Otto Janka

Zloděj snů

Bílý smích

Rychlost, s jakou se prospektor změnil, byla tak udivující, že Timothy na chvíli zapomenul, kde je a co se vlastně stalo, a díval se na něj se soustředěným zaujetím, asi jako se lidé dívají v galeriích na obrazy. Pruh světla dopadal na desku stolu a zrníčka prachu v něm kroužila. Prospektor si opíral hlavu o pruh světla a o zaťatou pěst. Ještě ji měl zaťatou, ale i ta pěst už byla jiná. Vypadal, jako kdyby se modlil.

Měl se modlit dřív a nemusel mít rozbitou hlavu.

Košile se stopami uschlého bláta, které se na ni nalepilo, když se ryl někde ve stráni nad Silvertonem, kde hledal stříbro, se najednou podobala kutně. Kdyby kolem byl zlatý rám, byla by namalovaná sépiovou hnědí. Celek byl opravdu přesvědčující a skoro bez vady. Podobný obraz už Timothy viděl, ale nemohl si vzpomenout, kdy ani kde to bylo.

Dýchá?

Uvědomil si nezvyklé ticho, které ho obklopovalo, ale ještě se neotočil, jen přistoupil blíž k prospektorovi, až uslyšel jeho dech. Dýchal zhluboka a pravidelně, jako kdyby spal, ostatně opravdu spal, mohl se však každou chvíli probudit a ten jednoduchý trik, kterým ho Timothy složil, byl sice výborný, ale dal se použít jen jednou. Příště by si dal pozor.

Minulo snad jen několik vteřin od chvíle, kdy stál před Timothym, v očích vztek a tu pěst jako palici měl připravenou. Timothy byl však rychlý, a ještě než proti němu pěst vyletěla, trochu uhnul a potom kočičím pohybem zachytil prospektorovu ruku a pomohl jí tam, kam chtěla, dopředu, jen trochu škubl a prospektor ztratil rovnováhu, něco takového se mu ještě nestalo, proti pěsti se má jít zase jenom pěstí, a ne ho tahat za rukáv, ale ještě než se stačil ohradit, už letěl. Potom mu hlava zaduněla o stěnu, ale v tu chvíli už tu byl úplně jiný prospektor. Velice tichý a zbožný. Jenže ta proměna nebude asi trvalá, usoudil Timothy. Škoda.

Rozhlédl se po místnosti. Za dlouhým barovým pultem stál hostinský a uznale se křenil. To bylo dobré. Nemá tu prospektor někde kamaráda? Ne, zdálo se, že ne. Několik mužů stálo u pultu. Dívali se na Timothyho beze slova.

Jen ten indiánský kluk, který vlastně všechno zavinil, stál kousek za nimi a nic z toho, co se stalo, ho ani trochu nezajímalo, jako socha tam stál, lhostejný ke všemu a ke všem. Nepodíval se předtím na prospektora a zdálo se, že ho neslyší křičet: „Vypadni! Tady nemají Indiáni co dělat!” Nepodíval se ani na Timothyho, který se postavil mezi ně. Zdálo se, že vůbec nebere na vědomí, co se kolem něho děje.

Už v té první chvíli měl Timothy zvláštní pocit, že vešel odjinud. Z nějakého jiného prostoru. Třeba že spadl do Silvertonu z Měsíce. Vždycky se mu zdálo, že Indiáni přicházejí odjinud, ale myslel tím z jiného času, že přicházejí z dávné minulosti této země, ale toto setkání bylo jiné. Ten kluk byl také odjinud, nebyl to však čas, který je rozděloval, ale něco jiného.

Snad to bylo tím, že nebyl oblečený jako Indián. Měl na sobě staré vojenské kalhoty zastrčené do jezdeckých bot, košili jako každý a na koženém řemínku kovbojský klobouk. Dlouhé vlasy mu padaly na límec, ale byl to stejně Indián s nepohnutou tváří a lhostejný až k zbláznění. Kdyby ten prospektor proletěl zdí a přistál až v Riu Grande, on by se na tu díru ve zdi ani nepodíval. Díry ve zdi ho nezajímaly. Zdálo se, že ho nezajímá vůbec nic.

V tu chvíli si Timothy nepřál nic jiného než odejít, tiše, nenápadně se vytratit, ničím už na sebe neupozorňovat, cinknout čtvrťákem o pult, posadit si klobouk na hlavu a jít ke dveřím - připadaly mu dobré snad k tomu, aby nám neutekla ovce, ale jako dveře do hospody byly příliš nízké, mohl by je taky přeskočit, kdyby spěchal, ale pospíchat nechtěl - prostě

chtěl odejít jako člověk, který tady skončil a na kterého venku někdo čeká - krásná holka s modrýma očima - anebo na kterého něco čeká - rozmalovaný obraz na malířském stojanu -, a který proto jen musí už jít. Sbohem, máte to tu hezké, snad se sem ještě nikdy vrátím. Zdvořile pozdravit a jít. Takové prosté přání měl.

Sundal si šátek z krku a namočil ho do vědra, které stálo za dveřmi - připravené asi pro některého z těch utrápených koníků na úvazišti před hospodou - a obrátil se k svatému… Už si vzpomněl na ten obraz. Jmenoval se Svatý Chrysostomus a namaloval ho Sebastiano del Piombo.

Prospektor tam pořád seděl a pořád ještě se zdálo, že si opírá hlavu o sloup světla. Timothy mu položil mokrý šátek na čelo. Probudil se skoro okamžitě a tiše zasténal. Potom otevřel oči, ale jen trošku, a když uviděl Timothyho, zase je zavřel.

„Promiň,” řekl Timothy omluvně.

Připadal si skoro jako na jevišti a ticho v zádech se mu nelíbilo. Nečekal na potlesk, ale taky by po něm mohli něčím hodit.

Ať jsem bit, jen když se peru.

Potom prospektor otevřel oči a zeptal se: „Umíš takových triků víc?”

Timothy neodpověděl, jen se maličko usmál a doufal, že si prospektor ten úsměv správně přeloží, že jen skromnost mu brání, aby odpověděl, že takových triků zná spousty, a že kdyby prospektor udělal cokoliv, vždycky by to skončilo stejně - letěl by. Ale stejně nemělo smysl rozhovor dál protahovat.

Opět se ho zmocnila jednoduchá touha zavřít ta dvířka, tiše a rozhodně je zavřít, navždycky - a zvenčí, to především, zavřít je z druhé strany - a jít k svému hnědákovi, asi je mu venku horko, ale určitě to není nic proti tomu, jak horko je Timothymu uvnitř. Opět ta příležitost minula. Obrátil se na indiánského kluka.

„Můžu tě pozvat na chilli?” zeptal se.

Indián kývl a posadil se beze slova ke stolku, který byl nejblíž u dveří, také Timothy se posadil a hostinský před ně postavil dvě plechové misky - hovězí v chilli, jako vždycky a jako všude, konev kávy, řídké a vlažné, a dva hrnečky. Jedli beze slova, ale jejich lžíce cinkaly do ticha jen chvíli, rozhovor u pultu opět obživl, muži se rozhovořili o nálezech stříbra nad Dantonem, opírali se o pult a jen svatý zůstal sedět tam, kde byl, a hostinský před něho postavil sklenici whisky, aby nebyl tak sám. Zasněný hlas vypravoval o malém Swenovi, jak přišel k velikému štěstí.

„Hledej na tý šedivý skále něco barevnýho, říkal mi vždycky. Zelenou, žlutou nebo modrou stopu hledej. A až ji najdeš, tak v ní hledej něco černýho. A až to najdeš, tak to nezahazuj, protože to je zrovna to, co hledáš. Ryzí stříbro.”

„Swen vždycky hodně mluvil a málo kopal,” ozval se jiný hlas.

„Ale nakonec stejně našel nad Dantonem klubko drátu veliký jako dům.”

„Uber.”

„Jako srub.”

„Ještě uber.”

„Do týhle místnosti by se nevešlo.”

„Uber.”

Rozhovory prospektorů jsou všude stejné. Jsou plné klubek stříbrných drátů, které našel někdo jiný někde jinde. Ale co dělá můj prospektor?

Síla se mu rychle vracela. Už jí měl tolik, že uzvedl i sklenici plnou whisky. Timothy na sobě cítil jeho pohled. Whisky, kterou pil, mu může v hlavě rozsvítit všelijaké nápady. Než se zvedne, než zjistí, že ho nohy už zase udrží, měl by být Timothy někde jinde. Měl by tiše, způsobně, nenápadně odejít. To by bylo nejlepší. A nemá smysl odchod příliš oddalovat.

Dával si záležet na tom, aby nejedl příliš rychle. Indián se, mezitím co si Timothy dával pozor, dopracoval až na dno plechové misky. Byl pořád jako socha.

Pozval jsem si na večeři sochu a svatý Chrysostomus s tím nesouhlasil.

Podobný příběh Timothy znal. Socha přichází na večeři, podlaha jí praská pod nohama a orchestr hraje ve tmě vzrušující melodii. To je přece Mozart. Vzpomněl si na divadlo, tam doma. To už je dávno, kdy v něm byl naposled. Uvědomil si, že některé příběhy jsou lepší na divadle než ve skutečnosti.

Pozval jsem si na večeři sochu.

Rozdělil spravedlivě řídkou kávu do hrnečků a postavil na stůl prázdnou konvici.

„Tady si můžeš vybrat,” řekl. „Buď si můžeš dát chilli s hovězím, anebo nic.”

Mladý Indián přijal sdělení jako každé jiné, ani nemrkl. Způsobně si otřel ústa hřbetem ruky a čekal, co bude dál, vlastně nečekal, prostě tam seděl jako socha odlitá v bronzu.

„Půjdeme?” zeptal se Timothy.

„Ano,” odpověděl.

Moc toho neřekl, ale jedl rychle. Třeba měl hlad. Anebo představivost.

Timothy se zvedl a pomalu šel k barovému pultu. Proč si nepovídají dál o tom úžasném klajmu nad Dantonem? Rozhovor utichl a opět na sobě cítil pohledy mužů. Snažili se ho někam zařadit. Nebyl prospektorem, ani kovbojem, ani vojákem, ani kazatelem. Na obchodníka taky nevypadal. Bylo by nezdvořilé ptát se, co tady vlastně chce, ale bylo by přesto zajímavé to vědět.

„Hledáte nocleh?” zeptal se hostinský. „Ne,” odpověděl Timothy. „Práci?”

„Ne. Hledám místo, že kterého je nejlepší výhled na Silverton.”

Zaznělo to jako drzost, ale byla to pravda. Timothy si uvědomil, že ticha kolem něho je už zase víc, měl dost zkušeností s takovým tichem, nestál o to mít jich ještě víc, a proto řekl: „Jsem malíř. Kreslím pro Canadian Illustrated News obrázky ze zlatokopeckých táborů a chci tady nakreslit pohled do údolí stříbrných klajmů.”

Napětí povolilo.

„Malíř?”

„Ano, malíř.”

To tady ještě nebylo, člověk, který ve stříbrném kraji nehledá stříbro, ale výhled do údolí. „A jaký výhled hledáte?”

„Nevím,” odpověděl Timothy po pravdě. „Ale budu to vědět, až ho najdu.”

„Nejvíc klajmů je na severní stráni,” řekl hostinský.

„Děkuju.”

Tak tam někde si jeho prospektor umazal košili, když hledal stříbrný drát ukrytý hluboko v zemi, dlouhý, pěkný, černý drát. Na jednom konci toho drátu je prospektor s rukama jako dvě palice, se strništěm na bradě, s horečnatýma očima a se zablácenou košilí a na druhém konci je už vykoupaný, s tlustým doutníkem v zubech a s velkou sklenicí whisky v ruce, ale ne takové, jakou pil na začátku stříbrného drátu v Silvertonu, řezanou a chutnající po pepři, ale se sklenicí vznešené whisky z láhve, která má hrdlo obalené zlatým staniolem. Je to whisky, kterou pijou jen boháči a pijou ji v houpacích křeslech. Takový je sen všech prospektorů.

„Budu si to pamatovat,” řekl Timothy a zacinkal mincí o plechový talířek.

Když vyšel do prachu cesty, uviděl Indiána u úvaziště. Jeho černý mustang s vojenským sedlem a s krátkou karabinou, zavěšenou vedle kulaté láhve na vodu, měl za sedlovou taškou stočenou vojenskou přikrývku a malý kotlík, očazený od táborových ohňů. Tiše cinkal, jak mustang přešlapoval v horkém prachu, zatímco Indián pod ním utahoval sedlový řemen. Kam asi jede?

Také Timothy vzal z verandy sedlo a hodil jej přes svého hnědáka. I Timothy měl všechno, co potřeboval k táboření, a pak ještě něco - plechovou krabici. Byla odřená, na některých místech stříbřitě probleskoval plech a jiná byla pokaňkaná barvami, kdysi snad bývala zelená, ale to už bylo dávno. Ať ji pověsil kam chtěl, všude překážela. Timothy s ní zacházel s přehnanou opatrností, jako kdyby byla plná střelného prachu a jako kdyby měl strach, aby mu v rukách nevybouchl. Pověsil ji pod hrušku sedla. Věděl, že je skoro jedno, kde bude překážet. Nehodila se na koně, nepatřila tam, ale zdálo se, že za všechno může kůň, plechová krabice je v pořádku, jenže kůň se nehodí k plechové krabici - tak je to.

Uvědomil si, že ho Indián pozoruje, a zahlédl pobavený záblesk v jeho očích.

Hele, bronzová socha a umí blejskat očima.

Měl by mu zamávat, skočit do sedla a jet dál, ale najednou cítil, že nechce, aby toto setkání už skončilo. Dovedl se loučit bez lítosti, měl v tom dlouhý cvik, skoro pořád se s někým nebo s něčím loučil, ale ten indiánský kluk byl zvláštní - bylo s ním nějaké tajemství.

Měl by mu podat ruku, všichni Indiáni, které kdy potkal, si zakládali na umění podávat ruku, dávali si na tom záležet, byl to obřad, který je bavil.

„Kam jedeš?” zeptal se.

„Ještě nevím,” odpověděl Indián.

„Promiň.”

„Ale já to opravdu nevím,” ozval se opět Indián. „Jedu tam, kam chci.”

„V tom případě máme možná společnou cestu,” odpověděl Timothy a vyskočil do sedla.

Nejvíc klajmů je na severních stráních. Dobrý důvod, proč tam nejezdit. Obrátil hnědáka na jih - do hor. Tam někde byly Red Mountains a jezero, ze kterého vytéká Rio Grande, a ještě dál El Paso. Prašná cesta začala hned za Silvertonem stoupat. Timothy za sebou uslyšel pravidelný tep kopyt. Indián na mustangu jel za ním. Neotočil se a pokračoval pořád dál do hor.

Zastavil koně a seskočil do trávy. Byl to příjemný pocit, cítit ji pod nohama, měkkou a chladivou, slyšet potok a vidět nacucaný břeh. Hluboko dole bylo údolí Silvertonu.

Podobná městečka znal z dob zlaté horečky. Jako stany, postavené za jedinou noc a ve spěchu, tam stály sruby v údolí, náhodně rozhozené, s jedinou cestou uprostřed. Některé sruby ji vzaly na vědomí. Některé se k ní otočily zády. V dálce bylo vidět rovnou prérii vyšisovanou sluncem.

Také Indián seskočil z koně.

Stříbrná horečka - to nic není, to je jenom mírné zvýšena teplota. Asi tak na třicet sedm stupňů. Prospektoři se mohou prokopat k hoře stříbra, ale to není bonanza, to je jenom stříbrná hora.

Indián - vyměnili si s Timothym do té chvíle jen pár vět -se posadil do trávy a začal se smát. Smál se, až zbělel. Ne ve tváři - ta byla ještě měděnější než dřív, ale stejně to byl bílý smích, tak se dovedou smát jen bílí kluci, Timothy se dosud potkával skoro jen s Mohawky, s Irokézy a s Algonkiny, ale věděl už, že jejich podivně nehybné tváře jsou jen maskou, slyšel je mnohokrát, jak se smějí, ale tohle byl jiný smích.

„Co tě tak rozesmálo?” zeptal se.

„Vzpomněl jsem si, jak krásně letěl.”

Timothy si byl do té chvíle skoro jist tím, že se Indián na prospektora snad ani jednou nepodíval. „Kdybyste ho viděl, jak se tvářil…”

„Neměl jsem čas si ho prohlížet.”

„Tak to jste o hodně přišel.” A zase ten smích, bílý a nezadržitelný. „A jak tam potom seděl.”

