlamy, aby ji donesl sestřičce Šušik.

Styděl se něco slibovat. Myslel si: Přines, ať to uvidí! Nač by ses předem vychloubal. Vzal oštěp a uhaslou louč. Ašot rovněž vzal své kopí.

Gagik dostal ještě větší strach a ptal se s podivným úsměvem v tváři:

„Nemám vzít sekeru, Ašote? Hm. Dobrá! Kam vlastně jdeš? Už běžím! Uvařím polévku pro Šušik.“

Nikdo mu neodpověděl a nikdo si nevšímal jeho směšného počínání. Ašot a Haso byli soustředěni jako vojáci před útokem.

Gagik se snažil zahnat strach, a proto cítil potřebu mluvit.

„Když vlk napadne kolchozní ovce, můžeš pokračovat v práci, kterou on započal?“

Haso byl v rozpacích.

„Jak to můžeš vědět. Taky se to stává,“ smál se.

„Vidíš, Ašote, má zkušenost. Běž, já tě budu chránit odzadu!“

„Počkej, musíme vzít s sebou louč!“

Některé louče zhasly, na jiných ještě dýmal oheň pokrytý popelem.

Zvedl se dým.

Ašot si myslil, že Gagika vyprostí z nepříjemného postavení, v němž se octl. Všiml si jeho bezbrannosti, ale nedal to najevo. Věděl, že Gagik, byť by se bál sebevíc, z ješitnosti neopustí své kamarády a přijde svou vinou do nebezpečí.

„Gagiku, zaveď je do jeskyně! Rozdělejte oheň, ať je všechno připraveno, než přineseme maso!“

„Ale co si beze mne počnete?“ namítal Gagik. „Co když se vrátí pardál?“

„Nějak si už poradíme i bez tebe,“ usmál se Ašot.

Co dělat? Nezbývalo než podřídit se rozkazu. Byl nucen odvést domů „zátěž“, jak nazýval Sargise a Šušik.

„Ležíte na mně jako těžké balvany a já se nemohu hnout a nesmím se vypořádat s pardálem!“ stěžoval si, když vstupoval do jeskyně.

Šušik se musela dát do smíchu. Ach, ten Gagik, jednou se bojí a podruhé se naparuje.

Ašot a Haso s dýmajícími pochodněmi v ruce vystoupili na plošinu, na níž už z dálky bylo vidět dva rohy. Pardál po zvyku svého plemene sežral vnitřnosti, játra a stehna a ostatní si nechal „k večeři“. Haso chytil zvíře za rohy a táhl je dolů, ale Ašot ho chytil za ruku:

„To ne! Šel by nám po stopách,“ šeptal. Potom vzal sekeru, odsekal části, které pardál ožral, a čeho se netkl, hlavu, hruď a plece, si dal na záda. Potom naznačil posunky Hasovi, že má stopu zahlazovat ohněm a kouřem.

Šli a s bušícím srdcem se ohlíželi, zda je pardál nepronásleduje, a s radostným vzrušením chvátali do jeskyně. Jak by se neradovali: vždyť polovinu kozla mají už v rukou! Ašot se pod tíhou břemene prohýbal a Haso za ním zahlazoval stopy loučí. V ruce držel jasně planoucí pochodeň. Byl připraven na nepředvídané nebezpečí, a to se brzy dostavilo, ale odtamtud, odkud je neočekávali.

Dříve než došli do Poustevníkovy jeskyně, zaslechli shora hrozivý řev a nějaké chlupaté zvíře se valilo dolů ze strmého srázu, přičemž

drtilo křoví a strhávalo za sebou balvany a sníh.

„Haso, zamávej pochodní!“ křičel Ašot a shodil břemeno s ramen.

Než chvějící se Haso přiběhl, chytil medvěd Ašota za šos, srazil ho k zemi. Hoch se zabořil do kupy sněhu, ale šelma se netknula ani Ašota, ani masa. Se zuřivým řevem se koulel medvěd dál po zasněžené stráni, zvedal se, udělal kotrmelec, postavil se na zadní nohy a dělal směšné posunky, strkal si hlavu mezi zadní nohy, stočil se do klubka a kutálel se dolů po měkkém sněhu. Dováděl. Byl opilý a jako pravý opilec byl dobrosrdečný.

Ajgedzorští vyrostli mezi vinicemi, a proto dobře vědí, že kdo se napil mladého vína, dva dny ho opice nepustí…

„Co si počneme, Ašote?“ zašeptal Haso a mával ve vzduchu dýmající pochodní.

Rysy v tváři měl ztrhané a nohy se mu klepaly, takže nemohl na místě stát. Ašot byl rovněž polekán, ale z medvědova chování a z pachu vína poznal, že medvěd přebral. Chápal, že jako opilec může dostat kuráž, tak i medvěd v opilosti může odložit obvyklou obezřetnost a stát se útočným, a proto zvolal:

„Počkej! Vystrašíme ho! Zapálíme trávu!“ řekl Ašot. Nasbírali suchou trávu, svázali ji do otýpky a nabodli ji na kopí, zapálili ji, a když se plameny smísily s dýmem, Ašot se rozběhl proti šelmě a s pokřikem na ni hodil hořící otýpku.

Medvěd řval a prchal a bylo cítit pach jeho připálené srsti.

„Běž a neohlížej se!“ zvolal Ašot na Hasa.

Vzali svou kořist a nářadí a pospíchali do jeskyně.

„Sláva, přinesli kozla!“ zvolala Šušik radostně. „A co to bylo za řev?“

„To nic nebylo! Rozdělej oheň!“

U ohniště ležela polovina obrovského kozla, skoro půl centu. Zdálo se, že se na ně opět usmálo štěstí. Ale nejstatečnější z našich chlapců byl také ze všech nejneklidnější. Byl roztržitý, co chvíli pokukoval po dveřích a naslouchal zvukům doléhajícím zvenčí.

Ale Gagik, jakmile uviděl maso, zapomněl na celý svět i na strach a octl se ve svém živlu. Rozkrájel maso, připravil z klacků rožně a potom řekl:

„Vždyť jsem vám říkal, že všechno dobře dopadne! Uvařím vám z hlavy a z nožiček takovou polívčičku, že se budete olizovat až za ušima! Haso, uřízni hlavu a přidrž ji nad ohněm! Ať se peče! Panečku, to je život jako v královském paláci, jak říkával můj dědeček!“

„Počkej, Haso, hlavu musíme prozkoumat!“ zvolal Ašot.

„A nemohli bychom ji nejdříve sníst a potom zkoumat?“

Znovu zazněl v jeskyni smích a znovu se ozvaly veselé rozhovory, jež přerušoval jen Gagik svými nadšenými výkřiky, které byly nejhlučnější zvláště tehdy, když ochutnával pečené maso.

Ano, na zajatce Pardálí soutěsky se konečně usmálo štěstí.

KAPITOLA OSMÁ

o tom, že štěstí a neštěstí jsou rodní bratři

Ano, toho dne se na ně zřejmě štěstí usmálo. Ale když se uklidnili, dospěli k názoru, že se radují předčasně. Jejich postavení se obrátilo k lepšímu právě jen o tolik, o kolik se zároveň zhoršilo. Je sice pravda, že budou přinejmenším čtrnáct dní zásobeni potravou a že mohou nyní trpělivě čekat na ten den, kdy Haso za zvuků píšťaly přivede z Ovčína do Poustevníkovy jeskyně své „stádo“. Soli a vody měli rovněž takovou hojnost, že by jí bylo pro celou vesnici. O tom všem se jim od té chvíle, co se octli v Pardálí soutěsce, ani nesnilo. Zároveň však nemohli zapomenout na to, že v jejich sousedství žijí dvě strašné šelmy. Ajgedzorští mají pravdu, když říkají, že štěstí a neštěstí jsou rodnými bratry.

Měli sice dnes veliké úspěchy, ale kolem jeskyně bloumá pardál, a jak se říká, brousí si zuby. Přijde a zjistí, že jeho kořist zmizela, rozzlobí se, rozběsní a počíhá si na někoho z nich. A medvěd? Kde byl až dosud? Odkud se náhle objevil? Zřejmě se mýlili, když se domnívali, že opustil soutěsku.

Slýchali sice, že se medvěd neodváží na lidi, ale kdo se odváží, aby šel pro vodu k prameni, kolem něhož se toulá medvěd? A když se ve skálách skrývá pardál, bude těžké vypravit se tam pro ovce!

Když o tom uvažovali, s hrůzou si uvědomili, že vlastně ztratili všechno, čeho v poslední době nabyli: sůl, vodu i ovce. To znamená že se příliš brzy radovali, příliš brzy se začali domnívat, že tu budou klidně žít až do jara. Šelmy jim nedovolí vyjít z jeskyně, ve čtrnácti dnech jim potrava dojde a dřív ještě je nedostatek soli připraví o rozum. Budou zase muset rozehřívat sníh, ale voda z rozpuštěného sněhu je „destilovaná“ a v dešti a ve sněhu není ani špetka soli.

Po všech těchto úvahách dospěli k závěru, že musejí nalézt způsob, jak by šelmy buď zahubili, nebo vypudili ze soutěsky.

Ašot navrhl rozdělat na různých místech soutěsky několik ohňů, ozbrojit se kouřícími pochodněmi a s pokřikem a hlukem zatahovat soutěsku a postupovat směrem od pravého horského hřebene k levému a tím způsobem šelmy vyplašit a vyhnat je ze soutěsky.

Byl to sice zajímavý plán, ale Gagik nenápadně potvrdil, že se tohoto velkolepého podniku budou moci zúčastnit jenom tři lidé. Cožpak lze ve třech lidech zatahovat soutěsku?

Hovořili a maso se peklo na rožních.

Pojedli a nasytili se. Tu Ašot zdvihl past, která ležela kdesi v koutě jeskyně, a prohlížel ji.

„Vždyť je to past na pardála!“ povídal Ašot sám pro sebe, převraceje zrezivělé železo.

Takový názor projevil hned prvého dne, jakmile past uviděl, ale teprve nyní se počal vážně zabývat touto otázkou.

„Prosím tě, proč by byl starý poustevník lovil pardála? Maso by nejedl a kůži by neprodával!“ namítal Gagik.

Šušik si na něco vzpomněla, váhala, ale konečně řekla:

„Někde jsem jednou četla, že jeden poustevník si přivázal na nohy rolničky, aby všechen hmyz, brouci a mravenci slyšeli jejich cinkání a uhnuli mu z cesty, aby je nezašlápl.“

Gagik se dal do smíchu.

„To je pohádka!“ zvolal.

„Ne, Šušik má pravdu. Proč ji přerušuješ?“ ozval se Ašot. „Chtěla říci, že poustevníci byli dobří lidé, a to je pravda!“

„Samozřejmě! Proč mě Gagik nenechá domluvit!“ zlobila se Šušik. „Kdyby to nebyl býval dobrý člověk, byl by lovil kozy, a ne šelmu, která je požírá.“

„Výborně! A potom se říká: Dlouhé vlasy a krátký rozum!“ zvolal Gagik. „Ale podle mého názoru poustevník dělal dobré skutky z vypočítavosti. Chtěl se dostat do ráje!“

Všichni se smáli, ale Ašotova mysl byla zaujata jinou otázkou. Jestliže poustevník chytil pardála do téhle pasti, proč by se to nemělo zkusit? Vždyť vídal, jak jeho otec líčil železa na vlky a na lišky. Sdělil svou myšlenku kamarádům, a když souhlasili, pustil se do práce.

Čeho je k tomu zapotřebí? Kousek masa a nic víc. Maso mají, ale past byla tak zrezavělá, že se nedala napnout!

„Zvířata děsí pach rzi. Vyhnula by se,“ vysvětloval Ašot ostatním.

Jeho otec natíral železo omastkem a odstraňoval jím zápach rzi. Ale kde vzít omastek? V době páření a rvaček kozel strávil všechen tuk.18*

Trochu loje by mohlo být jen v ledvinách a v tlustém střevě. Ašot tam nalezl trochu loje, rozpustil jej na ohni a pomazal jím celou past. Potom začal zkoušet ocelovou pružinu a zavrtěl hlavou.

„Bojím se, že nevydrží!“ řekl. „U pravého drápu rez prožral skoro celý krček.“

K pasti bylo zavěšeno želízko ve tvaru kotvy.

„To je na to, aby zvíře nemohlo utéci daleko. Hák se zachytí za kameny a za keře, a zvíře se pozdrží a zpozdí a ráno už přijde lovec s puškou v ruce,“ vysvětloval Ašot.

„A nešlo by to uvázat past ke stromu aby pardál zůstal na místě?“ tázal se Gagik.

Ašot byl vzrušen, neboť poprvé v životě se pokoušel chytit takovou strašnou šelmu, jako je pardál.

Jeho fantazie opět tak vzkypěla, že pokládal podivný nástroj za spolehlivý, a prohlašoval tónem zkušeného lovce:

„Kdepak! Trhne nohou a uteče! Proto nechám kotvu volnou, aby ji musel táhnout za sebou!“ vysvětloval Ašot. „Gagiku, dej sem kus masa. Dáme ho tam!“

„Mou duši si vezmi, ale maso ti nedám!“ odmítal Gagik úsečně Ašotovu žádost. „Sotva jsme si sehnali trochu jídla, už s ním budeš dělat pokusy!“

„Válejí se tam ty ožrané kusy,“ řekl Haso, který dosud skromně mlčel. „Můžeme jich použít!“

Opravdu, pardál nechal svůj díl na skále. To by byla nejlepší návnada!

„Gagiku, zůstaň tady a my půjdeme!“ řekl Ašot; věděl, že se Gagik bojí a jak Šušik vrhá ustrašené pohledy na bledého a mručícího Sargise.

Na horskou rovinu, kterou nazvali Pardálí skála, se snesla spousta orlů; zřejmě pokračovali v pardálí přesnídávce. Chlapci je rozehnali kamením a klacky. Bohužel hladoví ptáci nenechali ani kousek masa, zůstaly jen ohlodané kosti a šlachy. Odsekli sekerou šlachovitý kus, vložili jej do pasti, železnou část pasti zarazili do země a zasypali sněhem. Navrch zůstal jen kus kosti. Ostré rozevřené drápy želez byly rovněž zakryty sněhem.

Potom všechny ostatní zbytky po kozlovi předhodili orlům, aby je odehnali, a vrátili se do jeskyně.

Kdyby se nám podařilo chytit pardála! To by byla událost, že by o ní psali i v novinách. Lčavanský Kamo pukne závistí, až uslyší, že ajgedzorští hoši chytili živého pardála! Kdoví? Možná taky, že se na nás přiběhne se svou tlupou podívat. Jestli pardála chytíme, a dostaneme se na svobodu, nebude šťastnějších lidí na světě, než jsme my! uvažoval cestou Ašot. Tváře měl rozpálené a oči mu hořely.

Když se vrátili, Ašot s optimismem sobě vlastním na prahu jeskyně vážně oslovil čekající kamarády:

„Pardálovy dny jsou sečteny! Teď nám ještě zbývá vypořádat se s medvědem! Myslím, že musíme…“

V tom okamžiku se ozval z pozadí levého skalního hřebene výstřel a rozlehl se po Pardálí soutěsce. Ašotovi zajektaly zuby, zrychlil se mu dech, tváře zesinaly. Že by to byl jeho otec? Loví, či je hledá? Také ostatní zvážněli a nastražili sluch. Zůstali chvíli v napětí, ale výstřel se neopakoval a nikde nebylo vidět človíčka. Začali tedy všichni najednou volat a hulákat:

„Tady jsme! Tady jsme!“

Jejich volání se tříštilo o skály a ozvěna je opakovala. Zmlkli zase a naslouchali se zatajeným dechem, ale odpověď nepřicházela.

Slunce zašlo za Ararat a vzplanuly požáry, jejichž záblesky se kmitaly na obzoru v šedých oblacích. Ochladilo se, hoši se začali třást, ale pořád ještě stáli na jižní barikádě, vedle ohně. Naložili na oheň dříví, a když se setmělo, plamen šlehal až k nebesům.

Kdo to vystřelil? Snad uvidí oheň a přijde do Pardálí soutěsky.

Noc míjela neklidně. Dojmů toho dne bylo tolik a tak otřesných, že nikdo z obyvatelů jeskyně nemohl spát. Sargis vykřikoval a svým hlasitým voláním se budil a pokaždé vyskočil. Šušik, když zavřela oči, viděla skákajícího pardála a Ašot i ve snách volal: „Kdo je to? Kdo je to? My jsme tady! Tady!“

Jenom Haso položil ruce pod hlavu a spal jako dudek zdravým spánkem pastýře. V přísvitu ohně bylo možno čísti v jeho poklidné tváři duševní vyrovnanost, která zdobí jen ty lidi, kteří neustále žijí v přírodě. Je nám zle? Jsou horší věci! Nějak to překonáme! Jen žádné starosti! zdálo se, že říká výraz jeho tváře i ve spánku.

V noci Ašot dvakrát vyšel ze sluje: ne a ne se rozednít! Ohně pohasínaly a všude kolem byl podivný klid. Nikde ani šelestu, nikde ani hlásku! Kde jsou naše šelmičky? Co dělají? uvažoval Ašot a netrpělivě čekal na svítání, aby se šel podívat na nalíčenou past.

Jak dlouhá je prosincová noc!

Ráno se všichni rychle nasnídali a seskupili kolem ohniště, ale byli zamyšleni. Včera je opilý medvěd rozveselil, ale vždyť nebude pořád opilý! A pardál? Až oba stráví svou kořist, potom zkus vyjít ze sluje!

Haso šel ven vzkřísit uhasínající ohně a Ašot brousil sekeru o hladký bazalt.

„Ašote! Tvá past chytila pardála za ocas a teď tě volá na pomoc!“ prohodil Gagik a mrkl přitom na Šušik.

„Chceš mi pomoci? Půjdeme se tam podívat… Pojď mi nabrousit sekeru!“

„Hned! Chceš pardálovi useknout hlavu? Už jdu brousit! Říká se, že starý lovec Aram a jeho syn Ašot…“

Nedomluvil. Zvenčí se ozval řev, vratké dveře zapraskaly, a dovnitř vrazil opilý medvěd.

KAPITOLA DEVÁTÁ

o tom, co znepokojilo Vousáče Asatura

Lze říci, že všechno, co se toho dne událo, bylo hrou osudu. Kdyby nebyli přišli Aramovi na pomoc ostatní lovci a on nebyl musel na ně čekat a dlouze se s nimi radit, byl by se octl proti Pardálí soutěsce právě v té chvíli, když se divoké kozy ze soutěsky ještě nevracejí. Hoši by ho byli viděli stát proti obzoru na vrcholku skalního hřebene a byli by na sebe upozornili radostným voláním. A byly by skončily útrapy jejich i jejich rodičů.

Řízením osudu či pouhou náhodou kozy narazily na strašnou šelmu, vyřítily se ven z Pardálí soutěsky, a když cítily, že jsou pronásledovány, odbočily na slanou step.

Teď leží kozel, který nosil Ašotovu čepici, zabit na zemi a lovci rozdělali oheň a shromáždili se kolem něho. Jenom Aram sedí stranou, dívá se na synovu čepici a pláče pláčem bez slzí.

Jak rozluštit takovou záhadu? Kde přišlo zvíře k čepici? Kdyby tak mohlo mluvit! Aram by nastražil v horách tisíce pastí, vymyslil by si tisíc různých způsobů, jak chytit kozla, a až by ho chytil, zeptal by se ho: „Kde je majitel té čepice?“

Ale teď tu leží zabitý kozel, který viděl Ašota, a nemůže povědět, kde ho viděl, kde teď je…

Vousáč Asatur zachmuřeně kouřil svou starobylou dýmku. Všichni na něj upírali tázavé pohledy, všichni od něho očekávali vysvětlení. Ale co má říci? Starý lovec mnoho věcí v životě spatřil a dovedl vysvětlit mnoho podivuhodných přírodních jevů, ale jak se dostala Ašotova čepice kozlovi na rohy, vysvětlit nedokázal.

Stařec byl nespokojen sám se sebou a necítil se dobře v přítomnosti ostatních.

„Chlapče, zdá se, že jsme sem přišli zbytečně. Není nás tu třeba,“ pravil svému vnukovi.

„Ne, Asature, kdybys nebyl přišel, kozel by tady neležel u našich nohou a čepici bychom neměli v rukou!“ řekl Aram. „Tvůj výstřel nás přesvědčil o tom, že se děti ztratily v našem revíru. Srdce mi buší a před očima se mi dělají mžitky, já bych ho byl netrefil! Dneska ráno jsem vystřelil na toho kozla a nezasáhl jsem ho. Když si pomyslím, že čepici mého dítěte nosilo divoké zvíře na hlavě, srdce se mi může utrhnout a tmí se mi v očích… Je chladno, půjdeme do vsi! Jste unaveni, musíte si odpočinout!“

Zamířili k vesnici. Vousáč Asatur a jeho vnuk zůstali na noc v Aramově domě a Grigor u své tety. Teta plakala a zahrnuje synovce vší něhou svého mateřského srdce. Přinesla mu nejlepší kousky a prosila ho:

„Jez, jez, můj milý, jez místo Gagika, ať se mé srdce potěší!“ říkala a odvracela se, aby si do zástěry otřela oči.

„Všechno dobře dopadne, ženo! Jen neplač! Kam by se mohli ztratit?“ těšil ji Aršak. Dodával však mysli spíše sobě než své ženě.

„To je překvapení!“ říkala Aršakova žena. „Kdyby tak tady byl Gagik, ten by měl z tebe radost, Grigore!“

Grigorův příchod ještě více rozdíral rány v srdci nešťastné matky. Celou noc oka nezamhouřila a ráno, po snídani, když zaslechla zvonění ve škole, rozplakala se znovu.

„Jdou, všichni chodí do školy, všichni kromě mého dítěte!“ naříkala nešťastná matka. „Milý Grigore, pokaždé, když slyším tenhle zvonek, srdce se mi může utrhnout. Pokaždé, když vidím jeho kamarády, pláču. Jak se podívám na jeho učebnice, hlava mi jen hoří.“

„Už dost, ženo, nerozplač toho hocha!“ napomínal ji Aršak a zamířil k Aramovi.

V té chvíli se Vousáč Asatur obořil na předsedu kolchozu Haruta:

„Co jste to za bezcitné lidi! Děti se ztratily a vy? Jenom si děláte zásoby na zimu jako křečkové!“

„A co máme dělat?“ tázal se předseda.

„Co dělat? Pustit se do toho!“ rozčiloval se Asatur. „Každé ze ztracených dětí má větší cenu než pět takových, jako jsme my dva. A ty, jak jsem slyšel, myslíš víc na jerevanský obchod než na lidi! Čert aby tě vzal!“

Starý lovec se tak rozzlobil, že celý zrudl, a aniž si to uvědomoval, položil ruku na rukojeť kinžálu. Tak činíval vždycky, když ho někdo popudil.

„Oheň na střeše!“ šeptal kolchozník, který stál na prahu. „To je člověk ze železa! Ten mu to ale dal, pane!“

Harut zaslechl ta slova a uraženě vyšel ven. Když se stařec trochu uklidnil, zvolal:

„Tak se připravte, Arame Aršaku, vezměte lidi a jdeme do hor! Ve vaší vesnici se zalykám, není tady dost vzduchu. Podívejte se, Kamo přivedl pionýry!“ pravil, vyhlédnuv z okna. Vrásky na jeho obličeji zmizely a jeho pohled zjihl. „Milá Siran,“ obrátil se náhle k Aramově ženě. „Dej mi něco na cestu, spát budu v horách a odtamtud půjdu přímo k nám domů.“

„Proč? Copak se sem už nevrátíš?“ zvolala Siran znepokojeně.

„Ne, do vesnice, kde je takový bezcitný předseda, má noha už nikdy nevkročí!“ úsečně odpověděl stařec, vzal zbraň a vyšel z domu.

Kolchozníci a pionýři se ve skupinách vypravili do hor. Domnívali se, že najdou alespoň stopu po zmizelých dětech, a v této naději prohledávali všechny skály, rozsedliny, rokliny a skrýše. Večer sestupovali do údolí, přespávali u pastevců a ráno zase stoupali do hor. Prohledali všechny stráně Malého Kavkazu, všechny soutěsky a všechna skaliska, ale nikoho nenapadlo jít do Pardálí soutěsky, ačkoliv často se k ní přiblížili, často šli kolem ní. Kdo by si byl pomyslel, že by Ašot s kamarády šel tam, kam se neodvažují odvážní muži ani v létě, natož v zimě.

Hledání bylo marné. Aram radil pionýrům, aby se vrátili do vesnice, a kolchozníkům a lovcům řekl:

„Děkuji vám všem, moji drazí, děkuji ti, Asature! Udělali jste pro nás všechno, co bylo ve vašich silách, a další vaše námaha by byla zbytečná. Vraťte se domů ke svým! Já zůstanu na farmě sám a budu chodit s pastýři na horské pastviny. Možná že mě někde potká štěstí!“

„Co to mluvíš, Arame? Já mám o přátelství jiné představy!“ zvolal rozhořčeně Asatur.

Stařec se nechtěl za nic vrátit do své vesnice, dokud nepřijde na stopu ztraceným dětem. Aramovi se však přece jen podařilo přemluvit ho, zvláště proto, že Grigor by příliš mnoho zameškal ve škole.

Starý lovec políbil svého mladšího druha a pronesl tato moudrá slova:

„Člověk na tom božím světě žije jenom nadějí, Arame! Neztrácej ji ani na minutu. Jako že je nebe nade mnou, mé srdce tuší, že děti jsou naživu.“

„Ať ti nebe požehná za tvou laskavost, Asature! Šťastnou cestu!“

Vyprovodil starce i jeho mladé průvodce až k hoře Agridži, která ční vysoko do oblak naproti Araratu.

Starý lovec šel do hor pěšky. Jezdit vlakem se příčilo jeho zásadě. Šel do hor a obyvatelé rovin se s ním neradi loučili. Dobré jméno a dobré vzpomínky zanechal Vousáč Asatur v ajgedzorských srdcích.

KAPITOLA DESÁTÁ

o tom, jak se rozplynula pověst, že děti utekly

na Dálný východ

Aram neměl nikde stání. Nebyl by se snad do jara vrátil domů z hor, kdyby mu nebyla neočekávaná událost zlomila křídla a neukončila jeho bloudění.

Část Araratské doliny, která se prostírá proti Pardálí soutěsce, jak už bylo řečeno, je pustá; jenom na levém břehu Araksu se táhne podél řeky úzký pruh křoví a rákosí. Ani této zeleně by tu nebylo, kdyby Araks nevystupoval každý rok zjara ze svého koryta a nezalil břehy. Ale tato mrtvá země je už jen malý zlomek bývalé pustiny, na níž se v posledních desítiletích díky umělému zavodňování zazelenaly vinice a bavlníkové plantáže. Obdělávaná půda obklopuje z obou stran tento kousek pouště, která naslouchá z dálky zaznívajícímu zvonění a zurčení vody a s tlukoucím srdcem čeká na blížící se záchranu, prozatím však leží ladem a v letních vedrech tam roste jen pokřivený bodlák a pelyněk se stříbrnými vlákny a opojnou vůní. Na této části pustiny rostou ušlechtilé rostliny jen podél koryta záhadného potoka. Od skalisek, která hraničí s dolním ústím Pardálí soutěsky, až ke křoví na březích Araksu táhnou se tři úzké pásy. Střední, kamenitý a šedivý, je koryto potoka a po obou stranách se vinou žluté pruhy. Je to tráva zavodňovaná potokem, nyní však schnoucí pod nárazy studeného prosincového větru. Sotva však sejde sníh, tyto travnaté pastviny se rychle prohřejí a k jejich žlutým pásům se uchýlí všechna zvířata, především mufloni.

Pastýř Avdal rozdělil pastviska kolchozní farmy na jednotlivé úseky a podle pořadí hnal skot z jedné pastviny na druhou, až se dostal k úhoru do Araratské doliny, o němž jsme se zmínili, a tam se zastavil.

Když s Aramem pronásledoval houfec koz, narazil na bujnou trávu, která rostla na březích potoka, a rozhodl se, že sem zažene kolchozní stádo.

Zatímco lovci bloudili po skálách, hnal stádo k potoku a zvířata se utápěla ve žlutém moři trávy.

Rozptýlené stádo se páslo a pastýř Avdal hrál na šalmaj teskné a ponuré melodie.

Kurdští pastýři brávají s sebou jednoho nebo dva osly; na ně upevňují tlumok s jídlem. A když na pastvě vrhne ovce jehňátko, vstrčí je do tlumoku a oslík, poklidně se kolébaje, nese domů novorozeně, které mu sedí na hřbetě. Když se na pastvě nenarodí žádné jehňátko, pastýři nasbírají aspoň dříví a chrastí a naloží je na osla. Nehodí se, aby se zvíře navyklé na náklady vracelo domů s prázdnem.

Jednoho dne, když se slunce chýlilo k západu, Avdal poručil svým mladším druhům, aby v kamenitém korytě potoka nasbírali suché dříví.

Když sbírali chrastí, aby je naložili na osly, pojednou přiběhl odněkud zdola ovčácký pes. Nesl v zubech kurdský plášť a podával jej Avdalovi a jeho moudré oči jako by se byly ptaly: Podívej se, není to plášť našeho Hasa?

Když spatřil ten zablácený a ušpiněný plášť, Avdalovi začalo srdce prudce bušit, slzy mu stoupaly k hrdlu a začaly ho dusit. Převracel v rukou synův oděv a bolestí se mu chtělo křičet a celému světu žalovat svou obrovskou ztrátu.

„Kde jsi ho našel, Čalo, řekni, kde?“ ptal se Avdal svého psa zalykaje se slzami.

Přišli i druzí pastýři a obklopili ho. Když si prohlédli plášť, strnuli: ano, je to Hasův plášť.

„Ach běda, tak tedy Haso nežije? Utopil se?“

„Pojď, Čalo, ukaž, kde jsi ho našel.“

Šli za psem korytem potoka, přešli přes silnici vedoucí do Jerevanu a zastavili se u křoviska vyvráceného přívalem. Čalo svým pohledem ukazoval, že Hasův plášť našel tady.

„A co je tohle? Nějaký papír!“

Jeden pastýř se shýbl a vyhrabal z bláta nějakou knížku. Našli též zablácený sešit, z něhož vyčníval jen jediný list.

„Ach běda! Děti odnesl příval!“ pokyvoval hlavou zoufalý otec.

Usedl na vysoký břeh potoka a hlavu si zabořil do dlaní.

Což může být na světě větší hoře než ztratit milovaného syna?

Po dlouhých potulkách se lovec Aram vrátil do vesnice se srdcem zarmouceným. Se zlou předtuchou vstoupil do domu, a když spatřil pohublou a bledou tvář své ženy, její zbělelé vlasy a zapadlé oči, se zlomeným srdcem se zhroutil do křesla.

„Náš Ašot už není,“ zaštkala žena.

Oči měla suché, všechny slzy již vyplakala. Jenom hubená ramena se jí otřásala vzlyky.

„Řekni mi to tak, abych tomu rozuměl,“ zamručel Aram a vypadal jako raněné zvíře.

„Potok je odnesl… odnesl děti…“

„Jaký potok?“

„Ten, který vytéká z pekla!“

A žena mu s pláčem vyprávěla o věcech, které byly nalezeny v korytě potoka. Potom vyňala zpod polštáře synův zablácený sešit a podávala jej muži.

„Tohle je všechno, co nám zůstalo z našeho Ašota.“

„Mé dítě! Mé dítě!“ bědoval Aram a přitiskl si sešit na tvář. Potom vstal, šel do kolchozní konírny, osedlal si dva koně, sedl na jednoho z nich a uháněl k Aršakovi.

„Sedni na koně, jedeme!“ zvolal na přítele.

Aršak vyšel z domu s očima opuchlýma a zarudlýma a zevnitř bylo slyšet pláč a nářek.

„Kam?“ stěží ze sebe vypravil Aršak.

Ten muž obrovité postavy se najednou skrčil a zmenšil a jeho mohutná ramena sklesla.

„Pojedeme ke korytu, podíváme se, jak to tam vlastně vypadá…“

Aršak mlčky skočil na koně. Oba zapráskali bičíky a letěli k zlověstnému potoku, který ajgedzorským po celé generace nepřinášel nic než hrůzu a neštěstí.

Slunce už zapadalo, když dojeli na místo; přivázali koně ke křoví a vydali se korytem potoka směrem dolů. Na každém kroku se zastavovali, shýbli se a prohlíželi každý kus dřeva. Zpod kamene vyčníval cíp knihy. Vzali do ruky učebnici zabořenou do bláta a rozevřeli ji. Čí může být? Těžko říci, písmo bylo zablácené a nečitelné. Listovali v ní a našli pár neporušených listů. Byla psána rusky. Hle, tady je úryvek Džambulovy básně:

Zpívej o žalu a hoři, Džambule,

Zpívej smutněji než podzimní řeky…

„Aršaku, co je to za knížku?“

„Počkej ! Tohleto se učil náš Gagik nazpaměť. Je to ruská čítanka pro sedmou třídu. Gagiku, můj drahý, kde jsi?“

A nešťastný otec, hlavu zabořenou do dlaní, plakal jako děcko. Vzpomínal si na věčně veselou tvář svého syna, na smích v jeho černých očích, na jeho žerty… Jak by bylo možné, že by takový chlapec zahynul!