Timothy na chvíli zapomněl, že s ním je indiánský kluk. „To už jsem měl čas se dívat,” řekl. „Připomenul mi jeden obraz, který jsem kdysi viděl.”

„Obraz?”

„Svatého Chrysostoma.”

„Svatý. Máte pravdu, seděl tam jako svatý.”

Schovával si ten smích dlouho a teď mu dlouho vydrží. Jak asi může být starý? U Indiánů není nikdy jednoduché uhádnout věk. Snad je mu šestnáct let. Snad je mladší.

„Bylo to opravdu krásný, sire.”

„Bylo to krásný, ale neříkej mi sire.”

„Proč, sire?”

„Jmenuji se Timothy. Vlastně se jmenuji Bohuslav, ale to je jméno, které v Americe nikdo nezná.”

„Ano, sire.”

„A jak se jmenuješ ty?”

„Pikavu, sire.”

„Kdo tě naučil říkat pořád - sire?”

„Vojáci v pevnosti.”

„Ty jsi žil v pevnosti?”

„Ano. V Redstoneu.”

„A jak dlouho jsi tam byl?”

„Devět let, sire.”

Od té první chvíle, kdy stál u úvaziště v Silvertonu a pozoroval Timothyho, jak se snaží připevnit plechovou krabici pod sedlovou hrušku, si potom už nikdy Pikavu před Timothym nenasadil na tvář svou indiánskou masku. Ani v tuto chvíli to neudělal. Jen oči mu trochu potemněly.

Jako kdyby se před ním s tou otázkou vynořila nějaká vzpomínka, se kterou si nevěděl rady, znepokojivá vzpomínka, matoucí a vytrvalá. Tajemství, které s sebou nosil, nějak souviselo s pevností.

Timothy se mohl ptát dál. Věděl, že by mu Pikavu odpovídal. Ale z nějakého důvodu, který by byl sám nedovedl pojmenovat, to neudělal.

Ostatně něco si dokázal domyslet. Pikavu musel přijít do vojenské pevnosti jako malý kluk a byl skoro jediný způsob, jak se tam dostat. Asi zůstal živ po útoku na indiánskou osadu. Asi byl sám, malý a bezbranný v rozbitém týpí, a tak ho vojáci vzali s sebou a vyrůstal v pevnosti. Naučil se čistit boty, když už unesl kartáč, a potom se naučil jejich jazyku, ale také se naučil počítat - byl jsem v pevnosti devět let, tak by to žádný Indián neřekl - a naučil se bíle smát, když mu bylo do smíchu. Asi skoro zapomněl, že kdysi žil v indiánském týpí.

Timothy si zaclonil oči rukama tak, že ze Silvertonu viděl jen oválný výsek. Stříbrné údolí mu neuteče, ostatně se otočil spíš z rozpaků, i když nevěděl, kde se v něm vlastně vzaly. „Pojedeme dál, sire?” zeptal se Pikavu. Timothy na otázku hned neodpověděl.

„Nejsem voják,” ozval se po chvíli. „A nemám vojáky moc rád. Takže…”

Díval se dál do údolí. Kdyby mu ve výhledu trochu překážel nějaký hodně křivý strom, bylo by ještě krásnější. Zatím, ničím nezastíněné, se zdálo trochu ploché.

„Vyjedeme ještě dál podle potoka.”

Timothy si vzpomněl na nakousnutou větu. „A jestli mi ještě jednou řekneš sire, tak ti ukážu, jak umíš lítat.”

Na místě, kde u potoka vyrůstal řídký piňonový háj -trochu přikrčený před větry vanoucími z Colorada - se zastavili.

„Tady se utáboříme.”

Z piňonového háje vypadalo údolí jinak, dálky byly najednou dál a bylo jich víc, Silverton s klajmy popolezl blíž k horám a za ním bylo pásmo příkrých svahů a dál oblé vrchy a ještě dál prérie. Připomenula Timothymu průsvitný šátek položený do krajiny. Kdyby se zvedl vítr, třeba by prérii

odfoukl. Večer už se přibližoval a zapadající slunce nakreslilo do údolí první krátké stíny.

Timothy sundal hnědákovi sedlo, ale dál už se o něho nestaral. Má vodu a trávu? Má. Tak co by chtěl víc. Posadil se a plechovou krabici si položil na kolena. Opřel se o piňonový kmen a znovu se zadíval do krajiny.

Ano, teď je to dobré.

Dole v krabici měl zásuvku se skicáky a nařezanými čtvrtkami papíru, desky s hotovými kresbami a skládací podložku. Chvíli zamyšleně listoval v čistých papírech skoro jako hráč, který neví, jakou kartu má vynést. Konečně si vybral silný a drsný papír, který napnul na podložku.

Začal pracovat rychle, snad měl strach, aby mu krajinu, na kterou se díval, někdo neukradl. Věděl, že se mu Pikavu dívá přes rameno a že asi nechápe, jaký to má všechno smysl. Zatím ještě nekreslil, jen měřil, hory, údolí, několik piňonových kmenů a balvan, který se kdysi přikutálel z hor a u potoka se zastavil.

Papír začaly pokrývat kroužky a obdélníky, které neměly s krajinou, do které se díval, nic společného. Skoro se zdálo, jako kdyby nad údolím napínal neviditelný luk, vždycky zamhouřil jedno oko, zamířil - a ponk! - vystřelil neviditelný šíp a potom namaloval na papír šišatý obláček. Měl přitom příjemný pocit, když si uvědomil, že nebude sám, až do kroužků a oválů začne opisovat tvary hor a údolí.

Uslyšel za sebou tichý bílý smích.

„Víš určitě, že maluješ Silverton?” zeptal se Pikavu.

„Proč se ptáš?”

„Zatím to vypadá spíš jako brambory.”

Už neměl příjemný pocit. Brambory… Do největšího kroužku dole rychle načrtl siluetu stromů, několika čarami zachytil nejvýraznější křivky hor a z rozházené skupiny srubů dole v údolí nakreslil do jednoho ze čtverečků - zatím jen jako malou ukázku zdarma - skutečný srub i s proužkem dýmu

nad komínem a pak už stačila jediná trochu roztřepená čára a byla tu i prérie v dálce.

Kdybych mu měl vykládat, proč každý pravdivý obraz krajiny musí na začátku vypadat jako brambory rozkutálené po stole, trvalo by mi to hodinu.

Uslyšel za sebou udivené zahvízdnutí a opět ten bílý smích, zazněl však jinak než před tím, skoro obdivně. Příjemný pocit, že má zas někoho, kdo se mu bude dívat přes rameno, se vrátil.

Měl by stát v pozoru a salutovat, když vidí, jak vzniká obraz, a ne se smát a pískat si.

„Co tomu říkáš teď?”

„Je to Silverton.”

„Ještě není, ale už brzy to bude Silverton.” Timothy se vrátil ke srubům v údolí, v tu chvíli měly nejlepší světlo.

„Ještě nikdy jsem neviděl, jak se maluje obraz.”

„Tak se dívej.”

Ale přirovnání stříbrného údolí k hromadě brambor mu Timothy stejně neodpustil.

„Nejdřív musím vědět, jak veliké jsou sruby v porovnání třeba s horou,” řekl. „Ano, sire.”

„Nejdřív musím vědět, o kolik větší je balvan, na který si můžu skoro sáhnout, protože je tady, protože je blízko, než hora, která je daleko. Teprve potom můžu začít malovat. A neříkej mi - sire!”

Poslouchal potok. Zněl z trávy jako konejšivý hlas.

V Evropě říkají blížícímu se soumraku - modrá hodina.

Do krajiny se vracelo moře. Asi v ní kdysi opravdu bylo. Vracelo se jako domů. Vracelo se po špičkách. Hory, balvan, piňonový háj i sruby v údolí a prérii v dálce, všechno měnilo na ostrovy. Modrá hlaď, ještě řídká, mělká a skoro nepostižitelná, rozdělovala krajinu, už nebyla celistvá, každý strom a každý kámen v ní byl sám.

Určitě to byl však malíř, kdo první pojmenoval tuto hodinu. Je skutečně modrá.

Z krajiny se něco vytrácelo. Také Silverton zmizel. Ještě před chvílí to byla osada - měla společné jméno a společný stříbrný sen - ale v modré hodině zůstal každý srub sám, podobal se malé bárce a plul někam jinam než ty ostatní.

„Říkal jsi, že mě naučíš lítat, sire.”

„Naučím, ale neříkej mi - sire. Už ti to opakuju snad podesáté.”

Timothy omýval štětce v potoce a obraz schnul v teplém vanutí. Byl čas, před večeří, si ještě trochu zalítat. Proč ne.

„Dávej pozor! Naučil mě to jeden veslař. Byl to Francouz a takový skřítek, že jsem měl strach, že až poprvé mávne veslem, bude to taky naposled, že za ním půjde do vody a že už nevyplave, jenže vydržel veslovat celý den a potom celý další den a celé týdny, a ještě si zpíval.”

Najednou ho opět viděl a opět slyšel píseň veslařů, píseň bez konce, jako řeka svatého Vavřince, po které tenkrát pluli a která se také zdála bez konce.

Row, row,

row the boat…

Zazněla mu ve vzpomínkách trochu přerývaně, protože to byla píseň, která pomáhala udržovat rytmus a údery pádel ji doprovázely.

Plujme jen, plujme jen

proti proudům všem…

„Koukej, dělá se to takhle! Dívej se na mou pěst, míří ti na bradu, a proto si na ni dávej pozor, ale nestačí před ní jen uhnout, mám ještě jednu, a když se nestrefím poprvé, povede se mi to příště, a nemůžeš přece uhýbat věčně, jsem větší a silnější než ty, a nemůžeš mě proto ani praštit do zubů, protože to by se mi nelíbilo a vrátil bych ti ránu desetkrát, ale můžeš udělat něco jiného. Dávej pozor! Jen trochu uhni, vidíš?

- asi tak, a chytej tu pěst, měla ti přistát na bradě, chce dopředu, dobrá, tak jí to umožni, trošku zatáhni a uvidíš, co to udělá. Dobře. Ztratím rovnováhu, ale v tu chvíli si musíš pospíšit, protože bych ji mohl zase brzy najít. Tou rukou škubni dolů! Tak! Pořádně! A potom se otoč! A hop!”

Timothy ještě naznačil Pikavovi, jak by asi letěl, kdyby to bylo doopravdy.

„Vidíš? Je to docela jednoduché. Když se ti to ovšem povede.

Chceš si to zkusit?” Pikavu kývl, že ano. „Tak jedem. A neulejvej se!” Timoty vystřelil pěstí dopředu a…

Prokázal jsem mu dobro. Zachránil jsem ho před opilým prospektorem, pozval jsem ho na chilli a naučil jsem ho lítat. Někde jsem četl, že prokázané dobro se bud zapomene, nebo vymstí. Bylo by lepší, kdyby Pikavu zapomenul. O hodně lepší.

Vyletěl pěkným obloukem a padl na záda do trávy. Chvíli nemohl chytit dech. Potom otevřel oči. Bylo to lehčí než se třeba posadit.

„Není ti nic, Time?”

Bylo to poprvé, kdy mu Pikavu řekl - Time.

Tábořili jsme spolu

Druhý den ráno se Timothy probudil s pocitem, že je o moc lepší, když mu za hlavou zvoní potok, než kdyby mu tam tikaly hodiny - to se vůbec nedá srovnávat, tak veliký je to rozdíl. Nikde ovšem není psáno, že by snad musel hned vstávat. Ještě trochu omámený spánkem se díval do vysokého nebe a palcem si přejížděl strniště na bradě.

Měl bych se oholit, napadlo ho.

Ale to počká.

Všechno může počkat. Pojednou si uvědomil. Potok dovede měnit hlas. Odpoledne ráčkoval, ale v noci ho bylo víc,

ráčkoval dál, hlas mu však přeskakoval, jako kdyby mutoval. A ráno spíš zvoní.

V lepších domech se zvoní k snídani, napadlo Timothyho a uvědomil si, že má hlad.

Jsem v nejlepším domě na světě, má místo stropů nebe, ale snídani si budu muset uvařit sám. Nic není dokonalé, to nevadí, vlastně ten hlad se ještě dá vydržet, usoudil a ležel dál a poslouchal potok.

Mít postel s nebesy byl vždycky můj sen. Lepší lidi ovšem dostávají snídani do postele. Do postele s nebesy. Škoda jen…

Ale kde je Pikavu?

Třeba už vaří snídani. Byla to krásná představa. Vousy mu praskaly pod palcem. Připomenuly piňonové větvičky hořící v ohni. Anebo sykot opékané slaniny.

Není ve vzduchu cítit kouř?

Zhluboka nadechl. Vzduch byl plný vůní, ale kouř mezi nimi chyběl.

Kde je Pikavu?

Mohl by to snadno zjistit, kdyby vstal. Anebo kdyby se aspoň posadil. Anebo kdyby otočil hlavu tam, kde si Pikavu večer ustlal mezi dva kameny. Takže by to vlastně nebylo zas tak snadné zjistit. Zavřel oči.

Nemusím vědět všechno. Aspoň ne hned.

Už se mu začínalo něco zdát. Šel po nábřeží velké řeky a vysoko nad městem uviděl hrad. Vorová propust hřměla pod starobylým mostem a rackové.

„To jsou ale pitomé nápady!”

Nábřeží, hrad, rackové, všechno zmizelo v jediné vteřině. Pikavu, nahý a mokrý, jak vylezl zrovna z vody, stál nad Timothym a z vlasů - měl jich hodně a vešlo se mu do nich hodně vody - mu tekl pramínek jako z vodovodu. Tekl na Timothyho.

„Promiň. Myslel jsem, že tě potěší, když.”

„Nech toho!”

Timothy se pomalu zvedl a zdráhavé se vydal k potoku. „Kousek dole je tůň. Tam se můžeš i potopit.”

„Nechci se potápět.”

„Zkus to. Je to příjemné. Budeš hned svěží.”

„Nechci být svěží. A vůbec už ne hned.”

Pikavu rozdělal oheň a větvičky praskaly, jak po nich plameny šplhaly nahoru, a nad nimi zakroužil kudrnatý kouř. Timothy se vydal k tůni, a čím byl blíž, tím mu představa, že by do ní měl vlézt, byla vzdálenější.

Dala by se namalovat voda, aby byla studená?

To je ale nesmyslný nápad.

Pomalu se svlékl a vstoupil do tůně.

Kdyby byla ještě o trošku studenější, tak už se snad na hladině udělal led a byl by pokoj.

Rychle se potopil, až voda vystříkla, chvíli se v ní cákal, ale ne moc dlouho, a potom vyskočil na břeh. Najednou byl opravdu svěží.

„Jaký to bylo?”

„Příšerný,” odpověděl s citem a začal poskakovat po břehu, protože mu natekla do ucha voda.

Nejdřív uslyšeli štěkot psa. Zazníval z veliké dálky, z té stráně nad nimi, jenže ta zas tak daleko nebyla. Uslyšeli štěkot psa, který se snaží štěkat šeptem. A daří se mu to. Dorozuměli se jediným pohledem a potom už sáhli po karabinách, Pikavu si krom toho ještě strčil do kapsy klubko drátu, a začali šplhat do stráně, tiše, aby je neprozradil praskot větve nebo uvolněný kámen, štěkot ustal, ale pamatovali si směr, odkud přicházel, a když vyšli na malou pláň, byla porostlá manzanitami, uviděli mezi křovinami několik obloučků z vyryté hlíny a na jednom stál psoun jako na pozorovatelně. Timothy zvedl karabinu, ale ještě než stačil zamířit, ozval se Pikavu.

„Nestřílej,” řekl.

V tu chvíli je psoun zahlédl a zmizel.

„Proč jsi mě nenechal? Teď vyhlásil dole poplach a bude to trvat hodinu, než se zas odváží vylézt.”

„Vím, ale…”

„Určitě bych ho střelil.”

„Jenže než by přisel na to, že je zastřelený, stačil by nám zmizet. Kdybychom ho potkali někde dál od nor, bylo by to jiné. Ale nevadí, hlavně že jsme je našli.”

Vystoupili na planinu. Už bylo zbytečné si dávat pozor na praskající větvičky, psouni o nich věděli. Spočítali osm východů. Byla to jen malá kolonie.

„Jednou jsme v Texasu vjeli do kraje psounů - snad míli nebo dvě jsme jeli - a kolem dokola pořád jen psouni,” vzpomněl si Timothy.

„Lovili jste je?”