„Aršaku, pojď, podíváme se ještě dál. Možná že něco najdeme.“

Přišli tam pionýři, sousedé, vesničané a přátelé, prošli korytem k řece Araksu a rovněž nalezli několik knih a sešitů a dospěli k závěru, že děti cestou spadly do valícího se proudu a ten je odnesl do řeky.

„Ale kam by byli cestou šli?“ zapochyboval Aršak. „Vždyť nám v dopise psali něco jiného! Copak je tady Dálný východ?“

Cesta vede kolem nádraží. Možná že se rozhodli jít na stanici, místo aby nasedli na zastávce, která je blízko farmy, a cestou spadli do potoka.

Je však nepochopitelné, že neutekli před přívalem. Voda se přece blíží s hukotem a hřmotem.

Poslední se tu objevil skladník Parujr v bílém kožichu a vysokých botách. Přišel a jako vždy s nikým se nepozdravil a spustil stavidla své výmluvnosti.

Parujr je obdivuhodný člověk, jako by to ani nebyl otec těžkopádného a líného Sargise. Mluví jako vodopád, rozkládá při tom rukama, chodí rychle a oči mu chvatně těkají sem a tam. Ani mysl, ani zrak nemůže na nic soustředit. „To je člověk jako rtuť,“ říkával o něm lovec Aram.

Parujr měl ve zvyku, že když s někým mluvil, stále na něho mrkal, jako by s ním umlouval nějaké spiknutí.

I nyní hovořil rychle a oči mu těkaly z místa na místo.

„Kdoví, možná že byli unaveni, sedli si na trávu, najedli se, lehli si a usnuli. Nadarmo se neříká: spí jako zabitý. Dál už není potřeba mluvit. Takhle to dopadlo.“

Protože měl trochu v hlavě, Parujr nepochyboval, že jeho domněnka je zcela správná. Rovněž ostatní ji pokládali za pravděpodobnou. Vždyť v těch místech je hebký trávník, vhodný k posezení a poležení, který by mohl přilákat děti unavené dlouhou cestou.

Sedmý listopad byl slunečný den. Ulehli asi do trávy a usnuli tak tvrdě, že ani netušili, že se příval blíží… Jen jedna věc byla nepochopitelná: jak se dostala Ašotova čepice kozlovi na rohy?

Tato příhoda přiměla nakonec lovce Arama, že přestal syna hledat…

Ve vsi zavládl smutek. Všechny slavnosti a svatby byly odloženy. Ve sklepích stály sudy plné vína, ale kdo by měl chuť na hodování? Předseda kolchozu Harut potkal starého listonoše, jenž hekaje nesl těžkou brašnu.

„Zase dopisy?“

„Ano, soudruhu předsedo, píšou ti, asi se ptají, co je s dětmi.“

„Pořád jim odpovídat, to už člověka omrzí. Cožpak nemáme nic jiného na práci?“ zlobil se Harut. „Teď každému hezky piš, dej mu vědět, že se děti utopily, že jsou mrtvy! Můžeme je zachránit? Ne! Nenechají nás klidně pracovat. Celý den člověk aby nedělal nic jiného, než odpovídal na dopisy!“

Starcova bledá tvář vroubená bílými vlasy na okamžik zrudla a na krku mu naběhly žíly:

„Nebuď zlý, Harute, jednoho dne dojde taky na tebe!“

V jeho očích tkvěla vážná výčitka.

„Cože? Vyhrožuješ? Drž jazyk za zuby, nebo tě zbavím tvého úřadu!“

„Vezmi si svůj úřad. Tady ho máš!“

A listonoš hodil předsedovi k rukám tlumok plný novin, lístků a dopisů.

„Pod takovým nelidou nebudu pracovat… Nemáš žádné svědomí! Tebe má už každý až semhle.“

A ukázal si na hrdlo, otočil se a šel pryč.

„Budeš se zodpovídat, žes urazil vládu!“ ozvala se za ním výhrůžka Harutova.

Rozhořčený listonoš Murad odešel. Neměl už sil stále těšit zarmoucené rodiče klamnou útěchou a nemohl snést jejich úpěnlivé pohledy, jež se pokaždé tázaly: Neseš nějakou zprávu, kmotře Murade?

Ano, stále doufal, že přinese zprávu o nalezení dětí a potěší jejich rodiče. Jak by se byl zaradoval bezdětný stařec ze štěstí svých sousedů. S touto nadějí dvakrát denně chodil do okresního města v metelici a ve vichřici. Chodil tam rád. Naděje dodávala jeho zemdleným nohám síly.

Ty tam byly starcovy naděje a uhasl v jeho nitru oheň, který ho posiloval. Už neměl odvahu jít na poštu.

„Jak dlouho to bude trvat? Jak dlouho je mám ještě klamat, hrát s nimi komedii?“ šeptal hořce sám pro sebe.

Ať od nynějška roznáší poštu někdo jiný! Ať se ptají někoho jiného! uvažoval stařec a proklínal den, kdy na farmě vesele připevňoval schránku na dopisy.

Svědomí mu nedopřálo klidu. Zdálo se mu, že sám bezděčně měl účast na tajemném zmizení dětí.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

o tom, jak se útrapami zoceluje lidské srdce

Když se vetché dveře sesuly a do jeskyně vrazil opilý medvěd, obyvatel jeskyně se zmocnil nevýslovný zmatek.

Sargis vyjekl a zběsile se řítil do nejzazšího kouta, Šušik vypískla a Ašot vykřikl:

„Oheň! Oheň!“

Haso odhodil sekeru, kterou držel v ruce, chytil otýpku hořících větví a hodil je na medvěda.

Medvěd s řevem prchal, sedl si do křoví, lízal si připálenou tlapu a bručel. Zřejmě se zlobil, že byl tak špatně přivítán v jeskyni jindy tak pohostinné.

Ašot, Haso a Gagik stáli na prahu jeskyně ozbrojeni plápolajícími pochodněmi a pozorovali medvěda. Dnes jim již nepřipadal tak hrozný jako včera, když se jim valil přes cestu zpitý vínem.

Gagik, jenž pro všechny případy zůstával jednou nohou v jeskyni, vyplázl na medvěda jazyk a dokonce zavtipkoval:

„Napálil ses, drahoušku, myslíš, že každý den u nás dostaneš kuřátka a vínečko?“

Medvěd nepřestával bručet a pokukovat po vchodu do jeskyně. Dráždila ho vůně masa.

„Tu máš, nažer se! Co chceš, chlupáči? Dostal jsi chuť na vínečko?“

A hodil rozžhavený uhel, jenž zasyčel ve sněhu a vydával ze sebe dým a čmoud. Obrovské zvíře se polekalo kousku ničemného uhlíku a jeho zasyčení a dalo se na útěk.

„To je ale zbabělec! Jak to přijde, Ašote, že jste se ho až do dneška báli?“

Gagik se tak zaradoval ze svého objevu, že měl chuť stále žertovat a smát se. Byl to přelom v Gagikově životě. Byla to chvíle, kdy dětská bázlivost začala ustupovat statečnosti, která se rodí v hrudi dospívajícího jinocha.

Rostl a uvědomoval si, že roste, cítil, že jeho duše se zbavuje tíhy strachu. Cítil, že se stává mužem, a byl na to pyšný…

„Stůj, spálím ti kožíšek!“ křikl všecek změněn ve svém vzrušení, uchopil hořící jedlovou větev a hnal se za medvědem. „Vypořádám se s ním sám! Proč jdete za mnou?“

Obrátil se po několika krocích na kamarády, kteří nehybně stáli na místě. Porozuměli narážce (člověk se přece nestává hrdinou v okamžení) a rozběhli se na pomoc kamarádovi mávajíce hořícími loučemi. Gagik, povzbuzen, hnal se vpřed (nezapomínaje se ovšem co chvíli ohlédnout). Ke své radosti viděl, že medvěd si razí cestu křovím a prchá… Zmateně pádil dolů, a když doběhl k jižní barikádě, spadl.

Střemhlav se kutálel po kamenném schodišti, jež vystavěl poustevník, octl se na dolním prostranství, sedl si do vinice a začal si sám pro sebe pobrukovat. Občas pozvedl těžkou hlavu a díval se na kotouče kouře, stoupajícího vzhůru nad hromadami kamení.

„Podívejte se, tluče špačky jako naše Šušik!“

Skoro dva dny už minuly od té doby, co se opil, a přece měl ještě hlavu těžkou. Opravdu, araratské mladé víno je tak silné, že přemůže i předsedu Haruta, natož medvěda…

Šušik se dívala z barikády na tu podívanou a smála se, ačkoliv jí slzy ještě neoschly. Smáli se i chlapci, jen Sargis netečně ležel u ohniště.

„Šušik, provolej slávu!“ pravil Gagik a bylo zřejmé, že jeho radost není radostí obyčejnou, ale radostí měnícího se člověka. Vrátili se, zastavili se na prahu jeskyně a dívali se na Gagika, jako kdyby ho viděli poprvé. Vyhublá tvář mu zčervenala a černé oči mu planuly jako uhlíky.

„Připravila jsi vavříny, holčičko?“

„Ano, hned je přinesu!“

A Šušik přinesla z pozadí jeskyně větévku zeleného chvojí, ohnula ji, spojila konce, slavnostně ji položila Gagikovi na hlavu a připevnila mu suchý, do zlata zbarvený list:

„Tady máš medaili. Udílím ti řád Přemožitele medvědů.“

„Na žerty teď není čas,“ řekl Ašot. „Musíme rozdělat ohně před vchodem do jeskyně a dole pod schodištěm, nebo nás medvěd nenechá na pokoji. Ucítil vůni masa.“

Za chvíli už stoupal kouř. Rozdělali ohně před jeskyní, na schodišti a zvlášť na vrcholu barikád. Ašot se díval na dýmající ohně a znovu popustil uzdu své bujné obrazotvornosti: „Podívejte, náš hrad. Z cimbuří planou k nebi ohně a bdělé stráže stojí na baštách…“

Stál na barikádě a bujná fantazie ho přenesla do jiných světů.

Když se Ašot vzpamatoval, pronesl ke kamarádům tato slova:

„To je medvěd, kterému se chtělo spát. Ale když jsme tu my, zimnímu spánku se neoddá. A protože má hlad, je schopen každé ničemnosti. V soutěsce už není nic k jídlu, nezbude mu než vyrvat nám to, co máme k jídlu my. A bude-li mít příliš veliký hlad, může i…“

Když viděl, že se na tváři kamarádů zračí úzkost, nepokračoval a přešel hned k věci:

„Je třeba ho postrašit tak, aby si už netroufal přiblížit se k nám… Musíte si uvědomit, že v přírodě je nejsilnější člověk. Máme ruce – on ne, máme rozum, tolik věcí si dovedeme vymyslit – on ne! Nu, zkuste to, vezměte ohně a jděte za mnou! Jak to dopadne?“

„Vojevůdce dovede jít do boje i bez kopí,“ pravil Gagik a mrkl na Šušik.

Polichocen tímto titulem, Ašot s Gagikem vešel do jeskyně pro kopí a Haso zůstal na kamenných schodech.

„Ale, Ašote, bojím se, že se medvědovi pokazí kožich…“

Gagikovi zůstala ústa dokořán: zvenčí se ozval takový řev, že se div neotřásly klenby jeskyně.

„Sežral Hasa!“ vykřikl Ašot, popadl kopí a běžel ven.

Když vběhl na kamenné schody, ozval se za ním Gagikův polekaný hlas:

„Neboj se, Ašote, jdu ti v patách!“

KAPITOLA DVANÁCTÁ

o tom, jak z nedorozumění vznikla rvačka mezi odpůrci,

kteří se jindy jeden druhému vyhýbají

Hltavý pardál přišel k snídani předčasně. Ještě nestrávil, co včera snědl. Když vylezl ze svého dočasného brlohu, sluneční paprsky právě dopadaly na ledové pláně Araratu. Šedavá srst hořela v odlesku ranních červánků.

Jak krásné zvíře a zároveň jak kruté! Váží osmdesát kilo a přitom si vykračuje tak lehce a měkce, jako by jeho nohy necítily tíhu. Má nádherné tělo, svalnaté nohy, hladkou a lesklou srst, na jejímž oranžovém podkladě jsou roztroušeny nesčetné černé skvrnky, které šelmě dodávají zvláštní půvab a zároveň ji činí neviditelnou, když leží na břiše nebo nehybně stojí na místě na šedé kamenité stráni.

Pardál kráčel bez nejmenší námahy, tak mrštně a tak pružně, jako by to nebylo pozemské zvíře, ale jako by se tu nějaký pohádkový drak pohyboval mezi kamením.

Kulatou hlavu skloněnou a dlouhý ocas svěšený, šel vpřed a pobrukoval si pod vousy, předl jako kočka, díval se dolů ze skalní plošiny, zíval a šel se podívat, zda se něco nestalo s jeho kořistí.

Došel na místo, spatřil, že z kozla zbyly jen kosti, a strašně se rozzlobil. Tloukl ocasem o zem a několikrát ze sebe vydal podivný přerývaný řev: churak – churak – churak…

Vrhl se vpřed, čenichal, nalezl ve sněhu kus kosti obalené masem a napřáhl tlapu. Ale jakmile chytil kost, ze sněhu něco vyskočilo, cvaklo a stisklo mu tlapu a sevřelo mu ji tak, že zařval bolestí.

Zmítal tlapou, na níž mu leželo cosi těžkého a neustále ji příšerně svíralo.

Rozzuřil se, udeřil železem, které mu viselo na tlapě, vší silou o kámen a železo rozbil.

Pravdu měl Ašot: krček na levém drápu želez, prožraný rzí, byl příliš tenký a praskl.

Kdo mu to udělal? Rozhlédl se po okolí očima zalitýma krví, jako by hledal nepřítele, a když zpozoroval dole pokojně klímajícího medvěda, skrčil se a přitiskl se k zemi.

To je tedy ten, který mu ukradl maso a nastražil past, aby se do ní chytil! Pomstu, pomstu tomu nestoudnému huňáči! volaly kulaté oči pardálovy, planoucí hněvem jako dva ohně.

Ubohý huňáč, ještě se nevzpamatoval z mladého vína, které mu šumělo v hlavě, a ještě měl mozek zatemnělý, když tu slyší nevlídný hlas nepřítele; podíval se na pardála kalnýma očima, a kdyby byl měl ruce, byl by jako opilec mávl rukou a řekl:

„Dej mi pokoj! Nech mě být!“ Jenže pardál není tak dobrácký a velkomyslný jako medvěd. V přírodě lze těžko najít živočicha lstivějšího a poťouchlejšího, než je on: navenek krásný jako anděl, uvnitř ďábel!

Zatímco medvěd netečně klímal, pocítil, že mu něco skočilo na záda, zaťalo mu drápy do hrdla a začalo mu ostrými noži rozdírat boky…

Překvapený medvěd vyskočil a zařval, až se celá roklina otřásla.

Byl to řev, který uslyšeli chlapci a vyběhli z jeskyně.

Teď se jim před očima odehrával boj na život a na smrt mezi dvěma divokými šelmami, z nichž jedna se vyznačovala obrovskou silou a druhá velkou mrštností.

Medvěd se zběsile točil na místě a snažil se setřást se zad a rozdrtit nezvaného hosta, který mu seděl na hřbetě. Ale marně. Pardál měl prastarou zkušenost svých předků, která mu přešla do krve a proměnila se v instinkt. Zuby a tlapami se zaryl svému protivníkovi do týla, ostrými drápy se mu zaťal do boků.

Medvěd řval bolestí a řítil se se svým příšerným jezdcem na zádech ze svahu, ale když doběhl k dolnímu okraji skalního hřebene, zastavil se, neboť dole se otvírala propast. Utíkal zpátky a tak dlouho metal kozelce ve sněhu, jímž byla zasypána vinice, až pardála dostal pod sebe. Tu úskočný nepřítel změnil taktiku a přikročil k prostředku ještě strašnějšímu: vrazil mu tesáky do tlamy a zavěsil se za ně, drápy se mu zaryl do krku a znovu uvedl do pohybu bodáky svých zadních tlap, rozpáral jimi medvědovi břicho a rychle mu trhal kůži, až z ní odletovaly cáry.

Když se ubohý medvěd zvedl a zděšeně prchal, chlapci, kteří celý výjev s hrůzou sledovali z křoví, viděli za ním ve sněhu záplavu krve.

Běžel ještě k ústí Pardálí soutěsky, klopýtal zasněženou stezkou, potom se zastavil, zakymácel a svalil se.

Pardál šel tiše jako zločinec s hlavou svěšenou. Šel zvolna, mrzutě, nejistým krokem. Šel nedaleko chlapců a ani nepozdvihl hlavu, zastavil se pod levým skalním hřebenem a začal hltavě chlemtat vodu z kalužiny. Potom si olizoval rány a šel dále, vláčeje nohy za sebou, a zmizel v rozsedlinách skal.

Past nesplnila svou úlohu: nepodařilo se chytit pardála. Zato však past rozběsnila šelmu a přiměla ji, aby se vrhla na odpůrce, kterého se jindy bála a varovala. A železa, která pardálovi sevřela tlapu, ho podráždila a přiměla ho, aby dětem sehnal kořist mnohem větší a užitečnější, než je on sám. A tak se Ašot mohl chlubit svou vynalézavostí: past, kterou nalíčil, se rozbila, ale přinesla veliký užitek.

Ale o tom teď neříkal ani slova – ze skromnosti.

Dodejme ještě, že poustevníkova rezivá železa vykonala ještě mnohem víc než to, co chlapci spatřili a co prozatím víme.

Ale o tom všem až později. Prozatím řekněme jen tolik, že se chlapci několik minut mlčky dívali na temné tělo ležící v dálce na bílém sněhu a slyšeli tlukot svých srdcí. Co se právě událo před jejich očima, bylo tak neočekávané a příšerné, že zůstali oněmělí. Ale zároveň to byla událost radostná. Ještě včera ráno smutně sbírali do hrsti bobulky na keřích. Teď před nimi leží mrtvé zvíře velké jako kráva. Jaké nenadálé štěstí! Získali tučnou stravu. A nebezpečí? Jeden z jejich děsných nepřátel už není naživu. Druhý se v žalostném stavu odplížil do svého brlohu. To vše prožili v několika okamžicích a zmocnila se jich nevýslovná radost.

Nepromluvili ani slova, domlouvali se jen posunky. Vzali sekeru, oštěpy a jako spiklenci se vydali na cestu k zabitému zvířeti. Jakmile tam došli, Ašot sekerou a Haso nožem od trupu oddělili plece a kýty. Zapotili se samým chvatem, těžce oddychovali a co chvíli se ohlíželi směrem, kde zmizel pardál.

Pospíchali, jako pospíchají zloději, kteří se vloupali do cizího domu. Neměli čas ani na to, aby stáhli kůži z těch částí, které měli v úmyslu odnést s sebou do jeskyně.

Naložili si na záda kus masa i s kůží a chvátali, vlastně utíkali ke svému příbytku. Když došli k jižní barikádě, Ašot do ní kopl nohou, takže se rozsypala. Strašák, který na ní stál, se svalil na zem.

Vtrhli udýcháni do jeskyně, shodili z ramenou svůj drahocenný náklad a blaženě se usmáli jeden na druhého. Potom se znovu jako spiklenci mlčky dohodli a vydali se z jeskyně, ale v „loubí“ se Ašot zastavil, naslouchal a dal znamení k návratu.

Když se všichni znovu ocitli v jeskyni, Ašot řekl, bůhvíproč, zcela potichu:

„Zbytek tam prozatím musíme nechat.“

„Proč? Raději tam nechám svoji hlavu, než abych tam nechal maso,“ rozčiloval se Gagik. „Ustanovili jste mě hospodářem a každý den na mně chcete maso.“

Ale Ašot byl jiného mínění: soudil, že medvěd musí zůstat na místě, dokud se nezjistí, zdali pardál žije, či ne. Je-li naživu, jistě se vrátí ke své kořisti, aby ji rozsápal. Nevrátí-li se, pak to znamená, že podlehl svým ranám.

„Nedělejte hlouposti! Orlové všechno sežerou a nic nám nezbude,“ namítal Gagik.

„Ve dne budeme orly odhánět, a až zapadne slunce, odletí do svých hnízd. Kdežto pardál, je-li naživu, přijde v noci.“

„Vlk to dělá taky tak, chodí si vždycky v noci pro kořist, kterou zanechá,“ potvrzoval Ašotova slova Haso.

Gagik mlčky a nespokojeně odešel do kouta jeskyně a přinesl odtamtud košík, který upletl, vložil do něho ohromnou kýtu z medvěda a hekaje odnášel koš a položil ho na hromadu dříví.

„To je spižírna, odneste všechno maso sem!“ řekl mrazivým tónem.

Přinesli maso a pustili se do práce.

Především přestěhovali strašáky k pozůstatkům medvěda, aby plašili orly. Strašáci k ochraně jeskynní pevnosti byli nepotřební, ale skvěle se osvědčili proti dravcům, kteří žerou zdechliny. Sedíce na kamenech dívali se z dálky na Kurda, který měl přes rameno obrovskou hůl, a neodvažovali se přiblížit.

„Haso, až večer odletí orli do hnízd, odneseš strašáky domů!“ nařizoval Ašot. „Jestli je pardál ještě naživu, nesmíme je u medvěda nechávat.“

Potom se pustili do opravy rozbitých dveří a Haso musel jít do Ovčína.

„Ašote, něco tě posedlo a zapomínáš na nebezpečí!“ rozhořčovala se Šušik. „Pořád jsme pohromadě, jak to, že najednou posíláš Hasa samotného?“

Haso se zarděl a byl v rozpacích, sáhl si na hlavu, aby si čepici vtáhl do očí, ale neměl ji. Chlapci se dali do smíchu a Šušik se rovněž šibalsky usmála. Líbily se jí rozpaky, do nichž pasáčka přiváděla svou starostlivostí.

„Copak si myslíš, že Hasa posílám pardálovi do tlamy?“ ptal se Ašot. „Pardál už není živ, nebojte se. A i kdyby byl naživu, pochybuji, že je s to dobelhat se do Ovčína. Hned vám řeknu proč. Pardál byl hladový, už když napadl medvěda, a všimli jste si, že maso ani neochutnal. To znamená, že byl těžce raněn. To je první důkaz. Za druhé: Po rvačce běžel rovnou k vodě. Uvědomte si, že těžce raněná zvířata vždycky pospíchají k vodě. Za třetí, když šel k vodě, kolébal se ze strany na stranu a hlavu měl svěšenou, byl schlíplý, nevypadal vítězně. Za čtvrté, když se napil vody, nevrátil se nahoru do skal. Proč se nad tím pozastavuji? Protože divoká zvířata mají své skrýše vždycky nahoře, nad soutěskami, vysoko ve skálách, kam se nepřítel těžko dostane a odkud je dobře vidět po okolí a odkud lze tajně sledovat pohyb pronásledované kořisti a nepřítele. To všechno jsem viděl na vlastní oči a otec mi to ukazoval a vysvětloval. A teď se vraťme k našemu pardálovi. Když se napil vody a opustil skalní tvrz a šel dolů do rokle, hned jsem si řekl, že jeho dny jsou sečteny. Vždyť každý lovec ví, že raněné zvíře běží dolů jen tehdy, když nemá sil k tomu, aby mohlo stoupat do vrchu. Souhlasíte s mými domněnkami?“

„Myslím, že je to dost rozumné,“ posmíval se Gagik.

„Když tedy souhlasíte, budeme pokračovat v práci, kterou jsme přerušili, dokud je pěkné počasí. Ty, Haso, zůstaň tady, když Šušik…“ Ašot se podíval na Šušik, usmál se a nedomluvil.

Buď proto, že medvěd už zdechl, nebo proto, že Ašotovy závěry byly dosti přesvědčivé, napětí se poněkud uvolnilo a v jeskyni znovu zavládla „mírová“ pohoda.

Ale jak dlouho bude trvat a co je čeká v budoucnosti, nikdo ovšem nevěděl.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

o tom, jak po bouřlivých dobrodružstvích může

nastat nudný čas vyplněný drobnými starostmi

Události posledních dnů se vzrušujícími příhodami, jež následovaly, podráždily Ašotovu obrazotvornost a naplnily ho touhou vykonat neobyčejné činy. Byl přesvědčen, že je stvořen pro boj, a nikoli pro klidný, všední život. Jak je hloupé, když člověk odloží zbraně a musí tahat hlínu na hrnce a hníst ji jako nějaká baba. Rytířské doby jsou ty tam. Jaké blažené to byly časy, když se medvěd a pardál váleli ve sněhu a celá soutěska se otřásala jejich řevem! To je život! Krev vře v žilách a při takové podívané se stává člověk hrdinou.

Jediná věc, která Ašota zajímala, byl pardál. Co se s ním stalo? Je naživu, či zdechl? V obou případech je zajímavý. Ano, s pardálem má určité plány. Najít ho tak raněného a dobít ho jednou ranou… Nebo ho najít mrtvého. Stáhnout z něho kůži, hodit si ji přes ramena a jít do vesnice, to by bylo něco! Celá vesnice by se šla podívat. Ale teď? Dveře jsou spraveny a je třeba jít pro hlínu, aby se udělaly nádoby na vodu.

Hlínu potřebovali ještě na jinou, nutnější práci.

Jeskyně, kterou si zvolil poustevník za obydlí, byla sice pohodlná, ale kouř z ohně se soustřeďoval pod její klenbou, a když nechtěli, aby jim oči slzely, museli stále sedět nebo ležet.

Proto už dávno mysleli na to, že by měli vystavět kamna. Nejčastěji o tom mluvila Šušik a pořád netrpělivě převracela za strany na stranu kusy hlíny, které se sušily u ohně a stoupala z nich lehká pára. Nakonec jí došla trpělivost a prohlásila, že je třeba okamžitě se pustit do stavění kamen.

„Cihly už vyschly, tak na co čekáte?“ pobízela kamarády.

Rozhodli, že kamna budou stát v koutě nedaleko dveří, ale jak budou vypadat, nikdo nevěděl.

„Uděláme tři stěny a předek necháme volný!“ navrhoval Ašot.

„Nač tři? Stačí dvě. Třetí bude tvořit stěna jeskyně. Bude to pec!“

Návrh, který přednesla Šušik, uznali za nejrozumnější, ale nevěděli, čím mají kamna přikrýt a z čeho udělají komín.

„Stavte zatím stěny a já se za chvíli vrátím,“ řekl stručně Haso a vyšel ven.

Povšiml si venku tenké, široké břidlicové desky a teď ji s námahou nesl do jeskyně a obrátil tázavý pohled na kamarády.

„Výborně!“ zvolal Ašot. „To bude plotna na naše kamna.“

Netrvalo to ani hodinu a vystavěli stěny kamen asi metr vysoké. Vzdálenost mezi nimi přizpůsobily rozměrům kamenné desky. A když ji položili na zdi, stálo tu něco, co se podobalo kamnům, pozadí tvořila skalní stěna, boky byly z cihel, hořejšek z kamene a přední část byla volná.

„Desku položíme trochu dopředu, aby vzadu zůstal otvor pro komín.“

Návrh Šušik byl schválen.

„A teď zbývá to nejtěžší,“ řekl Gagik. „Ale to nechte na mně.“

Nejtěžší bylo udělat komínové roury. Nikdo nevěděl, z čeho je udělat. Ale Gagik se už pustil do práce.

V koutě jeskyně zbylo trochu mokré hlíny. Gagik jí vymazal kamna a nahoře udělal komínovou rouru neforemných tvarů. Dole měla šíři kamen a nahoře se zužovala. Bylo zřejmé, že toto zařízení mělo odebírat všechen kouř z kamen a vést ho do rour, které měly být upevněny nahoře.

„A teď musíme udělat několik půlmetrových rour,“ prohlásil Gagik. „Co je vám? Vzpomeňte si, kudy odváděl kolchoz vodu z horského pramene do vesnice! Použili hliněných rour, ne? Uděláme to zrovna tak. Jeden konec bude široký, druhý úzký, vypálíme je a spojíme jednu s druhou. Potom uděláme koleno a vyvedeme rouru z jeskyně otvorem nade dveřmi. Šušik, dej sem pravítko a vy běžte pro hlínu. Já změřím výšku a délku.“

Od kamen až ke dveřím bylo přes dva metry, bylo tedy třeba čtyři metry rour a dvě kolena.

„Jeden konec uděláme šestnáct centimetrů široký, druhý dvanáct. Pokaždé nejdřív změřit pravítkem, než začnete. Kdo udělá špatnou míru, bude potrestán!“ nařizoval Gagik.

Výrobou rour strávili celý večer. Pro usnadnění práce stáhli kůru ze dřeva, které si nanosili na topení, a kůru zkroutili do tvaru roury a polepili ji pak hlínou. Při vypalování se ovšem kůra spálila, ale hlína zůstala a roura byla hotova.

Většinou byly roury neforemné, ale měly pevné stěny a kouř jimi procházel, což bylo hlavní.

Ačkoliv se Gagik stále chlubil svým hrnčířským uměním, nejlepší roury dělala Šušik.

Dřív než mohli roury vypálit, museli je nechat vyschnout. Složili roury u ohně a usmívali se. Byli se svou prací spokojeni. Vše je v pořádku; budou mít kamna.

Když však skončili práci a každý se oddal svým myšlenkám, znovu se jich počal zmocňovat smutek. Po čem toužili víc – po domově či po svobodě?

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

o tom, s jakými záměry vstupoval medvěd

do Pardálí soutěsky

Slunce právě vycházelo nad horami, které obklopovaly Pardálí soutěsku, když se zvenčí ozvalo Gagikovo zděšené volání:

„Orli sežrali medvěda!“

Všichni kromě Sargise a Šušik uchopili oštěpy a běželi dolů. Opravdu, všichni orli a supi, co jich bylo v Pardálí soutěsce, slétli se na zdechlinu medvěda a tloukli do ní svými ostrými zobáky jako motykami a trhali tučné medvědí maso.

Začali ptáky odhánět kopími. Orli zamávali těžkými křídly a odlétli, ale ne příliš daleko. Usedli na nejbližší skalní útesy, čistili si zkrvavělé zobáky o kamení a nevraživě se dívali na vetřelce, kteří je chtěli oloupit o kořist.

„Ty potvory, kůži roztrhali… Haso, ukaž nůž, podíváme se… Stáhněte ho a podíváme se, jestli tu nejsou stopy po pardálovi! Ne, nic není vidět, to znamená…“

Shromáždili se kolem zabitého medvěda, strčili do jeho temného těla a táhli ho za ocas. Boky medvěda byly roztrhány, břicho bylo rozpárané a vykuchané, velká hlava měkce spočívala na keři, k němuž byla přitisknuta.

Gagik mlčky smekl čepici a tlumeným hlasem spustil:

„Proč jsi nám uloupil potraviny, které jsme si nashromáždili, až nám bude zle? Cožpak jsi nevěděl, že tam nahoře je bůh, který vše vidí a potrestá tě? Aspoň kdyby ses nebyl napil tolik vína a zůstal při rozumu, aby ses dovedl rvát, ty můj nešťastný kmotříčku huňáči…“

A Gagik začal třást rameny a tvářil se, že vzlyká.

„Žereš jako skladník Parujr, chlastáš jako předseda Harut a takhle to nakonec dopadne!“ skončil Gagik svou smuteční řeč, otíraje si rukávem oči. „Abychom to vyjádřili slovy starého poustevníka: budiž ti země lehká. A teď pojďme!“

„Nestáhneme ho a nevezmeme si s sebou kousek?“ tázal se Ašota Haso.

„Ano, jestli to dovedeš, vyndej nejdřív játra a plíce.“

„Dovedeš! Co je to za řeč? Prosím, abys neurážel pastýře naší pokusné farmy! Je to jeho řemeslo, tak proč by to nedovedl? Když vlk zardousí ovci, Haso dokončí jeho dílo!“ žertoval Gagik.

„Ničeho jiného se netkneme, ale plíčky jsou vždycky naše!“ doznával Haso zardívaje se. „Jejej, jaké má velké plíce!“

Ašot z opatrnosti navrhoval zapálit oheň.

Gagik se divil:

„Jenom z opatrnosti? Myslím, že poblíže kořisti lidé rozdělávají oheň z jiného důvodu.“ Potom vyndal ledviny a ukazoval je: „Ten, kdo sní pečínku z těchhle ledvinek, bude dlouho živ.“

Zatímco kamarádi stahovali medvěda, Ašotova mysl se zabývala záhadou: byl-li medvěd obyvatelem Pardálí soutěsky, proč až dosud nikde v okolí nebylo vidět jeho stopy? Šel se podívat k ústí soutěsky. Aha! Medvěd patrně přišel do Pardálí soutěsky zvenčí, po Čertově stezce. Zvíře na první pohled tak nemotorné se pustilo po takové nebezpečné stezce a nad takovými propastmi! Asi se zachytával tlapami za kamení jako člověk, uvažoval Ašot a sestupoval dolů.