„Ne. Vyhýbali jsme se jim.”

„Proč?”

„Spěchali jsme, a hlavně - báli jsme se o koně. Všude si kůň může zlomit nohu, ale tam, kde jsou psouni, si ji zlomit prostě musí. Proboří se do nory, a je to.”

Pikavu ještě jednou obešel východy a pozorovatelny psounů a vyzkoušel pevnost manzanitových větví kolem nich. Dvě nory byly dál od křoví na volné planině.

„Připravím ti kolíky,” nabídl se Timothy.

Ulomil dvě silné větve a loveckým nožem u každé vykroužil zářez pro drát a dole seřízl špičku a pak kolíky placatým kamenem zatloukl u východů z nor.

„Psoun je zvědavý jak opice,” řekl. „Určitě to dlouho nevydrží a přijde se kouknout, co se tady děje.”

Pikavu zatím upevnil drátěná oka nad norami.

„První, co musí udělat, ještě než se koukne, je zatáhnout za drátěnou smyčku,” prohlásil s jistotou zkušeného lovce. Zkusil smyčku mezi prsty, zda nedrhne. Pohybovala se lehce.

Některé větve, na které Pikavu přivázal oka, ohnul k zemi a zatěžkal kamenem tak, aby stačilo jen brknout a větev vyskočí zpátky k nebi. Pokud možno i s tím psounem, který zatáhne za smyčku. Poslední dvě oka přivázal ke kolíkům na místech, kde stopy ukazovaly, kudy psouni vycházejí.

„Hotovo.”

Sestupovali zpátky k tábořišti. Potok se proměnil v bílý mohérový šál položený do trávy. Viděli hnědáka i mustanga, jak se pasou na malé loučce. Údolí Silvertonu se před nimi ukrylo za zubatou skálu. Svět se zdál daleko.

Vždycky když se Timothy vrátil z prérií do hor, věděl, že musí čekat. Ten pocit znal. Už byl v horách, ale hory ještě nebyly v něm. Všechno bylo jiné. Barvy i dálky i vůně. Také čas se změnil. Snad v horách plynul rychleji než dole na pláních.

Když Pikavu začal kroužit kolem svého mustanga, rozhodl se, že vyhřebelcuje hnědáka, a pak si vzpomněl na natržený rukáv košile, začal hledat v sedlové tašce jehlu a nit a byl trochu zklamaný, když je doopravdy - a zbytečně brzy - našel. Chvíli se marně strefoval nasliněným koncem nitě do ouška jehly a snažil se neposlouchat Pikavovy rady.

„Z hor je i ouškem jehly vidět světa kraj,” řekl.

„Jenže to ouško není na koukání, tím musíš prostrčit nit.”

Potom natržený rukáv košile zašil, nepříliš úhledně, ale pevně. Pikavu mu při tom kibicoval.

„Všechno, co je účelný, je taky krásný,” řekl Timothy důrazně, aby předem vyloučil úvahy o tom, jak může vypadat natržený rukáv, když ho zašije někdo, kdo umí zacházet s jehlou a nití.

Šli na dříví. Potom Timothy začal hledat vidlice k rožni. Musí být rovné, syrové a pevné. Konečně našel větev, která se kdysi rozhodla růst někam a pak si to rozmyslila - něco se jí postavilo do cesty - a začala růst jinam. Dobře udělala, protože si z ní Timothy uřízl rožeň, který měl na konci kličku, se

kterou se dalo dobře otáčet. Nějak zapomněli na oběd. Na sušené hovězí a na fazole se dá snadno zapomenout.

Ještě ohraničili ohniště kameny. V horách se nemuseli bát, že oheň přeskočí do suché trávy a rozletí se krajinou. Tráva kolem potoka byla nacucaná vodou, ale rozžhavené uhlíky ohně, který večer zapálí, by se měly držet pohromadě, a hlavně by pro to měly mít důvod. Měl by viset na tom pěkném rožni s kličkou. Důvod…

„Možná,” řekl Timothy, když loupal kůru z budoucího rožně, protože kůra manzanity je hořká, „že bychom měli mít nejdřív psouna, a pak teprve rožeň.”

„Taky bychom ho mohli udělat na pánvi,” navrhl Pikavu.

„Taky, ale nejdřív musíme mít psouna.”

Jinak spolu moc nemluvili.

Tábořili jsme spolu. To je věta jako zaklínadlo. Znamená, že se známe tak dobře, že spolu můžeme i mlčet.

Potom byl večer, a ani nevěděli, jak se to stalo. Timothy cítil, že hory jsou už v něm a bylo krásně na světě. Celý den nesáhl na tužku, ani nerozmíchal barvy. Teprve večer si na ně vzpomněl.

Ten večer slyšel poprvé o Denním a Nočním slunci. Pikavu seděl v trávě, jako sedávají ve svých kancelářích důstojníci nebo šerifové. Mají stoly asi jen proto, aby si měli kam dát nohy. Pikavu ovšem neměl v horách stůl, ale jen kámen, byl však oblý a příhodný, zkřížil na něm nohy v jezdeckých botách a mhouřil oči do červeného nebe.

„Někdo udělá ze slunce červenou kaňku a někdo zas udělá z červené kaňky slunce,” oznámil mu Timothy pravdu, ke které se zrovna domaloval.

Hory v dálce se pomalu rozhořívaly. Ozval se první kojot. Začal štěkat, ale pak si to rozmyslel a zavyl. To bylo lepší. Zkusil to ještě jednou. Zatím jen tak cvičně.

Zlatý orel zakroužil nad útesy. ,

Někde nahoře se kutálel ze stráně kámen. Snad ho uvolnil medvěd, když šel na divoký angrešt.

A v trávě syčel potok.

„Nevšímej si příliš toho, co říkám,” ozval se opět Timothy. „Důležité je jenom to, co maluji.”

„Slunce.”

„Červenou kaňku.”

A Pikavu najednou začal mluvit trochu z cesty. „Denní slunce se chystá pádlovat zpátky,” řekl. „Rozmluv mu to.”

Pikavu nevěnoval té poznámce pozornost.

„Vrací se do vigvamu Hannanny, který je jiný než všechny ostatní vigvamy, jaké jsi kdy viděl, Time, protože je postavený z kouře hořících řek. Víš, jak vypadá kouř vystupující z vody?”

„Vím.”

„Denní slunce barví kouř duhami a ty přicházejí a odcházejí.”

Vnitřní víko plechové krabice, na které Timothy maloval, mu sloužilo současně jako paleta. Do malých výřezů posadil kelímky s barvami, aby se mu nerozkutálely, i miska s vodou se mu tam vešla a malá houba, měkká a vláčná. Když udělal chybu, houba ještě mohla obraz zachránit. Zatím víc zachraňoval, než maloval.

Denní slunce barví kouř duhami…

Měl na paletě celou duhu, ale nebyla mu moc platná. Pořád ještě svítila před ním na obraze červená kaňka.

„Lidé a ptáci volají každé ráno na Hannannu, aby už otevřela dveře vigvamu a aby pustila Denní slunce ven. Když je vigvam z kouře u vody, potom něco uvidíš. Denní slunce je u vody šťastné.”

„Já taky.”

Timothy měl na paletě několik červených barev. Karmín, cinobr i anglickou červeň. Mračil se na ně s mokrou houbou v ruce.

„Už brzy si Denní slunce sedne do kanoe a bude pádlovat zpátky ke kouřovému vigvamu.”

Indiáni téměř nikdy nevypravují svoje báje bílým, ale Pikavu už skoro zapomněl, že je Indián, protože vypravoval o Denním slunci, asi jako by o něm vypravoval sběratel pohádek, jako kdyby to byl cizí příběh, podivný a vzdálený, ale trochu ještě Indiánem zůstal, protože si ho zapamatoval.

„Mně v tuto chvíli slunce připomíná spíš míč.”

„Je to Denní slunce a odplouvá.”

„Je to míč, který odlétá.”

„Pádluje zpátky.”

„Je to míč a já jsem ho zahodil.”

„Zítra se vrátí,” utěšoval Timothyho Pikavu trochu nepřítomně, jako kdyby po celou tu dobu myslel na něco jiného.

„To už bude jiné slunce a taky mraky nad ním budou už jiné.”

V tu chvíli se slunce dotklo vrcholků hor. Pikavu se zvedl a šel dolů podle potoka. Timothy zapomněl na obraz - už ho asi nikdy nedokončí - i na slunce, které se kutálelo za daleké kopce a poprvé byl ten pohyb vidět.

Pikavu se zastavil nad potokem. Celý večer se díval do slunce, ale něco se změnilo, před tím se klackoval kolem Timothyho, ale najednou potřeboval být sám, stál tam skoro pokorně před zapadajícím sluncem, bez pohnutí a beze slova tam stál, ještě když se Timothy vydal na planinu psounů. Ale když se asi za půl hodiny vrátil, hořel už mezi kameny oheň. Rychle se ochlazovalo. Pikavu zrovna přikládal, slyšel Timothyho přicházet, ale neotočil se.

„Kolik?” zeptal se jen.

To byla příliš namyšlená otázka. Aspoň pro Timothyho, který ten večer prohrál jeden barevný západ slunce.

„Proč se radši nezeptáš, jestli jsem vůbec něco našel,” navrhl.

Není to žádný pořádný Indián, jenom si kdysi hrál v týpí, ale už je to tak dávno, že na to skoro zapomenul. Pořádný Indián na sobě nedá znát, co si myslí, dokonce i do ústí pistole se dívá trochu znuděně, pořádný Indián nevyskakuje a netváří se ukřivděně, když mu něco nevyjde.

„Nevykládej mi, že..

Pikavu se rychle otočil, ale větu nedokončil, podíval se na Timothyho a pěkně bíle se rozesmál.

„Já jsem to věděl,” řekl a opět se mu vrátila ztracená jistota. Timothy položil do trávy dva psouny.

Měsíc na nebi dorůstal. Pikavu si olízl prsty, potom si utřel ruce o trávu a potom - už načisto - o kalhoty. Vzal na vědomí měsíc na nebi.

„Noční slunce,” řekl, „neublíží ani sově. Přichází z Bílé země, přejde Most z hvězd a jde dál po stezce Duchů. Když je Noční slunce kulaté a bílé, je čas slunečního tance.”

Už brzy bude úplněk, napadlo Timothyho.

„Nikdy jsem neviděl sluneční tanec.”

„Já taky ne,” řekl Pikavu bílým hlasem kluka z vojenské pevnosti.

Timothy si vzpomněl na jeho nehybnou, neporušitelnou tvář tam dole v Silvertonu.

Dovede měnit tvář i hlas jako herec, ale není to hra, je to tím, že ještě není úplně bílý, i když prožil většinu života v bílých pevnostech na okraji indiánských prérií, ale že už není ani Indián, i když žil kdysi také v týpí.

„Často jsem slyšel vypravovat o slunečním tanci,” řekl Timothy.

„Já taky.”

„Rád bych ho někdy viděl.”

„Nevím,” ozval se Pikavu po chvíli. „Nevím to určitě, ale myslím, že sluneční tanec může vidět jenom ten, kdo kdysi sám kroužil kolem jeho kůlu a kdo má ještě někde na prsou

jizvu jako památku na svůj sluneční tanec, anebo kdo už příští úplněk, anebo za rok, prostě někdy, to je jedno kdy, ale kdo se také chce jednou přihlásit k slunečnímu tanci.”

„Škoda. Rád bych ho viděl.”

„Můžeme to zkusit.”

„Opravdu?”

„Parumpatové, které znám - setkali jsme se v pevnosti asi před čtyřmi úplňky..

Už zase překročil tu neviditelnou hranici. Před čtyřmi úplňky, řekl.

budou snad v Red Mountains na slavnosti slunečního

tance.”

„Víš to určitě?”

„Nevím. Oni sami to nevědí určitě. Budou tam, když nebudou někde jinde. Chtěli jít do Red Mountains, ale třeba přišli cestou na dobrou stopu zvěře. Anebo přišli na to, že

bude lepší zůstat tam, kde jsou. Nevím. Opravdu nevím. Ale říkali, že potom půjdou k peřeji Válečných bubnů.”

„Kde to je?”

„Někde na sever od Red Mountains. Nevím přesně. Nikdy jsem tam nebyl.”

„A kdybys je našel, myslíš, že by ti dovolili přihlížet slunečnímu tanci?”

„Ano. Mohl bych tam přijít.”

„A já?”

„Nevím.”

Oheň tiše praskal a noc letěla stříbrným krajem. Měsíc vyplavil stříbro z hlubin hor na povrch. Všechno bylo v jeho záři stříbrné. Skály i stromy i tráva. Zdály se pokryté jinovatkou.

„Pojd, Pikavu, půjdeme je hledat,” navrhl Timothy a sám se podivil naléhavosti ve svém hlase.

Pikavu chtěl něco odpovědět, ale pak to spolkl. Podíval se váhavě na Timothyho.

„Dobrá,” řekl po chvíli.

„Kdy vyjedeme?”

„Ráno. Jen sebereme pasti a můžeme jet.”

Peřej Válečných bubnů

Minulo několik dnů. Potkali skupinu Indiánů, ale nebyli to Parumpatové, nevěděli nic o slunečním tanci, anebo o něm nechtěli mluvit. Takomenovi Parumpatové? O těch něco věděli. Snad jsou někde v horách. Anebo loví v prérii. Nic jiného než hory nebo prérie kolem nebylo.

Potkali také zlatokopa. Asi neměl štěstí a určitě neměl náladu se s někým bavit. Indiáni? Indiáni ho nezajímali.

Hory kolem se zdály prázdné.

Jednou odpoledne, když se utábořili uprostřed náhorní roviny, uslyšeli volání ptáka. „Tý - och. Ty - och.”

Ozvalo se blízko. První slabika zazněla vysoko, ale potom se hlas najednou zlomil a klesl. „Tý - och. Ty - och.”

Odněkud z druhé strany se ozvalo stejné volání. „Tý - och. Ty - och.” A třetí.

„To je any,” řekl Pikavu zbytečně tichým a trochu napjatým hlasem. „Any?”

„Pták - černý - jen na slunci se někdy zdá skoro fialový. Určitě jsi ho už mockrát viděl.”

Potom si Pikavu zakryl ústa rukou a do rozevřených prstů třikrát zavolal.

„Tý - och. Ty - och. Ty - och.”

Napodobil hlas ptáka skoro bez chyby, podivný hlas, uvědomil si Timothy. Něco mu připomenul. Ale co? Nemohl si vzpomenout. Vlastně dva hlasy zazněly v tom volání a jeden druhému se ani trochu nepodobal.

Ty - víš, že svět je bezvadný místo k lítání?

Och - jak je ten život těžký.

Začal mladě, ale stačil zlomek vteřiny mezi dvěma slabikami a hlas najednou úžasně zestárl. Není to zvláštní?

Zatímco se Timothymu v hlavě rozsvěcovaly nápady, snad také zvláštní, ale určitě v tu chvíli k ničemu dobré, ani si nevšiml Pikavovy nezvyklé ostražitosti.

„Na to ti any nenalítne,” řekl.

„Uvidíme.”

„Opravdu si myslíš, že je přilákáš?”

„Už jsou tady.”

„Nikde je nevidím.”

„To nevadí, ale oni vidí tebe.”

Pláň byla tichá. Hlasy umlkly. Kdyby ptáci Pikavovi uvěřili, museli by se už ozvat. A kdyby mu nenaletěli, měl by zaznít potlesk jejich křídel. To se ti povedlo! Výborní! Vzdalující se potlesk. Měli by zakroužit nad planinou a zmizet v dálce.

„To nás nenapadlo,” ozval se Pikavu po chvíli, „že když my nenajdeme Parumpaty, že třeba oni najdou nás.”

„Proč to říkáš?”

„Protože nás už našli.”

Konečně Timothy všechno pochopil.

„Co budeme dělat?” zeptal se.

„Nic. Počkáme, co udělají oni.”

Nemuseli čekat dlouho. Mezi piňonovými kmeny se najednou objevil Indián tak blízko, že snad musel slyšet jejich rozmluvu, a tam, na druhém konci planiny za velkým balvanem, stál druhý a skoro současně se vynořovali další, aby doplnili kruh. Kolo kolo mlýnský…

Timothy se zvedl z trávy, ne moc rychle, měli by pochopit, že to byla zdvořilost, která ho přinutila vstát, když k nim na tábořiště přichází návštěva. Jenže nepřicházela - prostě tam stáli kolem dokola.