Bylo třeba rozřezat maso na kousky a dotáhnout zvíře do jeskyně. Masa bylo hodně, vždyť posledně pospíchali a stačili odřezat jenom plece a kýty. Ale Ašota tolik zajímaly přírodní jevy, že už se nemohl dočkat, aby mohl kamarádům vyprávět, jak se sem podle jeho mínění medvěd dostal. Proto velel:

„Přestávka! Posaďte se, odpočiňte si. Teď rozřešíme společně jednu otázku!“

„Porada? O hladu nebudu žádnou otázku řešit! Až sníme pečínku, pak si teprve promluvíme!“ namítal Gagik. „Teď bys chtěl řečnit, ne?“

Ašot byl málem uražen, ale pomyslel si: Kdybych se měl zlobit pro takovouhle poznámku, musel bych se zlobit celý den. A cítil, že se nezlobí, a zaradoval se z toho.

„Dobrá!“ souhlasil a usmál se.

Ale tentokrát skutečně cítil potřebu svěřit se kamarádům se všemi dojmy a názory, a proto už to nevydržel a po chvilce začal.

„Myslím, že v celé naší zemi není pro medvěda v době zimního spánku místa bezpečnějšího, než je tahle soutěska. Celou zimu sem žádný lovec nevkročí. Medvědi to vědí a vždycky sem na zimu přicházejí. Tak tomu bylo i s tímhle medvědem. Přišel, ale najednou uviděl, že se z jeskyně valí kouř a páchne to tu člověčinou. A kde je nablízku člověk, tam medvěd nikdy neusne.“

„A nejspíš si řekl: ‚Seberu jim jídlo, nechám je hladovět a buď je vyženu, nebo zahubím,‘“ rozvíjel Gagik Ašotovu myšlenku a zadíval se na medvědí ledviny s takovým nadšením, že se i nemluvný a nevlídný Sargis rozesmál.

„Nezavoláme Šušik?“ šeptal mu do ucha Haso.

„Myslíš, že bez Šušik by nám sousto uvízlo v krku?“ odpověděl hlasitě Gagik nedbaje, že tím Hasovi působí rozpaky. „Šušik, už tu nic nezbude. Zvedni křidélka a pospěš si!“

Ašot byl už netrpělivý.

„Tak poslyšte!“ pokračoval. „Medvěd uviděl, že jsou v soutěsce lidé, a netrpělivě čekal na náš odchod. Ve své hlouposti si myslil, že jsme tu dobrovolně. Naštěstí narazil na pardála. Jinak by nás celou zimu nebyl nechal na pokoji.“

„Ne! Já jsem viděl medvěda kolikrát a odešel, a dokonce se ani ovcí nedotkl,“ namítal Haso. „Ano, medvěd je celkem mírné zvíře. Naši Černušku taky nechal na pokoji. Ale klidný je jenom tehdy, když má dost potravy. Ale v téhle soutěsce by zůstal věčně o hladu a točil by se kolem našeho jídla. A až by to už hladem nemohl vydržet, počíhal by si na nás někde v křoví, chňapl by některého z nás, přidržel by si ho tlapou a hrál by si s ním jako kočka s myší.“

„Jak to? Já jsem nerozuměl. Opakuj mi to ještě jednou! Dokud se nenajím, nejde mi nic do hlavy… Haso, dej sem nůž!“

Gagik rozřízl medvědí žaludek, ležící ve sněhu, a přičichl k němu.

„Hm! Páchne muškátovým vínem.“

„Teď už tedy víte, proč huňáč podlehl v boji!“

Když bylo medvědí maso rozřezáno, přenesli je do Poustevníkovy jeskyně a Ašot spokojeně prohlásil:

„Tak, teď můžeme být klidní. Pardál zdechl. Kdyby byl naživu, byl by se objevil.“

„Neměli bychom jít a přinést z něho kůži? Přehodíme ji naší Šušik přes ramínka. Její kožíšek nemá límeček, za moc nestojí.“

„Přestaň se mi vysmívat! Nebo si kožíšek svléknu a zahodím ho!“ zlobila se Šušik.

„I kdybys chtěla, tak nemůžeš! Kůže už tak vyschla, že je jako prkno. Teď se z toho dřevěného pytle ven už nedostaneš!“

Opravdu, při každém pohybu, při každém sednutí a při každém shýbnutí psí kůže, kterou měla Šušik na sobě, zašustila, zavrzala a zaskřípěla. Zač mohla stát kůže z hubeného psa!

Šušik seděla u ohně a zamračeně se podívala na svůj ošklivý zevnějšek; bylo jí do pláče. Ale nic naplat, vždyť ta ošklivá kůže jí zachránila život, bez ní by byla zmrzla.

Ašot se pokusil vyměnit se Šušik svou kazajku za její „kožíšek“, ale brzy se přesvědčil, že bez nože se to nedá provést.

„To nevadí, Šušik! Už jsme zdraví a medvědí tuk nám dodá sil. Brzy se vrátíme domů, oblečeš si plesové šaty a půjdeš do klubu…“

„…a zatancuješ si s Hasem tango,“ dodal Gagik a podíval se Hasovi do tváře, na níž pohrával ostýchavý a dobrácký úsměv.

„Můžete si zatím povídat, a já půjdu ke svým ovcím,“ řekl Haso a povstal.

„Jdi!“ souhlasil Ašot. „My budeme zase chvíli dělat košíky, zahálet není dobré.“

Když Šušik omrzelo být stále skloněna a dělat košíky, obrátila se k Ašotovi s těmito slovy:

„Pořád myslíte jenom na jídlo, ale co čistota? Úplně jsme zdivočeli, Gagik a Sargis se ani nemyjí.“

„A jak se máme mýt, když nemáme mýdlo?“

„Mýdlo jsem už taky našla. Pusť mě, Ašote, a za hodinu je tu máš!“

„Mýdlo v Pardálí soutěsce?“

„Ano, náhražka mýdla.“

„Kočičí mýdlo?19* Ale to roste jenom na jaře!“

Šušik se tajemně usmívala.

„Je to můj vynález! Půjdu a hned to přinesu. Na jaře je možné umýt se kočičím mýdlem, i prát, ale v zimě… Tak já jdu a hned uvidíte!“

Šušik něco vyhrabávala ze země dole pod vrbou, tam, kde bylo Hliniště – jak nazývali místo s vrstvou žluté hlíny, ze které dělali hrnce a džbány.

Po chvíli se vrátila s hromadou popelavého suchého bláta.

„Co je to?“

„Divoké mýdlo! Jíl! Jsou v něm rostlinné tuky. Maminka říká, že za revoluce, když bylo ještě těžko sehnat mýdlo, prali prádlo v jílu. Když se do jílu přidá dvacet procent tuku, je z toho výborné mýdlo. Pojďte, uděláme si mýdlo! Gagiku, odřízni kus sádla, vyškvaříme je.“

Gagik zrovna nehoroval příliš pro čistotu a neměl mnoho chuti účastnit se přípravy mýdla. Když do jílu přidali rozpuštěné sádlo, uhnětli jej a dali mu tvar mýdla, rozveselená Šušik zvolala:

„Dejte sem kousek, namočím ho do vody! Ach vy šmudlové! Myslíte jenom na jídlo!“

Jíl se skutečně osvědčil. S teplou vodou dokonale zbavil špíny jejich ruce a tváře. Šušik si s pomocí Gagikovou dokonce myla i hlavu.

„To nejsou vlasy, to je hedvábí!“ pochvaloval si Gagik, přilévaje vody.

„Nemluv hlouposti! Ne tolik vody! Přidej trochu teplé! Tak!“

Když si Šušik umyla hlavu a nohy a upravila se, vypadala neobvykle svěže a hezky.

„Ohřejte vodu a všichni si umyjte nohy!“ nařizovala Šušik a dávala na srozuměnou, že v tomto směru se stává velitelkou.

„Mám nápad, chlapci! Šušik ustanovíme velitelkou zdravotnické služby.“

„Pod podmínkou, že to, co nařídím, se také provede! Dobrá! Je-li tomu tak, prohlašuji dnešek dnem čistoty. Nanoste vody do všech nádob, dejte ji ohřát a já dnes vyperu všechno prádlo, své i vaše.“

„Hm, to bude těžké!“

„Nic těžkého to není! Vezmeme nádoby a jde se k vodě!“

„Jde se! Ale proč bys prala ty? Můžeme si vyprat své prádlo sami!“ řekl Ašot a tím dával Gagikovi na srozuměnou, že se nemá na Šušik spoléhat.

„Nedopustíš přece, aby nám děvče posluhovalo. Dobrá, beru s sebou měděný hrnec starého poustevníka a jdeme!“

Kdyby byl toho dne vstoupil někdo do Poustevníkovy jeskyně, byl by spatřil takovýto obraz: obyvatelé jeskyně byli shromážděni kolem ohně a každý obrácen k ohni sušil své prádlo; košile s velkou důkladností vyprala Šušik.

„Chybí nám jenom koupelna!“

„Neposmívej se, Gagiku! Divím se, že to můžeš vydržet bez koupání! Zítra budeme mít i koupelnu!“

„To jsme si dali, že jsme ji zvolili náčelnicí zdravotnické služby! Ta nám nedá pokoj, Ašote! Honem ji zbavíme funkce, nebo nás ještě přinutí, abychom se dokonce i koupali!“

KAPITOLA PATNÁCTÁ

o tom, jak Haso nedosáhl toho, oč usiloval,

ale dosáhl toho, oč neusiloval

U pramene nebylo čerstvých stop po ovcích. Bylo zřejmé, že zdivočelá zvířata se neodvážila přeskočit přes uhaslý oheň a dnes k vodě nepřišla. Ale Hasa to neznepokojilo. Byl přesvědčen, že se žíznivých ovcí zmocní tím snáze.

Nabral vody do hliněného hrnce a stoupal příkrým svahem k soutěsce, která ležela na druhé straně skalisek.

Na pěšině pod popelem zůstal ještě doutnající oheň. Haso přihrábl uhlíky a rozdmýchal oheň. Zvedl se kouř.

Potom si sedl na kámen a začal pískat na píšťalku; neustával přitom upírat pohled na jeskyni, kterou chlapci nazvali Ovčínem. Hrál melodie, které zvířata dobře znala, a brzy zpozoroval, že se v černém otvoru jeskyně objevila hlava; za ní se objevily i zahnuté rohy a ovečky bojácně vylézaly ze své skrýše.

V té chvíli jim šel Haso tiše vstříc, ale nedošel až k nim, a postavil hrnec s vodou na plochý kámen. Beránek a ovečka se polekali a prchli. Krátce poté bylo vidět, jak jej ze skalní rozsedliny podezíravě pozorují, ale Černuška se ani nepohnula.

Haso se vrátil k ohni a zase začal hrát na píšťalu. Když zaslechla zvuky, kterými svolávají ovce k napájení, zůstala stát jako zkamenělá, jako zhypnotizovaná. Tělem jí proběhlo lehké chvění, v záhybech mozku jí ožívaly obrazy minulosti; zdálo se jí, že sestupuje s obrovským stádem svých družek se stráně dolů k vodě a slyší sladké zurčení potůčku.

Jak se jí chtělo pít! Píšťalka volala. Působením jejích podmanivých zvuků ovce zvolna sestupovala k vodě, jejíž blízkost cítila už z dálky. Když přišla k hrnku, opatrně natáhla tlamu. Něčeho se však poděsila a odskočila. Ale voda ji přitahovala. Když se přesvědčila, že jí nehrozí nebezpečí, konečně se napila.

Když se dosyta napila, obrátila se a zabečela. Asi volala svá mláďata. Ale nemusela je ani volat. Beránek šel sám, ale bojácně se ohlížel, připraven každou chvíli se obrátit na útěk. Je možné, že i on si jako ve snách vzpomněl na dým ohniště, na pastýře a na zvuk píšťaly…

Ale nepřišel moc blízko a ovečka rovněž zůstávala nahoře na skálách.

Haso vstal, zvolna se blížil k Černušce a měl ruce vztaženy vpřed. Vydával zvuky, jimiž naznačoval, že má v ruce sůl. Tak pastýři vábívají ovce. Ale Černušku sůl nelákala. Každý den ji dostávala s vodou z pramene.

Haso proseděl u ohně celý den, hrál a hovořil sám se sebou. Znenáhla je přiměl, aby si zvykly na jeho přítomnost a aby k němu nabyly důvěry. Přesvědčil je, že ten dvounohý tvor je klidné stvoření a že jim neublíží.

Přesto zkušenost, kterou učinili v krutém boji o život, vyžadovala od nich opatrnost a bdělost. Kdovíjaké zrádné úmysly se skrývají za těmi vábivými trylky!…

Večer se Haso vracel s prázdným hrnkem domů. Na zpáteční cestě kráčel nahoře po horských terasách Pardálí soutěsky a přikrčil se a pronásledoval koroptve a na výsluní spatřil nějakou trávu, která měla klasy. Když klásky rozetřel na dlani, vypadla z nich dlouhá, tenká a špičatá zrnka. Vložil je do úst, ochutnal je a vzkřikl:

„Ašote! Gagiku! Pojďte sem! Rychle! Našel jsem pšenici! Mám pšenici!“

Zpráva účinkovala na obyvatele jeskyně, jako by je byl zasáhl blesk. Pšenice? To je přece jejich touha. Každým nervem cítili, jak ji potřebují! Pro člověka, který je zvyklý jíst chléb, není nic odpornějšího než jíst jen a jen maso.

„Jsou z nás hotoví Eskymáci!“ stěžoval si často Ašot. Měl však jiný úmysl. Chtěl říci: jestliže mohou Eskymáci být živi jenom o masu, můžeme se i my obejít bez chleba! Ale i chlapec tak zdravý a silný jako Ašot trpěl tím, že neměli chléb. Museli jíst polosyrové maso a museli je jíst na noc, a proto je často bolel žaludek. Za lék jim pak sloužila máta, kterou našli pod vrbou, a divoké plody, zvláště mišpule a trnky, které mají léčivé účinky. Šušik měla tyto léky stále uschovány a vždycky byly po ruce.

„Už jdeme! Už jdeme!“ volal zdola Ašot a spěchal vzhůru a za ním běželi Gagik a Šušik. Za nimi se vlekl Sargis. Zpráva o tom, že se našla pšenice, vypudila je z teplíčka.

„Oj vy klásky, kde jste? Umírali jsme touhou po vás!“ volal Gagik a hladil pšeničné klásky.

Roztírali klásky a plevy rozváli a sypali si do úst zrníčka.

„Takhle to nejde! Syrové je jíst nesmíme!“

Co je to za člověka, ten Ašot! Svými pravidly a rozkazy by člověka umořil! Nedovolí, aby si člověk žil, jak se mu zlíbí! Má člověk vůbec chuť trhat klásky? Kdo by měl tolik trpělivosti! Ale co dělat? Když už jednou slíbili, že budou poslouchat příkazy, nesmějí mu odporovat.

Natrhali klásků, co mohli nejvíc, a když se setmělo, sestoupili dolů do jeskyně, sedli si k ohni a začali klásky drhnout.

Potom sebrali zrní do hliněného hrnku a postavili je na oheň, aby se upražilo.

„Nasypte do vody sůl, zrní bude mít lepší chuť!“ V kuchaření se Gagik vyznal mnohem lépe než ostatní, a proto mu neodporovali. A po chvilce s hlubokým uspokojením žvýkali praženou pšenici, která měla tak výbornou chuť jako žádná jiná.

„Tak, teď jsme již dosáhli životní úrovně nebožtíka poustevníka pokud jde o jakost stravy. Chudák! Zajímalo by mě, jak asi skončil!“

„Asi zemřel v jeskyni a dědeček medvěda, kterého jsme viděli, ho našel a odvlekl odtud,“ vyslovil Ašot svou domněnku.

„Proč myslíš?“

„Viděl jsem v křoví nějakou lebku.“

„Lebku?“ zašeptala Šušik a úzkostně pohlédla na práh, jako by se bála, že lebka náhle vstoupí do jeskyně.

„Mluvme raději o něčem jiném!“ vložil se do řeči Haso.

Umlkli. Co dělat? Čím se mají zabývat? Divná věc, jakmile zmlkli a nechali se unášet svými myšlenkami, počínal se jich zmocňovat smutek.

Zajatci byli stále zaujati starostí o živobytí, a proto měli málo času, aby se v mysli vraceli ke svým příbuzným. Ale teď, když už byli víceméně zabezpečeni na zimu, zalétali v mysli buď do Ajgedzoru, nebo na farmu a představovali si, jak se zaradují a s nimi i jejich drazí, až vyjdou na svobodu ze svého žaláře.

Jediný Sargis byl vzrušen zcela jinými myšlenkami a docela jinak si představoval své setkání s otcem a to, co asi řekne…

Ale jak sladce a pokojně budou spát dnes v noci!

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

o tom, jak se ubohé zvíře stalo obětí

mateřské lásky

Haso hledal svou Černušku, pátral po ní netrpělivě a dychtivě. Šel ji hledat s prudkým vzrušením, které vždycky zachvacuje kurdského pastýře, když hledá zmizelé zvíře.

Hasův otec byl pastýř, děd rovněž, praděd i prapraděd. Byl tedy pastýřem celou svou bytostí. Jak oči otevřel, spatřil jehňátka a ovečky, a bude s nimi žít až do hlubokého stáří. Tak je tomu u Kurdů. Pro ně není jiného života a jiného zaměstnání. Kurdové mají přísloví: Chceš-li, aby byl z tvého syna člověk, učiň ho pastýřem!

Kurd miluje hory.

„Z lásky k tobě vše udělám, chceš, abych sestoupil z hor a stal se pastýřem ve tvé dusné dědině?“ zpívá Kurd arménské dívce v jedné písni.

Sejít z hor do horké Araratské doliny! K tomu je možné odhodlat se jen z lásky k milence. Chceš-li Kurda krutě potrestat, musíš ho přinutit, aby opustil své milované hory, své kvetoucí lučiny a orosené stráně.

Můžete si teď představit, jak smutná byla Hasova duše! Už měsíc byl odloučen od svého stáda. Byla to pro něho celá věčnost.

Jak se mu stýskalo po stádu! Teď ovce vrhnou mláďata a na salaši dupou na slabých, vratkých nožkách jehňata a bečí. Ach, kdyby se mu tak aspoň podařilo chytit Černušku! Staral by se o ovci, ošetřoval by ji, až bude mít mládě, a přestalo by se mu stýskat. Ten Ašot nemá žádné uznání. Ovce jsou nahoře na skálách a on ho posílá na jiné práce! Ať mu rozkáže, aby byl ve dne v noci v Ovčíně, a on bude spokojen! I když se mu třeba nepodaří chytit zdivočelou ovci s jehňaty, uvidí je aspoň z dálky a uslyší jejich sladké hlasy!…

Haso vystoupil na protější skálu a z dálky si prohlížel Ovčín a všecky jeho kouty, každý keř a vytáhl od pasu píšťalu. Hle, teď se mezi suchým bodláčím objevily růžky; objevila se i malá ovečka. Měla uši zašpičatělé jako laňka a každou chvíli byla připravena na útěk. Ale kde je Černuška?

„Lo, lo, lo, lo!“ pískal Haso na píšťalku; byla to opět melodie, která volá ovce k pití vody. Ale Černuška se stále neobjevovala.

„Aha, už vím, čím to je!“ zaradoval se pojednou Haso a zamířil přímo k Ovčínu.

Sotva vešel do jeskyně, z šera mu vyskočila vstříc Černuška a ohlížejíc se začala úzkostně bečet.

„Máš jehňátko, viď?“ tázal se jí radostně pasáček Haso a kráčel tápavě vpřed.

Jeho oči si zvolna zvykly na tmu a začaly rozeznávat nevlídné, drsné stěny.

Polekaná ovce stále bečela; nebála se o svůj život, ale měla strach o to malé stvoření, které se patrně choulí v koutě jeskyně a pudově se třese strachem. Tuto bázeň mu vnukalo úzkostné volání matčino. Instinkt mu radil, aby zůstalo tiché a nehybné. Byl to nový instinkt, jejž v sobě vypěstovala jeho matka a jejž mu odkázala. Ale starý, dávno vkořeněný instinkt mu pravil: Volá-li tvá matka, ozvi se jí! A jehňátko se ozývalo slabým mečením.

Haso šel po zvuku kupředu a tápal podél stěn a konečně se mu v ruce zachvěl drobounký, ještě vlhký tvoreček.

Haso jehňátko hýčkal, vábil je měkkým voláním, jako by mu zpíval ukolébavku, a zahříval novorozeně tím, že je přitiskl k hrudi.

Vyšel z jeskyně a zamířil k ohni, který byl rozdělán na pěšině. Za ním běžela Černuška a přitom pronikavě bečela: Kam neseš mé milované děťátko?

Kdyby byl někdo vystoupil na protější skaliska, byl by se před ním brzy poté zjevil tento obraz: z pěšinky, stoupající vzhůru k temenům skal, v kotoučích zvolna stoupal dým. Haso seděl u ohně a objímal běloučké jehňátko s černou tlamičkou. Vedle stála ovce, teď už klidná, hřála se, měla tlamu nataženu a olizovala své mláďátko. Při každém Hasově pohybu se sice zachvěla a uskočila, ale jehňátko nechtěla opustit. A proč by neměla důvěřovat člověku, který tak něžně hýčkal a zahříval její dítě.

Haso postavil před Černušku hrnec s vodou.

Ovce, která právě vrhla mladé, obyčejně dychtivě pije. Černuška se napila a cítila, že se důvěrně sbližuje s tím člověkem. Vytrhla Hasovi z rukou chomáč trávy a snědla ji.

„Dej mu mlíčko, Černuško! Je mi líto tvého děťátka,“ domlouval jí Haso. Ale ovce mu ještě nedůvěřovala úplně. Vždyť ostatní své děti musela chránit a bojovat o ně. V Pardálí soutěsce sice nenarazila na nejstrašnějšího nepřítele ovčího plemene, na vlka, ale zato k ní občas zaváněl odněkud z druhé strany skalního hřebene neznámý pach. Ten hnusný pach a z dálky zaznívající řev ji nutily k bdělosti. Každého podzimu se objevoval v soutěsce také medvěd. Ale Černuška se ho valně nebála; vídala, že nejvíc se zdržuje pod stromy a sbírá spadlé plody. Ale orli v ní budili hrůzu. Mlčky a nehybně seděli na skálách a sledovali ji svými pohledy; čekali, kdy jehně odběhne od matky…

Domlouváním se konečně Hasovi podařilo dostat jehňátko pod Černušku; začalo sát mrskajíc přitom ocáskem.

Sotva se drželo na nožičkách, protože mělo nožky ještě křehké a slabé, ale na chodidlech mělo slizký bílý povlak, který bude zvolna schnout a sílit.

Když se jehňátko dosyta napilo, Haso mu zavázal pupíček, očistil a dezinfikoval ránu žhavým popelem, aby zabránil nákaze. Potom vzal jehně do náručí a dal se na cestu.

Černuška natáhla tlamičku a šla za ním; chvílemi bečela, ale dovedla se soustředit jenom zpola. Starší mláďata se za ní dívala v údivu, nemohla pochopit, proč je matka opouští a jde za nějakým neznámým a podezřelým tvorem.

Přesto opatrně kráčela za matkou a držela se vzadu, co možná nejdál. Šli pěšinou, která vede do Pardálí soutěsky, a spatřili, že se matka zastavila před nějakou jeskyní. Ohlédla se, dlouze zabečela – snad je volala k sobě, nebo se s nimi loučila – vstoupila za člověkem dovnitř jeskyně.

Beránek a ovečka se dívali dolů ze skály a cítili nesmírný smutek. A kdyby měli dar řeči, byli by řekli: „Maminka nám odešla. Osiřeli jsme.“

Ale ovce klidně žrala trávu a něžně pozorovala jehňátko, které se hřálo u ohniště.

Když Haso přivedl Černušku do jeskyně, nikdo tam nebyl. Šušik nabrala u vody jíl a nyní řezala v křoví proutí na košíky. Vracela se s otýpkou prutů na zádech a s hroudou jílu v ruce. Překvapena zůstala stát na prahu.

„Ach ty jsi hezoučké!“ zvolala a rozběhla se k jehňátku.

Ovce bázlivě vyskočila, běžela k jehňátku a postavila se před ně, takže je zacláněla krkem. To dělávají ovce, když spatří orla.

„Pomalu, Šušik, nevyplaš ji! Připravíme pro jehňátko měkoučké místečko!“

Udělali pelíšek ze suchého listí a zvadlé trávy a položili do něho jehňátko. Matka byla zpočátku stále zneklidněna, ale nakonec pochopila, co se děje, a uklidnila se.

„A teď ti dám, Šušik, něco, co jsi ještě jakživa nejedla! Tu máš! Vymyj to dobře!“ A Haso podal Šušik tenký a průzračný váček, který s sebou přinesl z Ovčína. Bylo to lůžko, které vyšlo z ovce při porodu.

Černuška jen s velkým zdráháním dovolila Hasovi, aby ji podojil. Vemeno měla plné mléka, a když se vyprazdňovalo, cítila úlevu. Úleva, kterou pocítila kdysi přede dvěma roky, vracela se jí teď nejasně v paměti.

„Vždyť jsi nic nenechal pro jehňátko!“ zlobila se Šušik.

„To je mlezivo, první mléko. Toho se jehňátku nesmí dát mnoho!“ vysvětloval Haso a ukazoval jí žlutavé, husté mléko. „A teď se dívej co budu dělat.“

Haso převázal nitkou hrdlo váčku, takže byl kulatý jako hrací míč a také tak velký! Měchýř naplnil mlezivem, zahrabal ho do horkého popele a zasypal ho.

„Vždyť shoří a mléko se vylije!“ lekala se Šušik; jakmile spatřila mléko, byla netrpělivá a podrážděná.

„Ne, teď už ztvrdlo jako sýr, už se vylít nemůže,“ uklidňoval ji Haso s úsměvem.

Chvíli se mlčky dívali do ohně.

O čem si mají vyprávět, než se mlezivo upeče?

„Jak jste se dostali do naší vesnice, Haso?“

„Utíkali jsme sem společně s Armény ze svahů Araratu. Jsme Jezidové, ale jsou mezi Kurdy také mohamedáni. Turci poštvali musulmanské Kurdy proti Arménům, ale naši dědové se Arménů zastávali. Vždyť s Armény vždycky žili v přátelství. Turečtí pašové nás začali vraždit společně s Armény. Proto jsme prchali s Armény společně. Přešli jsme Araks a ruské vojsko nás vzalo pod svou ochranu. Tak jsme se zachránili před tureckými dýkami. Sám jsem to ovšem nezažil, ale vyprávěl mi o tom otec. Teď žijí naši v arménských vesnicích a spřátelili se s Armény, jsou pastýři na farmách a daří se jim dobře.“

„Své vesnice nemáte?“

„Máme, máme vesnice, školy, máme i své básníky. Tisknou se i kurdské knihy. Jenom lituji, že jsem nemohl vychodit školu. Ale pro nás na farmě, pro pár dětí, přece nebudou otvírat školu!“

„Nic si z toho nedělej Haso! Uč se arménsky. Arménské písmo už znáš a mluvíš dobře arménsky, takže to pro tebe nebude nic těžkého. Uč se, já ti budu pomáhat!“

„Copak se neučím? Já bych se chtěl tolik učit! Jenomže my tu pořád nezůstaneme. Kde mě budeš učit potom?“

„Přijdu každou neděli s naší pionýrskou skupinou na farmu. Přece máme patronát nad telaty a nevzdáme se ho. V týdnu ti bude pomáhat moje maminka a v neděli vždycky přijdu já, podívám se ti na úkoly a dám ti nové. Co tomu říkáš?“

„To bude výborné!“ řekl Haso a na znamení souhlasu podle východního zvyku pozvedl ruku k pravému oku.

„Jistě!“ zvolala Šušik a pozvedla ruku k pravému oku stejně jako Haso a zasmála se. „Tak co, udělala jsem to kurdsky nebo arménsky?“

„Kurdsky!“ smál se Haso.

Umlkli. O čem mají mluvit, aby čas utekl?

„Odkud si otec přivedl tvou maminku? Vždyť tady u nás Kurdové nejsou,“ znovu navázala Šušik přerušenou rozmluvu.

„Přivedl?“ smál se Haso. „Nepřivedl ji, ale koupil. Dal za ni dvacet ovcí a jednoho koně. Přivedl si ji z jedné vesnice pod Alagjazem.“

Oba se spolu chvíli smáli.

„Tak už to asi bude hotovo!“

Haso rozhrabal oheň hůlkou a vyňal z popele opálený a do hněda zbarvený kotouč.

„Copak se to dá jíst? Vždyť je to samý popel a saze!“ štítivě zvolala Šušik.

Haso se dobrosrdečně zasmál:

„Takhle se to přece nejí! Počkej, hned to upravím! Uvidíš, že je to docela čisťounké jídlo. Dej sem sešit!“

Sloupl s kotouče kůru a položil na sešit hmotu, která vypadala jako oloupané vejce, a rozřízl ji nožem vejpůl.

„A teď jez. Říkáme tomu sulug a děláme si to vždycky na pastvě. Ochutnej to! Neznám větší pochoutku než tohle!“

Ten prostý pastýřský pokrm byl opravdu výborný. Kdyby se Šušik nestyděla, nejraději by spořádala všechno.

„A co ty, Haso, jez také!“ pobízela pasáčka.

„Já jsem se toho už najedl! Na jaře si děláme sulug každý den. Jen jez! Sněz to všechno!“

A aby Šušik neuváděl svou přítomností do rozpaků, vyšel z jeskyně, jako by šel nařezat proutí.

Ale Šušik nebyla tak sobecká, aby myslila jen na sebe. Rozdělila sýr na pět stejných dílů, svůj dílec posolila a snědla a ostatní nechala kamarádům.

Když se po chvíli vrátil Haso s otýpkou proutí pod paží, zeptala se ho se smíchem:

„A ostatní nebudou mít mladé? Ten sulug je výborný!“

„Ne,“ smál se Haso. „Jedna je ještě malá ovečka a druhý je beránek. Mladé mít nebudou. Ale budu ti posílat sulug z farmy!“ dodával a uklonil se.

„Proč se tady jeden druhému klaníte?“ podivil se Gagik při vstupu do jeskyně. „Á Černuška, přišla k nám na návštěvu?“

Ovce odskočila s divokým frkáním a potom se rozběhla k svému mláděti.

„Ticho! Ticho!“ Haso přiložil ruku k ústům, aby upozornil kamarády, kteří vstupovali za Gagikem.

Hoši složili do kouta jeskyně dříví, které přinesli, a když zpozorovali, že na pelíšku si hoví bílé stvořeníčko, zaradovali se.

„Budeme tedy mít i mlíčko? Ty můj drahý bratříčku Kurde!“ Gagik objal Hasa a začal s ním tančit po světnici.

„Ne, na mléko není ani pomyšlení! Nedám vám ani kapku! Všechno musíme nechat jehňátku!“

„A proč, kamaráde? Robinson mohl dojit nějakou cizí lamu a my bychom si nesměli podojit ovci z naší vlastní farmy?“

Haso ovšem nechápal, co tím Gagik míní, protože o Robinsonovi nikdy neslyšel a také ani nevěděl, co je to lama. Ale po chvíli dodal:

„Budeme-li starou dobře krmit, můžeme si vzít denně půl poháru mléka… pro Šušik.“

„Tu to máme! Kůži ze psa – Šušik, nejlepší kousky jídla – Šušik, teplé místo – Šušik! Škoda že jsem se nenarodil holkou. Co je to? Sýr? Ne, má to jinou chuť. Výborné jídlo! Má jenom jeden nedostatek, že je ho málo. Do žaludku to ani nedojde, cestou se to někde ztratí!“

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

o tom, jak se z hmotného zajištění

rodí kulturní potřeby

Tak se stalo, že po dlouhém trápení a velkém usilování naši zajatci dosáhli touženého klidu a jistoty. Počasí bylo sice příznivé, ale byli připraveni vzdorovat i počasí špatnému. Palivo měli, potraviny také a obydlí bylo teplé a pohodlné. Teď si může Malý Kavkaz posílat do Pardálí soutěsky metelice a vánice, kolik se mu zachce.

Ašot položil potrhanou a vyspravenou medvědí kůži pod Šušik místo matrací. Medvědí drápy byly napřaženy a tlama dokořán. Černuška s divokým frkáním odskakovala od této příšerné matrace a chránila mládě s tak vážnou úzkostlivostí, jako by prázdná kůže užuž měla vyskočit a roztrhat její dítě.

Ašot se obrátil ke kamarádům:

„Dnes je teplo, den na koupání jako stvořený. Začínáme. Šušik, nasbíráš v okolí jeskyně drobné kameny! Haso, ty nařežeš proutí a uděláš pro nás pro každého košťátko, abychom se mohli po ruském způsobu mrskat. Já s Gagikem nanosíme vodu.“

„Teď! Dostaneme zápal plic!“ pokoušel se Gagik zabránit přípravám ke koupání.

„Nic se nám nestane, neboj se! Všechno jsem dobře uvážila!“ upokojovala ho Šušik. „Připravíme ruskou lázeň. Víte, jak vypadá ruská lázeň?“

„Ano, až nám to povíš, budeme to vědět…“

„V ohni se rozžhaví drobné kameny, naleje se na ně voda a celý dům se naplní párou. Ucpeme-li štěrbiny ve dveřích pořádně trávou, můžeme si jeskyni dobře prohřát párou. Žádné námitky a žádné vytáčky! Venku taje. Všichni se dnes musíte vykoupat!“

„Šušik, milá Šušik, raději mě pošli, abych zápasil s tím prašivým medvědem, než abys mě nutila koupat se! Já ti povím, jakou mám povahu: matka se musí se mnou pokaždé hádat, když chce, abych se šel koupat! Dříve, když ve vesnici nebyly lázně, to bylo hej! Ale kolchoz vystavěl lázně a teď je to zlé! Matka mi každou sobotu dá do ruky čisté prádlo a nařizuje mi, abych se šel vykoupat!“

„No, a jak to potom provedeš?“ smála se Šušik.

,,Jak?“ odpovídal Gagik a chytrácky zamrkal. „Neboj se, já si s tím vím rady! V létě si zajdu za vinici a v zimě do chléva, někde v koutku si prádlo vyměním, vezmu si čisté a špinavé přinesu matce. To je legrace, když se vrátím do světnice a maminka mě sladce vítá: Jakpak se ti líbilo koupání, milý Gagiku?“

Chlapci se smáli, ale Šušik se obrátila k Ašotovi a vážně řekla:

„Přinuť ho, aby se vykoupal! Nebude-li chtít, předej věc naší skupině – potrestáme ho!“

„Ano, uděláme to tak! Gagiku, to je bez řečí!“

„Kamaráde, nanosím ti vodu i kameny i dříví, jenom mě, prosím

tě, osvoboď od té zpropadené věci. Ani ve vsi se jim nepodařilo mě přimět ke koupání, a tady v Pardálí soutěsce chcete, abych se koupal v takových mrazech?“

Ale když viděl, že Šušik je ve svém rozhodnutí neoblomná, z přinucení se podvolil.

„Co dělat, dali jsme ti funkci a teď tě musíme poslouchat. Ašote budiž ti to ponaučením: žes dal ženě funkci, to se ti zle vymstí!“

„Dejte mi taky nějakou práci!“

„Ne, Sargisi! Ještě nejsi docela zdráv!“ přerušil ho Ašot.

„Když myslíš, tak tedy aspoň budu dělat košťata a Haso ať pomůže Šušik sbírat kameny!“

„Výborně! To je moudrý nápad! A my půjdeme pro vodu!“

Příprava koupele netrvala dlouho. Za dvě nebo za tři hodiny se voda už vařila, kameny byly rozpálené a jeskyně vytopená a prohřátá.

„A teď se svlékejte, já běžím pro jíl!“ řekl Gagik a vyšel ven.

Šušik šla napást Černušku na slunečné stráni a jehňátko zahřívala ve svém náručí. Šla se koupat po chlapcích, ale dlouho musela čekat, pořád na ni nepřicházela řada, zřejmě se v jeskyni něco přihodilo. Přihodilo se to, že chlapci se už vykoupali, ale Gagik jim pořád ještě nepřinášel jíl… Ašot byl nucen jít dolů do Vrboví. Tam našel Gagika, jak dřímá ukryt za balvanem.

„Styď, se! Kde vězíš?“ zvolal Ašot rozzlobeně.

Gagik se na znamení kajícnosti chytil po orientálním způsobu za „vousy“ na bradě.

„Ašote, můj milý, když ty mi poroučíš takové nesnadné věci!“

„Nesnadné? A co vlastně?“

„Nu, abych se koupal!“

Ašotova tvář se zachmuřila.

„Mluvíš o nedostatcích Sargisových, mluvíš o tom, že je třeba, aby se změnil! Děláš výčitky dokonce i mně! A myslíš si, že ty sám se nepotřebuješ změnit? Ty sám máš snad právo na nějaké výsady, ne?“

„Já se změním, bratře, změním se, jak budeš chtít; jenom na mně nechtěj, abych se koupal, já se v téhle zimě svlékat nebudu! Polož přede mne rožeň s pečínkou – sním ji s největší radostí! To bych se musel opravdu stydět, kdybych ji měl odmítnout! Jenom ale na mně nechtěj, abych se koupal…“

Co si má člověk počít s takovým mluvkou? Má se smát, či se zlobit!?

Ašot se uchýlil k poslednímu prostředku.

„Styď se, Gagiku! Cožpak jsi hned prvního dne neslíbil, že nebudeš rušit náš řád? Cožpak nejsi pionýr? Jak může být pionýr tak nekulturní!“

Slova se neminula účinkem.

„Zase řečníš, ale bez řečnění se to u tebe neobejde! Nu dobrá, co se dá dělat: chybil jsem a musím se kát. Už jsi skončil?“

„Ne, ještě ne! Zavážeš se před celou naší skupinou, že až zase budeš dole ve vsi, každou sobotu se půjdeš vykoupat a nebudeš svou matku šidit!“

„Dobrá! Slíbím to…,“ souhlasil Gagik ne bez obtíží, vyskočil a před Ašotem kráčel jako odsouzenec k Poustevníkově jeskyni, jež se toho dne proměnila v instituci, kterou nenáviděl ze všeho nejvíce: v lázeň…

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

o tom, jaký užitek může být z neštěstí, které postihlo

naše zbloudilce

Bojujíce s nemilosrdnými živly, učinili naši zajatci důležité objevy, které mohou přinésti naší zemi velký užitek. Dospěli k nim bezděčně, aniž uvažovali a aniž sledovali určitý cíl.

Ašot měl jisté záměry, jež pokládal za tak důležité, že čekal na poklidnou chvíli, aby o nich mohl slavnostním způsobem promluvit.

Konečně nastal příhodný čas. Všichni se vykoupali, byli čistí, cítili se lehcí na těle i na duchu a seskupili se kolem ohně.

Když se Šušik zabývala chvíli Hasem a dávala mu hodinu, Ašot prohlásil, že teď musejí přezkoumat poznatky z posledních dnů.

„Nejdříve Černušku!“ řekl.

„Nu, je to ovce, narodilo se jí jehně, šla za ním – co je tady ke zkoumání!“ zvolal Gagik; rozprava sice teprve začala, ale Gagik už se nudil. „Neměli bychom spíš přezkoumat otázku, jak zachovat medvědí maso, aby zůstalo čerstvé až do jara…“

„Neboj se! Nezkazí se! Když je uložíš v tom koutě, kde voda mrzne, vydrží až do jara.“

Ašot ukázal na novorozené jehňátko a pokračoval:

„Jehňata od Černušky budou naší farmě velmi užitečná. Tohle je už docela nové plemeno ovcí! To je plemeno, které vzdoruje zimě a mrazu a dovede si najít potravu i pod sněhem.“

Haso se z Ašotových slov zaradoval tak prudce, jak se dovedou zaradovat jen prostí lidé.

„To je něco! Snad se nám podaří navnadit i ovečku a beránka. Nové plemeno! To se táta zblázní radostí!“

„Radovat se je dobré, ale zbláznit se není třeba. Ašote, už jsi s výkladem hotov? Co s tím masem?“

„Počkej, Gagiku, vždyť jsme teprve začali!“

Když Ašot začne své přírodopisné výklady, neví, kdy skončit. Kdybys ho nechal, bude o zvířatech mluvit až do rána.

„To je rozhodně úspěch!“ slavnostně oznamoval Ašot. „Máme plemeno ovcí odolné vůči mrazu. Ale teď přejdeme k ostatním našim významným objevům. Uvažovali jste o tom, že když přišel sníh tak náhle, nadělalo to našemu kolchozu velké škody?“

„Jistěže! Část bavlny zůstala pod sněhem. Na to jsme si vzpomněli!“

„Ne, Šušik! Bavlnu lze česat i na jaře – třebaže tím poněkud utrpí jakost – ale vinice zůstaly nezakryté. Když přišel sníh, nebylo času přihrabat révu. A teď musíme vyřešit otázku, která je s tím spojena. Ještě je vidět, pojďme do naší vinice, máme tam důležitou práci. Vysvětlím vám tam, oč mi jde…“

Když došli na vinici, rozhrabali sníh, vytáhli z něho větvičky révy, ležící při zemi, a pod nimi nalezli rozsypaná zrnka vinných hroznů, která mrazem ztuhla, takže byla tvrdá jako oříšky.

„Ty tam jsou dny, kdy jsme si pochutnávali na Zlatém zrnu,“ povzdechl si Gagik. „Prosím tě, proč jsi nás sem přivedl? Abychom vzpomínali a trápili se proto?“

„Přivedl jsem vás sem, abychom si nařezali výhonky a zahrabali je do hlíny. Haso, dej sem nůž a vy kopejte a udělejte v zemi dlouhý příkop…“

„A co dál?“

Když odřezali dostatečné množství výhonků a vložili je do země, Ašot usedl na kopeček hlíny a vykládal, oč mu jde:

„Prožili jsme tady v soutěsce chvíle velmi těžké. Ale tyhlety výhonky révy by stály za to, abychom byli vytrpěli dvakrát tolik. Z těchhle výhonků vysázíme v našem kolchoze vinici, kde se réva na podzim nebude muset zahrabávat a na jaře odkrývat! To je réva, která vzdoruje mrazům a nezajde zimou…“

Haso s údivem shledával, že Ašotova slova vyvolala u jeho kamarádů nevýslovnou radost. Sám se neustále toulal s ovčími stády, a proto nedovedl pochopit, že Ašotův objev může vzbudit veliký převrat ve vinařství v Araratské dolině. Ale kromě něho to všichni dovedli ocenit, neboť byli z vinařské vesnice. Věděli, s jak velkou námahou a s jakými výlohami je spojeno, když se musí každý podzim réva ukrývat hlínou a na jaře zase odkrývat. To je snad v Araratské dolině jediná práce, která není mechanizována; cožpak lze křivé a zkroucené keře révy zahrabávat strojově? A každého podzimu, jakmile jsou keře oproštěny od svého břemene, kolchoz zmobilizuje všechny své členy a dokonce najímá v okolí i pomocné síly, aby přikryly révu, než napadne sníh. Když však zima přikvačí dříve než jindy, není možno všechnu révu zakrýt hlínou a ta, která zůstane nepřikrytá, zmrzne.

A tak se stane, že někdy kolchoz po dva roky nesklidí hrozny, neboť musí čekat, až vyrostou nové výhonky a dají plody.

Divoká vinice v Pardálí soutěsce by mohla náš kolchoz zbavit velikých starostí. Tamější révu vysázel také člověk. Ale protože ji nikdo nezakrýval, část zmrzla a vyhynula a zůstaly a plody dávaly jen ty révové keře, které se v kruté přírodě přizpůsobily chladu, mrazu a suchu.

Byly neforemné a znetvořené, protože je nikdo neošetřoval a nepřistřihoval. Ale během několika desítiletí nabyly jedné důležité vlastnosti: vzdorovaly krutým živlům. Staly se odolnými i vůči chorobám, neboť je nikdo neléčil.

Naši chlapci se už dávno obeznámili s vinařstvím a věděli to všechno a nebylo ani třeba jim to říkat, a proto zahrabali velké množství výhonků a dělali to s takovým nadšením, jako by zahrabávali poklad.

„To je prácička! Uvidíte, že se k nám na tohle víno přijedou podívat i z Akademie věd! Jen se musíme odtud dostat ven…“

Když byli s prací hotovi, soutěska se už ponořila do šera a v roklích zhoustla tma.

Zapotili se.

„Teď bych si nejraději svlékl kabát a přehodil ho Šušik přes zádíčka!“ zvolal Gagik a zamrkal na kamarády.

Haso místo odpovědi zvedl hůl.

„Opravdu, jsme po koupání, je nám chladno. Pojďme!“ velel Ašot. „Abych to neuhranul, ale není to div, že jsme tady ani nedostali chřipku?“

„Myslíš, že vzduch v Pardálí soutěsce umoří chřipku?“

„Ano, Gagiku, nedělej si legraci! Četl jsem o chřipce knihu od nějakého profesora, ten říká totéž. Píše, že z posádky Čeljuskina nikdo na ledové kře nedostal chřipku, protože tam vůbec nejsou chřipkové bacily.“

„Ano, ano, mráz dezinfikoval Pardálí soutěsku, proto nikdo z nás nestůně,“ řekl Gagik. „Pojďme!“

„Teď můžeme říci, že jsme v Pardálí soutěsce nebyli nadarmo!“ řekl Ašot s hlubokým uspokojením, když se vraceli do jeskyně.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

o tom, jak se v předvečer velikého boje musí člověk

posílit morálně a tělesně

Onoho večera ze všeho dýchal klid a mír. V nově vystavěných kamnech praskalo a sálalo z nich lahodné teplo. V jeskyni nebylo ani stopy po kouři a dýmu, vzduch byl čistý, a Černuška, když konečně pochopila, že medvěd nežije, sedla si a pokojně přežvykovala.

Haso zas vytáhl píšťalku a sladkými trylky přenášel mysl svých kamarádů na smaragdové výšiny Malého Kavkazu, do světa prostých kočovníků.

Když skončil, Ašot pokračoval v pletení košíku, jejž začal včera večer. Aby zahnali nudu, pletli i ostatní chlapci a ze všeho se dali do soutěžení: každý se snažil zhotovit výrobek hezčí a dřív než ostatní.

Dlouho trvalo tiché závodění, až se konečně ozvalo Ašotovo vítězné zvolání:

„Už jsem splnil normu!“ A odnášel velký, těžký koš do kouta jeskyně na žlutou hromadu proutěných výrobků.

Hromada by byla vyrostla až do stropu, kdyby nebyli vsunuli malé košíčky do velkých. Zvenčí bylo vidět velký koš, ale do něho bylo vecpáno čtyři nebo pět jiných, každý o něco menší.

Nikdo z chlapců nedokázal uplést takové košíky, jaké vycházely z tenkých a obratných prstíčků Šušik, prstíčků, které uměly hezky vyšívat, pěkně kreslit a nejkrásněji psát.

Šušik spletla z proutí různé tloušťky a různé barvy pestrý košíček s víčkem a držátkem. Bylo to takové umělecké dílo, že by se jím byl jistě nadchl i malíř s vytříbeným vkusem, natož Haso. Ten tu stál s otevřenými ústy a díval se v němém údivu a nenacházel slov, jimiž by vyjádřil svůj obdiv.

„Pošleme ho na výstavu,“ usoudil Ašot, když si jej prohlédl ze všech stran při světle ohně.

„Lepší by bylo darovat ho nějakému zasloužilému muži,“ řekl Gagik, mrkl na Šušik a tajně ukazoval na sebe.

„Také si to myslím. Věnuji ho nějakému hodně úctyhodnému a velmi milému kamarádovi,“ klidně a slavnostně odpověděla Šušik.

Všichni netrpělivě očekávali, kdo to asi bude.

Jak Ašot, tak i Gagik, oba si činili stejný nárok, aby byli vyznamenáni tímto krásným dárkem.

Ale Šušik váhala. Vstala, upravila si pocuchané vlasy a podávala košíček Hasovi; přitom roztomile řekla:

„Budeš do něho sbírat jahody. Bude ti připomínat zlý čas, který jsme tady strávili, a zároveň naše přátelství.“

„Výborně, výborně! Toho jsem se nenadál!“ tleskl Gagik.

Gagik tleskal a každým zatleskáním jako by Ašotovi dával políček. Jak to přijde? On přece je jejich vůdce… Zachránil jim život a teď… Měli by ho mít všichni nejradši – aspoň Šušik… Bylo to pro něho překvapení…

Ale jeho rozpaky trvaly jen chvilku. Rychle vzhlédl a řekl si v duchu s jistotou: Zaslouží si to. A svým laskavým a velkomyslným úsměvem mlčky vyjádřil svůj souhlas.

Ale kurdský chlapec náhlým štěstím zrudl jako růžička a zůstal oněmělý, s košíčkem v ruce. Potom si položil pravou ruku na srdce, uklonil se po orientálním způsobu a řekl procítěně:

„Zef, zef razime20*… Jsi má sestra, jsi světlo mých očí…“

Haso to řekl krátce, ale řekl to způsobem, jímž Kurd vyjadřuje všechno: oddanost, vděčnost i štěstí, vše krásné, co cítí k dívce, již prohlásil za svou sestru. Kurd obětuje i život za tu, již nazývá svou sestrou.

„A ty jsi můj bratr,“ pravila Šušik všecka zmatena a podala mu svou malou ručku.

„Hurá, hurá!“ nadšeně zvolal Gagik.

Ale Haso jeho nadšení ochladil. Vzal do ruky svou dlouhou hůl a pohrozil Gagikovi jejím kovaným koncem:

„A teď se opovaž dobírat si Šušik!“

Gagik věděl, že Haso žertuje, ale nicméně zvážněl a couvl o krok: Je to přece jenom Kurd z hor, praští tě – a co si na něm vezmeš?

Chlapci se dali do smíchu, zasmála se dobrácky a blaženě i Šušik a všichni se sesedli kolem ohně, aby vyslechli vyprávění.

Vždyť jim k spokojenosti nic nescházelo. Nebezpečí téměř minulo, palivem a potravinami byli dobře zásobeni.

Ale Ašot byl přesto zamyšlen. Už dávno měl totiž v úmyslu připravit kamarády na důležitou věc. Příležitost mu k tomu poskytl Gagik, jenž řekl:

„Tak, Ašote, dneska je řada na tobě, abys žvanil!“

Co jim zbývalo, než žvanit, jak nazýval Gagik vyprávění pohádek. Příhody se šťastným koncem usnadňovaly jim těžkosti trudných dní a krátily jim dlouhé zimní noci, a s nimi i čas, který museli strávit v soutěsce.

Ašot začal své vyprávění těmito slovy:

„My pionýři se musíme v mnohém lišit od ostatních dětí. A v poměrech, v jakých žijeme zde, v Pardálí soutěsce, musíme se lišit statečností a vynalézavostí. Ani v největší tísni, kdy už se zdá, že všechno je ztraceno, nemáme právo zoufat si a musíme rychle nalézt východisko.“

„Počkej!“ přerušil ho Gagik. „Počkej, až tě zvolíme předsedou, potom zahájíš schůzi…“

Všichni se dali do smíchu, i Ašot byl nucen se usmát.

„Nu dobrá, budu vám vyprávět příběh, který učí být vynalézavým. Četl jsem ho ve spisech našeho středověkého dějepisce Sebeose.“ A Ašot začal:

Zmínil se o tom, že v sedmém století byla jedna část Arménie pod nadvládou Peršanů a druhá podléhala byzantskému císaři.

Arménský kníže Smbat Bagratuni se obrátil k lidu s výzvou, aby povstal proti tyranii říše byzantské. Proto ho císař dal zajmout a odvézt do Byzance, kde ho spoutali řetězy a uvrhli do vězení. Bylo rozhodnuto, že bude svlečen a v aréně hozen zvěři.

Tak se také stalo. Smbat, žilnaté ruce zkříženy na zarostlé hrudi, se opovržlivě díval na zástup shromážděný v cirku. Byl to vysoký, statný muž s krásnou tváří, širokými plecemi a pevnými svaly, zkušený voják. Osvědčil v mnoha bitvách svou sílu a statečnost. Otevřou se dveře klece a na Smbata Bagratuniho se řítí ohromný černý medvěd.

„A teď mi řekněte, kdybychom potkali medvěda, jak se s ním budeme potýkat?“

„Hrdinsky!“ naparoval se Gagik.

„Ne, nezáleží jen na hrdinství a na statečnosti, je k tomu potřeba i rozumu. Smbat věděl, a pamatujte si to i vy, že se medvěd poleká, když na něj někdo pojednou zařve. A proto, když se medvěd na něho řítil, Smbat se rozběhl k němu a vykřikl mu do ucha a pěstí ho udeřil jako kladivem do nejcitlivějšího místa, do tepny na spáncích. Medvěd byl omráčen, couvl a upadl, a už nevstal.

Na Smbata potom pustili rozzuřeného býka. Býk se vřítil do arény a sápal se na svou oběť. Ale Smbat tu stál a nehnul ani brvou. V jediném okamžiku přišel na to, jak čelit útoku, a klidně čekal s rukama nataženýma před sebe.

Když se býk přiblížil a chtěl ho nabrat, Smbat ho uchopil za rohy a začal úporný boj. A diváci – a spolu s nimi i císař Mauritius a císařovna – se zatajeným dechem čekali, co se stane.

Býk se snažil vytrhnout a nabrat muže na rohy nebo ho povalit, ale muž ho pevně držel – měl napjatý každý sval. Chtěl býkovi zakroutit šíji.

Náhle arénou zahřmělo žalostivé zakřičení býka. Všichni spatřili, jak prchá pryč a hází hlavou. Smbat Bagratuni mu vyrval oba rohy a býk prchal zakrvácený a zděšený. Smbat odhodil rohy a rozběhl se za býkem, dostihl ho a chytil ho za ocas a za kopyto. Kopyto mu zůstalo v rukou a býk prchal.

Diváci si oddychli, ale císař hrůzou oněměl.

A teď posuďte sami: Čím Smbat zvítězil? Silou, či rozumem? Obojím. A nejvíce rozumem. Viděl, že je býk starý, a staří býci nemají rohy a kopyta dosti pevná.

Dokud člověk nepozná slabé místo šelmy, nemůže s ní zápasit.

Všichni čekali, že císař rozkáže, aby byl statečný Armén osvobozen, ale Mauritius se mračil a toužil po pomstě.

Teď vpustili do arény lítého lva, ryšavého, mrštného a rozzuřeného. Smbat stál smrti tváří v tvář, ale chladnokrevně sledoval pohyby lva. Věděl, že lev při útoku namíří na svou oběť ze vzdálenosti sedmi nebo osmi metrů a potom vyrazí vpřed. Stejně si počíná i kočka, pardál a tygr. Tomu, kdo to ví, není těžké uhnout se jejich drápům. Jakmile se přikrčí a vyrazí, musíš uskočit stranou. Nepoběží za tebou, nebude tě pronásledovat, ale znovu se bude chystat. Neztratíš-li hlavy, můžeš si pomoci. Tak to udělal Smbat. Když lev vyskočil, Smbat se uhnul, potom střelhbitě chytil lva za ucho a skočil mu na záda a začal mu děsnou silou svírat hrdlo. Lev měl hlavu zdviženu do výšky, dusil se a hnal se vpřed, aby se zbavil tíhy, která mu doléhala na hřbet a hrdlo. Ale brzy mu docházel dech, neboť Smbatovy prsty mu svíraly hrdlo jako kleště. Lev padl a jazyk mu visel z pootevřené tlamy. Hlediště šílelo nadšením a začalo tleskat a volat:

„Svobodu! Dejte mu svobodu!

Císař Mauritius byl nucen dát pokyn, aby Smbata osvobodili.“

Ašot na okamžik zmlkl, rozhrabal holí oheň a pokračoval změněným tónem docela klidně:

„Pardál je ještě v naší soutěsce a může se stát, že se s ním ještě setkáme. Teď už víte, jak útočí na člověka, že? Víte. Když neztratíte rozvahu, nemůže vám uškodit. Medvěd měl asi poprvé co dělat s takovou šelmou, jinak by byl jistě uskočil stranou, dokud jeho nepřítel byl ještě ve vzduchu.“

„Ašote, tvůj výklad na mne silně zapůsobil! Zatoužil jsem setkat se se lvem, chytit ho za hřívu a skočit mu na hřbet! Čestné slovo! Krev ve mně kypí! Chtěl bych zápasit s divokými šelmami! Pojďte na pardála!“ A Gagik uchopil hořící louč a kráčel ke dveřím.

Vyšel z jeskyně, octl se v husté tmě a zastavil se. Co to? Kamarádi ani nejdou za ním, ani ho nevolají zpátky… Musím kousek jít, nebo by si mysleli, že se bojím, uvažoval, točil pochodní a postoupil o několik kroků kupředu.

Z konce hořícího dřeva vylétaly jiskry a svítily do temnoty jako létavice.

„Pojďte se podívat, jestli nepřišla nějaká šelma navštívit vnitřnosti našeho medvěda, třeba liška nebo jiné zvíře…, řekl Ašot.

Měl však v úmyslu něco jiného. Než se pustí do hledání pardála, chtěl v kamarádech upevnit odvahu.

Vzali kopí a pochodně a vyšli z jeskyně. Jen Sargis zůstal u ohně.

„Vy jste tu taky? Copak na pardála nestačím sám?“ zlobil se Gagik, ale potom ho napadlo: Jen aby si to nerozmyslili. Ještě by se mohli vrátit! A dodal ledabyle: „Nu, dobrá, vždyť víte, oč jde. Když už mermomocí chcete, pojďte se mnou!“

Mávali planoucími pochodněmi do temné noci a běželi dolů do soutěsky s takovým hulákáním a rámusem, že nejen pardál, ale celé tygří stádo by se polekalo a dalo by se na útěk.

Podívaná znovu podnítila Ašotovu obrazotvornost. Ve svých představách viděl před sebou noční pochod vojska. A cílem tohoto nočního pochodu byl útok.

Mávali oštěpy, až došli na „bojiště dravých šelem“, kde na povel svého vůdce vrhli zbraně medvědovi přímo do břicha.

Potom při světle pochodní prohlédli celé okolí, ale nenašli stopu. Avšak staré stopy, které se táhly ve sněhu směrem k levému hřebenu skal, při bližším ohledání nasvědčovaly, že pardál neodcházel, ale potácel se a plazil.

„Tak je to docela jasné! Zítra se pustíme po těchhle stopách,“ slavnostně prohlásil Ašot a nařizoval: „Zhasněte louče, půjdeme domů potmě!“

KAPITOLA DVACÁTÁ

o tom, jak se v boji zoceluje srdce člověka

Ašot byl té noci neklidný, tak neklidný, jako bývá vojevůdce před útokem. Ano, Ašot se také za malého vojevůdce považoval. Zdvihal hlavu a přehlížel své vojsko s účastí a hlavně s pýchou.

Nu, kamarádi byli duševně posíleni a s takovým „vojskem“ opravdu lze podniknout útok. Třeba i proti pardálovi, je-li zraněn, ale dosud naživu. Byl tak vzrušen, že několikrát vyskočil z lůžka a vyhlížel z jeskyně, ale do rozednění bylo stále ještě daleko.

Probudil se i Gagik, mrkl na Ašota a zašeptal spiklenecky:

„Tak co, huspenina ještě není hotova? Ne? Tak proč jsi vstával tak brzy?“

Ašot vyprskl smíchy a zavrtěl hlavou. Chlapci se probouzeli a zívali.

Byl Gagik skutečně takový žrout, či jen tak žertoval? Ať je tomu jakkoli, jisté je, že jeho přílišný zájem o jídlo pokazil jejich přírodovědecké výzkumy. Večer měli studovat hlavu kozlovu, ale Gagik tolik toužil po huspenině, že už ve dne využil nepřítomnosti jejich přísného náčelníka a kozlí hlavu pečlivě opekl na ohni, rozkrájel ji, strčil do hrnce a dal vařit. Večer oheň hořel mírně, hrnec se nepozorovaně zachvíval klokotáním vody a stoupala z něho líbezně vonná pára. Mohl by Gagik odolat takovému pokušení?

„Neochutnáme?“ ptal se sladce, ještě než šli spát.

„Už je pozdě! Beztak jsme snědli moc pečínky, ani ji nestrávíme,“ namítal Ašot.

„Pozdě! V Londýně jedí ve dvě hodiny v noci biftek, bůh je můj svědek, četl jsem to v novinách!“ hájil Gagik vytrvale svůj návrh.

Ale Ašot byl neúprosný.

Než usnuli, Gagik upozorňoval:

„Naši dědové vždycky jídali huspeninu za svítání. To nemůžeš popřít, Ašote!“

„Co je nám do našich předků! Až vyjde slunce, budeme snídat.“

„Ne, ne, musíme využívat zkušeností našich dědů! Ašote, to přece musíš uznat!“

A teď už svítá, ale Ašot se o huspenině ani nezmíní.

Gagik se na znamení prosby po orientálním způsobu chytne za plnovous, který nemá, a táže se:

„Tak co, můj milý Ašote, nepustíme se do toho?“

Ašot otevřel dveře jeskyně a vyhlédl ven.

„Podívej se, vždyť venku je ještě půlnoc!“

„Jakápak půlnoc! Koroptví kohoutek už dvakrát zakokrhal. Haso, podívej se venku na hvězdy, jestli není čas jíst huspeninu!“

Haso vyšel ven a třásl se. Nebyla sice velká zima, ale vysílenému chlapci se zdálo, že je venku mráz.

„Jitřenka ještě nevyšla!“ oznamoval, když se vracel.

„Ach ty hloupý pastýři! Copak nemáš schopnost křivě svědčit?“ okřikl ho Gagik.

„Nu, řekněte, kdo má chuť dívat se na jitřenku, když na kamnech voní huspenina?“

I Sargis, který byl vždy netečný, seděl teď se zkříženýma nohama a upíral lačný pohled střídavě na začernalý hrnec a na kamarády.

Dělejte! Vždyť už je to! říkaly jeho nervózní pohyby.

„Tak dobrá, pustíme se do toho! Najezte se dosyta. Za chvilku půjdeme pátrat po divoké šelmě, a ještě se neví, kdy se vrátíme,“ řekl Ašot.

„A musíme jít?“ nedůvěřivě se tázal Sargis. „Kdoví, co se může stát.“

„Ne, to nejde. Dokud nenajdeme pardála živého nebo mrtvého nebudeme žít v klidu. To je přece jasné,“ vysvětloval Ašot.

Kdyby tu nebyla bývala Šušik, možná že by byl někdo z chlapců něco namítal, ale před děvčetem se ostýchali, a proto mlčeli i ti, kteří v srdci nesouhlasili s oním podnikem, o němž nebylo jisto, jak skončí.

Gagik a Haso mlčeli, ačkoli v hloubi duše měli proti tomuto nebezpečnému podniku námitky a nesouhlasili s ním… A když se rozednilo a když vycházelo slunce, Ašot se zdvihl, vzal si zbraň a řekl slavnostním tónem:

„Jdeme! Všichni jdeme! Musíme se vrátit do vsi a nést pardálí kůži jako prapor.“

Všichni se vyzbrojili všemi zbraněmi, které měli po ruce: oštěpy, holemi, kamennými mlaty a sekerou. Vzali si každý i hořící louč a vyšli z jeskyně.

Za nimi šli Sargis a Šušik a nedá se říci, že by neměli strach; bůhvíproč, ale Ašot jim tentokrát nenařídil, aby zůstali v jeskyni. Asi chce, abychom se také cvičili ve statečnosti, pomyslila si Šušik.

Gagik vykračoval statečně a vypínal se jako kohout, který se chystá k boji. Tušili, že si takto dodává odvahy. Byl rozhodnut: Aspoň jednou musím jít napřed. Je to věc cti! A pyšně kráčel vpřed. Volal na ostatní:

„Co lezete jako švábi? Jen směle za mnou!“

Šušik žasla a tázavě se podívala na Hasa.

„Je to vůbec Gagik? A co se to s ním děje?“

Bývala pořád v jeskyni, a proto neviděla, jak se venku uprostřed neustálých nebezpečí Gagik měnil, jak zmužněl.

Došli k rovnému prostranství, kde byla vinice. Nalezli tam ve sněhu stopy po pardálovi, vedoucí ke skaliskům. Mlčeli a pojal je strach, někoho větší, někoho menší, ale jistou bázeň cítili všichni.

„Nejdříve se pocvičíme ve vrhu kopím. Možná že se nám to bude hodit,“ navrhoval Ašot.

„Tak vy se tedy chcete potýkat s pardálem?“ s hrůzou zašeptala Šušik.

„Ne, pardál už musel zdechnout. Vždyť utrpěl těžké zranění. Vidíte ty krůpěje krve ve sněhu? Ale – kdoví? Namíříme si na tamhleten keř a budeme házet z dálky patnácti kroků.“

Ašot zaujal pozici a zvedl oštěp, že bude házet, ale Gagik ho chytil za ruku:

„Copak ti vždycky neříkám, že se máš napřed poradit s kamarády? Vždyť si otupíš ostří oštěpu.“

„Máš pravdu. Ale jaký cíl si máme zvolit?“

„Sněhuláka. Ne. Pardála ze sněhu.“

Vida, moudrý nápad! Za několik minut udělali ze sněhu jakéhosi čtvernožce, který se spíše podobal ovci než pardálovi, a začali na něj z dálky vrhat oštěpy.

Ale kupodivu, z pěti vrhů byl zásah sotva jeden. Takového nezdaru se nenadáli.

„Do výšky, Gagiku! Drž špičku oštěpu do výšky! Házej tak, aby oštěp opsal ve vzduchu křivku a dopadl hrotem do terče. Tvůj oštěp se strefuje vedle,“ poučoval Ašot kamaráda.

Haso mlčel, nikoho si nevšímal, ale mířil přesně; vždyť byl zvyklý celý den házet klacky a kameny za odbíhajícími ovcemi – jak by tedy tohle nedokázal?

Šušik pozorovala Hasovy přímé zásahy a byla u vytržení, ale nemohla své nadšení vyslovit hlasitě, aby se nedotkla Ašota.

Ale Ašot se také zdokonaloval. Za půl hodiny už zasahoval cíl, někdy špatně, ale někdy dokonale.

Sargis a Gagik ne a ne se naučit házet. Když se stalo, že zasáhli cíl, byly jejich rány tak slabé, že se oštěp do sněhu ani nezabodl.

To však Gagikovi nebránilo, aby se nenaparoval. V posledních dnech, díky vydatné stravě, značně okřál, oči mu zářily a měl chuť létat a skákat jako hříbě.

„Ašote, v břiše se mi už škvíří sádlo. Zahoď oštěp, budeme spolu zápasit!“ zvolal.