To je dobře, že už jsou tady, napadlo Timothyho, ale současně si uvědomil, že to třeba ani není dobře. A proč jsou všude? Návštěvy mají přicházet odněkud, aby jim mohl jít naproti. Ticho bylo najednou skoro zlověstné.

Pikavu cosi zavolal jazykem Parumpatů, ale zdálo se, že ho Indiáni neslyší. Konečně se jeden přiblížil, byl snad z celé skupiny nejmladší, s klidnou samozřejmostí sebral ze země Timothyho karabinu a začal si ji prohlížet. Byla to spencerovka, model 60.

Ještě včera střílel z dětského luku po motýlech a najednou má v ruce karabinu. Žádný kluk, ani když je to Indián a snaží se vypadat jako náčelník, vlastně spíš jako socha náčelníka, žádný kluk nedokáže držet v ruce karabinu a nevystřelit si z ní, uvědomil si Timothy.

„Řekni mu, ať ji nechá ležet, že to je moje karabina, a taky mu řekni, že má lehkou spoušť a že není na hraní.”

Pikavu opět promluvil a parumpatská nebyla jen slova, kterým Timothy nerozuměl, ale i jeho tvář a hlas. Na Indiána

ta slova však přesto nijak nezapůsobila. Žádný Timothy tam nebyl, ani Pikavu, a tak nemohl nic slyšet, jen karabina byla skutečná, ležela v trávě docela sama a teď ji měl v rukách, pěknou karabinu se zásobníkem v pažbě, ve kterém bylo osm nábojů. Devátý byl v komoře hlavně.

A pak už se stalo, na co Timothy po celou dobu čekal. Indián sevřel karabinu a skoro bez míření vystřelil a snad jen stopu před Timothym vyskočil ze země obláček prachu.

Tu radost ti neudělám!

Nevykřikl, ani nevyskočil, ale spotřeboval všechnu sílu a vůli, které v něm v tu chvíli byly, aby zůstal stát bez pohnutí. „Řekni mu, ať si jde hrát někam jinam.” Ále moc dobře věděl, že to není hra - a ještě něco věděl, že ten indiánský kluk se vyznal v karabinách a že určitě uměl střílet stejně dobře, jako uměl napodobovat hlasy ptáků anebo jezdit na neosedlaném

mustangovi, a že chtěl jen vidět, jak moc se ho Timothy bojí -ale to si počká.

Pikavu opět něco říkal a dvě jména zazněla v jeho slovech jako dva výstřely. Takomen, jméno jednoho z náčelníků Parumpatů, a potom - Bílý orel, jméno, které Timothy už také někde slyšel, ale nebyl čas vzpomínat si kde, a snad to byla ta dvě jména, která způsobila, že mladý Indián vzal Pikava konečně na vědomí.

Prohlédl si ho pomalu studenýma očima - jeho vybledlé vojenské kalhoty a kovbojský klobouk, ale především jeho rovné černé vlasy, které Pikavu nosil tak dlouhé, že mu padaly na límec košile, a snad bezděky se dotkl svých vlasů. Byly stejně černé a rovné, ale byly podle indiánského zvyku svázány do copu a tím pohybem řekl víc, než by dokázal říci slovy, už se dál neobtěžoval projevy, jenom mu na čele vyskočily dvě vrásky jako dva vykřičníky. Karabinu však držel za hlaveň, jednou si střelil a nezdálo se, že by chtěl hned pokračovat, ta jména ho zastavila.

Mezitím se kruh kolem Timothyho a Pikava sevřel. Trpělivě a bez zvláštního zaujetí stáli Parumpatové, skoro jako stojí lidé na nádražích, když čekají na vlak.

Kdybych je namaloval, mohl by se obraz jmenovat: Vlak má zpoždění.

Pikavu opět mluvil, ale už ne tím lhostejným hlasem, skoro bíle zazněla slova, kterým Timothy nerozuměl, jen ta dvě jména, Takomen a Bílý orel, mezi nimi opět byla a působila jako zaklínadlo. Mladý Indián položil karabinu zpátky do trávy a vrátil se do kruhu Parumpatů a docela tiše a způsobně tam stál, skoro jako kdyby také on čekal na vlak. Timothy si začal dělat starosti, aby na něm nebylo vidět, jak moc se mu ulevilo. Potom jeden z Parumpatů něco řekl a Pikavu mu odpověděl.

„Co říká?” zeptal se Timothy.

„Půjdou s námi k peřeji Válečných bubnů,” odpověděl Pikavu.

„Jsme tedy u cíle?”

„Ano.”

„Děkuju mockrát.”

Pikavu se podíval na Timothyho a pěkně bíle se rozesmál. Potom odpověděl tím nejobyčejnějším hlasem. „Není zač.”

Nejdřív uslyšeli štěkot psů. A potom se proti nim vyřítila celá smečka.

„Nevypadají na to, že by nám chtěli dát pac,” ozval se Timothy trochu starostlivě.

Kruh Parumpatů je doprovázel a zacláněl mu ve výhledu -nejen na hory, ale i na to, co s nimi bude dál. Přicházejí jako přátelé Parumpatů, anebo jako jejich zajatci? Kruh připouštěl obě vysvětlení. Ale v tu chvíli se s ním rychle smířil, byl mezi nimi a smečkou psů, z nichž každý měl jedinou ctižádost. Zakousnout se a pak už nepustit.

Stačil však jediný výkřik a jejich kámen hozený proti smečce a zastavili se, ale kroužili dál kolem, a ani na chvíli nepřestávali vyštěkávat do světa svoje pohrdání cizinci.

„Už jsme asi blízko tábora,” řekl Pikavu.

„Neslyším peřeje.”

„Kdyby psi přestali štěkat, třeba bychom je už slyšeli.”

„Kdyby–”

Ale nějaké hučení se v dálce opravdu ozvalo. „Myslel jsem, že vejdeme plaše a nevtíravé, ale takhle nás zas nikdo nepřehlídne.

„Co říkáš?”

Byla to příliš dlouhá věta a zanikla ve štěkotu smečky. „Že nás nikdo nepřehlídne.”

Když se před nimi zablýskala řeka, Timothy se zastavil a zapomněl na všechno. Také ostatní se zastavili. Někde daleko uslyšel hlasy. Jeden z Parumpatů snad mluvil a také Pikavu něco říkal, ale nevěnoval jim pozornost. V tu chvíli byl už zase malíř a na ničem na světě mu nezáleželo tolik jako na obraze, který bude zítra malovat, na obraze, který nikdy nepřestal hledat - jako zlatokop nikdy nepřestane hledat bonanzu - a který v tu chvíli našel. Věděl, že až ho namaluje, začne hledat jiný obraz, ale byl pro, aby to tak bylo pořád. Zmocnil se ho pocit štěstí.

Ani si neuvědomil netrpělivý pohyb ruky, kterým zaháněl hlasy kolem sebe. Snad mu říkaly, aby jel dál a že už jsou skoro u cíle.

To je možné.

Vlastně skoro určitě mu říkaly, aby jel dál.

Neslyšel je však, jen z dálky se dotkly jeho vědomí a stačil malý pohyb ruky, aby je odstrčil od sebe a mohl být dál se svým obrazem sám.

Byla na něm řeka. Přitékala z hor v peřejích. Zdála se skoro bílá. Za ní se zvedaly sopky. Jen děti by je dokázaly namalovat takové, jaké doopravdy byly. A pak snad ještě Jeroným Bosch. Stály v kruhu, oblé a pěkné, a z natržených vrcholů stoupal k nebi kouř. Věděl, že to nejsou sopky, ale týpí Parumpatů, postavená na břehu peřeje Válečných bubnů, ale na tom nezáleželo, hlavně že vypadaly jako sopky.

Ostatně - a ta myšlenka ho skoro vrátila zpátky k Parumpatům a k té smečce netrpělivých psů kolem - třeba má pravdu obraz.

Třeba jsem našel kraj plný vybuchujících sopek.

Později si na ten první pocit vzpomněl.

„Time, opravdu bychom měli jet,” uslyšel Pikavu.

„Co říkáš?”

„Že bychom měli jet.”

„A kdo nám v tom brání?”

„Ty.”

„Dobře. Tak jedeme dál. Ale ještě se sem vrátím.”

Ale to tu byli zpátky všichni ti Parumpatové i štěkot smečky a Timothy už se viděl, jak maluje ty podivně hodné sopky, v jedné ruce štěteček a v druhé klacek na odhánění psů, a uvědomil si, že to nebude tak jednoduché, jak si představoval.

Když vešli do tábora, poznal Timothy, že pohled z dálky byl sice krásný, ale ne docela pravdivý. Týpí byla postavena do podkovy a před nimi uzavíral kruh jen jeden osamělý stan. Nikdo mu nemusel říkat, že Parumpata, který z něho vyšel, se jmenuje Takomen. Věděl to. A ještě něco věděl. Až namaluje pohled na tábor, rád by nakreslil také jeho tvář. Připadala mu královská.

Vzpomněl si, jak maloval krále kdysi Goya. Král je jen ta koruna, kterou nosí na hlavě. Vzpomněl si na všechny velitele bílých pevností, které kdy na Západě potkal.

Stůjte v pozoru, když se mnou mluvíte!

V první chvíli si zapamatoval jen utajenou sílu, která v Takomenovi byla, a vzpomněl si, jak se kdysi na akademii učili malovat krásné atlety podle sádrových kopií antických soch a jak ho to tenkrát nebavilo.

Jeden z Parumpatů cosi říkal pomalým, nevzrušeným hlasem a Takomen se po celou tu dobu díval na Pikava, který už seskočil z koně a čekal, co bude dál. Potom promluvil Takomen a Pikavu něco odpověděl, skoro ospale vyslovoval slova, kterým Timothy nerozuměl, ale věděl už, že taková jsou tady pravidla hry, že Pikavu opět překročil neviditelnou hranici a byl v tu chvíli Parumpata.

Takomen obrátil pohled na Timothyho.

Asi hovoří o mě.

Rozhovor pokračoval váhavě a s dlouhými odmlkami.

El Greco uměl rozsvěcovat oči lidí na svých obrazech jediným bílým mávnutím štětečku.

Ticho se prodlužovalo. Takomen se stále ještě díval na Timothyho.

Snad ještě nikdy jsem neviděl tak zářící oči.

Když o chvíli později vešli za Takomenem do jeho stanu, vstoupil s nimi jen jeden z Parumpatů, kteří je…

Co vlastně? Zajali, anebo doprovázeli?

To zatím pořád ještě nebylo jasné, ale vešel s nimi. Posadili se kolem malého ohýnku, který hořel uprostřed týpí. Rozhovor mezi Takomenem a Pikavem loudavě pokračoval. Potom Takomen sáhl po dlouhé kamenné dýmce. Nabral do prstů na prach rozemleté sušené rostliny smíchané s vonící kůrou červené vrby.

Uchopil hořící větvičku na kraji ohniště a dýmku zapálil.

Vypustil z úst první obláček kouře a zvedl dýmku tam, kde se za koženou stěnou týpí v tu chvíli už slunce pomalu přibližovalo k horám.

Slunce je dobrý Manitú.

Potom sklonil dýmku k zemi.

Také země je dobrý Manitú.

Teprve pak začal kouřit sám. Třikrát vydechl kouř, oheň se ho zmocnil a vynesl ho vzhůru. Podal dýmku Pikavovi, který seděl po jeho levici. Také on třikrát vydechl kouř, než podal dýmku Timothymu. Moc neřekl, chtěl však něco říci, ale pak si to rozmyslel, a Timothy, který nerozuměl jedinému slovu, jež dosud bylo vysloveno, měl dobrý pocit, když si uvědomil, že rozumí aspoň tomu mlčení.

Neboj se, Pikavu, já to nezkazím.

Třikrát vydechl kouř a pak vrátil dýmku zpátky, aby putovala okruhem k Parumpatovi, který s nimi jako jediný vešel, mohl mu ji prostě podat, ale neudělal to, protože mezi nimi byl vchod do týpí a Timothy věděl, že jej dýmka nesmí zkřížit. Zahlédl uznalý záblesk v Pikavových očích a usmál se.

Pozoroval Takomena už zase pohledem malíře. Mezi Indiány je náčelníkem ten, koho ostatní za náčelníka uznávají. A jen tak dlouho, dokud ten zázrak trvá. Je to zvláštní. Jsou tu. V řadě týpí postavených do podkovy. Takomenův stan je sám. Mohou odejít a Takomen je nebude zdržovat. Ale oni zůstávají.

Chtěl bych ho namalovat tak, aby každý, kdo se na obraz podívá, vedel, proč zůstávají.

Když vyšli z týpí, slunce je oslepilo. Koně stáli na volném prostranství, uzdy přehozeny přes hrušky seděl, a čekali na ně. Ale pak už nikdo. Několik Parumpatů zahlédli mezi stany a několik žen nad otevřeným ohništěm.

„Poslední týpí,” řekl Pikavu a ukázal na stan na konci podkovy.

„Co je s ním?”

„Nic. Jen že je naše tak dlouho, dokud budeme tábořit u peřeje Válečných bubnů.”

Odsedlali koně a pustili je do výběhu k řece. Týpí bylo prázdné. „Ale jak se to dozvěděli psi?” zeptal se Timothy.

Co?”

„Přece všechno. Vykouřili jsme s Takomenem dýmku míru a můžeme tady zůstat. Už nejsme nepřátelé. Ale jak se to dozvěděli psi?”

„Nevím, o čem mluvíš.”

„Tak se na ně, prosím tě, podívej!”

Potulovali se po táboře a dva se rvali, bud o něco, anebo jen tak pro zábavu, ale nevšímali si Timothyho ani Pikava. Věděli o nich, nemohli je přehlédnout, do poslední chvíle je doprovázeli zuřivým štěkotem a najednou na ně zapomněli.

Pikavu se posadil do trávy a přemohl ho jeden z jeho záchvatů bílého smíchu.

Večer seděl Timothy u břehu řeky a uslyšel Pikava zpívat píseň zapadajícímu slunci. Neskrýval se, ale Pikavu ho nemohl vidět. S trochu provinilým pocitem zůstal sedět, opíral se o kámen, díval se do vln a poslouchal.

Vzpomněl si, jak jednou doma, daleko za městem, maloval lednovou krajinu a jaký byl tenkrát mráz a jak v něm všechno zkamenělo. Tenkrát ho napadlo cosi nesmyslného.

Letos jaro nebude. Ta zem a stromy už nikdy neobživnou. To nic neznamená, že až dosud jaro vždycky přišlo. Letos jaro nebude.

Ta bezvýznamná vzpomínka mu zůstala na dně paměti a nevěděl, proč vyplavala právě v tuto chvíli.

Také slunce vyjde vždycky znova. Mají Parumpatové strach, aby si to jednoho dne nerozmyslilo?

Pikavu dál zpíval a jeho slova se ztrácela v hukotu peřeje a opět se vynořovala.

Tvůj stan je hořící řeka, tvůj stan je daleko, tvůj stan na tebe čeká, za Půlnoční horou…

Pak zazněla slova v jazyce Parumpatů, drsně a krásně nakřáplou melodií. Pikavu překročil hranici dvou světů a snad o tom ani nevěděl. Proč to udělal? Nemusel o tom přemýšlet.

Věděl, že jeho píseň v tuto chvíli musí být parumpatská. Ale opět se vrátil k bílým slovům.

Tvůj stan je postavený z kouře,

tvůj stan nikdo z lidí nikdy neuvidí,

tvůj stan na konci prérie, za Půlnoční horou…

Vrať se, slunce!

Byla už skoro noc, když se Timothy vracel ke svému týpí. Zastavil ho výkřik. A potom mručivý hlas, temný a výhrůžný, vydaný jediným dechem, ale přesto s malou pomlčkou uprostřed, která výkřik rozdělovala, snad jen proto, aby byl ještě temnější a vyhrůžnějSí.

„Au-óóó!”

To je přece horská puma. Kde se tady vzala? Pomalu se otočil. Táborový oheň uprostřed kruhu kožených týpí už dohoříval. Uviděl posledního Parumpatu, jak napíná proti hvězdám prázdný luk.

„Au-óóó!”

A uviděl jeho stín nakreslený na stěnu týpí. Zdál se obrovský.

Až dosud se díval na Indiány - z venku. V tu chvíli byl doopravdy uvnitř, v jejich světě, a byl to asi takový rozdíl jako dívat se na horskou pumu v zoologické zahradě přes mříže, anebo vlézt za ní do klece. Mříž trochu překáží v rozhledu, ale má svoje výhody.

Kulatý čas

Obraz tábora Parumpatu byl skoro hotov, ale Timothy s dokončením přesto nespěchal. Kobaltová modř mu už docházela, ale pokud šlo o čas - toho měl spoustu. Vyhovovalo mu, že může malovat Parumpaty nejdřív z dálky.

Nic by se nestalo, kdyby postavil svůj malířský stojan uprostřed tábora…

Ale nikde není psáno, že to musím udělat už dneska.

Ukládal si do paměti tváře, které bude malovat - lovce nad uhasínajícím ohněm, který vykřikoval do tmy výzvu horské pumě, malého kluka s lukem, který byl příliš velký a jehož tětivu se marně snažil napnout, ženu nad cadrvym ohněm.

Nezapomínal ani na Takomena. Ještě nikdy žádného krále nepotkal - asi chodili po jiných cestách - a to bylo dobře. Aspoň pro Timothyho.

Kdyby Takomen potřeboval vylézt na strom, tak by na něj prostě vylezl. Nepotřeboval by dvořana se zlatým žebříkem a jiného, který by ho přidržoval, aby nespadl, lezl by sám jako opice a i na tom stromě by byl král.

Řeknu mu, že bych rád nakreslil jeho tvář. Už zítra mu to řeknu. Snad už zítra.

Timothy ještě moc nevěděl o světě, ve kterém se ocitl. Žádný z Parumpatů ho nevyhledával a žádný se mu nevyhýbal. Přijali ho mezi sebe - skoro roztržitě.

Možná že jen proto nespěchal s obrazem tábora, na kterém se týpí podobala sopkám, protože věděl, že stále ještě byl daleko od Parumpatů, i když seděl u ohně uprostřed tábora, i když usínal pod koženým týpí, pořád byl ještě daleko. Ale jednou do tábora vstoupí doopravdy. Nespěchal. Věděl, že se to stane.

Měl rád obrázky namalované na stěnách týpí. Indiáni na nich mávali kopími a tomahavky, střelci napínali luky, koně tancovali na zadních a slunce na nich zapadalo - taky obrazy ptáků zdobily stěny týpí, jednoduché, skoro dětské kresby, některé vyšisované sluncem, až se skoro ztrácely, a jiné zpola překryté koženými záplatami, ale stejně byl rád, že Parumpatové kreslí na stany svoje příběhy. Snad mu budou rozumět, až za nimi doopravdy přijde, protože ani on nedělá nic jiného, taky pořád maluje příběhy svého života.

Jen jedné kresbě nerozuměl. Kruh a v něm lidé. Jako rozinky na koláči. Anebo jako veliký knoflík vypadala ta kresba. Tam, kde jsou u knofllíku dírky, byly na kresbě postavy Parumpatů a uprostřed veliká černá tečka.

„Co to je?” zeptal se Pikava.

Uslyšel jednu z jeho záhadných odpovědí. Ani trochu jí nerozuměl. Věděl jen, že je pravdivá. „To je čas,” řekl Pikavu.

Čas se nedá namalovat, a kdybych se o to přesto pokusil, pak by to byla spíš čára, závodní dráha, anebo cesta. Na začátku je malý Parumpata, ještě nedosáhne na luk, potom trochu větší Parumpata, už vyleze na koni, ale ještě z něho občas spadne, potom uloví medvěda a zkrotí mustanga, potom se setká s krásnou dívkou a zpívá jí, až ho srdce bolí, potom se ta krásná dívka nastěhuje do jeho týpí, potom letí po prérii jako čert a všechno se před ním třese a potom jednou spadne z koně a už se nikdy nezvedne. Věčná loviště? Tudy, prosím. Je to hned za obzorem, tam, co slunce zapadá.

Čas našich životů nemůže být kruh, protože ten nikde nezačíná a nikde nekončí, náš čas je čára, tady je začátek a tam konec, a co je mezi tím, je čas našeho života, Pikavu.

Už se dál neptal a nic z toho neřekl, ale když dokončoval obraz vzdáleného tábora Parumpatů, vzpomněl si i na kresbu ze stěny týpí - stálo blízko výběhu a byl na něm kulatý čas Parumpatů.

Uviděl mladého Indiána stát před Takomenovým týpí a poznal ho na první pohled.

Ještě jsme si nebyli představeni a už mi střílel pod nohy mou vlastní karabinou.

V tu chvíli se však zdál úžasně pokorný. A vážný. Skoro nahý tam stál, jen s koženou zástěrkou kolem boků a s mokasíny na nohách. Vyšel Takomen a Timothy je viděl odcházet společně do hor. Byla už skoro noc, když se Takomen vrátil. Sám.

„Pamatuješ se na toho kluka, který si hrál s mou karabinou?” zeptal se Pikava, když už skoro usínali.

„Ovšem.”

„Viděl jsem ho dneska jít s Takomenem do hor.”

„Já taky.”

„Neměl zbraň, ani pokrývku, ani koně.”

„Nebude je potřebovat.”

„Ty víš, kam šel?”

„Ne. Někam do hor. Na místo, které pro něho vybral Takomen a které zná jenom on. Tam zůstane.”

„Jak dlouho?”

„Určitě aspoň dva dny, ale možná také že tři dny.”

„Nevzal si s sebou nic k jídlu, a říkal jsem ti přece, že nemá ani zbraň, aby mohl lovit.”

„Nebude lovit.”

„Co bude jíst?”

„Nic.”

„A co bude dělat?”

„Taky nic. Bude čekat.”

„Na koho?”

„Spíš na co… na sen, který se mu bude zdát.”

„Může se mu přece zdát deset snů a na všechny, než se probudí, zapomene.”

„Na tenhle ne.”

Pikavu váhal. Ne proto, že by nechtěl pokračovat, ale asi cítil, že je těžké říci něco víc o snu, který přijde za mladým Parumpatem do hor.

„Bude se snažit neusnout,” pokračoval po chvíli. „Bude stát na kameni a bude zpívat, aby neusnul. Ale potom, za dva nebo za tři dny, stejně usne a na sen, který se mu pak bude zdát, nikdy nezapomene.”

Timothy měl ještě chuť se zeptat proč, ale pak si to rozmyslil. „Dobrou noc,” řekl. „Dobrou noc.”

Pikavu si obstaral luk. Naučil se také vyrábět šípy, které lámal a ztrácel s podivuhodnou rychlostí. Vracel se pak do tábora celý vzteklý - opravdu celý, od hlavy k nohám, mračil se, a když uviděl na cestě kámen, s rozběhem ho nakopl.

Rychle se však lepšil. Dost dlouho ale jen pokud šlo o výrobu šípů.

Byl se svým lukem sám. Nemohl střílet s malými kluky, protože na to byl už moc velký, a nemohl jít ani mezi Parumpaty, protože střílel hůř než malí kluci.

„Zdá se to tak jednoduché,” vykládal Timothymu. „Napnout tětivu, podívat se jedním okem, jestli za špičkou šípu je cíl, a když tam je, zamířit na jeho horní okraj, anebo ještě o kousek výš a - ponk! To je všechno. Šíp by měl být tam, kam jsem ho poslal. Jenže.”

„Jenže?”

„Není tam. Většinou. Vlastně skoro nikdy tam není.”

„Nic si z toho nedělej. Za všechno může šíp. Asi je špatně vyvážený.”

„Asi.”

„Anebo máš luk, který zanáší.”

„To je možné.”

„Anebo za to může tětiva. Třeba je vytahaná.”

„Třeba.”

„Anebo moc tvrdá.”

„Nechceš si to taky zkusit?”

„Nechci.”

„Nic to není. Prostě natáhneš..

„Dej pozor, ať mi nerozleješ barvy!”

Potom, když se naučil hledat šípy, které se cíli úplně vyhnuly a skončily někde v modravých dálkách, udělal Pikavu první závažný objev.

Co to do něj vjelo? uvažoval Timothy.

Ale to už objevil první důležitou pravdu. Rovně lítají jenom rovné šípy. Vyřadil všechny, které se mu nezdály dokonalé. A ještě něco! Opeření sice vedlo šíp, ale když bylo příliš velké, snadno ho vítr zanášel. Zastřihl brčka, jen na konci nechal malé chocholy chmýří, příliš měkké, než aby mohly svádět šíp z dráhy, ale dost dlouhé, aby vlály ve větru, až mu šíp zas někam zapadne. Pomohou mu ho najít. Ještě prohloubil zářezy na šípech, aby seděly na tětivě spolehlivěji. A potom ho šípy konečně začaly poslouchat. Když se vracel do tábora, sundal si z levého předloktí kožený chránič a strčil ho do kapsy a luk nesl, jako kdyby ho zrovna našel a zvedl jen ze šetrnosti. Toulec se šípy, když moc nemával levou rukou - a na to si dával pozor -, byl úplně neviditelný.

Jednou, když Timothy kreslil na břehu řeky, ještě pořád nebyl v táboře, ale už mu zbývalo jen pár kroků, zeptal se ho Pikavu: „Vidíš támhle tu větev?”

Kožený chranic počmáraný od tětivy a Sípu se mu na leve ruce matně leskl, toulec měl přehozený tak, že stačil jen krátký pohyb, a už měl v pravé ruce šíp. Luk nesl za rukojeť.

Timothy pochopil, co to znamená, když Pikavu se už s lukem neskrývá, ale má ho v rukách před očima všech a jako každý Parumpata, jako kdyby to bylo samozřejmé.

„Tu křivou?” zeptal se.

Jedna z piňonových větví v nedalekém háji byla ohnutá dolu, jako kdyby na ni někdo pověsil neviditelný kámen. „Tu.”

Pikavu se bez zbytečného spěchu rozhodoval mezi třemi šípy.

„Vždycky jsem věřil tomu, že člověk má mít v životě nějaký velký cíl,” zrazoval ho Timothy. „Vyber si radši horu, anebo aspoň největší strom v lese. Ale ohnutou větev? Větev, která se schovává za jiné větve?”

Pikavu nedokázal potlačit úsměv. Neodpověděl. Napnul tětivu. Chvíli mířil, ale pak se mu ruce rozklepaly a sklonil luk, ale jen na okamžik, opět ho zvedl, zamířil - ponk! Šíp bezpečně našel křivou větev, na kterou Pikavu před tím ukázal.

„Co tomu říkáš?” zeptal se a hezky a bíle se rozesmál.

„Létající medvěd se vrátil,” ozval se Pikavu trochu roztržitě, příliš soustředěný na opravu šípu, který měl v jeho toulci číslo jedna. S vykřičníkem. Byl to starodávný šíp a měl kamennou špičku. Trochu se viklala a Pikavu ji opatrně utahoval měkkou šlachou. Už se stmívalo. Špatně viděl.

Nezáleželo na tom. Stejně dělal zbytečnou práci. Byl na ten šíp příliš opatrný a nebylo pravděpodobné, že by ho kdy vystřelil. Už se s lukem v ruce cítil skoro jako Parumpata, ale stejně… Šíp s kamennou špičkou byl trochu náladový a nikdo - dokonce ani Pikavu - nevěděl, co by asi ve vzduchu udělal. Takže si moc nezalítal. Pikavovi úplně stačilo vědomí, že ho má.

„Létající medvěd?”

„Ano,” odpověděl stejně roztržitě.

„Nikdy jsem takové jméno mezi Parumpaty neslyšel.”

„Slyšíš ho teď.”

„Kdo to je? Znám ho?”

„Ten kluk, který před třemi dny odešel s Takomenem do hor.”

„Ale ten se přece nejmenoval Létající medvěd.”

„Na tom nezáleží, jak se jmenoval, když odcházel, důležité je až jméno, se kterým se vrátil.”

„Šel do hor hledat jméno?”

„To taky. Snad. Nevím to přesně…”

Pikavu samým soustředěním vyplazoval na šíp špičku jazyku. Kamenný hrot už držel pevně, ale stejně s ním ještě nebyl spokojen. Byla už skoro tma. Opatrně položil šíp do trávy.

„Nešel hledat do hor jméno, ale jméno našlo jeho,” řekl.

„Zdál se mu sen o medvědovi, který lítal?”

„Nebyl to obyčejný sen.”

Druhý den ráno, když šli podle řeky, uslyšeli zpěv. Byl to Létající medvěd. Poznali ho po hlase. „O čem zpívá?” zeptal se Timothy.

Odněkud z dálky zazněl křik ptáka. Řeka hučela. Pikavu zamyšleně otáčel mezi prsty svým šípem číslo jedna, skoro jako kdyby na jeho starém dřevě četl slova stejně staré písně.

Můj bratr je hnědý medvěd.

Viděl jsem ho.

Vyletěl nad hory.

Vzal slunce.

A nesl ho nad prérií.

Dál.

Pořád dál. A dál.

Ve výběhu zadupal mustang. Temně zelený list manzanity, který předčasně zestárl, pustil se větve a všechno vzdal, zakroužil nad řekou, ale v poslední chvíli si to rozmyslel, vyletěl do vzduchu jako vystřelený prakem a zmizel Timothymu z očí. Neviditelný hlas zpíval dál.

Můj bratr je hnědý medvěd.

Viděl jsem ho.

Vyletěl nad řeku.

Potkal orla.

Letěli nad prérií.

Dál.

Pořád dál. A dál.

Timothy si vzpomněl, jak kdysi pozoroval pruhované veverky skákat po skále. Zdálo se mu, že plachtí vzduchem jako papírové vlaštovky, docela pomalu, že přeletěly z kamene na kámen a přistávaly měkce a bezpečně.

Kdyby medvěd mohl lítat, je to nesmysl, ale kdyby…

Můj bratr je hnědý medvěd.

Viděl jsem ho.

Vylétli nad tábor.

A za ním z týpí kouř.

Letěli nad horami.

Dál.

Pořád dál.

A dál.

Létající medvěd odešel ze svého týpí jako kluk a vrátil se za tří dny jako muž. Dočkal se svého snu a teď ho měl. Jen ještě nevěděl, co s ním. Byl to úplně nový sen. A také jeho čest bojovníka byla úplně nová. Byl na ni úžasně háklivý. Jenže to všechno Timothy v tu chvíli nevěděl.

Už by mi nestřílel pod nohy. Kdyby dneska stiskl spoušť, mířil by asi výš.

Ale Timothy ten nápad hned pustil z hlavy.

Létající medvěd byl pořád v zajetí svého snu. Stál před stanem a kreslil na jeho čelní stěnu z bizoní kůže medvěda. Vadil mu kruh diváků, který měl v zádech, ale tvářil se, že o

nich neví. Moc se mu to nedařilo. Jeho kresbě to také neprospělo.

Mohl to být i medvěd. Ale nemusel. A že by letěl - jako z týpí kouř? Úplně vyloučeno. Kdyby to byl pes - a mohl to být i pes -, pak dával někomu pac. To spíš.

Létající medvěd zneklidněl, když se ke kruhu diváků připojili Timothy a Pikavu, ale kreslil dál, jen se trochu zamračil.

Timothy ten pocit znal. Jednou, to bylo ještě doma, když chodil na akademii, kreslil mostecké věže a chrám. Byl to slavný námět a už hodně obnošený. Chodník na mostě byl propíchaný bodci malířských stojanů. Malíři patřili ke starobylému mostu stejně jako sochy svatých. Byli tam pořád.

Lidé, kteří se zastavovali za Timothyho zády - tam se ovšem jmenoval Bohuslav a k tomu jménu se vrátí i k těm věžím za mostem - ti lidé mu úžasně překáželi. Měl chuť zakrýt svůj obraz a říct:

Ještě se nekoukejte! Počkejte, až vám řeknu!

Pak si na ně zvykl. Ale trvalo to dlouho.

Věděl, proč Létající medvěd nestojí o diváky, a byl by odešel, ale vzpomněl si na jeho píseň, na list manzanity, který klouzal pomalu vzduchem k řece, a na pruhované veverky. Kdyby medvěd lítal___

Rozevřel svůj malířský blok a posadil se na placatý kámen před týpí Létajícího medvěda. Kdyby medvěd lítal_

Když kreslil, býval zamlklý, ale od chvíle, kdy udělal první čáru na prázdný list, nepřestal mluvit. Snad to bylo tím, že až dosud kreslil vždy něco skutečného, krajiny a lidi, které viděl. Ještě nikdy nemaloval sen. A kdyby to byl aspoň sen, který se mu v noci zdál, ale byl to sen Létajícího medvěda.

„Víš, že pták, třeba kondor nebo volavka, se zdá ve vzduchu skoro ještě jednou tak dlouhý, než je, když pak přistane na větvi?”

Nečekal na odpověď.

„Medvěd, kdyby letěl ve vzduchu, by se nám zdál taky delší. A asi by delší opravdu byl.”