„Nevěř, že to je sádlo. Bude to asi něco jiného. To si jen myslíš, že to je sádlo!“ smál se Ašot a ihned byl potrestán za svou kousavou poznámku – válel se ve sněhu. Gagik mu podrazil nohu a povalil ho na zem.

„Teď už věříš, že to je sádlo!“ zvolal a utíkal pryč.

„Už dost, půjdeme!“ pravil Ašot, uvedený do rozpaků přítomností Šušik, a oprašoval si šaty. „No počkej, to ti nedaruju!“ A hrozil z dálky Gagikovi, který se chechtal, až se za břicho popadal.

Šli opět po stopách pardála, s oštěpy připravenými k ráně.

Pardál zbarvil sníh rudě, sestupoval zřejmě dolů, a když došel k strmým skálám na dolním okraji Pardálí soutěsky, odbočil doprava a zamířil k jeskyni, jejíž okrouhlý otvor byl zpola zakryt řídkými větvemi šípkových keřů. Pardál se otřel o křoví a vlezl do jeskyně; na šípkovém trní bylo vidět jeho chlupy.

Ašot pokynul, aby položili louče za šípkové keře a zapálili je. Nasbírali chrastí a u vchodu jeskyně rozdělali oheň, který vydával nejen hojné plameny a žár, ale i kotouče štiplavého dýmu.

„Jděte dál od vchodu!“ naznačil posunky Ašot, uchopil sekeru a postavil se za roh jako zločinec, který se chystá udeřit nic netušícího člověka, až bude vycházet ze svého domu.

Ašotův plán byl jasný: šelma nesnese kouř a buď musí z jeskyně vylézt, nebo se v ní zadusit. Kouřem se rovněž přesvědčíme, zda je pardál na živu, či ne. Je-li naživu, rozhodně se musí rozkašlat.

Šušik se na Ašotův rozkaz skryla za skalní výčnělek a čekala tam s pochodní v ruce; třásla se po celém těle. Sargis stál opodál, na ramenou mu spočíval těžký kamenný mlat a hlava se mu tak klepala, že to vypadalo, jako by ho byl roztřásl mráz. Gagik se tvářil stejně statečně jako dosud, mrkal na ostatní, měl na tváři nepřirozený úsměv a oči mu horečnatě planuly. Jenom Ašot, ačkoli také cítil bázeň, musel být vzhledem k své funkci chladnokrevný a nebojácný, a proto se také navenek takovým zdál.

Přitisknuti ke stěnám jeskyně, kolem jejího vchodu, po pravé a

po levé straně, držíce sekery a oštěpy v pohotovosti, zůstali asi půl hodiny v napjaté strnulosti. Kouř se valil do jeskyně, ale z jejího nitra nebylo slyšet ani hlásek.

Chlapci si postupně dodávali odvahy a napětí se uvolňovalo. Oheň také slábl a pohasínal.

„To znamená, že zdechl,“ řekl nahlas Ašot. „Z jeskyně ven stopy nevedou. Kdyby nebyl zdechl, byl by se šel nažrat medvědího masa.“

„Kdyby nebyl zdechl, stejně by nám nic nebyl udělal! A co rozkážeš teď? Neměl bych jít dovnitř a stáhnout z něho kůži?“ pravil Gagik.

Ašot se jenom usmíval.

Gagik vstrčil do jeskyně hůl, šťáral tam holí a křičel: „Polez ven! Přišel jsem si pro tvou duši!“

Šušik a Sargis se smáli, když slyšeli Gagikovy výkřiky, a vystoupili ze svého ústraní.

„Haso, nalámej smolné větve!“ zvolal Ašot.

Po chvíli vstoupili do jeskyně s hořícími smolnými větvemi, kterých použili jako svítilen.

„Pojďte, nebojte se,“ dodával Ašot odvahy ostatním. „K ohni se žádné zvíře nepřiblíží! Pojďte, nemějte strach!“

Úzký vchod do jeskyně se zvedl prudce nahoru. Místy se chodba šířila a vytvářela dutiny až čtyři metry široké a tři metry vysoké a místy se zase zužovala, že se chlapci stěží protáhli.

Chodby, jimiž chlapci kráčeli, se uvnitř jeskyně rozvětvovaly a některé z nich byly slepé. V prohlubních podlahy a mezi kameny bylo vidět vrstvy žlutavé hlíny, a místy visely se stropu stalaktity.

Po celé délce chodby, v postranních chodbičkách, a zvláště v jámách a prohlubních byly rozházeny kosti různých zvířat. Některé tu ležely holé, jiné byly zahrabány v mokré hlíně.

Z hlavní dutiny, kde bylo rozházeno nejvíce kostí, vedla vnitřní chodba do skalní dutiny, ale naši mladí badatelé tam nemohli vlézt, protože byla příliš úzká a neměli nářadí, jímž by ji rozšířili. V hlubině chodby bylo vidět obrovské zvířecí kosti.

Ašot se zastavil a pochodní osvítil vnitřek jeskyně. Chlapců se zmocnil údiv smíšený s hrůzou. Byly tu kolem dokola rozházeny bílé kosti a lebky malých i velkých zvířat, obrovské parohy, jakož i hlavy takových zvířat, která již dávno mizela z povrchu zemského…

Byl to úplný hřbitov zvířat…

Ale smolné větve s praskotem uhasly a chlapci zůstali ve tmě.

Jen vzadu v dálce bylo vidět v šeru matný proužek světla, který zvěstoval, že tam je vchod do jeskyně.

Zavládlo zděšené mlčení.

„Vraťme se!“ řekl Ašot.

Došmátrali se k východu jeskyně, a když se dostali na světlo, Ašot přikázal Hasovi, aby běžel do Poustevníkovy jeskyně a přinesl všecky louče ze smolných jedlových kořenů, které si připravili, aby jimi svítili za dlouhých zimních večerů.

Za chvíli začal Ašot vážně a soustředěně svazovat smolné větve po dvou a po třech dohromady, aby lépe hořely. Mezitím se za vysokým balvanem objevila Gagikova hlava. Neměl co dělat, a tak zatím sbíral lesní plody.

„Podívej se, Haso, co jsem našel!“ volal a ukazoval větev obsypanou rudými jeřabinami.

Haso šel ke Gagikovi. Ašot dál připravoval louče a Šušik tiše rozmlouvala o něčem se Sargisem. Konečně se Sargis zvedl a šel k Ašotovi. Pokoušel se ještě jednou ho odvrátit od nebezpečného podniku.

„Nech toho, Ašote!“ domlouval mu. „Co z toho budeš mít? Nebylo by lépe, abychom zatarasili vchod kamením a klidně si šli po své práci?“

Byla to rozumná rada. Opravdu, stačí zatarasit vchod a pardál, je-li ještě naživu, zdechne hlady.

Ašot se však nedal přesvědčit. Ztratil schopnost střízlivě uvažovat, neboť byl lovcem, který je vzrušen blízkostí kořisti. Touha zmocnit se nádherné pardálí kůže mu nedopřála klidu, a když se Šušik rovněž připojila k Sargisovu návrhu, s hněvem se na oba osopil:

„Když máte strach, jděte pryč a nepřekážejte mi tady! Zatarasit vchod do jeskyně! To je nápad! Aby tam kůže shnila, ne?“

Ašotova tvrdohlavost Šušik popudila.

„Už tě to zase posedlo? Zase chceš, aby tě celý svět obdivoval? Jako Kama z Lčavanu… Ale Kamo z tebe stejně nebude!“ neopatrně prohodila dívka, chtějíc Ašota popíchnout, ale vzápětí toho litovala.

Tato slova jako by byla nalila Ašotovi do žil vařící vodu. Zrudl jako rozžhavený kov a celá tvář, pokrytá mateřskými znaménky, se mu chvěla.

Podíval se na Šušik planoucíma očima a zasyčel:

„Tak tedy půjdu na pardála sám a ukážu, že…“

Nedomluvil. Jeho samolibost byla zraněna a v jeho duši se zvedla bouře a touha vykonat takový čin, aby o něm všude mluvili.

„Podívejte se, jak je ješitný!“ křičela Šušik a oči jí planuly posměchem a zlobou.

Ašot uchopil oštěp a do druhé ruky vzal svazek smolných třísek, přistrčil je před Šušik a velel:

„Zapal je! Teď uvidíš, kdo jsem já a kdo je tvůj Kamo!“

„Co to mluvíš?“ zvolala Šušik pobaveně. „Já jsem ho jakživa neviděla, a ty na něho žárlíš?“

Smála se, žertovala, ale chlapcovo rozhořčení a jeho mužná pýcha ji vábily. Ty jiskry v jeho černých očích a mateřská znaménka, tváře zachvívající se vzrušením…

Ještě se smála, když tu náhle Ašot pyšným krokem vstoupil do jeskyně a zmizel v její hlubině.

„Vrať se! Co to děláš?“ zvolal za ním Sargis.

Také Šušik byla znepokojena, ačkoliv se jí líbila Ašotova odvaha a pevná vůle.

„Ať si jde!“ smála se.

Ale potom zvážněla a začala povzbuzovat sama sebe.

„Zvířata se bojí ohně, viď, Sargisi? Nu, vždyť v jeskyni dlouho nezůstane. Až mu oheň zhasne, tak se vrátí.“

Šušik se mýlila; oheň, který planul v Ašotově srdci, byl neuhasitelný a oheň, který držel v ruce, též, neboť si vstrčil za pás spoustu smolných loučí.

Jako by se takovým soupeřením na dálku mohl doopravdy proslavit! Co se to děje s Ašotem? Co ho to napadlo? V životě nespatřil – a možná taky nespatří – Kama z daleké vsi Lčavanu, ale jedno slovo, jež prohodila Šušik, postačilo vznítit v něm znovu touhu, aby ho překonal vlastním hrdinstvím. Byla to touha tak silná, že kráčel přes kupy kostí, a když se podzemní cesta rozdělila ve dví, bez váhání se pustil vedoucí doleva, tou, která byla temnější a vlhčí a měla nízký strop, klenutý špičatými kameny.

Šel a nepátral, co je před ním, a neohlížel se za sebe a ani na okamžik se nezastavoval. Kousavá poznámka Šušik ho podněcovala a hnala ho do neznáma.

Strop jeskyně se snižoval a vnitřní chodba se měnila v křivolaký tunel. Ašot šel dále, zpočátku se shýbal, potom už se krčil, a když se chodba zúžila ještě více, plazil se už po břiše, drže před sebou planoucí louč.

Ještě nebyl příliš vzdálen od vchodu, když z dálky bylo slyšet plačtivé volání Šušik:

„Ašote! Ašote! Vrať se! To bylo jenom žertem! Vrať se!“

Ašototovi se zachvělo srdce při tom volání.

Teď tě to mrzí, co? Fňukáš pro mne? říkal si v duchu jásavě, a kdyby ho byl někdo mohl tajně pozorovat, byl by viděl, že v těch šerých pochmurných chodbách se hochova hezká, kulatá tvářička zalévá šťastným úsměvem a jeho rty šeptají: „To si ještě popláčeš! Myslíš, že se vrátím, ne?“ A šel vpřed ne proto, aby tam našel tělo pardála, neboť žádná stopa tomu nenasvědčovala, že by tudy byla prošla poraněná šelma, ale hnala ho vášeň, která se zmocňuje chlapců v tom věku, octnou-li se v neznámých končinách…

Když si kolena a lokty odřel o ostré hrany kamenů a dostal se z úzkého tunelu do postranní jeskyně, byl už tak daleko, že volání zvenčí k němu nedoléhalo. V té chvíli se mu vkradl do srdce pocit podobající se strachu.

„Bát se nemá smysl!“ zvolal a mávl rukou.

V odpověď se ozval z protějška divoký chechtot, při němž jako by se Ašotovi srdce zastavilo.

Mrazivý, ledový chechtot se opakoval a zněl pod chmurnými klenbami několikanásobnou ozvěnou.

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

o tom, jak se ve tmě lidem zjevovala světélka

Jistě si vzpomínáte, že z vinice a ze zápraží Poustevníkovy jeskyně byl vidět úzký pruh Araratské doliny, kudy běží asfaltová silnice z Nachičevanu do Jerevanu.

Štěrbinou mezi skálami bylo vidět jen malý úsek silnice, tak malý, že projíždějící automobil zůstával chlapcům v dohledu pouze několik vteřin. Proto zajatci Pardálí soutěsky nemohli podat nikomu o sobě zprávu.

Zapalovali ohně na výšinách u Ovčína a doufali, že je někdo zpozoruje. Je sice pravda, že lidé, kteří v noci šli Araratskou dolinou, někdy viděli daleko na skálách ohně, ale nikomu nenapadlo že to jsou signály ztracených dětí. Lovci si rozdělali oheň, pomyslil si poutník a spěchal dál.

„Nic naplat, bohužel není mezi námi Honza Hřímal! Ten by si zabalil břicho do medvědí kůže a zařval by tak, že by jeho hlas dolehl až k břehům Araksu,“ pravil Gagik, a když spatřil automobil, který uháněl po silnici vedoucí do Jerevanu, začal svým slabým hláskem křičet:

„Hej! Hej vy! Tady jsme!“

Ale jeho volání nikdo neslyšel a jenom skály odpovídaly ozvěnou.

Té noci, když chlapci běželi z jeskyně dolů a mávali hořícími pochodněmi, aby se přesvědčili, zda si nějaké zvíře nepřišlo pochutnat na zbytcích medvěda, vracel se skladník Parujr nákladním autem z Jerevanu.

Seděl v šoférově kabině zabalen v kožichu a mlčky kouřil. Přepadly ho chmurné myšlenky. Cítil, že se nad jeho hlavou stahují bouřlivé mraky, a ke svému překvapení shledával, že peníze, které pokládal za nejmocnější sílu, nebudou tentokrát s to, aby mračna rozehnaly. Parujr míval v sílu peněz velkou důvěru. Když mu víno stouplo do hlavy, neostýchal se vyslovovat, co si myslí o síle peněz: „Peníze jsou svítilna, kterou si posvítíš všude, kde je tma. Peníze jsou veliká puška: kořist jimi vždycky trefíš. Peníze jsou tasená šavle. S penězi se dostaneš do pekla i do ráje. Na nebi vládne Bůh a na zemi peníze.“

Ze vší drahocenné lidské moudrosti osvojil si Parujr jenom těch několik myšlenek.

Zapomněl však na jednu maličkost: že totiž lid tuto moudrost vytvořil za zcela jiných podmínek a používal ji v jiném společenském řádu. Během doby se změnila společnost, lidé i úloha peněz… O tom se nakonec přesvědčil i sám: peníze, které považoval za nejmocnější, tentokráte ho nemohly zachránit před rychle se blížící katastrofou.

Co si má počít? Na koho se má obrátit? Kdyby pozice předsedy Haruta nebyla otřesena, mohl by se opřít o něj, ale kde! Harutovy dny jsou sečteny! Čeká se jenom na výroční schůzi. A potom bude veta po všem!

Tyto pochmurné myšlenky se zmocňovaly skladníka Parujra, když se automobil octl proti Pardálí soutěsce. Obrátil hlavu nahoru ke skálám: spatřil tam ohně planoucí ve tmě a zděsil se.

Co je to za kouzla? pomyslil si s hrůzou. Kdyby byl vedle něho neseděl šofér, byl by se jistě pokřižoval.

„Serobe, co to tam běhá, vidíš ta světla?“ ptal se šoféra. Ten obrátil hlavu vlevo k Pardálí soutěsce a dal se do smíchu.

„Světla? To se ti asi něco zdá!“

Přece však zastavil. Vystoupili a dlouho se dívali do tmy, na skály zahalené temnotou, ale nic už nespatřili.

„Vždyť jsem ti povídal, že se ti to zdálo. Odříkej si modlitbu, která zahání zlé duchy, a nebudeš mít žádná vidění,“ radil Parujrovi šofér, veselý chlapík.

Parujr v zamyšlení nastoupil do vozu. Napadlo ho: Moc přemýšlím a teď z toho přicházím o rozum.

Až do vesnice už nepromluvil ani slovo. Myslel na světélka, která se kmitala na horských svazích, a nemohl se zbavit tíživých myšlenek. Ostatně, jak by se mu nemělo v srdci rodit temné podezření, když právě z těch skal i v suchém roce znenadání vytryskával proud vody…

Ve vesnici se nikomu nezmínil o tom, co spatřil: bál se, že by se mu lidé vysmáli.

V Ajgedzoru nenajdeš člověka, který by věřil v kouzla. Přesto o věci po jisté době promluvil se svou ženou.

Žena to vyprávěla sousedce, ta zas jiné sousedce a za jediný den roznesla bezdrátová telegrafie zprávu sousedům po celé vsi.

Doslechl se o tom také Aram, ale mávl rukou:

„Takový strašpytel! Kdoví, co se mu zdálo! Můžeš se na takového člověka spolehnout? Žvaní, jen se práší…“

A tak světélka ohňů, kmitající se v noční mlze, ukazovala sice lidem správnou cestu, ale Parujrovi nikdo nevěřil; vždyť věci, které byly nalezeny v potoce, nezvratně nasvědčovaly, že děti odnesla voda, a lidé v Ajgedzoru už se s tou smutnou skutečností smířili.

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

o tom, jak ztracení hledají ztraceného

Zpočátku, když volala, ale Ašot se neozýval, Šušik myslela, že to dělá schválně. Mlčí, aby mě vystrašil. Chce se mi pomstít, říkala si v duchu. Ale její znepokojení pozvolna vzrůstalo a měnilo se v úzkost.

„Sargisi, co si počneme? Neměli bychom jít za ním?“ ptala se zděšeně.

Sargis nebyl znepokojen o nic méně než Šušik. Dříve by byl upřel na Šušik tupý nechápavý pohled a byl by lhostejně řekl:

„Co je mi do toho? Když šel, tak ať se taky vrátí!“ Ale Sargis se velice změnil od toho dne, co si jeho kamarádi svlékli kazajky a nacpali do nich sníh, aby si neublížil, až skočí dolů. Ne, na to nezapomene! Sargisovi se vtiskl do srdce význam slova „kamarád“.

Jistý podíl na tom ovšem měl i strach; bál se, že by se zítra sám mohl octnout před bránou záhuby. A proto mu strach radil:

Pomoz kamarádovi a zítra on pomůže tobě!

Toto poznání konečně dospělo k jeho vědomí, se značným zpožděním, ale přece. A především ho pudilo k vykonání takového činu, k jakému by se v minulosti nikdy odhodlal.

Sargis vzal smolné větve, zapálil je a vešel do jeskyně, volaje neustále:

„Ašote! Ašote!“ Pokřikem zaháněl vlastní strach a kráčel vpřed a šmátral po stěnách při světle louče.

Za Sargisem šla Šušik, která si vzala hrst větví, a klopýtala o kosti, válející se po zemi. Za Sargisem se táhl dlouhý, obrovský stín a skákal po stěnách jeskyně. Sargis sám se stínu podobal, tak byl tenký a dlouhý.

To není ten Sargis, co býval… Jaký je srdnatý! divila se Šušik. Ale Sargise nepoháněla vpřed srdnatost, nýbrž potřeba splácet dobro dobrem. Tuto potřebu pocítil poprvé v životě…

Tam, kde se chodba rozvětvovala, se Sargis zastavil a váhal: Kudy asi šel Ašot, doprava, či doleva?

„Zhasíná ti louč! Vezmi si a zapal jinou,“ ozvala se Šušik.

Nežli Sargis vzal novou větvičku a přidržel ji pod plápolajícím plamenem, louč zhasla a na chvíli je zahalila taková tma, že neviděli jeden druhého. Postupně si však zvykli na tmu, která řídla a přecházela v pološero.

„Vraťme se,“ zděšeně zašeptala Šušik.

Ale Sargis jako muž nemohl s návrhem jen tak beze všeho souhlasit:

„Ne, dokud Ašota nenajdeme, nemůžeme odtud odejít. Dáme se vpravo tou širokou chodbou,“ řekl slavnostně a klopýtal kupředu. V hloubce jeskyně tma postupně houstla.

Přesvědčili se, že bez loučí nemá smysl jít dále. Ale Sargis, kdepak on a zastavit se! Vždyť je muž a hlavně, vždyť nedávno slavnostně slíbil, že vytrvá. Ale sotva udělal několik kroků, když tu zazněl jakýsi zvuk a způsobil, že zůstal stát jako zkamenělý! Kočka! Mňoukala tu kočka. Naslouchali. Zvuk se opakoval; bylo to opravdové mňoukání, pak následoval další zvuk, jako když kočka přede, a konečně myší pískot. Co by tu dělala kočka v lůně skal?

Šušik se bezděčně chytila Sargise, ale cítila, že on se také chvěje. Znovu se ozval pískot ze stropu jeskyně.

Zdvihli hlavu a uviděli… Ne, nespatřili myš, ale kočku s kulatou hlavou a kulatýma očima, jejichž fosforeskující pohled se třpytil v šeru jeskyně.

„Jéje!“ vzkřikl Sargis zděšeně.

Tu se stalo něco naprosto neočekávaného: kočka zvedla křídla, a neslyšně a hebce letěla k východu z jeskyně.

„Sova!“ zamumlal Sargis a couval zpátky.

Obrátili se v němém souhlase a vraceli se touže cestou, kudy přišli. Zdálo se jim, že je v temnotě nějací duchové nebo nějací hrozní tvorové provázejí lačnými pohledy.

Venku sebrali louče a zapálili je, nemohli se však odhodlat, aby znovu vstoupili do jeskyně. Ale slušelo se, aby Sargis jako muž odhodlaně udělal několik kroků ke vchodu do jeskyně, aby Šušik jakožto slabší pohlaví mohla za ním volat a zrazovat ho od nebezpečného záměru.

Tak také Sargis učinil a Šušik se zachovala právě tak, jak předpokládal.

„Šušik, neděláš dobře, že mě nechceš pustit,“ vyčítal jí Sargis podrážděně.

„A nebylo by lépe, abychom šli za Hasem a Gagikem a řekli jim to? Půjdeme do jeskyně raději všichni společně.“

„Dobrá!“ svolil nakonec Sargis neochotně a vystoupil na návrší, odkud bylo vidět jako na dlani všechny skály a rozsedliny, jež vroubí Pardálí soutěsku.

„Haló! Gagiku! Haso!“ volal stoje na pokraji vinice.

Chlapci vytrhávali keře, z jejichž kořenů dělali smolné louče; teď nechali práce.

„Pojďte sem! Pojďte! Ašot se vypravil sám za pardálem a nevrátil se. Pojďte!“ volala Šušik plačtivým hlasem a ta truchlivá zpráva na ně dolehla, jako by je udeřil kladivem. Jak to? Nevrátil se? To tedy znamená, že ho divoká šelma roztrhala…

Zapálili louče a vstoupili do jeskyně. Gagik se ještě v poslední chvíli otočil a zvolal:

„Šušik, vezmi s sebou všechny louče, co jich máme!“

Kvapně došli až k rozcestí chodeb a bez rozmýšlení zahnuli podzemní chodbou doprava. Ašot se přece jistě nepustil doleva, tou temnou, vlhkou a těsnou chodbičkou!

Řídíce se touto zásadou, na každém rozcestí si vybrali nejčistší a nejschůdnější chodbu. A protože Ašot odbočil doleva, kdežto cesty, které si oni zvolili, vedly doprava, stalo se ovšem, že hledající se neustále víc a více vzdalovali od hledaného…

Cesta, kterou si zvolili, stále vedla pod stěnami skály, jež se táhla po pravé straně údolí, neboť na některých místech pronikalo skalními štěrbinami denní světlo a dalo se jít bez loučí. Jediná obtíž byla v tom, že chodba stoupala příkře vzhůru.

„Ašote! Ašote!“ volali na každém kroku, zastavovali se a naslouchali a znovu se pouštěli zklamaně vpřed.

Úzká chodba je dovedla do nádherného podzemního sálu. Byla to prostorná jeskyně s vysokým stropem, která vypadala, jako by byla vytvořena lidskýma rukama.

Šedé kvádry z křemene vypadaly, jako by byly přitesány a jako by byl někdo jimi vyložil stěny od podlahy až ke stropu. V rozích sálu se zdvihaly nádherné pilíře, jež byly vystavěny z týchž hladce tesaných kamenů, nahoře byly zahnuté a na koncích se navzájem stýkaly a tvořily klenbu.

Zastavili se a dívali se s ústy dokořán na tuto podzemní tvrz. Kdo a za jakým účelem vytesal v hlubině skály tisíce kamenů a nakladl je jeden na druhý?

Nemohli ve své nezkušenosti vědět, že tuto síň nevytvořila lidská ruka, nýbrž sama příroda. Sloupoví, které neslo na svých bedrech klenutí sálu, jakož i hladké kameny stěn, byly složeny z krystalického čediče.

„Ale není tu ani stopy, že by tady žil člověk,“ přerušil mlčení Gagik, když znovu vystoupili ze světlé jeskyně do temné chodby.

„Jak by ne? Slyšíš to sténání?“ zašeptala náhle Šušik bledá jako stěna.

Opravdu, z horního cípu jeskyně bylo slyšet vzdechy a bolestné sténání.

To bude asi Ašot! blesklo všem myslí.

„Ašote! Ašote!“ zvolali jednohlasně, ale odpověď nepřicházela.

Pojednou se z téhož místa ozval dětský pláč. Chvíli zůstali stát jako zkamenělí a každý z nich slyšel tlukot svého srdce.

Opět něco volalo a plakalo; tentokráte se vzdychání a sténání stalo zřetelnější, jako by v koutě jeskyně ležela nemocná žena a vedle ní plakalo hladové děcko.

Dali se zděšeně na útěk.

Zastavili se tam, kde byla chodba trochu širší, a podívali se jeden na druhého: byli bledí a těžce oddechovali; vypadalo to, jako by je pronásledovali neviditelní duchové.

Haso vyňal z kapsy nůž a mumlal něco kurdsky, asi nějaké zaříkadlo, které slýchal od babičky. Byl přesvědčen, že má-li člověk ostrou ocel v ruce, zlí duchové se neodváží k němu přiblížit. Toto přesvědčení mu dodalo odvahy. Řekl docela klidně:

„Pojďte! Nebojte se!“

Jakmile vstoupili do prostranné jeskyně, znovu se ozvalo vzlykání.

„Kdo je tu?“ zvolal Gagik. Nyní, když Ašot s nimi nebyl, považoval se za vůdce.

Žádná odpověď.

Dodávali si navzájem odvahy a s loučemi v ruce prohledávali celou jeskyni. Křičeli do všech koutů, ale nikde nebylo nikoho vidět. Jenom z římsy jednoho přírodního sloupu slétly dvě ušaté sovy a zmizely bělavou skulinou vysoko nad stěnou.

Prohledali všechny kouty jeskyně a zůstali stát v úžasu.

„Že by se nám to bylo jenom zdálo?“ pokrčila Šušik rameny.

„Slyšeli jste všichni stejné zvuky?“ ptal se Gagik.

„Ano!“

„Ano! Ano!“

„Tak se nám to nemohlo zdát. Vždyť by se nám přece všem nemohla zdát stejná věc!“

A Gagik, jako by se byl touto záhadou přímo na rozumu pomátl, hnal se střemhlav ven z jeskyně. Ostatní běželi za ním.

Nebudu vypisovat muka a trápení, které vytrpěli v ponurém bludišti podzemních cest, jeskyní a dutin. Řeknu jen tolik, že na jednom místě levá chodba posléze končila a náhle se octli venku na denním světle, vystoupili na skálu a rozhlíželi se kolem…

„Ale vždyť je to náš Ovčín!“ zvolal Haso. „Podívejte se, tamhle je divoké jehňátko naší Černušky!“

Opravdu, za hrbatým skalním výčnělkem hlava ovečky s malými růžky ostražitě pozorovala pohyby lidí.

Znaveně a zklamaně usedli na kameny a smutně uvažovali: Co teď? Kam půjdou? Je jisté, že nešli cestou, kudy šel jejich ztracený kamarád, protože jinak by jistě byli našli po něm stopu.

Možná že právě tudy už vyšel a třeba nás teď hledá… zaradoval se v duchu Sargis.

„Půjdeme! Ale cestou budeme volat!“ navrhovala Šušik.

Vyšli na hřeben skály a sestupovali skalní pěšinou, která spojovala Ovčín s Pardálí soutěskou, a každou chvíli se zastavili a volali:

„Ašote! Haló! Ašote!“

Ale odpověď nepřicházela.

Vyčerpáni a zoufalí vstoupili do Poustevníkovy jeskyně; doufali, že Ašota najdou spícího u ohniště.

Ale jeskyně byla prázdná.

Ašot, jenž byl jejich nadějí a oporou, zmizel beze stopy; co si teď počnou bez kamaráda tak zkušeného? A vůbec, jak by se mohli smířit s tak těžkou ztrátou?

Byli strašně vyčerpáni, ale pomyšlení na to, že Ašot beze stopy zmizel, jim nedopřávalo klidu, a proto znovu vyšli z jeskyně; nesmějí ochabovat v hledání.

Ale na Pardálí soutěsku se snášel syrový a nevlídný soumrak. Všichni se třásli; byli uříceni a zemdleni.

„Už nemáme žádné pochodně a vydat se na cestu bez pochodní nemá smysl!“ smutně pravil Gagik.

Nebylo žádné východisko. Chtě nechtě museli výpravu odložit na ráno.

Rozhodli se, že přinesou do jeskyně třísky z keřů, které ráno porazili, nechají je proschnout u ohně a zítra si vezmou s sebou hojnost loučí a znovu se vypraví do Pardálí jeskyně.

„Musíme najít jeho stopu. Jinak budeme zase marně bloudit!“ pravil Sargis, když večer sušili louče u ohniště.

„Dobrá, ale copak na suchém kamení uvidíš nějaké stopy? Tam v těch chodbách není hlína ani prach, aby se do něho vtiskly stopy.“

Zamyslili se a upřeli zraky do plápolajícího ohně a jejich srdce byla sklíčena bolestí. Kdyby se teď na prahu jeskyně objevil jejich milý druh, pak by jim už na světě nic nescházelo…

Ta noc byla pro ně nekonečně dlouhá.

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

o tom, jak se ti v přírodě mohou mnohé prosté jevy

zdát zázrakem, neznáš-li jejich příčinu

Vida, zdá se, že jsou na světě ještě horší věci než být beze zbraní a bez potravy uvězněn v Pardálí soutěsce!

Ve srovnání s novým neštěstím se jim všechny strasti, které dosud prožili, zdály malicherné. Ztratili kamaráda! Hlad, nepohodlí, zima i strach před smrtí nejsou ničím proti tak těžké ztrátě, jakou je ta, která je postihla! Ztratit takového kamaráda, jako byl Ašot! Ačkoli nebyl starší než oni, přesto se jim zdálo, že bez něho jsou sirotky.

„Co jsem to dělal, že jsem ho pro všelijaké hlouposti popichoval a dráždil a pro sebemenší chybičku jsem si ho dobíral!“ upřímně si vyčítal Gagik. „Kdyby tady byl, nechal bych ho řečnit a kázat od rána do večera!“

Stala se podivná věc, že totiž ať si Gagik lámal hlavu sebevíc, nemohl na Ašotovi nalézt žádnou vadu.

Šušik si rukama objímala kolena a tiše vzlykala a Haso jí chvílemi domlouval:

„Jdi spát, Šušik! Už je pozdě!“

Ale kdo by mohl usnout! Vzrušená mysl se podobá rozbouřenému moři a nezná klidu!

Ani Sargis nemohl usnout pro samý zármutek a přemýšlení.

Nazítří ráno, jak vyšlo slunce, už stáli s očima rudýma a nevyspalýma u Pardálí jeskyně a zapalovali pochodně. Byl to čtyřicátý den jejich zajetí.

„Sargisi, nebylo by lépe, abys tady zůstal se Šušik a udržoval oheň?“ radil Gagik.

„Ne, musím Ašotovi splatit svůj dluh. Půjdu stůj co stůj!“ odpověděl Sargis s neústupnou rozhodností.

V srdci člověka se rodí ušlechtilé city a před nimi je třeba se sklonit.

Šušik také chtěla jít raději s kamarády vstříc záhubě, než zůstat na prahu jeskyně v úzkosti a trpném očekávání. Vzala otýpku loučí a vykročila, ale když uvnitř jeskyně spatřila nevlídné dutiny, připadalo jí, že to jsou křivolaké chřtány pohádkových draků anebo doupata neviditelných šelem, a trochu couvla.

Hoši drželi pochodně nad hlavami a kráčeli vpřed.

„Hej, Ašote! Haló!“ dunělo jejich volání pod klenbou jeskyně.

Když došli k známému místu, kde se chodby rozvětvovaly, Gagik řekl:

„Včera jsme šli vpravo, širokou chodbou. Dnes bychom se měli pustit vlevo!“

Ostatní souhlasili, ačkoli nikdo z nich nevěřil, že by Ašot odbočil do takové temné chodby.

Lezli téměř po čtyřech, každou chvíli někdo z nich narazil na kámen a tajně zasténal, prodírali se křivolakou chodbou a hledali na podlaze i na stěnách známky života.

„Počkejte! Mám nápad!“ zvolal Gagik a uhodil se do čela. „Ašot nedělal na stěnách znamení, zapomněl na to, ale přece jistě odhazoval na zem dohořívající pochodně, ne?“

„Samozřejmě. Když ho začaly pálit do ruky, jistě je odhodil!“

„S pochodní nemohl vystačit déle než sto kroků. Dívejte se dobře na zem!“

Od té chvíle šli neustále skloněni a skrčeni a rozžatými loučemi si svítili do každé díry a do každé škvíry mezi kameny, které se postupem času odervaly od stropu a spadly na zem.

„Vraťme se!“ nařizoval Gagik. „Chodba se zužuje.“

Ale Sargis byl tak zaujat svým úsilím a tak vřele toužil najít stopu po ztraceném kamarádovi, že nedbal Gagikovy výzvy a ubíral se stále vpřed, skloněn až k zemi jako člověk, který hledá ztracenou jehlu.

„Sargisi, vrať se!“

„Podívej se, jak se do toho dal!“ chválil ho Haso.

„Stává se z něho opravdový člověk,“ zašeptal Gagik.

Užuž otvíral ústa, aby znovu opakoval výzvu k návratu, když se ozval Sargisův výkřik:

„Už to mám! Pojďte sem!“

Přiběhli k němu sehnuti a spatřili v jeho rukou kousíček dohořelé louče.

„Našel jsem stopu, jdeme!“ vzrušeně volal Sargis. Zrudl a radoval se, jako by byl nalezl ne pouhou stopu, ale samého Ašota.

Už nebyli na pochybách. Jdou správným směrem.

„Ašote! Ašote! Haló!“

Chodba se úžila, museli se plazit.

„Podívejte se! Celá větev nezapálená!“ zvolal Gagik. „Pojďte za mnou, lezte po čtyřech. Nebojte se!“

Dodává odvahy sám sobě! napadlo Hasovi – vždyť dobře Gagika zná – ale neodvážil se mu ani v duchu pousmát.

Volali a povzbuzovali se navzájem tak dlouho, až se octli v nejužší chodbičce, kam se vsoukal a doplazil Ašot včera.

Kde však je?

Včera, když Ašot prolezl temnou chodbou a vstoupil do velké a světlé jeskyně, uslyšel jakýsi chechtot. Hrůzou mu vlasy vstávaly na hlavě a kolena mu podklesávala. Kdo je tu? Není to snad poustevník, který k stáří zešílel?

To byla hrozná myšlenka, která mu v prvním okamžiku bleskla hlavou. Obrátil se a chtěl běžet zpátky úzkou chodbičkou, z níž právě vyšel, ale dostal strach, že by ho stařec mohl chytit za nohu, až poleze úzkou chodbičkou. Už se nevrátím, už se odtud nedostanu! Uvázne v chodbičce, nebude se moci bránit!

V protější stěně jeskyně bylo vidět širokou chodbu, na jejímž konci pronikalo světlo zvenčí patrně nějakou štěrbinou.

Tamtudy se pustí! A přeběhl přes jeskyni mávaje sekerou v pravé ruce a s planoucí pochodní v levé vrazil do široké chodby a hnal se ke světlu.

V chodbě se ohlédl. Nikdo ho nepronásleduje. Křičel a volal a mlčky naslouchal s tlukoucím srdcem, ale nikdo se neozýval. Trochu se uklidnil, ale zmocňovala se ho taková hrůza, jakou ještě nepocítil nikdy v životě.

Bylo tu světlo, a kdyby měl zápalky, byl by mohl uhasit louč.

Ale světlo sem dopadalo z veliké výšky úzkou štěrbinou ve skále. Kdyby se tak mohl dostat k ní a ještě jednou se podívat na svět! Musí se vrátit, kudy přišel, musí se dostat z toho podzemního žaláře ven na svět, na svobodu – do Pardálí soutěsky…

Při této myšlence se Ašot hořce usmál. Jak různý obsah může mít pojem neštěstí!

Až dosud pokládali Pardálí soutěsku za vězení. A hle, jak vypadá opravdový žalář! Až dosud se snažili dostat se z Pardálí soutěsky nějak na svobodu. Ale teď sám pokládá za svobodu právě Pardálí soutěsku s jejím čistým vzduchem, čerstvými větry a začernalými skálami, zalitými sluncem!

Pustil se zpět, ale z dálky se znovu ozval chechtot a růžové sny se rázem rozplynuly. Cestu mu uzavírá „šílený poustevník“ a louč mu dohořívá. Nezbývá, než jít nazdařbůh a doufat, že někde najde východ na svobodu…

A tak se stalo, že Ašot zůstal uvězněn v podzemním žaláři.

Cestu neztratil, měl orientační smysl tak dobrý, že mohl klidně jít a nezabloudil by, třebaže se chodba místy dělila. Ale strach, který ho přepadl, mu nedovoloval dát se směrem, odkud se ozýval ten mrazivý chechtot. To znamená, že se nemůže vrátit.

S pochodní v ruce šel dál pln bázně, když tu vpravo se zablyštělo temné zrcadlo: byla to vodní tůň, která tu pod černými stěnami ležela jako černý drak. Ašot se zachvěl a ucouvl. Zpět však nemůže, neboť tam na něho čeká šílený poustevník, který se zrodil v jeho bujné fantazii. Byl nucen pustit se tedy vpřed; posvítil si na vodu a zůstal stát jako zkamenělý: Podzemní cesta nevede dál… Zas je tady v koncích! Šel kousek zpátky a nalezl pohodlnou skrýši a uvelebil se v ní. Zima tu nebylo, ale vypadalo to tu tak děsivě a příšerně, že by tu nevydržel ani dospělý muž!

A kdyby to tu nevydržel, co si vlastně počne? Vylezl ze své skrýše a bojácně šel zpátky, až došel do jeskyně, kam shora pronikalo světlo, ale spatřil, že i tam houstne šero. Usoudil, že se asi stmívá, a začal zoufale křičet. Bylo mu tak úzko, že kdyby se nebyl plně soustředil na volání o pomoc, byl by snad přišel o rozum. Musí ze sebe setřást strach a nabýt odvahy, aby se nemusel stydět…

A čeho se vlastně bojím, uvažoval. Vždyť přece bezpečně ví, že žádní čerti nejsou, ani v ponurém podzemním světě. Kromě toho jako syn lovce byl přesvědčen, že žádná divá šelma se sem nedostane. Co je tu tedy tak strašného? Čeho se bojí? I kdyby tu byl nějaký šílený stařec, nebylo by na tom nic tak hrozného. Vždyť je vyzbrojen ohněm a sekerou. Nic naplat, musí se vrátit, vždyť každý blázen lidi přece neohrožuje.

Tak si Ašot dodával zmužilosti, když náhle s hrůzou zpozoroval, že za pasem již nemá žádnou louč. Asi je buď po cestě poztrácel, nebo je všecky vypálil. Zmocnil se ho strach a zoufalství.

Zemdleně usedl na kámen, dlouho uvažoval o svém postavení a nakonec se rozhodl, že tady přenocuje a zítra za dne se pokusí vyjít tamtudy, kudy přišel. Ve dne to bude snazší také proto, že místy proniká zvenčí štěrbinami světlo, a dokonce i v těch nejtemnějších částech podzemní chodby je v dálce vidět paprsek světla. A světlo dodává člověku odvahy, světlo je život a naděje.

Vrátil se na konec chodby, vlezl do suchého výklenku a přikrčil se v něm; sekyru měl připravenou v ruce. Poslední louč dohořela a uhasla. Zůstal bez ohně a beze světla. Kdesi jednotvárně a teskně kapala do nádrže voda: kap, kap, kap. Přes prožité hrůzy – nebo právě jejich zásluhou – tento jednotvárný a uspávající zvuk na Ašota zapůsobil, že se mu začínala pozvolna klíčit víčka a za chvilku usnul. A bylo pro něho lepší, že spal, neboť jinak by byl asi nevydržel v tom hrozném žaláři.

Snad že byl příliš unaven, nebo proto, že byl velkými zážitky zemdlen, spal Ašot dlouho. Spal těžkým spánkem, jako by na něm ležela můra, a měl děsivé sny. Někdy vykřikl, vyskočil, ale neprobudil se přitom docela a znovu usínal a těžce oddychoval. V tomto přírodním hlubokém sklepení, jež bylo chráněno před mrazem zvenčí, bylo teplo a to snad rovněž bylo jednou z příčin, proč spal tak dlouho.

Ašota probudil jakýsi šramot. Vyskočil a v polospánku zamával sekerou a vykřikl:

„Pryč, nebo ti rozbiju hlavu!“

Ale ukázalo se, že nemá komu rozbít hlavu.

Uslyšel svůj vlastní hlas a probudil se docela. Uvědomil si, kde je, a znovu se ho zmocnil děs. Vyskočil a běžel se umýt, ale černá voda, která ležela před ním, vypadala tak pochmurně a děsivě, že se neodhodlal vstrčit do ní ruku.

V dálce bylo vidět světlo; věděl, co je to za světlo. Šel nejistě a kolísavě, až došel k jeskyni, do níž padal shora přísvit, a dospěl k názoru, že slunce už musí být hodně vysoko. Tady se postupně uklidňoval.

Copak dělají asi kamarádi? Jistě se polekali. Šušik nejspíš pláče… uvažoval v pohnutí a pocítil výčitky svědomí. Ale kupodivu, pomyšlení, že Šušik pro něho pláče, ho naplňovalo jakousi radostí.

Kamarádi mu teď připadali jako vzdálená vzpomínka. Vzpomínal něžně na bledou tvářičku Šušik s několika pihami, na její modré oči, které jako by planuly sluncem, a na její něžně skloněný krček a hebký úsměv…

Když se na tebe dívala zdola do výše, zdálo se, jako by trochu šilhala, a ten pohled se Ašotovi obzvlášť líbil.

Musím jít! rozhodl se konečně. Dodal si mysli, ale sotva udělal několik kroků k jeskyni, odkud včera bylo slyšet onen příšerný chechtot, když tu nahoře vedle štěrbiny se objevil stín a někdo řekl rusky: „Spím! Spím!“ a potom vykřikl něco nesrozumitelného.

Ašot v hrůze běžel zpátky, ve spěchu klopýtl o kámen a upadl; tváří se octl nad temnou štěrbinou, z ní vystupoval silný zápach uhelného plynu.

Od tohoto pachu měl hlavu tak těžkou, že sotva mohl vstát. Stěží se zvedl, zavrávoral a sedl si na kámen. Potom mu zvolna všechno začalo splývat. Ztratil vědomí.

V tu chvíli vyšli už jeho kamarádi nejužší chodbou a hledali stopy po Ašotovi v prostorné jeskyni. Nahoře nad nimi v šeru zablyštěl pár očí a ozval se chraplavý sykot.

Všichni s hrůzou uskočili, jenom Haso se klidně usmíval.

„Nebojte se! To je výr!“ Zdvihl kámen a hodil po ptákovi.

Výr nehlučně rozepjal lehká křídla a zmizel v široké chodbě. Touto chodbou vyšli do světlé jeskyně, kde Ašot slyšel dnes ráno výkřik a podivná slova: „Spím! Spím!“ Na stropě, v temném koutě jeskyně, bylo vidět černé tečky.

„Gagiku, kuřátka!“ zvolal Haso a ukazoval na skupinu netopýrů zavěšených u stropu. Jeho zvolání probudilo několik malých sov. Vyletěly puklinou ve skále.

„Kuřátka! I vy moji miláčkové!“

Gagik chtěl žertovat jako obvykle, ale srdce se mu svíralo. Ach, kéž bychom našli Ašota! pomyslel si a znovu se zachmuřil.

Z jeskyně k tůni nebylo příliš daleko. Když postoupili křivolakou chodbou o několik kroků, spatřili při světle loučí člověka, jenž seděl na kamenném sedadle a měl hlavu zabořenou do dlaní.

„Ašote!“ zvolala Šušik, a když viděla, že se nehýbe, zavrávorala a zhroutila se na zem.

„Ašote! Ašote!“ třásli jím a lomcovali. Ašot však neprojevoval žádné známky života.

„Haso, odneseme ho na světlo!“

Gagik si naložil strnulé Ašotovo tělo na záda, odnesl jej a položil do světlé jeskyně.

„Šušik omdlela!“ ozvalo se vzadu zděšené zvolání Sargisovo.

Haso hned přiběhl, sklonil louč, která mu hořela v ruce, aby si posvítil na dívčinu tvář, ale plamen zhasl.

„Dej to sem!“

Vytrhl Sargisovi z rukou jinou pochodeň, ale ta rovněž zhasla, sotva ji Haso přiblížil k štěrbině ve skále. Chlapci se sehnuli a ucítili zápach uhelného plynu, z něhož se točila hlava a dech vázl. Nechápali, co to znamená, ale zvedli Šušik a přenesli ji do světlé jeskyně. Gagikovy černé oči planuly nadšením.

„Dýchá!“ šeptal a pohledem ukazoval na kamaráda.

„Opravdu? Žije?“ zvolala Šušik, která tu ležela na zemi.

„Počkej, já ho vzbudím!“

Gagik začal Ašotovi třít uši a dávat mu políčky.

„Co to děláš, ty…,“ křikla Šušik a zadržela mu ruku. Potom položila svou bílou ručku Ašotovi na široké bílé čelo.

Způsobily to Gagikovy políčky, či dotyk Šušik, kdoví?

Jisto je, že Ašot otevřel oči, upřel na dívčinu tvář chmurný a nepříčetný pohled a znovu zavřel víčka.

„Ašote, to jsem já, Šušik!“ pravila měkce a zatřásla mu rameny.

Ašot procitl, s námahou se pozdvihl a ptal se zmateně:

„Kde to jsem?“

„Máš tady kuřátka, podívej se!“

„Nahoře? Ne, bolí mě hlava… Já jsem vás našel?… Není to sen?“

Neuplynula hodina a seděli již kolem ohně a klidně rozprávěli. Ašot se díval na rezavé skály, rozzářené sluncem, díval se na Ararat, zahalený lehkým závojem mlhy, a srdce mu radostně bušilo. Jak je svět jasný a krásný!

„Víte, tam to bylo hrozné! Musím se přiznat, že jsem dostal strach!“ pravil Ašot. Mluvil roztržitě. Usmíval se a jeho pohled byl mírný a laskavý.

Takhle je mi milejší. Nemám ráda, když křičí a rozkazuje, pomyslila si Šušik.

„Proč ses nevrátil? Zabloudil jsi?“ ptal se Sargis; poprvé v životě se díval na Ašota s oddaností a úctou.

Haso seděl stranou a na jeho snědé tváři pohrával poklidný úsměv.

„Chtěl jsem se vrátit, ale postavil se mi do cesty poustevník!“ odpověděl Ašot a usmíval se.

„Jaký poustevník? Náš pan domácí?“ žasla Šušik a v jejích šedavých očích bylo vidět úzkost.

„Ano, náš pan domácí. Asi přišel o rozum ve své samotě. Chechtal se ve Světlé jeskyni.“

„Viděl jsi ho na vlastní oči?“ vložil se do věci Haso.

„Ne, neviděl, ale slyšel jsem jeho hlas.“

Haso se shovívavě usmál.

„To byl výr,“ řekl klidně a šel pro chrastí.

„Co tě napadá? Copak se výr směje jako člověk?“

„Haso opravdu vyplašil z jeskyně výra,“ potvrzovala Šušik. Ašot mlčel.

„Co ses tak zarazil?“ ptal se Gagik a dal se do smíchu.

„To chechtání mě strašně polekalo,“ přiznal se Ašot, pohlédl úkosem na Šušik a začervenal se. „Ne, Haso se jistě mýlí, museli to být lidé. Vždyť jeden docela zřetelně řekl rusky: Spím, spím.“

Haso se vrátil, položil vedle ohně otýpku chrastí a tiše se usmál a přitom se mu třpytily zuby a bělmo v očích.

„To byla taky sova,“ pravil klidně. „Slýchal jsem je. Zpočátku jsem se taky bál, myslil jsem, že jsou to čerti a že se mi smějí, hvízdají, volají a chtějí mě ošidit, a proto říkají: Spím! Spím! Ale otec mi to potom vysvětlil, a pokaždé, když se ozval ten hlas, vzal mě za ruku a ukázal mi je, a buď to byla sova, nebo výr… To byli oni, zbytečně ses polekal…“

„Nic si z toho nedělej! Hlavu vzhůru!“ zvolal Gagik. „Polekali jsme se zrovna jako ty. Dostali jsme se do jedné jeskyně, byla to hotová nemocnice. Někdo tam plakal, druhý vzdychal a třetí sténal. Bylo to příšerné, viď, Šušik? Já například nejsem žádný strašpytel, ale když jsem to slyšel, bylo mi hrozně. A teď najednou přijde Haso a řekne, že to jsou výři nebo sovy.“

„Ale když teď víme, že v jeskyních není žádné kouzlo, půjdeme, najdeme pardála a stáhneme z něho kůži. Bylo by škoda, aby ji sovy rozklovaly…“ A Ašot se zvedl.

„Máme dost loučí? Haso, ty je naštípeš. Když ty je naštípeš, neuhasnou!“

„Zhasnou, Ašote. Když jsme zdvihali Šušik, zhasla mi louč a Sargisovi taky,“ odvětil Haso, nespokojený s loučemi, jež udělal.

„Jak to? Proč by měly zhasínat takové smolné, suché louče?“ zamyšleně se ptal sám sebe Ašot. „Počkej, kde to bylo?“

„Tam, kde jsi omdlel.“

„Kde jsem omdlel!“ zamyslil se Ašot. „Ano, sehnul jsem se nad nějakou dírou, ze které šel uhelný plyn.“

„Jak jsem se tam nahnul, zhasla mi louč,“ vmísil se do rozhovoru Sargis.

„Říkáš, že Šušik omdlela? Jak to přijde, že jsem vůbec zůstal naživu? To je záhada. Neležel jsem nad tou dírou?“

„Ne, seděl jsi nahoře u stropu.“

„Jako netopýr. Tak to mě zachránilo,“ řekl Ašot. „Kysličník uhelnatý je těžší než vzduch, hromadí se dole. Jaké štěstí! Jen o chlup jsme vyvázli…“

Ašot kroutil hlavou.

„Tak tedy jste mě zachránili před smrtí. A záchranných prací se zúčastnil dokonce i Sargis?“

„Jak to, dokonce i Sargis? Kdyby nebylo jeho, nebyli bychom tě vůbec našli. On našel tvou stopu,“ řekla Šušik a vrhla na všechny vítězný pohled, který pravil: Vidíte, že jsem měla pravdu!

Ale Ašot se stále nemohl vyrovnat s tím, co se přihodilo. Bylo to jako nějaký zázrak. Copak by ho mohlo někdy napadnout, že mu zachrání život – a k tomu ještě v temné podzemní sluji – Sargis, kterého kdysi považoval za naprostého sobce, Gagik, jehož bázlivost byla všem dobře známá, a slabé děvče, které přezíral. Vždyť ve srovnání s ním byli slabí a bezmocní nebo je alespoň až dosud za takové pokládal. Ne, tady je nějaké nedorozumění. Patrně své kamarády špatně znal a měl o nich nesprávné mínění. A o sobě? Až dosud měl o sobě mínění dost velké. Ale jeho kamarádi zřejmě nebyli takoví, za jaké je považoval. Cožpak je to snadné, sebrat odvahu a vstoupit do takového pekla, skrytého v černém podzemí?! Ale ti slabí jednotlivci se spojili v kolektiv a vytvořili velkou sílu, jako když spojíš tenké, křehké, slaboučké třísky, a ony se stanou pevné jako dubový trám…

Chvíli Ašot mlčel a kamarádi cítili, že se v jeho duši děje něco významného. A sám dokonce cítil, že se v něm v těch několika minutách mnohé změnilo. Ovšem, tato změna probíhala den ode dne, zvolna. Ašotova povaha se měnila nepozorovaně. Poslední okamžiky byly jen vyvrcholením nesčetných příhod a zážitků, které vyplňovaly těch čtyřicet dnů, jež strávili v zajetí. Podobaly se podzemním vodám, které se hromadily každou hodinu, ba každý okamžik v hlubině země, a když dosáhly nejvyššího bodu své síly, vyrazily ven v podobě obrovského přívalu.

A najednou uslyšel Gagikovu opatrnou a nesmělou otázku, jež zněla, jako by byla ozvěnou jeho vlastních myšlenek:

„Ašote, řekni mi upřímně, uznáváš, že i ty sám jsi bez kamarádů bezmocný?“

Zřejmě to pro Gagika byla otázka velmi důležitá, která mu po celé ty dny působila starosti.

Ašot chvilku mlčel a potom řekl chvatně se skloněnou hlavou:

„Ano, uznávám to…“

„To je jediná věc, kterou jsi řekl krátce!“ smál se Gagik, ale zároveň cítil, že mu spadla ze srdce tíha. Konečně povolil. To je dobré! Pardálí soutěska přinesla prospěch i Ašotovi, jak by tedy neměla jásat duše takového kamaráda, jako byl Gagik!

Ašot se probral ze zamyšlení. „Zapalte pochodně a vezměte zbraně, jdeme na pardála…!“ zvolal velitelsky.

„Ašote, prosím tě, nechoď už do těch hrozných slují!“ prosila ho Šušik.

Když viděl, že ostatní váhají, zavolal posměšně:

„Polekali jste se, co?“

„Já se hned tak neleknu!“ řekl Gagik a vypjal hruď. „Ale nedáme se zbytečně vláčet, to je to! Dva dny jsme prolézali všechny díry a štěrbiny, ale po pardálovi nikde ani stopy. Patrně utekl…“

Sargis a Šušik stáli při Gagikovi, ale Ašot tvrdil, že po tolika útrapách a nebezpečích se nesmějí vzdát dalšího pátrání. To by znamenalo podobat se vojsku, které útočí na hrad, přináší oběti, dobude hradeb, ale když nastane čas, aby vtrhlo dovnitř, ustoupí před posledními obtížemi. Ne, ne, Ašot není vojevůdce, který by brzy ztrácel naději! Když dílo začne, tak je dovede až k úspěšnému konci, jenom je třeba vojsko přesvědčit.

Klekl si u vchodu do jeskyně a ukazoval ostatním stopu kulaté tlapy v písku. Drápy směřovaly do jeskyně. Ven stopa nevedla.

„Rozumíte? Už věříte, že je uvnitř?“ tázal se Ašot a z jeho hlasu zaznívala výčitka.

„Možná že vyšel zadními vrátky k Ovčínu,“ uváděl Sargis svou poslední námitku.

Ašot se uštěpačně usmál. Jak má těm lidem vysvětlit, že raněné zvíře nemůže vykonat tak obtížnou cestu?

„Vlezl dovnitř a daleko se nedostal, rozhodně zdechl někde v koutě, hodně blízko od vchodu!“ pokračoval Ašot. „Tam, co jste šli, se chodba rozvětvovala?“

„Ano, dělila se,“ doznával Sargis.

„Jak tedy můžete tvrdit, že jste prohlédli každou díru a škvíru? Pojďte za mnou! Museli bychom se stydět, kdybychom nepřinesli do vsi pardálí kůži jako prapor svého vítězství…!“

Ašotova slova se zdála býti přesvědčivá a jeho nadšení nakazilo ostatní. Znovu vstoupili za svým malým vojevůdcem do Pardálí jeskyně.

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

o tom, jak se z nebezpečí rodí odvaha

Několik těžkých zbraní nechali venku a vzali s sebou jen lehké, dlouhé oštěpy, jimiž je snazší mířit na dálku.

Jenom Šušik nesla místo zbraní smolné louče. Ašot si pro všecky případy vzal palici pračlověka, Haso svou nerozlučnou pastýřskou hůl a Gagik poustevníkovu sekeru.

Když se zastavili tam, kde se podzemní chodby rozdělovaly, Ašot se tázal kamarádů.

„Vy jste šli chodbou vpravo. Odděluje se od ní ještě nějaká chodba?“

„Ano, kousek dál se dělí ve dvě další.“

„Dobrá. To znamená, že pardál nešel ani vpravo, ani vlevo. Ty dvě chodby už známe, jednu já, druhou vy. Pojďte, teď je to jasné!“

Dali se doprava a hned po dvaceti krocích se chodba znovu dělila. Tentokráte vstoupili už bez váhání do chodby, jež odbočovala doleva a na jejíž podlaze byly roztroušeny kosti různých zvířat.

Třebaže v průzkumu temných podzemních končin získali už dosti zkušeností a třebaže se domnívali, že jsou již obrněni proti nebezpečí a proti strachu, přesto se jim nepozorovaně vkrádala do srdce bezděčná bázeň.

Jít na zraněného pardála, to není opravdu žádný žert. A pardál jistě šel touto chodbou, neboť ostatní chodby již prozkoumali. To byl důvod, proč Gagik byl nezvykle vážný, Sargis „vláčel nohy“ a Šušik pátravě pohlížela do tváří kamarádů a snažila se z nich vyčíst, jak velké nebezpečí jim hrozí.

Jen Ašot, jenž kráčel vpředu, si bezstarostně pohvizdoval a dával najevo, že to, čemu se říká nebezpečí, je pro něho hračka. Na kostech roztroušených po zemi bylo pojednou vidět krvavé skvrny. Při pohledu na krev úzkost v jejich srdcích ještě vzrostla. Stáli jako zkamenělí a sledovali pohledem, kam vedou stopy prolité krve.

Ašot posvítil na stěny, na zem, potom sklonil pochodeň až k zemi uhnul vpravo a náhle se zachvěl a uskočil. V jedné dutině se ve světle loučí zableskla pardálí kůže.

„Zpátky!“ velel Ašot.

Všichni ustoupili a přitiskli se zády ke stěně. V růžovém světle pochodní se pardálí kůže třpytila, jako by tu na zemi ležel královský plášť z purpuru prošitého zlatem.

Pardál zvolna zdvihl hlavu a upřel kalný pohled na nezvané hosty. Kdyby v něm život nedohasínal, byly by jeho oči musily v záři ohně planout studeným fosforovým leskem. Ale oči umírající šelmy nemají v sobě to světlo, které ve tmě vydávají všechny kočkovité šelmy.

Proto Ašot usoudil, že šelmě nastávají poslední chvíle života a řekl:

„Nebojte se! Zůstaňte tady! Dodělává!“

Ale pardál se zvolna probíral z mrákot, znovu v něm ožívaly skryté síly, poslední síly života, jenž dohasíná.

Zahýbal vousisky, zdvihl chvějící se horní pysk a obnažil děsivé tesáky.

Němým divákům přebíhal mráz po zádech.

Jeskyně tu byla dosti široká, takže byli od pardála vzdáleni.

Třesoucíma se rukama svírali oštěpy a Šušik instinktivně zdvihla ze země kámen. Všichni napjatě očekávali, co řekne Ašot. Ale ten jenom zděšeně volal:

„Nebojte se! Nebojte se!“

Ale když se podíval na pardála, zbledl. Pardál prohnul hřbet a tloukl dlouhým ohonem o zem. Zřejmě se chystal ke skoku. Skrčil se a přitiskl se tělem k zemi jako kočka, když se chystá vrhnout se na myš, napjal tělo jako pružinu a zbystřenýma očima si vyhlížel kořist. Nejdříve se soustředí na jednoho z pěti tvorů, podle zvyku svého plemene vezme si ho na mušku a potom skočí…

Teď bylo třeba chladnokrevnosti a pohotovosti.

„Pohybujte se, aby si nemohl vybrat cíl! Pohybujte se, abyste ho zmátli!“ zvolal Ašot. „A ty, Haso, pískej, až ho zmateme!“

Divný se mohl zdát tento rozkaz, ale na rozmýšlení nebylo kdy; byli strachem omámeni a všechny jejich nervy byly napjaty, a proto začali mechanicky opakovat to, co dělal Ašot. A Haso pískal pronikavě a vřeštivě na píšťalku a ostatní v hrůze poskakovali a dupali do rytmu.

Tančit v tak kritickém okamžiku mohlo se zdát šílenstvím, ale když si pardál nevěděl rady, na kterého z těchto dvounohých tvorů se má vrhnout, všichni poznávali, že tančit je nápad vskutku důmyslný.

„Poskakujte a přibližujte se k němu! Nebojte se, nic nám neudělá!“ pobízel je Ašot.

To se podařilo. Pardál byl tak pomaten hrou, ohněm a pohledem na poskakující tvory, že zcela pozbyl své pohotovosti. Zamířil na jednoho, ale ten uskočil stranou, proto upřel pohled na druhého a zas na třetího. A tak se jeho pohled neustále točil od jednoho ke druhému a u žádného se nemohl zastavit, protože všichni byli v neustálém pohybu. A kočka nikdy neskočí na živočicha, na němž se její pohled nemůže aspoň na vteřinu zastavit a na něhož nemůže namířit.

Teď pochopili Ašotův záměr a s křikem a povykem poskakovali a tančili a zvuk jejich vlastních hlasů spolu s pardálovým zmatkem jim zvolna dodávaly odvahy, a jejich kruh se zužoval.

„Házejte oštěpy!“

Do vzduchu letěly čtyři oštěpy a kámen z rukou Šušik dopadl na zem. Kolena se jí třásla.

Pardál se vzepjal a zařval, ale znovu dopadl na přední tlapy. Jeden z oštěpů se mu zabodl do boku a konec se ohnul a dotkl se země. Oštěp, který mu vnikl do těla, se při každém pohybu zvířete kymácel sem a tam.

Zůstali beze zbraní; jenom Ašot zvedl těžkou palici, kterou měl opřenou o zeď. K jejímu konci byl lýkem přivázán veliký kámen.

„Sbírejte kameny, nebojte se! A hýbejte se! Nikdo nezůstávejte stát!“

Ašot byl jako v horečce. Otcova lovecká krev v něm vřela. Horečnýma očima sledoval každý pohyb divoké šelmy, uhýbal, aby se nestal jejím cílem, pobízel kamarády a udržoval je v neustálém pohybu.

„Vstrč mu do tlamy konec hole! Rychle!“ volal na Hasa.

Haso namířil zpovzdáli svou dlouhou pastýřskou hůl a vstrčil její konec vysílené šelmě do chřtánu.

Zatímco pardál hryzal do dřeva a zuřivě cenil ostré zuby, Ašot poodstoupil do temného kouta sluje, přiblížil se k pardálovi ze strany a nechal kamennou palici vší silou dopadnout na kulatou lebku dravé šelmy…

Tělo pardála se zapotácelo, nohy se počaly křečovitě třást, zvíře se otočilo na bok a natáhlo se.

„Viděl jsi, co dokáže tenhle chlapík?“ zvolal Gagik a pěstí se udeřil do prsou, ale zuby mu cvakaly.

„Pusť mě, já ho dorazím!“

Zvedl poustevníkovu sekeru, rozmáchl se, ale potom si to rozmyslel a ucouvl.

„Potvora, třeba se zvedne, rozsápe mi břicho!“ pravil sám k sobě, zdvihl se země veliký kámen a zvolal:

„Odstupte, zabíjím pardála!“ A začal nehybné zvíře kamenovat.

Pardál se neozýval, ať do něho bušili a svítili na něho, nebo mu domlouvali. Zdechl. Ale i teď, když byl mrtev, vypadal tak děsivě, že si prozatím nikdo netroufal přiblížit se k němu. Znovu na něho dopadaly kameny – ale nepohnul se.

„Já jsem ho dorazil!“ vychloubal se Gagik.

Bázlivě se přiblížili k pardálovi a táhli ho za ocas.

„Počkejte, netahejte ho, bylo by škoda kůže! Nejdřív mu vytáhnu z boku oštěp… Ten tam vězí hluboko! Gagiku, vezmi ho za nohu! Šušik, posviť nám!“

Spojenými silami zvedli pardála, nechali zbraně pohozeny na zemi a s velkou námahou ho vynesli ven z jeskyně, položili ho a blaženě se podívali jeden na druhého. Věc se podařila. Svět se bude divit!

„Počkej, Ašote, udělím ti ještě jednu medaili za vítězství nad pardálem!“

A Šušik sebrala se země zvadlý barevný list, připevnila mu jej na hruď a uštědřila mu vroucí pohled.

Ašot byl v rozpacích a protestoval:

„Všem, všem, proč jenom mně.

„Tak to má být! Teď jsi lepší, než byl dřívější Ašot!“ vlídně řekla Šušik.

Ašot se cítil tak stísněn chválou, která byla proslovena na jeho adresu. Zase ho kamarádi chválí! Poprvé od té chvíle, co vstoupil do Pardálí soutěsky, Ašot se zarděl skromností. Ne, ne, kamarádi jsou spravedliví… Jak pošetile o nich smýšlel před několika dny!

Ašot se usmál a jeho úsměv byl smířlivý a laskavý. To nešťastné hlasování, na které až dosud vzpomínal s hrůzou! Teď naň vzpomínal s teskným úsměvem. Připadalo mu, jako by ten „poražený“ nebyl býval on sám, ale někdo druhý… Byl to člověk ukvapený a podceňující kamarády – říkal si, když uvažoval o tom „druhém“.

Ten „druhý“ zůstal za ním někde vzadu – Ašot jako by byl v několika dnech vyrostl a jako by byl vstoupil do nového období svého života. Ano, ten přerod se udál rychle, velmi rychle! Ale cožpak vůbec v Pardálí soutěsce události a dojmy nestíhaly jeden druhý se zázračnou rychlostí?!

A tak se stalo, že všichni zráli, měnili se a dospívali…

Ašot se zvedl.