Kreslil rychle a s rostoucím zaujetím.

„Všimni si pruhovaných veverek. Jsou tady všude. Všimni si jich, jak plachtí vzduchem. Kdyby medvěd lítal, plachtil by asi jako pruhované veverky.”

Tlapy medvěda s vlajícími chlupy připomínaly na Timothyho kresbě křídla, ale byly snad ještě delší, a hlavně jich bylo víc, medvěda nesla čtyři křídla rozepjatá nad horami a čenich měl vysunutý daleko dopředu.

„Skoro se mi zdá,” řekl Timothy se smíchem, protože měl pocit, že se mu ten podivný a neskutečný obraz docela daří, „skoro se mi zdá, že medvědi nelítají jen proto, že je ještě nenapadlo, jak je to snadné. Podívej se!”

Obraz byl hotov. Timothy se obrátil k Pikavovi a k Parumpatům, kteří stáli kolem, a pochopil… Vlastně

nepochopil v první chvíli nic, jen že udělal nějakou chybu a že ta chyba má něco společného s kresbou letícího medvěda.

A ještě něco pochopil - stačil mu jediný pohled - udělal velkou chybu. Ale jakou asi? Zatím znal jen její rozměr, a to mu stačilo.

Přijít do indiánského tábora s malým procesím veslařů a lovců, z nichž každý má karabinu a těžký pás plný nábojů, aby snad neulítl, kdyby vítr zafoukal - není pravý způsob poznávání indiánského života. Ale má svoje výhody.

Já blbec!

Pořád měl pocit, že ho Parumpatové mezi sebe doopravdy ještě nepřijali. Až v tu chvíli, kdy držel v ruce kresbu letícího medvěda, ho vzali na vědomí.

Čím to je, že si každý většinou váží jen toho, co nemá? Bylo to skvělé, když jsem tady mohl být jen sám s Pikavem. A nikdo si mě nevšímal…

Konečně si ho všimli. Trochu mu vyschlo v hrdle, když si to uvědomil.

Měl smůlu. Kdyby kreslil něco skutečného a kdyby pro něho bylo zdravější kreslit něco jiného, určitě by mlčel a Pikavu by mu stačil poradit, aby přestal. Ale kreslil sen a nikoho nepustil ke slovu.

Kdyby kreslil něco skutečného, třeba Létajícího medvěda, musel by se pořád dívat na mladého Parumpatu a na papír a na Parumpatu a na papír a určitě by si všiml, že něco není v pořádku, uvědomil by si chybu - pořád ještě neměla jméno, jen rozměr - už ve chvíli, kdy ještě byla malá a dala se smazat jediným slovem. Ale on kreslil létajícího medvěda s malým 1. Když se potřeboval podívat na svůj model, stačilo zavřít oči. Stalo se. Medvěd na jeho kresbě kroužil nad horami. Lítal. Létající medvěd k tomu taky neměl daleko.

Teď vyletí!

Stál před Timothym, pěsti zaťaté, na tváři mu cukal sval a v očích měl vztek. Ostatní Parumpatové - odcházeli… Proč? Obrátili se k Timothymu zády, také něčím uraženi.

Kdo je urazil ? Jak to udělal ?

Jen Pikavu zůstal. Tvářil se lhostejně, skoro ospale, a to bylo špatné znamení.

O moc horší už to být stejně nemůže, pomyslel si Timothy, také jeho se zmocnil vztek, asi byl nakažlivý, měl však vztek především sám na sebe a pak měl taky vztek, že neví, dokonce ani přibližně že neví, proč na sebe vlastně má vztek.

Horší to být nemůže.

Vytrhl kresbu letícího medvěda ze skicáku a zastrčil ji do škvíry mezi dvě bizoní kůže na stěně týpí.

A odešel. Nikdo ho nezdržoval. Sel pomalu směrem k řece a v zádech cítil pohled Létajícího medvěda. Jednou si omylem lehl do vosího hnízda. V tu chvíli, když se loudal k řece - co nejpomaleji - měl skoro stejný pocit jako tenkrát.

Čekal na Pikava a do ničeho se mu nechtělo. Konečně se objevil.

„Můžeš mi říct, co se vlastně stalo?”

„Ukradl jsi Létajícímu medvědovi sen.”

„To je přece nesmysl.”

„Není.”

„Nikdo nemůže nikomu ukradnout sen.”

„Máš pravdu. Je to neobvyklé, ale tobě se to přesto podařilo.”

Timothyho napadaly desítky odpovědí, ale pochopil, že by snad přesvědčily Pikava, ale určitě ne Létajícího medvěda a ostatní Parumpaty.

„Co budeme dělat?” zeptal se.

„Snad bychom měli odejít,” navrhl Pikavu.

„Chci tady zůstat.”

„Abys mohl kreslit Parumpaty?”

„To taky, ale hlavně… Abych aspoň trochu pochopil ten sen, ne, nemluvím o snu, který se zdál Létajícímu medvědovi, ale skoro všechno, co Parumpatové dělají a jak to dělají, mi připadá jako sen, kterému nerozumím, ale to nevadí, asi mu nikdy nebudu rozumět, ale to nevadí. Chci tady zůstat.”

„Dobře. Sice nevím přesně, o čem vlastně mluvíš, ale.”

„Z toho si nic nedělej,” přerušil ho Timothy. „Já taky ne. To jr těžké vysvětlit. A určitě se to nedá namalovat.”

„Sen o létajícím medvědovi jsi nakreslil krásně.”

„Ten mi nepřipomínej!”

„Připomene ti ho Létající medvěd.”

„Nevím. On to asi taky neví. Kdybys mu ukradnul mustanga, bylo by to jednoduché. To je čin, se kterým má zkušenosti. Parumpatové si často večer u ohně vypravují o tom, jak odehnali stádo mustangů Siouxům, a skoro nikdy o tom, jak se sami probudili a našli výběh prázdný, protože se v noci připlížili do tábora Siouxové a vzali si na památku jejich koně, i když i to se stalo mnohokrát, jen na to tak rádi nevzpomínají. Kdybys Létajícímu medvědovi ukradnul mustanga, věděl bych, jak to asi bude dál, ale ty jsi mu ukradnul sen a já opravdu nevím, co udělá.”

„A co mám udělat já?”

„Vezmi si s sebou karabinu, až půjdeš z tábora.”

„To se mi nelíbí.”

„Já vím. Ale kdybys ji neměl, tak by se ti to třeba nelíbilo ještě víc.”

„A co dál?”

„Čekej.”

Nemusel čekat dlouho. Druhý den odpoledne, když se toulal mělkým údolím, otočil se - ani nevěděl proč, nic se nikde nepohnulo - a uviděl Létajícího medvěda. Údolí končilo zubatou skálou. Timothy už byl skoro pod ní. Vylezl na skálu. Byl by to udělal, i kdyby neměl Létajícího medvěda v zádech. Jen asi ne tak rychle.

Nebyla vysoká, ale stejně, když se podruhé otočil, údolí se změnilo. Připomenulo mu velikou a skoro prázdnou šachovnici. Jen pár kamenů na ní zbylo. A osamělý střelec. Ještě tam byl. Neskrýval se. Slunce svítilo Létajícímu medvědovi do očí, byl příliš daleko, aby si v nich Timothy mohl něco přečíst, ale zas ne tak daleko, aby si nebyl jist, že to je opravdu on. Stáli proti sobě, a ani jeden z nich se nepohnul.

Co udělám, když půjde za mnou? Mohl bych mu střelit pod nohy, ale co udělám, když půjde dál ?

Minulo několik minut. Timothymu se zdály dlouhé. Potom uviděl, že se Létající medvěd ukryl za balvan na pláni. Zmizel mu z očí, ale byl tam a nemohl udělat krok, aby ho Timothy nezpozoroval.

Jaký to má smysl? Třeba…

Byl to nápad, který se zdál nemožný, ale čím déle se Létající medvěd ukrýval za kamenem, tím byl pravděpodobnější. Třeba nešel za Timothym, třeba chce jen ulovit vidloroha, třeba na něj jen čeká ukrytý za kamenem.

Ale to může trvat dlouho.

Timothy se posadil. Uvědomil si ticho, které viselo nad údolím.

Dalo by se namalovat ticho?

Nedalo, ale mohl by namalovat údolí tak neskutečně prázdné, jak doopravdy bylo, a pak by se snad i ticho dostalo do obrazu.

Položil karabinu před sebe do trávy a rozevřel svůj skicák. Balvan, za kterým se ukrýval Létající medvěd, nakreslil doprostřed čisté čtvrtky papíru. V horkém vzduchu a bez stínu se všechno zdálo měkké. Roztřepená vlnovka údolí, řídká tráva, která se ani nepohnula, červený cedr a tsuga, dokonce i balvan uprostřed údolí jako kdyby tál.

Podobá se medúze.

Uplynula dlouhá doba. Nic se nepohnulo a Timothy nepřestával kreslit.

Dole za balvanem byl Létající medvěd, kterému ukradl sen a pak mu ho zas vrátil. Opravdu se to stalo? Měl pocit, že je to jen spatně vymyšlený příběh, pnlis neskutečný, aby se mohl opravdu stát, ale tam za tím balvanem byl Létající medvěd. Opravdu tam byl. Nemohl se mýlit. Možná že čekal na vidloroha, ale bylo také docela dobře možné, že čekal na Timothyho.

Jednou se přece musím vrátit do tábora. A potom se setkáme uprostřed údolí u kamene, který se podobá medúze. Co udělá Létající medvěd? Ukradl jsem mu sen. Už tomu začínám sám věřit.

Nevěděl, jak dlouhá doba uplynula. Pak se to stalo. Na čtvrtku papíru, na kterou Timothy kreslil, padl stín. Stál za ním Létající medvěd. Najednou vyrostl ze země jako džin vypustěný z láhve. Timothy si představil orlí péra ve vlasech a pod nimi černé oči a zakaboněnou soustředěnou tvář. Ticho. Klid. Nic se nepohnulo. Neprozradil se ani dechem. Ale byl tam.

Jak to udělal? Jak se mu podařilo proplížit se údolím, které leželo před Timothym jako na dlani. Jak za ním mohl vystoupit na skálu. Z druhé strany? Ale jak se tam dostal?

Timothy se kousl do rtů, aby potlačil výkřik překvapení. Ani se nepohnul, jen jeho ruka — zapomněl na ni, dělala si co chtěla — dál šrafovala vzdálený obzor měkkými čarami. Co teď?

Nebál se. Nikdy se nebál, když byl opravdu v nebezpečí, bál se před tím, když se přibližovalo, a někdy se doopravdy rozklepal až potom, když už minulo, ne, nebál se, jenom nevěděl, co udělá. A najednou si uvědomil, že už aspoň ví, co neudělá. Neotočí se. Proč? Protože na to Létající medvěd čeká.

Čmáral dál bezmyšlenkovitě na okraji kresby. Obrázek už předtím za moc nestál, ale v tu chvíli dostával poslední rány.

To nevadí. Ale co dál ?

Před ním ležela v trávě karabina. Byla na dosah ruky, a přece vzdálená. Létající medvěd by mu nedal čas, aby ji zvedl, natáhl uzávěr, zamířil - a i kdyby mu čas dal, přece nezačne kolem sebe střílet jen proto, že namaloval obraz, který se Parumpatům nelíbil.

Pikavu neměl pravdu. Karabina je zbytečná.

Pořád šrafoval ovál řídkého mráčku, nebylo to k ničemu, ale ještě s tím několik minut vydrží a potom už ho snad něco napadne.

Byl zvyklý, když kreslil, mít v zádech pozorovatele. Dokonce si zvykl i na ty, kterým se jeho obrazy nelíbily. Ale žádný z nich neměl v ruce tomahavk. To byl velký rozdíl.

Na to si asi nezvyknu.

Stín Létajícího medvěda mu zakrýval papír, ale byl také na trávě a na kamenech, temný a jasně ohraničený stín.

Má v ruce tomahavk?

Co udělám ?

Snad. Na stínu nebyl. Ale ruce na něm také chyběly.

Ještě pořád nevěděl.

A co udělá Létající medvěd?

Asi ani on to nevěděl, protože kdyby to věděl, už by to dávno udělal. Ale určitě by to nebylo nic nečestného. Byl Parumpata a Timothy vykouřil s Takomenem dýmku míru. Nezaútočil by proto nikdy zezadu, nevystřelil by ze tmy a nezvedl by tomahavk, kdyby měl Timothy prázdné ruce.

Nápad, na který Timothy po celou tu dobu čekal, se zvolna přibližoval. A pak byl tu. Moc o něm dál neuvažoval. Cítil jen, že je nesmyslný, ale všechno, co se stalo mezi Timothym a Létajícím medvědem, bylo také nesmyslné. Krom toho se mu líbil. Hned ho začal uskutečňovat.

Pomalu, aby Létající medvěd neměl pocit, že chystá nějakou lest, odložil obrázek údolí do trávy a upevnil na podložku čistou čtvrtku papíru. Měl paměť na tváře. Někdy mu stačilo jen několik čar a byla v nich podoba. Kdyby se mohl otočit…

Ne, v žádném případě!

Zavřel oči, aby si vybavil tvář, kterou se chystal nakreslit. Potom vzal do ruky tužku a několika tahy načrtl na papír tvář Létajícího medvěda.

Musí mít pocit, že se dívá do zrcadla. Musí se poznat!

Uslyšel za zády rychlé udivené vydechnutí. Přijal ho místo potlesku. A začal kresbu doplňovat. Moc do smíchu mu zatím nebylo, ale přesto se zasmál, když si uvědomil, že kreslí Létajícího medvěda ještě bojovnějšího, než ve skutečnosti byl.

Je těžké malovat mu křivý nos, když je tady a má v ruce tomahavk.

Měl chuť se konečně otočit, ale neudělal to, protože stín Létajícího medvěda najednou zmizel.

A zase bylo ticho a zase ani kamínek necinkl o skálu. Timothy se pomalu otočil. Mělké sedlo pod vrcholem zubaté skály bylo prázdné. Byl sám. Měl pocit, že se mu všechno jenom zdálo. Potom uviděl Létajícího medvěda, jak sbíhá, cikcak, ze stráně do údolí.

Zloděj snů a čas lovu

Byla už dávno tma, ale táborový oheň hořel dál. Timothy si přál, aby noc nikdy neskončila. Všechno, co viděl kolem sebe, se opět podobalo snu. Stíny tancujících Parumpatů se zvedaly na stěnách týpí jako vlny moře. Oheň praskal, řeka syčela na kamenech a z dálky bylo slyšet sovu, ale nad tím vším byl drsný zpěv a byl podobný hučení moře.

Takomen měl přes ramena přehozenou medvědí kůži. V mihotavé záři ohně se jeho oči rozsvěcovaly a zase zhasínaly.

A pořád je král.

Temné údery bubnu vedly kroky Parumpatů a docela blízko ohně seděl starý Indián, foukal do kostěné píšťalky, zahleděný do plamenů, a zdálo se, že je se svou melodií sám.

Všechno nějak souviselo s medvědem. Kostěná píšťalka ho hladila po hlavě a říkala mu: hodný.

Jenže medvěd je potvora. Útočný, nevypočitatelný a silnější než všichni. Parumpatové kolem ohně znali medvěda, jen starý Indián s kostěnou píšťalkou ho šimral pod bradou, všichni ostatní ho vyzývali na souboj. Timothy nerozuměl slovům, jen melodii a gestům, ale to stačilo, aby pochopil, že s medvědem to asi dobře nedopadne.

Tanec lovců je krásný. Už je tu radost z vítězství nad medvědem, ale ještě tu není medvěd.

Timothy se díval přes hradbu z plamenů na Létajícího medvěda. Od podivného střetnutí na skále za údolím se nesetkali. Ale stejně měl pocit, že příhoda, která začala kresbou na stěně týpí, ještě neskončila.

Ty a já, my jsme dva.

Myslel při tom na jiného medvěda, na toho, který byl v tu chvíli někde daleko v horách a nevěděl nic o tom, že na břehu peřeje Válečných bubnů mu právě prorokují prohru.

Zazněl Takomenův osamělý hlas.

„O čem zpívá?” zeptal se Pikava, který seděl vedle stejně očarovaný tancem lovců jako Timothy.