„Haso, stahuj kůži opatrně, udělej z ní pytel! Sargis a Šušik ti pomohou a já s Gagikem půjdeme do jeskyně a vyneseme odtamtud kosti, co jich tam najdeme. Dej pozor, aby se nikde nepotrhala! Vycpeme ji trávou a budeme mít opravdického pardála. Postavíme ho do přírodopisného kabinetu.“

Ašot se vrátil do jeskyně.

„Ať se ti nikde nepřetrhne. Ale vždyť už je natržená! Podívej se, Šušik! To jsou díry po oštěpech!“ ukazoval Haso.

„Co myslíte, čí oštěp ji prorazil?“ ptal se Gagik a ukázal si prstem na srdce.

„Podle úderu je vidět, že tvůj,“ potvrzovala Šušik. „A tohle škrábnutí je asi od Ašota. Haso, podívej se pořádně, zdá se, že dva zbývající oštěpy se pardála ani nedotkly. To jsou pak junáci!“

Haso však objevil při stahování ještě jednu trhlinu, zasáhly tedy pardála tři oštěpy.

„Ašot přinese oštěpy a uvidíme, kdo má pravdu!“ hrozil Gagik. Šušik hladila nádhernou srst šelmy a byla nadšena.

„Teď bych tě měl vymalovat!“ smál se Gagik a díval se na pytel z vysušené psí kůže, jejž měla Šušik přes sebe přehozen.

Šušik pohlédla na svůj prapodivný „plášť“, který jí visel s ramínek jako kus zprohýbaného tvrdého plechu, a dala se zahanbeně do pláče.

„Nekaž sestřičce náladu!“ zvolal Haso.

Uřízl z pardála kousek sádla, rozpustil je na ohni a potíral jím suchý povrch kůže z Bojnacha. „Ohni se! Pojď blíž k ohni, aby kůže změkla.“

A Haso potíral sádlem její „kožich“ a Šušik se radovala, že je obklopena péčí a starostlivostí. Jenom Gagik se posmíval, měl to už ve zvyku.

Ašot vyšel z jeskyně se sekerou a s kamennou palicí přes rameno a s oštěpy v ruce.

Sluneční světlo ho oslňovalo, takže mhouřil oči a nemohl se soustředit, aby se podíval na oštěpy a zjistil, čí oštěp se vbodl pardálovi do boku. Ale Haso, když zpozoroval sraženou krev na ostří svého oštěpu, vytrhl Ašotovi z ruky všechny oštěpy a vrážel do země jeden po druhém.

„Co to děláš?“ chytil ho za ruku Ašot.

„Nic, chci je očistit. Jsou špinavé!“ odvětil kurdský pasáček nevinně.

Země setřela všechny stopy a tak mělo zůstat nerozřešeno, kdo zasadil pardálovi smrtelnou ránu.

„Ale musíme přece zjistit…“

„Co bychom zjišťovali? Cožpak to není zřejmé?“ odpověděl Haso se širokým úsměvem v tváři a podával Ašotovi jeho oštěp. „Vezmi si ho. Jeho hrot byl zakrvavený!“

„Opravdu?“

Ašotovi se radostí rozbušilo srdce.

Šušik se dívala na kurdského chlapce a radovala se: Podívejte se, jaké má dobré srdce. Pravý rytíř!

Haso zachytil její pohled a rozpačitě svěsil hlavu.

„Byla opravdu krev na mém oštěpu?“ znovu se tázal Ašot vzrušeně a s úlevou zamířil do jeskyně.

Tak tedy to byl jeho oštěp, který se zabodl pardálovi do boku! Radoval se a byl na to hrdý.

Když znovu vstoupil do jeskyně, aby odtamtud přinesl kosti zvířat, které se tu válely, Šušik se tiše tázala Hasa:

„Proč jsi to udělal?“

Haso se začervenal, jako by byl býval přistižen při krádeži. Zpočátku se jí snažil dokazovat, že to není klam, ale když zjistil, že jeho čin nezůstal utajen pátravým zrakům dívčiným, řekl vážně a slavnostně:

„Člověk nikdy nesmí přítele pokořovat!“

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

o tom, jaká to byla jeskyně a co bylo objeveno

v jejích temných hlubinách

Haso ještě ani nedokončil svou práci, když vyběhl z jeskyně křičící Gagik a na hlavě měl obrovské parohy:

„Uteč, nebo tě potrkám,“ strašil Šušik a nastavoval parohy.

„Co je to za parohy? Z jakého je to zvířete?“ ptala se Šušik couvajíc.

„Hlava přírodovědců se domnívá, že kdysi patrně zdobily hlavu obrovského kavkazského jelena. Takoví jeleni už nejsou. Podívejte se na ty parohy, vždyť jsou jako dubové větve! Ale jak se tam mohl dostat tou úzkou chodbou?“

Ašot vyšel rovněž z jeskyně. V jedné ruce držel školní brašnu Šušik, naplněnou drobnými kůstkami, a v druhé lebku se zakroucenými rohy. Z jakého zvířete mohou být? Nejsou ani z muflona, ani z antilopy.

„Potíráš kůži? Teď na to není čas! To můžeš udělat večer. Pomoz nám raději vynášet kosti!“

„Už jich máme dost. Co budeme dělat s takovou spoustou kostí?“ namítala Šušik.

„Cože?“ rozčiloval se Ašot. „Nenechám tam ani jednu. Cožpak to nechápeš? Našli jsme hřbitov zvířat! Počkejte, uvidíte, kolik vědců se bude těmi kostmi zabývat. Honem, Gagiku, Šušik, jdeme!“

Stále vynášeli kosti, nosili je a nosili a nošení nebylo konce.

Taková spousta zvířat! Kdy se do jeskyně dostala všechna ta zvířata a proč? Byli to býložravci, hlodavci i šelmy…

Po poledni unaveni usedli před jeskyní a přemýšleli.

„Budeme obědvat tady,“ prohlásil Ašot. „Haso, doběhni pro maso! Najíme se, dáme hlavy dohromady a pokusíme se zjistit, jaká to byla zvířata a proč se uchýlila do těch skrýší.“

Zatímco ostatní opékali na rožni medvědí játra, Haso přehodil pestrou kůži pardála Šušik přes ramena, poodstoupil a obdivoval ji.

Hladká a lesklá srst se na slunci třpytila tak nádherně, že ten, kdo se na ni díval, žasl a ani by si nepomyslel, že by tak krásné zvíře mohlo být tak kruté a krvežíznivé. Délka těla činila půldruhého metru a ocas byl rovněž téměř metr dlouhý.

„Teď se proměním v pardála a přesvědčím se, jestli se mě Sargis nebude bát.“ A Gagik si vlezl do pardálí kůže, oční důlky si nastrčil přímo na oči a začal kroutit pardálovými vousisky a mručet: „Vrrr, vrrr, hau, hau!“

Všichni se dali do smíchu a Sargis se shovívavě usmál.

„Chválabohu, konečně vyšlo slunce z mraků!“ řekl Gagik, narážeje na Sargisův úsměv.

„Rozestřete kůži. Budeme na ní obědvat. To je přece úspěch! Ještě před několika dny nám naháněl hrůzu a sápal se na medvěda, a teď tu leží a máme z něho ubrus…“

„Ale bylo to hrozné!“ ozvala se Šušik. „Ašote, myslím, že to bylo velké riziko! Udělal jsi chybu, ale dopadlo to dobře: vždyť nás šelma mohla rozsápat! Já jsem se tolik bála!“

„Ne, nebyla to chyba. Viděl jsem, že je na tom bídně a že ho proto můžeme zabít. Jinak by si mohl troufat na pardála leda blázen! Ale počítal jsem ještě s jednou věcí. Kdyby nebyl býval tak slabý, byli bychom s ním museli bojovat tváří v tvář a zabít ho, jakmile bychom se otočili, byl by nás napadl z týla. V každém případě byla naše spása jenom v útoku. To jsem si uvědomil a nemyslel jsem na nic jiného než na to, jakým způsobem ho zabít… No a teď se pustíme do jídla! A půjde nám to k duhu!“

Po obědě si začali prohlížet ostatky zvířat a studovat je. Brali jednu kost za druhou, zkoumali je a každý vyslovil své mínění, a když dospěli ke společnému závěru, odložili ji a vzali další kost. Ty z kostí, které rozpoznali, neodkládali stranou. Ašot se zoologií zabýval opravdu vážně. Přečetl mnoho knih. Na lovu se zájmem sledoval každou maličkost, která byla v nějakém vztahu ke světu zvířat; pozoroval kosti a zapamatoval si jejich tvary a poslouchal lovce, když se večer shromáždili kolem ohně, a nic mu neušlo, když si vyprávěli dobrodružné příhody.

Našli v jeskyni nejrůznější kosti, od liščího drápu až po lopatku dávno vymřelého obrovského jelena. Syn lovce Arama, jenž se zřejmě narodil přírodovědcem, s nadšením a úžasem se díval na kupu těch neforemných zablácených kostí a nemohl se vynadívat.

„Teď začneme nálezy třídit… Chtěl bych se před vámi trochu pochlubit svými loveckými znalostmi… Smějete se? Ukažte to kopyto! Ne, nenoste mi je, určím je na dálku. To je kopyto divokého berana. Musel mít skoro půl metráku…“

Ašot podával výklad téměř o každé kosti. Ale kdo může vědět, zdali jsou jeho údaje spolehlivé? Vždyť je zřejmé, že mluví s takovou jistotou hlavně proto, aby se ukázal před Šušik.

Neručíme za pravdivost jeho názorů, nicméně je zde uvádíme:

„Tohle je kus račího klepeta, to je zobák koroptve, tohle je myslím kus její lebky. Tohle je jako čelist šakala, tohle…“

„Dost! Poslouchej, mluvíš pravdu, nebo si vymýšlíš?“ přerušil ho Gagik.

Ašot byl uražen.

„Jak můžeš například určit váhu zvířete podle jeho kopyta?“ tázal se Gagik pochybovačně.

„Nejen kopyto, ale dokonce i jediný zub zvířete nebo dokonce kousek kosti z ocasu postačí přírodovědci, aby mohl určit rozměry všech ostatních kostí v těle zvířete. Když určí kosti, není těžké určit tělo a živočicha přesně popsat… Dělá se to s pomocí vědy, na základě vzájemného poměru jednotlivých částí těla. Totiž, je-li tahle kost tak veliká, rozměry kosti, která tvoří její pokračování, jsou pro nás zřejmé… A tak dále…“

Ale Gagik se nedal.

„Nečti nám tady breviář jako starý poustevník! Prosím tě, co dělala koroptev tady v těch tmavých podzemních děrách?“ zlobil se naoko Gagik a vrhl vítězný pohled na Šušik.

„Teď se chytil!“ zašeptal Sargis.

Ašot odpověděl podrážděně:

„Přinesl ji tam výr!“ A pokračoval: „Kus téhle kosti je podle mého názoru vnitřní část čelisti lišky. Tohle bude páteř lasičky. Tohle jsou kosti z tlamy kuny i s pazoury. Tohleto je lebka jezevce…“

Ašot se nadchl a všecek se proměnil; zkoumal a řadil kosti za sebou podle jejich významu.

„Tohle je noha zajíce a tohle je kolenní kloub arménského muflona, tenhle zub je z osla, to je koňské kopyto a tohle jsou kosti ze psa… Dravé šelmy používaly jeskyně jako doupat. Odnášely si tam kořist, roztrhaly ji tam a kosti ovšem nevyhazovaly ven, ale nechávaly je v jeskyni21*.“

„Sláva tobě. A co dál?“ zvolal Gagik jenž opustil stanovisko dočasného „odpůrce“ a nedovedl již skrývat svůj obdiv…

„Na ty zbytky přicházeli do jeskyně drobní živočichové a část jich se dostala silným živočichům do drápů a stávala se jejich obětí,“ pokračoval Ašot.

„Mluví docela rozumně,“ obrátil se Gagik ke kamarádům. „Řekl jsi nám mnoho chytrého, ale neřekl jsi to, co je ze všeho nejdůležitější! Proč do té jeskyně vlezl náš milý pardálek?“

Ašot se na chvíli zamyslel a potom, jako by si byl vzpomněl na něco důležitého, tvář se mu rozjasnila a rozzářila jako člověku, který učinil objev:

„Tato jeskyně byla pro jistý druh zvířat hřbitovem,“ odvětil s úsměvem. „Sem přicházela zvířata zemřít, vstupovala do hlubiny a do temných dutin jeskyně a tady umírala… Slyšel jsem o tom od jednoho starého lovce z naší vesnice. Říká se, že umírající zvíře vždycky chce zemřít daleko, někde na temném místě, kde je nikdo nevidí.“

„Teď už věřím, že jsi lovec. Protože jsem o dva týdny starší než ty, pojď a já tě slavnostně políbím na čelo… Ty jsi náš vůdce…“

Gagik žertoval, ale řekl to s citem a s hlubokým uspokojením.

„Po tomhle výkonu se ti dovoluje mít řeč sebedelší; buď zdráv!“ dodal Gagik se smíchem.

Potom vzal kus uhle a napsal na stěnu jeskyně velikými písmeny:

HŘBITOV ZVÍŘAT

objevil zájmový přírodopisný kroužek

ze střední školy ve vesnici Ajgedzoru

pod vedením Ašota Sarojana

18. prosince 1953.

Potom Gagik poodstoupil několik kroků nazad, založil si ruce v bok a s nadšením se díval na to, co napsal.

„To je tvoje pamětní deska. Vždyť jsem říkal, že všechno dobře dopadne.“

Ašot udělal sněhovou kouli a smazal z pamětní desky slova: pod vedením Ašota Sarojana.

Dříve by byl své jméno nesmazal! blesklo Šušik hlavou. Neřekla nic, jenom se na Ašota usmála.

Slunce už zacházelo a červánky hasly za horami, když všichni kráčeli se svými břemeny k Poustevníkově jeskyni.

Teď už byli klidní. Už je zřejmé, že nejen je nic nemůže zahubit, ale že dokonce přinesou jistý užitek své zemi a vědě…

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

o tom, jak v Pardálí soutěsce konečně zavládl

klid a mír

Ano, teď konečně mohou klidně žít. Po velkých dobrodružstvích a zážitcích se znovu seskupili kolem ohně a hovořili o svých každodenních starostech.

Rozhodli se, že nanosí do jeskyně hodně vody, a část vody použijí na rozdělání hlíny. Jeden velký hliněný džbán zůstane stále naplněn vodou, aby se vápenec rozpustil a usazoval se na dně. Voda bude stát u ohně, bude houstnout a bude se jí používat místo soli. Jeden hliněný džbán musí však neustále zůstávat v chladném koutě a z něho si budou nabírat vodu k pití hliněným pohárem, jejž vyrobil Gagik.

Rozhodli se zhotovit hliněné roury a dokončit stavbu kamen.

Zatímco roztírali hlínu, Haso v mysli prodléval v Ovčíně.

Kdo by pasáčkovi porozuměl lépe než „sestřička“ Šušik?

„Ašote, nemyslíš, že bychom měli ochočit jehňata Černušky?“ ptala se tónem trochu vyčítavým.

„Jak by ne! Jestli tu budem muset zůstat přes zimu, ovce nás zachrání. Medvědí maso nám asi nestačí. Počkej, spočítám to…“

„To není tvoje práce,“ vskočil Ašotovi do řeči Gagik a pustil se do výkladu: „Na každého 600 g denně – to dělá denně 3 kg, měsíčně 90 kg, za dva měsíce 180 kg. Medvěd nebude mít tolik masa. Kozího masa máme 20 kg – to stačí na týden. To znamená, že 21. února budeme muset zabít Černušku…“

„Ne, stanovil jsi příliš vysokou denní dávku!“ namítal Haso. Doufal, že kamarády přemluví, aby šetřili zásobu masa a na Černušku nepřišla řada.

„Proč, kamaráde? Eskymáci jedí denně 5 kg tuku, tak proč bychom my nesnědli 1 kg masa? Ano, kilogram potřebujeme rozhodně!“ tvrdil Gagik. „Podle tohoto výpočtu máme zásobu na 40 dní. Jdi tedy pro jehňata!“

Haso ovšem půjde, ale za jiným účelem: touží strávit den u svých milovaných zvířat.

Dostal dovolení a odebral se do Ovčína. Ašot vzal sekeru a šel porazit strom. To je zaměstnání, které je pro něho vhodnější než roztírat hlínu.

„Hrnčíř“ Gagik se svou „brigádou“ – jak Gagik nazýval Šušik a Sargise – začal z hlíny zhotovovat roury a stavěl je k ohni.

Po chvíli se Haso vrátil z Ovčína a znaveně a zoufale ulehl vedle Černušky.

„Nechtějí se ani přiblížit. Jsou docela zdivočelí,“ pravil smutně. Vrátil se i Ašot s těžkým polenem přes ramena.

Nikdy nebyli tak klidní, jako toho večera. Ale klid s sebou přinášel stesk a smutek.

Tu Ašot opakoval svou obvyklou žádost:

„Milý Haso, teď je řada na tobě, abys nám zazpíval nějakou hezkou kurdskou písničku!“

A Haso se odvrátil k temnému koutu jeskyně a začal zpívat svým zvonivým hlasem:

„Beriváne, beriváne,

kohože volá šalmaje hlas,

pěšinka úzká kam vede as,

kdo se ztepilou postavou

odbočil z cesty s touhou svou?“

Haso hrál a zardíval se, neboť přítomnost Šušik ho uváděla do rozpaků, a Černuška s nerozžvýkanou trávou v tlamě naslouchala také jako v očarování, právě tak, jako býval kdysi Bojnach unášen hrou svého pána. A jehňátko bylo na svém obvyklém místě: hřálo se na klíně Šušik.

Ale kde vězí druhý její miláček, ježek? Po celý den dřímal ve svém koutečku, ale jakmile se setmělo, vždycky se hned kutálel sem a tam jako ostnatá kulička a očichával kde co – hledal něco k snědku. Toho večera však nevylezl ze své skrýše a tím způsobil Šušik starosti. Přinesla ježka k ohništi a houpala ho sem a tam a s pláčem zvolala:

„Ašote, můj ježeček je nemocný! Podívej se, nechodí a nežere!“

Zvířátko jí doopravdy leželo v klíně zemdleně a netečně.

„Spí… usnul zimním spánkem, neprobuď ho! Pojď, zaneseme ho do jeho brlohu!“

Vyplnili společně dutinu ve skále trávou a listím a ježka do ní strčili.

„Teď ho už nebude nikdo vyrušovat. Bude spát… až do března.“

„Ano, teď bude moci klidně spát, teď se nebude dusit kouřem,“ řekl Gagik a vytahoval z ohně zahnutým dřevem hliněné roury, jež tam vypaloval jednu po druhé, a táhl je k prahu jeskyně.

Po chvíli roury vychladly a všichni se začali zabývat nasazováním hliněného komína. Když roury připojili, jejich konec dosáhl až k otvoru nade dveřmi; Gagik se postavil Hasovi na ramena a nasadil poslední „koleno“, jeho konec vystrčil z jeskyně a zvolal:

„Hurá, už máme kamna!“

Hoši zatopili v kamnech a zůstali stát s ústy dokořán: oheň v rourách tak hvízdal a syčel, že byla obava, aby se jim jejich znamenitá kamna nerozsypala. Po kouři ani památka, ale v kamnech hořelo tak zuřivě, že jste do nich mohli přiložit sebevlhčí dříví, všechno v nich na prach shořelo…

Zmizel dým a vzduch v jeskyni se pročistil.

„Tahle kamna strašně žerou, vždyť v nich spálíme všechno dříví!“ řekl Ašot.

Opravdu, kdyby měli takhle topit, ubohý, řídký dubový háječek v Pardálí soutěsce by jim nestačil ani na deset dní.

Ale otázka paliva se vyřešila způsobem zcela neočekávaným.

„Šušik, já se chci s Ašotem utkat v chemii, mám to zkusit, jestli se osvědčí?“ tázal se Gagik.

„Namouduši, Gagiku, měli bychom si chemii trochu zopakovat, líp nám uběhne čas!“

„Ano, než se na plotně uvaří oběd, musíme něco dělat.“

Začali řešit uhlíkem úlohy na kamenné podlaze.

Rozvinul se spor o to, jak rozdělit látky organické od anorganických. Rozohnili se a Ašot zvolal:

„Hádá se o něco, čemu nerozumí.“

Ale Gagik věc obrátil v žert.

„Ašote, vyjadřuj se opatrně, už jednou jsi viděl, jak to dopadlo při volbách!“

Šušik se dala do smíchu.

„Opravdu, to byly napínavé volby.“

Ašot se začervenal, ale musel se také dát do smíchu.

„Je zbytečné se hádat,“ vložil se do věci Sargis. „Hoď to do ohně. Když shoří, je to věc původu organického, když neshoří, je ze světa anorganického.“

„Tenhle kámen se v peci spálí a promění se ve vápno, to by tedy znamenalo, že také byl živou hmotou?“ namítal Gagik a tloukl rukou do stěny jeskyně.

„Ovšem! Je to přece vápenec – a z čeho vznikl vápenec? Ze skořápek drobných korýšů.“

„Počkejte, nechte hádky, dostal jsem geniální nápad!“ zvolal Gagik a udeřil se prstem do čela. „Na základě téhle teorie je rozřešena otázka našich kamen. Byla moje kuřátka, když se dostala medvědovi do žaludku, původu organického, či anorganického? A z jakých látek povstal jejich trus? Taky z organických látek – z komárů, brouků, motýlů, zrníček…“

Gagik ustal ve svém výkladu; povstal, utrhl ze dřeva široký kus kůry, vstrčil jí do kamen kus netopýřího trusu, založil ruce v bok a pyšně se díval na své kamarády.

„Vidíte, jak hoří a praská! Jako odměnu za svůj vynález dostanu k obědu jednu porci navíc!“

Znamenitá kamna! Okřídlení obyvatelé jeskyně za dlouhá desetiletí nakupili tolik látek „organického původu“, že jimi mohli vytápět jeskyni dva týdny. Dobrá, otázka paliva je vyřešena.

Venku se sypal sníh. Zajatci Pardálí soutěsky seděli u rozpálených kamen a snili.

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

o tom, jak by chtěl Ašot řídit záležitosti své obce,

kdyby…

Sargis měl svěšenou hlavu a přemýšlel. Čím více se sbližoval s kolektivem, tím byl zádumčivější a zamlklejší. Zřejmě se v jeho srdci odehrával vnitřní boj.

Pojednou zvedl hlavu a zasmušile se otázal Ašota:

„Jak se mám chovat k svému otci, až se vrátíme do vesnice?“

Zdálo se, že tato otázka ho souží.

„Jak? No tak, jak ti velí tvoje svědomí.“

„Moje svědomí? Moje svědomí mi říká… že naši kolchozníci jsou sami vinni.“

„Výborně! Dobře jsi to řekl!“ radostně zvolal Ašot. „Tedy…“

„Tedy… je to jasné… Ale je to těžká věc, vždyť je to můj otec!“

Opravdu, Sargis je postavil před vážnou otázku. Co mu mají říci, jak mu mají poradit?

Zatímco každý v duchu probíral tuto otázku ze všech stran, Ašot se otázal zpříma:

„Co je pro pionýra důležitější: osobní prospěch, či prospěch celé obce?“

„Ano, souhlasím,“ zvolala Šušik.

„A co tomu říkáte vy dva?“ tázal se Sargis a obrátil se na Gagika a Hasa. Zdálo se, že čeká od nich spásu.

„Když nemá čisté ruce, ať jde a hledá si jinou práci…,“ zajíkavě ze sebe vypravil Haso. A potom řekl zvýšeným hlasem: „Kdyby můj otec udělal něco takového, tak bych řekl: Dej sem pastýřskou hůl a odejdi z farmy!“

Těmito odpověďmi se Sargis ani nezarmoutil, ani neurazil, ani nebyl přiveden do rozpaků. Jeho vnitřní boj byl ukončen. Pomohli mu rozhodnout se.

Upřel svůj přímý a čistý pohled Ašotovi do očí a řekl pevně:

Dobrá…“

Neřekl nic víc, ale jeho pohled a odhodlaný výraz v jeho tváři říkaly všechno. Celý vzrušený se předklonil a zaujal takový postoj, jako by na prahu jeskyně stál jeho otec a jako by se Sargis chystal vstát a zavolat ho…

Už dost! Už dost dlouho jsem žil tvou vinou v nenávisti a pohrdání! Uklidnil se. Po chvíli se klidně podíval na Ašota a řekl:

„Proč jste mi to neřekli už ve vsi?“

Byla to rozumná otázka a Ašot zrovna uvažoval, jak na ni dát vážnou odpověď, když se do řeči vmísil Gagik:

„Proč jsme ti to neřekli už tenkrát! Nemohli jsme ti to říci, protože nikdo z nás nemá doma koně…“

„Koně?“ divil se Sargis. „Co má s tím co dělat kůň?“

„Jak by ne! Cožpak jsi neslyšel přísloví: Kdo mluví pravdu, musí mít koně osedlaného, aby jak ji vysloví, mohl nasednout a ujet?“

Chlapci se dali do smíchu a smál se i Sargis; nezlobil se už na Gagika pro jeho kousavé vtipy – vždyť se tolikrát přesvědčil o jeho upřímnosti. A Gagik pokračoval s vážným výrazem v tváři:

„Ano, kdo by byl mluvil pravdu, byl by musel do Pardálí soutěsky, aby si zachránil život. No, a my, když už jsme tady, proč bychom měli mlčet?“

„To není vážná odpověď!“ namítl Ašot s úsměvem.

„Ale je jisté, že kdybychom ti to byli řekli ve vsi, bylo by to na tebe mělo účinek docela opačný… Umlčují nás, říkají: Jste ještě děti, rozum vám na to nestačí! Ale rozum nám stačí, všechno dobře vidíme… Tady to je něco jiného. Jsou tu jiné podmínky. Tady ti kolektiv otevřel oči a jisté okolnosti v tom byly nápomocny. A potom, myslíš si, že ve vesnici nemluvíme o nesprávnostech?“ Ašot zvýšil hlas, levá tvář se mu zachvěla a v jeho velikých očích se objevil známý záblesk. „Jen ať si nemyslí, že jsme malí a že ničemu nerozumíme! Rozumíme všemu!“

Opravdu, to by byl spravedlivý předseda! napadlo Šušik, která nemohla odtrhnout pohled od Ašotových očí, planoucích hněvem. Táž otázka zaměstnávala patrně ostatní, neboť Haso se prostomyslně otázal:

„Ašote, až vyrosteš, budeš naším předsedou?“

Všichni se rozesmáli a Ašot prohlásil – bez falešné skromnosti:

„Ano, budu! Až vychodím hospodářskou školu, přijdu a řeknu Harutovi a jemu podobným: Dej sem kormidlo, takhle se lidu nesmí vládnout!“

„Chtěla bych vědět, jak budeš spravovat záležitosti obce,“ ptala se posměšně Šušik a v jejích šikmých očkách se objevil záludný záblesk.

Ašot užuž otevíral ústa, aby odpověděl, ale podíval se na Gagika a zarazil se.

„Myslíš, Ašote, že budu dělat nějaké poznámky? Neboj se! Od toho dne, kdy jsi zabloudil v Pardálí jeskyni, jsem se rozhodl dopřát ti volnost. Mluv, řekni po libosti, toužím slyšet tvé poučné výklady!“

„Nebudeš se mi do toho plést, Gagiku?“

„Ne, přísahám při životě předsedy Haruta! Jen mluv, jsem zvědav, jak bys vládl ve vsi!“

„Jak? Hned ti to povím!“

„Počkej, Ašote,“ přerušil ho Sargis. „Vy jste tady mluvili o kolchozním skladu a o krámě v Jerevanu. Gagik dokonce žertem prohodil, že sklad a krám lidem škodí. To je pravda. Znám to. Ale pověz mně i ostatním, jak bys tomu chtěl zabránit. Je tam zboží, jsou tam peníze… I kdyby tam byl ten nejčestnější člověk, pokazí se.“

„Protože je dnes večer řada na mně, dovolte, abych vám vyprávěl o jednom skladu a o lidech kteří tam pracovali,“ začal Ašot. „Z toho příběhu uvidíte, že sklad zboží může zlákat jenom člověka se slabou vůlí – a odpusť – člověka zištného. Ten příběh mi jednou vyprávěl můj otec. Byl u nás tajemník okresního výboru a otec…“

Ašot se odmlčel, rozpačitě se podíval na Sargise, ale potom mávl rukou a pokračoval:

„Možná že to, co teď řeknu, se tě dotkne, ale nevadí. Otec si totiž stěžoval, Sargisi, na tvého otce. A potom nám vyprávěl tuhle historku. Když se v Jerevanu právě ustavil sovětský řád, sotva skončila občanská válka, otec se zbraní a v stejnokroji byl určen za strážce jerevanského ústředního skladu. V Arménii tenkrát zuřil hlad a tyfus a jiné nemoci. Jak vedoucí, tak řadoví dělníci dostávali denně půl libry slanečků a čtvrt libry chleba. Tenkrát prý se mzda nevyplácela. Ale všude vládlo velké nadšení. Lidé měli zásadu: Vše pro vlast!

V těch dnech přijel ze severu vlak a zastavil na jerevanském nádraží. Vagóny byly až ke stropu napěchovány moukou a čokoládou. Vagóny vyprázdnili a potraviny odvezli do ústředního skladu. Když dělníci vyložili potraviny z vagónů a vrátili se domů, doufali, že dostanou trochu čokolády. Oznámili tu radostnou zprávu rodinám.

A když šli druhého dne do skladu do práce, slyšeli za sebou své děti volat: ‚Tatínku, přineseš mi čokoládu?‘

Lidé pracovali toho dne ve skladu od rána do večera a z vůně čokolády se jim točila hlava. Někteří nemohli odolat té vábivé vůni a uvažovali o tom, že vezmou kousek dětem domů. Cožpak to někdo pozná, když ze sudu ubereš lžičku vody? Ale otec vyprávěl, že v těch negramotných lidech vypěstovala revoluce nový cit. A ten cit jim říkal: To není možné. Je hlad. Jak bych mohl vzít čokoládu a odnést ji svým dětem, když jiné děti umírají hlady?

Dělníci pracující ve skladišti sváděli v nitru boj při pohledu na kupu čokolády, která sahala až ke stropu.

Tomuto boji učinil konec lidový komisař pro zásobování Bekzadjan.

Přijel v kočáře, vystoupil z něho přede dveřmi skladiště, vstoupil a vesele pozdravil.

Prošel všemi místnostmi a byl spokojen. Je to věc dávno minulá a tak můžeme klidně říci, že lidového komisaře pohled na čokoládu rovněž dráždil, protože dostával stejné dávky jako řadový dělník. Vedoucím pracovníkům začaly se tenkrát přidělovat doplňkové dávky, ale dělníci skladu věděli, že jejich lidový komisař požádal správce, aby jeho doplňkovou dávku odevzdali potřebnějším řadovým dělníkům… Otec vyprávěl, že takových lidí bylo tehdy mnoho…

A teď je tu takový muž, lidový komisař, což je tolik jako dnes ministr.

‚Soudruhu komisaři, vezměte si kousek,‘ nabízel mu vedoucí skladu.

Ale komisař odmítl a nařídil, aby byli svoláni pracovníci skladu, a když se shromáždili, postavil se na bednu a řekl:

‚Soudruzi, naše vlast je nyní zemí sirotků. Přijel jsem vás osobně poprosit, abyste se čokolády nedotýkali. Rusko ji poslalo našim sirotkům.‘

Domluvil a odjel. A nikdo ze sedmačtyřiceti lidí se čokolády nedotkl, žádný čokoládu neokusil a nevzal ani kousek domů aby ho přinesl svým dětem.“

„Cožpak může někdo okrádat sirotky?“

„Vidíš, jací lidé pracovali tenkrát v našich skladištích? A ty říkáš, že sklad zboží svádí člověka. Přijde na to, jaký je to člověk. Cožpak je v naší vesnici málo čestných lidí? Je jich tam mnoho, ale čestné lidi k takové práci nepustí… Nehodilo by se jim to… Já bych… Nespravoval bych naši obec tak jako Harut a jeho společníci. Spravoval bych ji docela jinak…!“

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

o tom, co píše slavný lovec Vousáč Asatur svým

přátelům do Ajgedzoru

Ohýnky uprostřed skal, které spatřil Parujr, když v noci jel přímo proti Pardálí soutěsce, mu nedávaly pokoje. Pořád je viděl před sebou: šlehaly mu před očima a zase mizely jako létavice na temné obloze. Tušení mu říkalo, že to něco znamená, ale myšlenky se mu mátly a rozřešit hádanku bylo nad jeho síly.

Jednou v noci, když se neklidně převaloval na posteli, začal uvažovat: Kdy se ztratily děti? Sedmého listopadu. A kdy se rozlil potok? Nu, přece je nemohl příval odnést až osmnáctý den po zmizení?

Srdce mu zabušilo: že by jeho syn vlastně…

Vyskočil z postele a rozsvítil světlo:

„Ženo, vstávej!“

„Zbláznil ses?“ zlobila se žena.

„Samozřejmě že jsem se zbláznil. Až ti to řeknu, tak se taky zblázníš. Náš syn se neutopil!“

A Parujr ženě vzrušeně vyprávěl, o čem uvažoval dnes v noci. Naděje ožila v srdci truchlících rodičů; té noci už ani oka nezamhouřili, trýzněni svými dohady.

Hned ráno se Parujr svěřil se svým objevem přátelům a sousedům a za chvíli se rodiče ztracených dětí shromáždili ke společné poradě.

Aram neměl Parujra rád, nepokládal ho za člověka, kterého by bylo možné brát vážně, a proto vyslechl jeho slova s posměchem. Znesvářil se s ním a jeho nepřátelství k Parujrovi bylo asi příčinou, že si nedal práci, aby přemýšlel o tom, co od něho slyšel, ale místo toho mu odsekl:

„Tos nám toho pověděl! Jak to můžeš vědět, možná že se potok rozlil zrovna sedmého listopadu.“

Mávl rukou a odešel. Bylo mu nepříjemně v Parujrově přítomnosti, jeho těkavý pohled mu šel na nervy.

Vyptávali se jeden druhého, ale nikdo nevěděl určitě, zdali se příval vyvalil z Pardálí soutěsky už sedmého listopadu. Jak to měli vědět? Vždyť koryto vede pustinou, daleko za vsí, a příval trvá vždycky jen několik minut! A kromě toho v Araratské dolině se mokré koryto tak brzy vysuší slunečním žárem, že i kdyby tudy protekla celá řeka, za chvíli není nic znát.

Ale hádankou zůstávalo, jak se knihy a šaty dětí mohly octnout v přívalu, který vyrazil ze skal teprve několik dní po jejich zmizení? Naděje, jež se rodily, rychle bledly před nezvratnou skutečností, že v korytě byly nalezeny věci, které patřily dětem.

Znova byla zachmuřena duše lovce Arama, znovu se rozjitřila rána. Byl na pochybách a nemohl se ještě ani řádně zamyslet nad tím, co slyšel, a nemohl se ještě ani rozhodnout, co dělat, když tu obdržel dopis od Vousáče Asatura.

Ruce se mu chvějí rozčilením, vždyť vousáč Asatur jistě nepíše o ničem jiném než o ztracených dětech; otevře obálku a čte:

Srdečné pozdravy z vesnice Lčavanu v kraji Sevanském příteli Aramovi, všem příbuzným ztracených dětí a všem velkým i malým obyvatelům Ajgedzoru! Rovněž úctu vzdávám Tvé rodině a přeji Ti, aby byl hojný v Tvém domě chléb, jímž jsi mě pohostil.

Milý příteli Arame, nebesa jsou svědkem, že ve dne v noci nemám klidu od té doby, co jsem Vás se slzami v očích opustil a vrátil se do naší vesnice!

Řadu nocí jsem probděl až do rána a hodně jsem se napřemýšlel o ztracených dětech. A když Grigorova matka dostala od Gagikova otce Aršaka dopis, že děti spadly do potoka, srdce se nám sevřelo a řekl jsem si: kdo může znát běh tohoto světa, snad jim to bylo souzeno…

Ale, milý Arame, včera mě něco napadlo a nedává mi to pokoje. V noci jsem věc střízlivě rozvážil a dospěl k závěru, že se děti nemohly utopit. Ptáš se asi, proč? Především bylo to pět dětí a nemohly všechny usnout stejně tvrdě, tak tvrdě, že by nikdo z nich neslyšel hukot blížícího se přívalu. Tomu nevěřím. Nezapomínej, že člověk v lese i v poli spí vždycky ostražitě. To už je jeho přirozenost. Aniž si to uvědomuje, tajně má strach před divokými šelmami, před přírodou i před něčím neočekávaným. Není doma, nemůže klidně spát. Cožpak by nikoho z nich příval neprobudil? Neutekl by před ním, nevykřikl by na své kamarády, nedal by jim o tom vědět… To je tedy jedna věc.

Za druhé: prudké bystřiny si utopence nikdy nenechají, vždycky ho vyplaví na břeh…

Za třetí: jak by mohl příval odnést všechny děti? Jak to přijde, že se ani jeden z nich nezachytil za keř nebo za kámen?

Za čtvrté: příval nemohl s kurdského pasáčka strhnout kurdský plášť! Rozumíš? A co je hlavní: pes se jistě neutopil! Vždyť přece víš, že když pán usne pod širým nebem, pes neusne. Tváří se, jako by spal, ale všechno vidí a slyší, i když má oči zavřeny. I kdyby usnul, na dálku pocítí hrozící nebezpečí, neboť pro něho není na světě nic dražšího než život pána, jemuž slouží.

To znamená, že kdyby byl pes uslyšel hukot přívalu, byl by jistě vyskočil, byl by štěkal a byl by se vyhnul nebezpečí. A i kdyby byl spadl do potoka, tak by vyplaval a byl by se zachránil, neboť příval valící se z hor v údolí ztrácí svou prudkost.

Chápeš, milý Arame? Vyznáš se v přírodě stejně jako já, a proto jsem si jist, že porozumíš. Poslechněte mě a vydejte se korytem nahoru a hledejte! Vystupte nahoru a podívejte se, jestli tam nahoře příval nenechal nějaké stopy. Přijdete-li na nějakou stopu po dětech, budete se muset vypravit do Pardálí soutěsky. Voda přece teče odtamtud a stopy by musely vést do soutěsky. Tak to je, milý Arame, to Ti radím.

Nechť jsou vám nebesa příznivá! Přeji vám všem všechno dobré

a jsem Tvůj. Lovec Asatur.

Lčavan, 17. prosince 1953.

Diktoval děd Asatur, zapsal vnuk Kamo.

Dopis děda Asatura dodal jistý význam pověstem, které šířil Parujr. Krev Aramovi vzkypěla v žilách a srdce mu začalo prudce bušit.

Až dosud doutnal jeho zármutek jako řeřavé uhlí v popeli a Aram se počínal mlčky smiřovat se ztrátou syna. Ale přišel dopis od Vousáče Asatura, z řeřavých uhlíků rozdmýchal oheň, který prudce vzplanul a zachvátil jeho nitro.

Oživen novými nadějemi, vyšel Aram z domu a rozběhl se k svému příteli:

„Aršaku, hledali jsme je jenom pod silnicí… Ale což když šli nahoru?“ ptal se ho.

„Ne, co by dělali nahoře? Vždyť je to všechno už jasné!“ odpověděl Aršak sklesle.

„Jasné, nejasné, ale bylo by dobře, abychom se šli podívat také nahoru. Protože jsme nenašli tělo ani jednoho z nich, zbývá nám ještě naděje…“

„Ech,“ mávl rukou Aršak, „kdyby byli naživu, přece by se ozvali. Přece by nám napsali dopis. Ne, to je zbytečné. Vždyť jsme našli jejich šaty.“

„Šaty! Copak může příval s člověka svléci šaty?“ opakoval Aram Asaturova slova. „Povídám ti, pojďme! Poslechni mě!“

Sedli na koně a rozjeli se ke korytu potoka. Přivázali koně k osamělému keři, vstoupili do vyschlého koryta a začali prohlížet kameny a vyvrácené keře a hledat stopy v bahně.

Tentokráte šli vzhůru, k úpatí hor, tam, odkud se v dálce rýsovaly růžové skály Pardálí soutěsky. Cestou naráželi místy na dříví, které sem zanesla voda ze soutěsky, zvedali kusy zlámaných větví, prohlíželi je a zas je odhazovali.

„To je mi divné, Arame. Kde se to dříví tady vzalo?“

„Vždyť potok vůbec neteče lesem! Dříve jsme tady po přívalu nikdy dříví nevídali!“

Aram, jat podezřením, kráčel vzhůru a hledal v suchém korytě známky života.

Konečně našel věc, kterou patrně hledal. Byla to jedlová větev, kterou příval odplavil a nechal na břehu. Byl vzrušen.

„Naše děti byly v Pardálí soutěsce!“ zvolal mávaje větví v ruce.

„Jak to víš?“

„Větev je ořezána nožem. To bude asi nůž Hasův, naše děti nůž neměly.“

Aršak nedůvěřivě mávl rukou:

„Ech, co tě to napadlo, zbytečně se tady trmácíš!“

Ale Aram, otužilý na loveckých výpravách a zvyklý překonávat nesnáze, nebyl z lidí, kteří se rychle vzdávají. Nepřestával hledat, neboť v hloubi srdce choval tajnou naději. Věřil v náhodu, protože v lovectví náhoda hraje velkou úlohu. Stane se, že se vracíš domů z lovu, znavený a rozmrzelý, a nevěříš už, že bys něco ulovil, a najednou v polovici cesty, už docela blízko vesnice, ti padne kořist přímo do ruky…

Věřil ve štěstí, ale ne slepě jako lidé pověrčiví. Štěstím nazýval nečekaný nález, zvěř, která se znenadání objeví, a říkával: „Lov je věc štěstí. A budu-li mít štěstí, nevrátím se z lovu s prázdnou.“ Štěstí v životě i na lovu mu tak často přálo a tak často mu pomohlo ze zoufalého postavení, že Aram ani teď, když hledal svého syna, nevzdával se úplně naděje.

„Tys mi dobře neporozuměl, Aršaku! Nejde mi o nůž, ale o to, že ta větev se sem dostala z Pardálí soutěsky!“

„Jak jsi na to přišel?“ nedůvěřivě se tázal Aršak.

„Vezmi rozum do hrsti! Viděl jsi někde při potoku jedli?“

Aršak se podíval vzhůru, tam, odkud vytékala voda. Skály v Pardálí soutěsce se rudě třpytily v poslední záři zapadajícího slunce a podobaly se obrovským, k nebi se tyčícím zámkům, obehnaným hradbami a cimbuřími. Na těchto rudých skálách místy jako zelené plameny hořely osamělé jedle.

„Dobře! Řekněme, že je ta větev opravdu z Pardálí soutěsky. Nu a co dál?“

„Co dál? Pak tedy se sem dostala z Pardálí soutěsky i ta knížka a Hasův plášť!“

„Ale vždyť je to jedno, jestli se naše děti utopily v údolí, nebo v horách!“ smutně pravil Aršak. „Stmívá se, pojďme domů!“

„Ne, musíme se dostat do soutěsky a přesvědčit se na vlastní oči. Kdoví, na světě se stane všelicos. Hotové zázraky.“

V Aramově hlavě se zrodil nový nápad a jeho tvář se rozzářila.

„A co když jsou naživu? Co když hodily knížku do potoka jenom proto, aby nám daly zprávu, kde jsou? Ach, teď hledám tebe, lovecké štěstí!“

Aram vzdychl tak zhluboka, že se zdálo, že s tím vzdechem vypouští duši.

Lovci jsou lidé potřeštění, a proto Aršak nevěřil dohadům svého kamaráda.

„Co ses tak zamyslel? Jdeme!“ pobízel ho Aram.

„Když mě tak nutíš, co mám dělat? Jdeme!“

Přišli ke skaliskům a zastavili se. Příval se zřejmě vyřítil z vnitřního konce Pardálí soutěsky, z obrovské výšky, dole drtil kameny, vyhloubil jámy, vytvořil víry a kaluže a hnal se do Araratské doliny.

V jedné jámě se zatočil ve víru vody a vyhodil na břeh dívčí střevíček…

„Podívej se, Aršaku. Vždyť ti to povídám, že byli v Pardálí soutěsce! Ten Vousáč Asatur je moudrý člověk…,“ zvolal vzrušeně Aram a prohlížel si střevíček, jejž držel v ruce.

„To je určitě střevíc Ašcheniny holky. Ubohá holka! Ne, Aršaku, je vidět, že naše děti opravdu zahynuly. Dělal jsem si marné naděje. Kdyby nám chtěly dát o sobě vědět, hodily by do vody papíry nebo knihy, ale přece by si nezuly střevíce a nechodily ve sněhu bosy?“

Aram si ze zoufalství sedl na kámen; srdce se mu svíralo, jako by se mělo rozskočit. Jeho milované dítě, jeho chlapec zabloudil a zahynul. Už odmalička ho vychovával, aby z něho byl lovec. Vychovával ho, jak nejlépe uměl, učil ho, aby se nebál, aby byl nebojácný jako pardál, aby byl hbitý jako rys a odvážný jako lev. Ten hoch měl velkou budoucnost…

„Pojďme!“ řekl, když se probral ze svých úvah, a povstal. „Ale ne, Aršaku. Ty jdi a vezmi koně do vsi.“

„A ty?“

„Já půjdu nahoru a potom se vrátím.“

„Nikam nepůjdeš! Teď jdeme domů a půjdeme až ráno!“

„Ne, ne. Bude měsíčná noc, budu se tady potloukat. Podívám se tam za ty skály… Co bych dělal doma! Doma se mi může srdce rozskočit, když vidím jeho šaty, jak visí na stěně… Jdi!“

A když viděl, že Aršak váhá, rozzlobil se. „Copak jsi jako malé dítě a nemůžeš pochopit, že to není poprvé, co jdu v noci do hor?!“

Aršak šel korytem ke koním, kteří čekali dole na rovině, kdežto Aram zamířil vpravo pod skálami a po svazích k farmě, aby se odtamtud vydal k cíli.

Tak musel opsat půlkruh a teprve k půlnoci došel na onu stráň, odkud tenkrát běžel dolů do Araratských močálů houf divokých koz pod vedením kozla s čepicí na hlavě.

Aram s nadějemi a pochybnostmi v srdci stoupal do skal, které obklopují Pardálí soutěsku od východu.

Kdo může znát svůj osud! Ach milý Asature, kdyby se potvrdila pravdivost tvých dohadů, už bych nechtěl od života nic víc! uvažoval Aram, těžce oddychoval a stoupal do červenavých skal.

Konečně všecek zpocen vyšel na okraj nám už známé Čertovy stezky, usedl na příkrý hrot skály a zadíval se na Pardálí soutěsku, která ležela v hloubce pod ním. Byla to poslední podzimní noc. O půlnoci třiadvacátého prosince severní polokoule naší planety vstoupí do zimního období. Na bledé obloze právě vycházel ubývající měsíc. Matným světlem ozařoval skály, jež se táhly na druhé straně soutěsky a dívaly se k východu, kdežto ty, po jejichž svazích děti sestoupily do soutěsky, byly obráceny k západu, a proto tam dosud panovala tma. Dole propast otvírala svůj černý jícen, ale jedna část vlastní Pardálí soutěsky byla ozářena, kdežto druhá byla ještě ve stínu.

Aram seděl na kameni a naslouchal hlasům přírody s očima upřenýma na protější skály; byl v takovém napětí, že ve spáncích cítil tep vlastní krve.

Měsíc zvolna stoupal a světelný pruh sestupoval pomalu po svazích Pardálí soutěsky do vlastní rokliny. Teď došel k vinici, která byla Aramovi dobře známa, ze stínu se zvedly vrby a vedle nich se bělal obnažený strom s korou sloupnutou po celém kmeni až po větve. Ano, ten strom tu stojí v mlze a rozestírá své bílé větve.

Co to má znamenat!? v údivu uvažoval Aram. Tam vedle vrb musí stát jilm a ten má tmavou kůru. Jak to, že je bílý? Kdo ho tak odřel?

Tato otázka Arama vzrušila. Prozatím nedovedl na ni odpovědět, neměl k tomu odvahy. Podobal se člověku, který stojí na břehu úzkého, ale prudce tekoucího potoka a nemůže se odhodlat, aby skočil na druhý břeh.

Chtěl vykřiknout, volat z vrcholů skal, proto také celou noc stoupal na skály, až se všecek zadýchal, ale netroufal si vykřiknout. Co kdyby se na jeho volání ozvaly jenom skály několikerou ozvěnou? Bál se, že ztratí poslední naději.

Chvíli čekal. Shora se ozval zvuk podobný kýchnutí a v pozadí se protáhl stín. Byl to hlas divoké ovce, která varovala svou družku. Hle, stojí na skalní terase a její obrovské rohy se rýsují proti pozadí nebes. Kdyby tak bylo světlo.

Aram hnán loveckým pudem zvedl pušku, zalícil, ustoupil nazad a se srdcem zlomeným si opakoval slova přítele Aršaka: Co mě to napadlo? Proč se tak trmácím?

Divoký beran podle zvyku svého rodu pozoroval člověka a seskočil ze skalní terasy a střelhbitě zmizel.

„Ach, tebe hledám, lovecké štěstí!“ zašeptal sám k sobě Aram, pudově zvedl zrak k nebesům, jak činívají lidé žijící v přírodě, a zvedl se, chtěl zavolat, ale nemohl; byl příliš vzrušen, srdce mu mocně bušilo, dech mu vázl. Jako by to volání a následující vteřiny měly rozhodnout o jeho bytí a nebytí, ty osudové vteřiny… Mlčel, trochu se uklidnil, nadechl do sebe mrazivý vzduch a zvolal z plných plic:

„Ašote! Ašote!“

Hlas zaduněl soutěskou a ozvěna zazněla ze skal…

Aram napjal sluch, naklonil se nad soutěsku, strnul a nedýchal.

Uběhlo několik vteřin, které připadaly věčností. Vykřikl znovu – a zase žádná odpověď…

Když se srdcem zkormouceným znovu otvíral ústa aby zavolal ještě jednou, pojednou zablesklo v mlze lovecké štěstí. Z protějších skal se ozval tenký hlásek:

„Elahou!“

A potom týž hlas vzrušeně vykřikl:

„Ašote, Gagiku! Vstávejte! Rychle! Volají nás!“

Noční vzduch byl tak čistý, že bystrý Aramův sluch rozpoznával i reptání probouzejících se chlapců:

,,Co je, Haso? Co se ti to zdálo? Co ti to vlezlo do hlavy?“

Když uslyšel ta slova a zaslechl jméno svého syna, kterého miloval víc než vlastní život, Aram zemdleně klesl na kámen. Muž, pevný jako skála, se rozeštkal. Z očí mu kanuly vřelé slzy a stékaly po tváři ošlehané větrem, jeho srdce se zbavovalo břemene, které na ně doléhalo celé týdny.

Z protějších skal se ozývala směsice hlasů: „Tady jsme! Tady!“

„Pomozte! Vysvoboďte nás!“

„Kdo to je? Kdo to je?“ Děvče hlasitě plakalo, plakalo z neočekávané radosti, stejně jako teď Aram, jenž tu seděl na kameni a plakal – ten muž dospělý a otužilý v nebezpečenstvích.

Hrdlo se mu svíralo, chtěl vykřiknout, chtěl odpovědět, ale nemohl, hlas mu selhal.

V té chvíli hlasy ve skálách zmlkly, všichni strnuli – naslouchali – a potom v klidném vzduchu zazněl známý hlas jeho syna:

„Ech, Haso, zvoní ti v uších. Jděte dovnitř, ať se nenastydnete…“

To je náš kluk! Je to on! v slzách si opakoval otec a zamířil pušku směrem do soutěsky: Ať se ozve moje družka! A vystřelil dvě rány: Bum – bum! Z ocelové hlavně vyšlehly dva plameny a s burácením výstřelů zaburácela i lovcova duše.

„To je tatínek! Tatínku!“

Ašot tyto výstřely znal. Daleko v horách, na lovu, pokaždé, když se jeden druhému ztratili, otec ho volával k sobě dvěma výstřely. Bylo to jejich smluvené znamení.

„Strýčku Arame! Strýčku Arame!“ ozval se Gagikův hlas.

„Tatínku! Tatínku!“

A Šušik nepřestávala plakat.

V noci není třeba v horách křičet a dorozumíš se, křik ti nic nepomůže, neporozumíš ani slovo. Nesmíš dokonce mluvit ani hlasitě, ale jasně, zřetelně, slovo za slovem. Tak i když mezi mluvícími leží hluboké rokle a z jednoho svahu na druhý je vzdušnou čárou třeba několik kilometrů, klidný vzduch, který naplňuje soutěsku, rozbouří se každým i sebeslabším zvukem a jeho vlny letí k protějšímu hřbetu.

Aram to dobře věděl, a proto se snažil uklidnit a mluvit obyčejným hlasem, jako by mluvil doma na dvoře.

„Chlapče, jste všichni naživu?“

„Všichni! Všichni!“ křičel Ašot.

„Mluv tiše jako já. Jste zdrávi? Nikdo není nemocen?“

„Jsme zdrávi, strýčku Arame. Jenom Sargisovi není dobře… A Bojnach nám pošel… Jsme tu jako na letním bytě! Vzduch je tady čistý a svěží!“ volal Gagik.

Aram se rozchechtal, až se skály otřásaly.

„Ty kluku, tak ty jsi pořád takový šprýmař? Tak co, jak je vám, jak jste si žili?“

„Potýkali jsme se s medvědy a stahovali jsme z pardálů kůži. Nu, protloukali jsme se, jak se dalo, strýčku Arame!“ žertoval dále Gagik.

„Jako starý poustevník!“ ozval se tenký hlásek Šušik a pak smích.

„Tatínku, není tě vidět! Vyjdi na světlo!“

Aram vyšel ze stínu na světlo a vystoupil na balvan a v té chvíli děti spatřily rýsovat se zřetelně proti obloze postavu muže s puškou v ruce.

„Kdy jsi tak vyrost, strýčku Arame?“ udiveně se tázal Gagik.

Žertoval; na témže balvanu viděl stát orla, který se proti obloze zdál veliký jako člověk, a proto se mu člověk musel zdát teprve obrovský.

Dlouho tak rozmlouvali a jejich vzrušení ochabovalo.

„Co moje maminka a sestřičky?“ tázala se Šušik. „Jak se jim vede, strýčku Arame?“

„Tvá matka teď asi pláče nad tvým střevíčkem. Našli jsme ho v korytě potoka a knížky taky. A tvůj plášť, Haso!“

Děti se seskupily na prahu jeskyně a naslouchaly těmto zprávám, vykřikovaly, jásaly, tančily. Haso nevydržel, aby nevykřikl:

„Strýčku Arame, našli jsme Černušku, představte si Černušku!“

„Jakou Černušku? Nu dobrá, hned jsem u vás. Už jdu dolů!“

„To nedělej, tatínku! Vrať se do vsi a přijďte všichni pro nás zítra ráno!“ zvolal Ašot znepokojeně.

„Jdu k tobě, chlapče. Co bych dělal ve vsi?“

„Nechoď, stezka je zledovatělá!“ zvolal Ašot zděšeně. „Vrať se domů a dej zprávu mamince, jdi do vsi a upokoj strýce Parujra, strýce Aršaka a tetu Ašchen a Hasova otce! Jdi domů!“

„Máš pravdu! Půjdu a potěším je!“ uposlechl Aram a dodával sám k sobě: Odkdy je ten lump Parujr strýčkem? A potom řekl nahlas: „Dobrou noc, děti, já jdu.“

A Aram se obrátil a kráčel směrem ke vsi.

Kráčel tak lehce, jako by se ani země nedotýkal, ale vznášel se v oblacích. Měsíc ozařoval mléčným přísvitem údolí Araksu, nádhernou tvář starého Araratu a protější horské hřebeny a vlevo soutěsku, jeskyně kolem farmy, každý kámen a keřík. Bylo tu takové ticho, ticho tak posvátné a tajemné, jako by byl vesmír naplněn radostnou písní, která velebila ten nádherný svět a život plný radosti… Či snad zněla ta píseň jenom v srdci šťastného otce?

Kráčel lehounce lovec Aram.

Někdy se zastavoval, z výšiny shlížel na svět, který ležel pod ním, a cítil se pyšný, vznešený a tak silný ve svém štěstí, že se mu zdálo, že ho nemůže přemoci žádná síla na světě.

Zastavil se na kopci vzadu za vinicí. Tam končily hory, které se tu svažují k polím, a od úpatí kopce se prostírala rovina. Tam končila i soutěska, jež sestupovala dolů z hor a na jejímž dolním konci spala Aramova rodná ves.

Stráně byly holé, ale soutěska byla pokryta sněhem a vinice byly zahaleny bílou pokrývkou. Ve vsi planuly svítilny, stále bdící jasné svítilny elektrické.

Aram si sedl cestou na kámen a díval se dolů na rodnou ves. Jeho duše se uklidnila jako moře po veliké bouři a teď cítil takovou únavu, jaká se dostavuje po velikých zážitcích.

„Ech, teď mě stará vyhlíží, čeká mě! Už ani nepláče slzy, jí vyschly… Ta se bude radovat!“

A zvedl se a zvolal ze všech sil:

„Hola, Ajgedzorští! Našel jsem děti, vstávejte! Našel jsem je, vstávejte!“

Potom obrátil pušku k obloze a z obou hlavní vystřelil signál. Dvěma výstřely ohlásil Ajgedzoru radostnou zvěst.

„Lidi, vstávejte. Našel jsem děti, vstávejte.“

Rozespalí obyvatelé Ajgedzoru slyšeli hlas, znějící z návrší, v domech se rozsvěcovala světla, dveře skřípaly a lidé volali jeden druhého:

„To je Aram! Děti se našly! Vstávejte! Půjdeme!“

Ještě se ani nerozednilo, když se přirozené zdi, které obklopovaly Pardálí soutěsku, naplnily lidmi. Měli v rukou pochodně a v jejich světle se pohyby lidí fantasticky rýsovaly na skálách a jejich stíny rostly, násobily se a přirozená tvrz, jíž je Pardálí soutěska, se zdála středověkým hradem, jenž je obklíčen vojsky nepřátel, kteří vtrhli do země…

Děti zapálily před jeskyní oheň, poslední táborový oheň, a shromáždily se kolem něho, naposled…

Dívaly se na lidi, kteří se hemžili na skalních cimbuřích, dívaly se na obrovské pochodně, ozařující Pardálí soutěsku, a slyšely srdceryvné volání svých matek:

„Děti! Naše milé děti! Vítejte nám, naši miláčkové!“

DOSLOV

V Araratské dolině je takové vedro, že k poledni je vzduch hustý jako mlha. Zemi pokrývá suchý prach. Z živočichů, co křídla má, vše odletělo do chladných končin, a dokonce i hadi byli vypuzeni slunečním žárem a odebrali se do hor na letní byt.

Za takového nesnesitelného žáru, kdy na nebi není ani obláček, vytryskne pojednou z načervenalých hor, které vroubí dolinu po levé straně, příval a žene se s hukotem dolů, vlévá se do řeky Araksu a zkalí její vody. Co je to za potok a odkud pramení?

Tato záhada, která po celá staletí naháněla lidem hrůzu a nad níž si lidé tolik lámali hlavu, by zůstala nerozřešena, nebýt toho, že se jednoho podzimního dne vypravila skupina pionýrů z vesnice Ajgedzor na kolchozní farmu, aby pečovala o telátka, nad nimiž měla patronát; na zpáteční cestě se děti dostaly náhodou do Pardálí soutěsky a uvízly v jejím děsivém zajetí.

Vyšly z ní vyhublé, opálené a ošlehané větrem a s potrhanými šaty, ale tělesně zdatné a duševně zocelené. Krutá zima na ně poslala divoké živly, mořila je mrazem, hladem a strádáním a hrozila jim záhubou. Ale děti nezahynuly a nepodlehly. Vyšly z Pardálí soutěsky jako vítězi, zvítězily v tuhém boji, jejž sváděly s přírodou.

Minuly těžké dny, přešly mrazy a metelice.

Do Araratské doliny se vrátilo jaro, vlny Araksu se zakalily a vzduly.

Pod Pardálí soutěskou, v té části údolí, která až dosud ležela ladem, tam, kde bylo vidět jen bodláčí a pelyněk, řítí se oceloví oři, soptící a dýmající. Trhají a rvou lůno pustiny, vyhazují ven kaštanově hnědou hlínu rozpálenou sluncem a kladou ji do dlouhých pruhů, jež se podobají vzdutým vlnám oceánu. Za nimi jedou jiné stroje, které vyrývají v ornici rovnoběžné, hluboké příkopy.

Zkušený vinař Aršak vybírá z koše sazenice divoké révy a podává je ve svazcích školákům, kteří ho obklopují.

„Tak děti, sázejte, ale pečlivě, aby všechny vypučely,“ vybízí své malé pomocníky.

A děti sázejí do příkopů výhonky révy, která byla přinesena z Pardálí soutěsky, sázejí je s radostí a důvěrou.

Harut už není předsedou. Teď spravují kolchoz v Ajgedzoru jiní lidé a tato vinice je vysazována z jejich podnětu. Bude to v Araratské dolině jediná vinice, kterou nebude třeba na zimu přikrývat hlínou, a žádný mráz jí neuškodí. Tak se splňuje sen dávno zesnulého Artema Sarojana; ožívá vinice, již kdysi založil, ale bude to vinice mnohem větší a nádhernější a její majitelé nebudou tak bezmocní vůči přírodě, jak byl Artem Sarojan.

„Sázej, sázej, honem, ať už ochutnáme hrozny!“ pobízel Ašota Gagik, jenž si stíral pot s čela, a v černých očích mu pohrával smích.

„Tady bude první vinobraní, až vychodíme střední školu a dostaneme maturitní vysvědčení,“ odpověděl Ašot, jenž upíral snivý pohled do rákosí rostoucího na březích Araksu.

Od Jerevanu se přihnal automobil, zahnul ze silnice doleva a rozjel se suchým korytem tajemného potoka. Vystoupili z něho muži v nepromokavých pláštích, pohlédli na skupinu dětí, které pracovaly na vysazování vinice, a jeden z nich rozevřel Pionýrské noviny a tázal se:

„Není tu mezi vámi někdo ze zajatců Pardálí soutěsky? Pojďte nám ukázat divokou révu!“

Byli to pracovníci Akademie věd; přijeli si pro výhonky, aby je odvezli do pokusné stanice.

Dívali se na vyprahlou pustinu a kroutili hlavou. „Opravdu, co ty lidi napadlo zakládat vinici na místech, kde není voda? Nač se spoléhají?“

„Na příval, který prýští z jeskyně!“ vysvětlovali jim chlapci.

Přijeli geologové z Jerevanu, zkoumali nitro jeskyně a odhalili tajemství. Roztrhali skály a objevili tajnou podzemní nádrž, v níž byly nashromážděny studené a ponuré podzemní vody…

Před tímto tajemným vodojemem ležel pohyblivý kámen. Když se nádrž naplnila, kámen se pod tlakem vody posunul, hrdlo nádrže se uvolnilo a z jeskyně tryskal příval. Když voda vyšla a tlak se zmenšil, kámen znovu zaujal původní polohu a uzavřel hrdlo nádrže.

Tak prostá byla příčina oněch záhadných přívalů, které se valily i v suchých létech za jasného počasí, kdy ani nezapršelo. Jako drak, který chrlí pěnu z tlamy a zdvihá hřbet, s hukotem a lomozem protékaly Araratskou dolinou a starým lidem v Ajgedzoru naháněly hrůzu…

Už není toho zázračného přívalu, jehož náhlý příchod býval očekáván s úzkostí.

Teď kolchoz ohradil vodní nádrž betonovou zdí.

Od podzimu až do konce jara se v podzemním jezírku shromažďuje voda a kypí tam, ale teprve když mladé sazenice potřebují vláhu, vypraví se lovec Aram po Čertově stezce do Pardálí soutěsky, opře pušku v jeskyni o zeď a zvedne stavidlo. Z jeskyně vytryskne voda, padá z vnitřních skal Pardálí soutěsky jako pěnící se vodopád, valí se do doliny, do žíznících plantáží.

Potom zabočí Aram na horské pláně a znovu tam spatří osamělé zvíře, které se udiveně dívá na valící se vodu. Je to jehňátko Černušky. Jeho matka a otec jsou už dávno na farmě, ale jehňátko stále žije divoce. Nic nepomohlo ani Hasovo pobízení, ani Aramovy úskoky; tvoreček, jenž se narodil ve volné přírodě a vyrostl na svobodě, nedal se pohnout, aby opustil své milované hory a skály.

Dělej si, co chceš! Pas se, nebo se nepas, já na podzim přijdu s puškou v ruce… Ale nesmíš se pak na mě zlobit! říkal si sám pro sebe Aram a myslil přitom na divokého beránka; potom spustil stavidlo a kráčel svou cestou k domovu.

A Haso?

Je opět pastýřovým pomocníkem na Ajgedzorské ovčí farmě. Rozkvetlé stráně voní a Haso sedí na vysokých skálách nad Ajgedzorem a dívá se tam, kde dny plné trýzní a radostí minuly jako sen, a jeho mladou duši svírá smutek.

„Ani vlk v horách nezůstává sám!“ šeptá si Haso kurdské přísloví a cítí, jak strašně se mu stýská po kamarádech, s nimiž strávil ty těžké dny.

Potom vytáhne z brašny učebnici a slabikuje v ní:

„Bez práce nejsou koláče.“

Učí se a usmívá:

„Dnes je pátek… za dva dny přijde Šušik… ta se bude divit, jak budu úkol odříkávat!“

Srdce mu překypuje něhou, a proto vyndá z opasku šalmaj a hraje.

Potom hodí kamenem na potměšilé kozy, sundá svou kurdskou čapku, vroubenou hedvábnou stuhou, a položí ji na kámen, přiloží si ruku k oušku a zpívá sladké kurdské melodie:

„Beriváne, beriváne…

lásku ti dám za lásku tvou,

zelená se suchá hlína,

pučí na ní pestré květy…“

Šušik se dívá na zelené výhonky, které tu stojí seřazeny v příkopech, dívá se na ně s něhou. A když zalétnou z hor dolů trylky známé písně, zacloní si oči: Vidí v dálce chlapce, jenž sedí na skálách jako orel.

Obrátí se ke kamarádovi:

„Ašote, poslouchej, Haso zpívá!“