Můj luk je veliký jak duha. Můj šíp je silný jako blesk…

A najednou, zprvu ani nevěděl, proč se to vlastně stalo, všechno na okamžik zmizelo a Timothyho nějaká mlhavá vzpomínka vrátila zpátky do nejkrásnějšího města na světě, do uliček za kamenným mostem. Byla tenkrát taky noc a plynové lampy už svítily. Píseň lovců ustoupila do pozadí, ale vzpomínka, která se před Timothym vynořila, s ní nějak souvisela.

Bylo to tenkrát, když ještě chodil na akademii, tenkrát, když maloval z kamenného mostu věže a prejzové střechy jako každý.

Co se vlastně stalo?

Nedokázal si na nic vzpomenout.

Jen na ten vztek se pamatoval. A jak se potom vlekl uličkami starého města. Tak pomalu, jak on tenkrát šel, chodívají snad jenom milenci. Někdy taky kluci. Po výprasku, nebo těsně před ním.

Šel prázdnou ulicí a plynové lampy si podávaly jeho stín. Předbíhal ho a zůstával vzadu a předbíhal a zůstával vzadu. Když měl lampu v zádech a jeho stín ležel před ním, velký a hranatý, zvedal se v něm stejně velký a stejně hranatý vztek. Vyřídím si to s ním, říkal si. Nejjednodušší bude mu nařezat.

Co se vlastně tenkrát stalo? Komu chtěl nařezat? A proč?

Nepamatoval se na nic, asi ta dávná příhoda nějak souvisela k malováním. U Timothyho všechno vždycky nějak souviselo s malováním. Jen na ten vztek se pamatoval a na stíny plynových lamp a na tu chvíli, kdy se rozhodl, že nejjednodušší bude někomu nařezat. Ale jak šel dál a jak se jeho stín zmenšoval, cítil, že to nebude tak jednoduché. A když došel pod další lampu a byl najednou sám, bez stínu, který by mu dodával odvahu, přiznával si: Je větší. Je skoro o hlavu větší než já.

Timothy se vrátil k peřeji Válečných bubnů. Zdálo se mu, že pochopil tanec lovců i píseň, ze které nerozuměl ani slovo, i stíny Parumpatů, které oheň proměňoval ve stíny obrů.

Tanec lovců jsem znal už na akademii, jenom jsem ještě nevěděl, že je to tanec lovců.

Když se tenkrát zastavil za plynovou lampou, ležel před ním jeho stín a byl obrovský. Nikdy před tím a nikdy potom se už necítil tak silný a nepřemožitelný.

Můj luk je veliký jak duha. Můj šíp je silný jako blesk…

Už byl zase zpátky. Ani si neuvědomil, že se usmívá. Potom si všiml, že ho Létající medvěd pozoruje. Neuhnul očima. Dívali se na sebe přes plameny.

Svítalo, když se rozcházeli. Od řeky zavanul chlad. Oheň dohasínal a poslední žhavé uhlíky - když se na ně Timothy podíval přimhouřenýma očima - mu opět připomenuly město rozsvícené do noci plynovými lampami. Nebyl ani trochu ospalý. Připadal si spíš jako závodník na startovní čáře.

Noc už skončila, ale den ještě nenastal. Seděli s Pikavem u dohasínajícího ohně. Rozpálené kameny ještě hřály.

„Víš o tom, že jsi dostal jméno?” zeptal se Pikavu.

„Nepotřebuju jméno. Stačí mi to, které mám.”

„To je jedno, že ho nepotřebuješ, stejně máš nové jméno.”

„Jaké?”

„Zloděj snů.”

Ještě večer by Timothyho taková zpráva zneklidnila. Budou pořád opakovat jeho indiánské jméno a bude všem neustále připomínat příhodu, na kterou by raději zapomenul, v tom jménu však bude stále živá - a neukončená.

Ale bylo už skoro ráno a zněly v něm písně lovců. Bylo mu, jako kdyby vypil moc vína. Ale hlava ho nebolela. Měl s vínem spousty zkušeností. Bylo mu jen, jako kdyby vypil moc vína.

Je ještě nějaký jiný rozdíl mezi velkým džbánem dobrého červeného vína a tancem lovců ?

Ne, není, odpověděl si.

Rozesmál se volně a bez zábran.

„To jsem opravdu rád, že tě tvoje nové jméno tak rozveselilo,” ozval se Pikavu.

„Je - zvláštní,” připustil Timothy.

„To určitě.”

„Indiáni jsou přeborníci na vymýšlení podivných jmen.”

„Ale uznej, že je ušité na míru.”

„Trochu mě škrtí.”

„Každý se může jmenovat třeba Timothy. To je jméno z kalendáře. Je tisíce Timothyů. Skoro všude, kam v Americe šlápneš, je nějaký farmář nebo seržant, který se jmenuje Timothy. Ale Zloděj snů je jen jeden.”

„Já vím,” usmál se Timothy a pustil svoje indiánské jméno z hlavy, vlastně ne tak docela, věděl o něm, samozřejmě, ale nestrašilo ho.

„Parumpatové se chystají na lov?” zeptal se.

„Ano.”

„Kdy?”

„Nevím. Určitě ne dneska.”

„To je škoda. Zrovna dnešek se mi zdá jako stvořený k pořádnému lovu. Nemůžeme jít sami?” Pikavu se bíle rozesmál.

„To je skoro tak dobrý návrh,” odpověděl, „jako kdybych ho dal já.”

V parách svítání se za táborem vynořoval piňonový háj, přízračný a ještě trochu rozmazaný šerem. „Kdy vyrazíme?” zeptal se Timothy. „Teď.”

„Máš pravdu. Bylo by škoda jít spát.”

Došli podle řeky až ke skále Sedmi hlasů. Pikavu se posadil do trávy a odřízl nožem úzký proužek ze svitku březové kůry, bílý a tenký jako papírek.

„Víš určitě, že se ten kopec jmenuje skála Sedmi hlasů?” zeptal se Timothy.

„Vím to docela určitě.”

„To je divné.”

„Proč?”

„Nevěděl jsem, že Parumpatové jsou tak silní v počtech.”

„Tak teď to víš.”

„Ale stejně bych měl chuť si tu ozvěnu přepočítat,” nevzdával se Timothy.

„Někdy máš nápady jako účetní,” odpověděl Pikavu a Timothy se zasmál přirovnání. Mluvil šeptem, ale nedovedl se šeptem smát. „Pst!” napomenul ho Pikavu. „Promiň.”

„Prostě je to skála Mnoha hlasů, třeba jich opravdu není přesně sedm, ale na tom nezáleží. Je to skála, ve které žije manitú ozvěny.”

I Příkré stráně pod skálou Sedmi hlasů byly porostlé manzanitou a zelenou trávou. Pikavu byl s proužkem březové kůry konečně spokojen.

„Hotovo?”

„Ano.”

Timothy opatrně natáhl uzávěr karabiny a tiše přešel několik kroků dozadu. Pokud Pikavu opravdu nějakou zvěř přiláká, musí se objevit na zelené pláni nad nimi. Pikavu položil svůj luk do trávy, vybral šíp z toulce a zaklesl tětivu do zářezu v šípu. Otočil se, ale nic neřekl, Timothy byl příliš daleko, jen ukázal před sebe do trávy. Timothy místo odpovědi kývl, že rozumí. Bude střílet až druhý. Pokud se vůbec dostane k ráně. Pikavu o sobě ani trochu nepochyboval.

Nevadí. Taky bych si mohl zatím kreslit.

„Upííí -upííí -upííí!”

Pikavu stiskl horní okraj proužku kůry mezi nehty palců, sevřel nad ním stříšku z prstů a třikrát foukl. „Upííí -upííí -upííí!”

Úzkostné volání ztraceného koloucha zaznělo naříkavě a skála Sedmi hlasů - kdo by je počítal - vracela jeho nářek stále slaběji.

„Upííí -upííí - upííí!”

Kolouch se ztratil a měla by se objevit laň. Jeho hlas by ji měl přivolat.

„Upííí -upííí-upííí!”

Asi je křoví prázdné a půjdeme dál.

„Upííí -upííí -upííí!”

A potom se objevila… Po celou tu dobu se Timothy díval na placatý kámen na kraji pláně a stejně by byl nedovedl s jistotou říci, odkud na něj přiletěla. Jako zrzavý přelud tam stála a Timothymu bleskla hlavou nesmyslná věta.

To bude nějaký omyl, pardon, tebe jsme přece nevolali.

Přihlížel do té chvíle - skoro nezávazně. Pikavu se choval jako zkušený lovec který - dokud má vábničku a luk -nepotřebuje nikoho. Určitě ho ten pocit rychle přešel.

Jak se asi tváří?

Na kameni stála před nimi horská puma, jako vymodelovaná z gumy, žlutočervená, trochu přikrčená a připravená ke skoku.

Až skočí, bude pozdě.

Pro pumu není šest metrů žádná dálka. Jako vystřelená prakem proti nim vyletí. Stačí jí jeden jediný skok, a bude tady.

Asi byla také překvapená. Měla nápadně malou hlavu. Chvíli trvalo, než se v ní rozsvítilo poznání - v malé hlavě velké poznání - že všechno je jinak. Tam, kde stál Pikavu, měl být kolouch. A Timothy byl navíc. Dívala se na ně nehybnýma očima. Kde je kolouch?

Pikavu sáhl po luku a rychle zamířil. Puma se ještě víc přikrčila.

Teď!

Skočila a zdála se v tu chvíli velká a nezranitelná. Něco stříbrného plavalo proti nim vzduchem a čas byl najednou kulatý, nikde nezačínal a nikde nekončil.

Stříbrný lev, také říkají pumě stříbrný lev.

Timothy stiskl spoušť. Díval se na pumu, jak letí, a najednou jako kdyby narazila na neviditelnou zeď. Padla do trávy, snad jen krok před Pikavem, ještě se křečovitě zachvěla, ještě se naposled pokusila zvednout na všechny čtyři, ale síly ji rychle opouštěly.

Pikavu sáhl do toulce pro druhý šíp a také Timothy znovu natáhl nabíjecí páku karabiny, už na tom nezáleželo, že příliš hlučně, kovový úder zazněl do ticha a byl to povzbudivý hlas. Ale nikdo z nich už nemusel vystřelit. Puma byla mrtvá.

Zahlédl konec šípu. Dlouhá brčka v opeření se ani nepohnula. Pikavu zasáhl pumu do břicha - lovci takovému zásahu říkají „na měkko” - byla to dobrá rána, ale sama by ji nedokázala zastavit. Potom uviděl něco červeného v trávě. Střela z karabiny musela zasáhnout hruď. Proto puma zhasla tak rychle.

Snažil se rozpomenout na ten okamžik, kdy letěla proti nim vzduchem. Jako míč. Jako plamen. V uších mu ještě zněly ozvěny výstřelu.

„Zahrál jsi jí toho koloucha opravdu bezvadně,” řekl s pocitem úlevy - vlastně to ještě nebyl pocit úlevy, spíš si začal uvědomovat, že by takový pocit měl mít, ale přicházel k němu se zpožděním, všechno se odehrálo příliš rychle, neměl ani čas na úlek, ani na strach, a nemělo smysl se lekat a bát, když už puma byla mrtvá, ale stejně se, dodatečně, rozklepal.

„Je to jednoduché,” odpověděl Pikavu. Chtěl říci ještě něco, ale nedařilo se mu začít novou větu.

O tom mi vypravuj, jak jednoduché je zavolat na pumu.

„Jestli chceš..Nedokončil větu.

„Jestli chceš, naučím tě foukat na vábničku.”

„To je nápad.”

Pikavu se shýbl pro proužek kůry, který mu vypadl z prstů, když sahal pro luk.

„Nevěděl jsem, že voláš na pumu.”

„Já taky ne.”

Cesta, po které přišli, byla příliš kamenitá, aby po ní mohli dopravit pumu do tábora smykem. Timothy uřízl silnou větev. Měl jen dýku a musel jí překousat dřevo, jako to dělají bobři, malými zářezy do kruhu, pořád dokola a pořád hlouběji. Pikavu zatím pumu vyvrhl a svázal jí tlapy řemínkem. Oteplilo se. Slunce už stálo vysoko. Protáhli větev mezi tlapami pumy a přehodili si ji přes rameno. „Půjde to?”

„Musí.”

Vraceli se do tábora pomalu. Několikrát odpočívali. Pořád v nich ještě zněla píseň lovců.

Nebylo nezbytně nutné, aby šli středem tábora, kdyby se dál drželi řeky, měli by ke svému týpí dokonce blíž, ale -nepotřebovali se domlouvat jediným slovem - zabočili na stezku, která vedla kolem Takomenova týpí a velkého táborového kruhu. Žádný z Parumpatů je nemohl přehlédnout. Smečka psů - už dávno si Timothyho nevšímala - je doprovázela nadšeným štěkotem. Puma se mezi nimi houpala na větvi a pořád ještě se zdála tak pružná, jako kdyby byla vymodelovaná z gumy.

Přehodili kožené laso přes ohnutou větev - přes tu, na které Pikavu ještě nedávno předváděl Timothymu svoje střelecké umění. Oba si na to ve stejné chvíli vzpomněli. Přivázali k ní pumu za zadní tlapy, aby ji Pikavu mohl stáhnout.

Timothy rozdělal velký oheň a vyhloubil vedle ohniště širokou jámu. Když plul před třemi lety s Flemingem po řece svátého Vavřince a přes velká kanadská jezera na západ, naučil ho jeden z veslařů připravovat maso v „indiánském hrnci”. Nikdy předtím a nikdy potom nejedl lepší maso. Jenže tenkrát pořád spěchali, aby už byli u Tichého oceánu, a když se Fleming zastavil, na den nebo na dva, aby překreslil mapu, anebo aby našel nejvhodnější způsob, jak se vyhnout nějaké skále, která se jim postavila do cesty, byl Timothy rád, že stačil namalovat několik obrazů a zase už mu nezbyl čas na „indiánský hrnec”.

Fleming připravoval plán stavby první kanadské transkontinentální železnice a Timothy se připojil k jeho expedici, aby kreslil obrazy krajin a lidí - měly vyzdobit Flemingovu knihu, kterou o expedici napíše, až bude mít čas. Jenže Fleming neměl skoro nikdy čas, nevěděl, že čas je kulatý, a proto pořád někam spěchal, jako rychlík, který dohání zpoždění.

Timothy si tenkrát z cesty Kanadou přivezl několik reportáží pro LOpinion publiqie a recept na „indiánský hrnec”. Parumpatové ho asi dělali kdysi jinak. Už dávno si však zvykli na kotlíky a obyčejné plechové hrnce, které zavěšovali nad ohně. Cítil, že ho pozorují. Bylo mu u plamenů horko. Svlékl si košili, ale kapičky potu ho nepřestávaly šimrat na zádech.

Potřeboval ještě čerstvou větev, rovnou a hladkou. Usekl ji v manzanitovém křoví, oloupal a vyhladil nožem, až bíle svítila.

Tu větev by neměli přehlédnout.

Ohraničil ohniště velkými kameny a další kladl do plamenů. Ještě listy! Zahlédl je na břehu řeky, rozložité skoro jako listy lopuchu, ale hladší a světlejší. Zkusil jejich chuť na jazyku. Byla svíravá a hořká. Ale nemohl si vybírat. Natrhal je a položil k ohni a znovu přikládal suché větve i placaté kameny.

V tu chvíli už přinesl Pikavu první kusy pumího masa a začal je naklepávat velkým oblázkem. Timothy vylovil ze sedlové tašky sůl, pepř a sumak. Rychle je vetřel do masa, které pak zabalil do připravených listů. To byl postup, který Parumpatové kdysi znali. Jen ta syrová větev se nehodila do obrazu. Timothy ji zatloukl doprostřed prohlubně vedle ohniště.

To už Parumpatům nedávalo vůbec žádný smysl. „Budeme mít dost popela?” zeptal se Pikava. „Myslím, že ano.”

„A na co potřebuješ tu větev?”

Bílá otázka. Opravdový Parumpata by se nikdy nezeptal.

„Na vodu.”

„Na co potřebuješ vodu?”

„Aby se proměnila v horkou páru.”

„A páru?”

„Na ambrózii.”

„Co to je?”

„Maso z pumy. Ovšem jen tenkrát, když pod něj naleješ vodu.”

„To je přece nesmysl. Poslyš..

„Uvidíš.”

Pikavu se tvářil pochybovačně, ale už nic nenamítal. Oheň dohasínal. Vjel do nich pohyb. Rychle - kleštěmi ze syrových větví - přehodili horké kameny z ohniště na dno prohlubně, zakryli je tenkou vrstvou hlíny promíchané s horkým popelem, na který položili maso zabalené do listů a přikryli je opět horkými kameny a hlínou promíchanou s popelem.

Potom přišla Timothyho velká chvíle. Tvářil se trochu jako alchymista, když otáčel syrovou větví v „indiánském hrnci” a když do škvíry lil po větvi hrneček vody - uslyšeli ji zasyčet dole na kamenech. Timothy vytrhl tyč a otvor zasypal hlínou. Ještě odříznutým drnem pak zakryl „indiánský hrnec” jako

poklicí a začala nejpnjemnější část „vaření . šli se vykoupat.

Asi za tři hodiny - měřili čas jen podle hladu, který rostl, a podle stínů, které se prodlužovaly - odkryli „indiánský hrnec” a rozbalili první list.

Timothy měl skoro stejný pocit, jako když dokončil obraz. Nutně potřeboval někoho, kdo by mu řekl, že je úžasný.

Vlastně že jsou oba úžasní, obraz i malíř. Přirovnání není přehnané.” V listě - byl popraskaný a vyschlý horkem - leželo umělecké dílo.

„Co tomu říkáš?” zeptal se netrpělivě.

Pikavu s vynesením rozsudku nespěchal. Pomalu žvýkal a tvářil se nepřístupně. Lít studenou vodu do „indiánského hrnce” byl nesmysl. Tím si byl naprosto jist. Jenže…

Timothy rozbalil druhý list a zakousl se do červeného masa. Nedalo se mu nic vytknout - snad jen trochu popela a hlíny, které si k němu našly cestu protrženým listem, snad jen, že bylo nasládlé, ale ani sůl, pepř a sumak nemohou změnit základní chuť pumího masa, nemohlo být jiné, to nebyla chyba, ale přednost.

„Je docela dobré,” připustil Pikavu.

„Je velice dobré,” opravil ho Timothy.

„Přesto, že jsi tam nalil vodu,” dodal Pikavu rychle.

„Proto, že jsem ji tam nalil.”

„Pochybuju.”

„Je to puma z říše Dokonalosti.”

„Už jsem jedl horší.”

„Ještě jsi nejedl lepší.”

„Je sice trochu šťavnatější než jindy, ale.”

„Je to nejšťavnatější ze všech pum.”

Pikavu roznesl vybrané kusy masa do okolních týpí. Největší Takomenovi. Také Létající medvěd dostal kousek pumy. „Co říkal?”

„Nic. Vlastně skoro nic.”

„Takže něco přece říkal.”

„Ano,” připustil Pikavu zdráhavé, ale byl už tak bílý, že jeho zdráhavost zazněla falešně, a i když se snažil sdílet křivdu, která Timothyho potkala, v koutcích úst mu cukal smích. „Tak už mě nenapínej.”

„Říkal, že člověk, který vlastní pánev a kotlík, a který přesto dělá maso na horkých kamenech, má tady…” Zaťukal si významně na čelo. „Co že tam má?”

„Pusto a prázdno. Má to v hlavě vygumovaný.”

„Jak se řekne parumpatsky, vygumovaný’? To by mě opravdu zajímalo.”

Večer zazněl táborem opět tanec lovců. Ale skončil brzy. „Zítra jdeme na medvěda,” oznámil Pikavu.

První jel Takomen, za ním skupina asi deseti lovců a vzadu Timothy a Pikavu. Před nimi se zvedaly Západní hory ještě plné tmy. Vítr jim foukal do tváří, jeli rychle, dusot kopyt je prozrazoval, ale Takomen asi nejel hledat medvěda, dávno ho našel, a proto už jen spěchal, aby byl včas u cíle, který byl ještě daleko. Za celou cestu nikdo nepromluvil.

Teprve když dojeli k Purpurové skále, zpomalili. Mustangové, jako kdyby jim někdo řekl, že už přihořívá, kladli kopyta opatrněji na kamenitou zem a skála před nimi červeně hořela. Byla opravdu červená - asi jako stráně v Red Hillu - ale v tu chvíli byla navíc ozářená vycházejícím sluncem.

Vanul západní vítr. Pokud byl medvěd, za kterým jel Takomen s takovou jistotou, pod Purpurovou skálou, nemohl je zvětřit. Seskočili z koní a Takomen rozdělil lovce, nepotřeboval k tomu slova, stačil jediný pohled a tři z nich jeli dál, zůstali na koních, jen se ještě přesvědčili, že mají kožená lasa dobře stočená, a potom už zmizeli v tsugovém křoví. „Na co potřebují lasa?” zeptal se šeptem Timothy. Pikavu jen pokrčil rameny.

Ostatní nechali koně volně mezi tsugami a beze spěchu prošli piňonovým hájem na okraj pláně pod Purpurovou skálou a tam se zastavili. Taky čas se zastavil. Dělá to vždycky v takových chvílích. Trvalo dlouho, než se z křoví vpravo od vysoké žluté borovice zvedající se za hradbou balvanů ozvalo volání any1. „Tý - och!”

Zase bylo ticho. Konečně z druhé strany zazněla odpověď. „Tý - och!”

Pokud mezi balvany na kraji pláně a žlutou borovicí počmáranou medvědími drápy opravdu byl medvěd - neměl už kam utéct.

Vystoupili z křoví na kraj planiny a opět zůstali stát, jen Létající medvěd šel dál - naproti medvědovi, který sice nelítal, ale jinak uměl skoro všechno. Timothy zachytil výraz jeho tváře, vlastně tam žádný výraz nebyl, nic se v ní nepohnulo, Létající medvěd šel na procházku, protože to je zdravé a protože si chtěl prohlédnout červenou skálu, ještě než se slunce zvedne výš a než vyšisuje. Jenže… Pokud tam někde byl opravdu medvěd, určitě ho nepřehlédne. Pláň byla prázdná a mladý Indián byl sám a beze zbraně. Zdálo se, že času má dost.

Možná že medvěd ti uvěří, ale já ne.

„Jednou namaloval Timothy medvěda,” vmísil se do r

ZLODĚJ SNŮ

1

Jde o druh amerického ptáka

Možná že medvěd ti uvěří, ale já ne.

Byla to opět jen hra. Určitě měl strach jako každý, kdo kdy šel naproti medvědovi. Byla to jen hra, ta předstíraná lhostejnost, ale hrál ji tak přesvědčivě, že už to vlastně nebyla hra, ale pravda.

Timothy z Létajícího medvěda nespustil oči.

Lže. Každým krokem a každým pohybem lže. Ale lže tak dobře, až přesvědčil i sám sebe.

Strach? Co to je - strach?

Tam někde byl medvěd, který sice spoléhal především na svůj čich, ale slepý nebyl.

Jak to zpíval tenkrát ráno nad řekou? Hnědý medvěd je můj bratr…

Timothy pozoroval profil mladého Indiána. Proti Purpurové skále se zdál vytepaný z mědi. Potom se mezi kameny něco pohnulo. Medvěd. Kývavě větřil při zemi. Vypadal dobrácky a nerozhodně. Něco se mu ale nezdálo.

Takomen a ostatní lovci s Timothym a Pikavem stáli bez pohnutí, medvěd je neviděl, vítr vanul, ak nim, nemohl je ani zvětřit, jen mladý Indián nepřestával kroužit po pláni, v jedné chvíli se otočil dokonce zády k medvědovi a opět se obrátil a šel k němu, tvářil se, že o něm neví, a potom vstoupili Timothymu do obrazu oba a tenkrát si poprvé uvědomil, že mají něco společného všichni Indiáni se všemi medvědy.

Také medvěd se tváří pořád stejně. Ani v očích mu nikdo nedokáže nic přečíst. Snadno se rozzuří a potom hned zaútočí, ale před tím není nic, žádné varování, nebručí, nezvedá se na zadní, neukazuje zuby, neblýská očima, a že je zle, poznáme, teprve až když už je opravdu zle, až když je pozdě.

Snad jen zlomek chvíle před tím, než puma skočila, věděli Timothy i Pikavu, že skočí, a ta krátká chvíle jim stačila.

Medvěd je jiný. Stokrát nebezpečnější než puma. Nikdo

neví, co v příští chvíli udělá. Ještě pořád stál mezi kameny, ještě pořád kývavě větřil a vypadal skoro rozpačitě.

Potom vyrazil proti Létajícímu medvědovi. Zdál se těžký a neohrabaný, ale běžel jako liška. Mladý Indián se ani nepohnul. Stál tam tiše a čekal.

Má strach. Určitě má strach.

Neutíkal však.

Medvědovi by stejně neutekl.

Neklepala se mu brada, nekousal se do rtů, nezatínal ruku v pěst. Stál tam a čekal. Na vlak. A vlak už jel.

Je protivný, ale asi se opravdu nebojí.

Všechno se událo tak rychle, že Timothy ani nepostřehl laso, které proletělo vzduchem, někde za ním, někde blízko musel být lovec, který hodil na medvěda vířící smyčku, teprve když medvěda zastavila, vzpomněl si Timothy, že zaslechl šelest, jako dlouhé pružné mávnutí křídla. Laso se napnulo. Medvěd zůstal stát snad jen deset kroků od té přízračné, lhostejné postavy mladého Indiána.

Co udělá?

Timothy byl tak zaujatý pozorováním Létajícího medvěda, že si ani neuvědomil, že na okraji pláně už stojí sám. Ostatní se někam rozptýlili, nemohli být daleko, ale medvěd zahlédl jen Timothyho.

Nebyl čas vzpomínat na všechny rodea, která kdy viděl, ale proletěla Timothymu před očima. Kolikrát kreslil kovboje v širokém klobouku, jak hází laso na koníka, který před ním utíká. Obyčejný obrázek ze Západu. Ale najednou si uvědomil, že všechna ta kouzla s lasem jsou založena na předpokladu, že chycený kůň bude tahat opačným směrem. Smyčka ho zastaví, ale on se bude snažit utíkat dál od kovboje. Kdyby se rozeběhl proti němu, určitě by si příště rozmyslel házet lasem. Jenže to žádného koně ještě nikdy nenapadlo. Všechno by se změnilo. Už by to nebyl kovboj, který honí koně, ale kůň, který před sebou žene kovboje, aby ho potrestal za tu drzost, že po něm hodil laso. Jenže to žádný kůň nikdy neudělá.

To všechno proletělo Timothymu hlavou, protože pochopil, že medvěd je jiný.

Když medvěd ucítil kolem krku smyčku, zahlédl Timothyho který stál nedaleko místa, odkud laso přiletělo. Nechal mladého Indiána být, stejně k němu nemohl, smyčka kolem krku mu vadila, ostatně tam jenom byl, sice neměl na pláni co dělat, ničím jiným se však neprovinil. Dlouho se nerozmýšlel a rozeběhl se proti Timothymu.

Svět se v té chvíli úžasně zmenšil. Hory, nebe i lesy, všechno zmizelo a zbyla jen ta pláň, medvěd a Timothy. Ještě před chvílí byl malíř a zapisoval si do paměti obrazy, které se mu střídaly před očima. Karabinu však měl.

To je dobře.

„Nestřílej!”

Byl to Pikavův hlas. Zazněl odněkud zprava.

Ale co mám tedy dělat? A kde je Létající medvěd?

Určitě Timothyho v tu chvíli pozoroval. Vyměnili si úlohy. Timothy sevřel karabinu pevně v rukách, ale ještě nezvedl hlaveň.

Nechám ho přijít blíž. Ale jenom k tomu červenému kamenu.

Medvěd se rychle přibližoval.

Pročneútočína zadních?

Skoro všichni malíři ho tak kreslí. Medvěd na zadních vypadá divoce a nebezpečně. Jenomže on divoký a nebezpečný opravdu je, a proto ho ani nenapadne, aby se zvedal na zadní. Byl by pomalý a snadno zranitelný.

Červený kámen ležel na cestě před medvědem, který klopýtl o laso, překáželo mu a to krátké zdržení poskytlo Timothymu čas, aby nabral dech. Indiánsky nehybná tvář medvěda se opět přibližovala, nemyslel na nic, viděl jenom medvěda a červený kámen. Teď!

Ale ještě dřív, než stačil zvednout hlaveň karabiny, uviděl vířící kruh lasa - čekal, že se objeví po celý ten čas -, přilétal z druhé strany, skoro se zastavil kousek před medvědem a potom pomalu klesal níž a ve chvíli, kdy se dotkl země, strčil medvěd hlavu do vířícího kruhu a smyčka se zatáhla.

Konečně!

Také druhé laso někdo napnul. Timothy nechal hlaveň karabiny klesnout. Pozoroval medvěda už zase očima malíře a zdálo se mu, že v jeho kůži musí být zašitý ještě nějaký jiný medvěd, zuřivý vzteky, ale ten, který byl vidět, měl i v tuto chvíli lhostejnou indiánskou tvář.

Rozhlédl se. Uviděl Takomena. A za ním Pikava. Uviděl také Létajícího medvěda.

„Myslel jsem, že mě pozvali jako malíře, a ne jako návnadu,” řekl.

Pikavu se zasmál, a také Létající medvěd se otočil, ale nepodíval se na Timothyho, podíval se skrze Timothyho na někoho za ním, kdo stál za vidění.

V tu chvíli se nad medvědem zastavil třetí svištící kruh lasa a pomalu klesal.

„Nevíš, na co potřebují Parumpatové živého medvěda?”

„Nevím,” odpověděl Pikavu.

Timothy vylovil z kapsy skicák a tužky, opřel se o piňonový kmen a rychle kreslil medvěda přikovaného k červenému kamenu a potom Indiány s lasy a Létajícího medvěda stojícího uprostřed pláně, Purpurovou skálu a dlouhé stíny, ale také medvěda jako rozjetou lokomotivu, v té chvíli, kdy běžel proti němu. Zašklebil se přirovnání -nehodilo se k Parumpatům ani k Purpurové skále, lokomotiva patří do jiného světa, ale je rychlá a je v ní úžasná síla a také se nijak netváří.

„Měli bychom se vrátit do tábora,” ozval se Pikavu.

Timothy porozuměl. Vraceli se sami a nikdy se už Timothy nedozvěděl, co se s medvědem stalo, a nikdy se nedozvěděl, proč ho Parumpatové potřebovali chytit živého. Byla už skoro tma, když se Takomen, Létající medvěd a ostatní lovci vrátili. Bez medvěda.

Tam za tou vlnou je svět

S oslnivou jistotou si Timothy uvědomil, že zemře. A že se to stane v příštím okamžiku. Teď. Nedokáže proplavat Velkou vlnou. A nedokáže se ani vrátit na vrchol vodního válce, aby se stačil ještě jednou nadechnout. Už nikdy neuvidí slunce. Už nikdy nevyjde slunce, aby ho mohl namalovat. Tam za tou

vlnou je svět. Ale on už se do něho nikdy nevrátí. Zůstane tady - na kolotoči z vířících vod.

Ucítil pod nohama oblé kameny uhlazené proudem. Věděl, že by se měl odrazit ode dna, ale neměl sílu.

Stačil si vzpomenout na celý svůj život. Uviděl ho před sebou jako cestu v krajině. Tady končí. Pod vodopádem Duchů.

Vzpomněl si na úvod k dávným hrám - snad představa kolotoče mu je připomenula - enyky, benyky, kliky… Vzpomněl si na kamenný most a na tu chvíli, kdy na něm maloval svůj první „velký” obraz. Moc se mu nepovedl. Uviděl loď, na které plul přes Kanál do Anglie. Moře bylo tenkrát klidné a čára vyrytá kýlem je rozdělovala na dvě poloviny, jako kdyby trhala hedvábí. Vzpomněl si na mlhavé ráno ve Skotsku, ve kterém se dozvěděl, že kanadský časopis V Opinion publique hledá malíře, a na neklid, který se ho tenkrát zmocnil. Uslyšel pomalé melodie, které si zpívali vystěhovalci plující z Evropy k americkým břehům. Vrátil se do Maxova ateliéru na malířské akademii. Opět ucítil vzrušující vůni barev.

„Ještě tě neposlouchají. Nesmíš na ně spěchat,” řekl mu tenkrát profesor.

Poprvé uviděl Notre Dame z ostrova Svatého Ludvíka. Paříž ještě spala. Chrám mu připomenul loď, která odplouvá.

Plout! Plout někam daleko! Vždycky si to přál, ale teprve v tuto chvíli věděl, kam vlastně plul. Až k vodopádu Duchů.

Udělal chybu, anebo měl jen smůlu? Nemohl vědět, že břeh je podemletý jarním přívalem a že ho neunese. Kreslil vodopád a týpí v dálce. Byl už skoro hotov. Chtěl jít dál proti řece na lov, a jen proto měl s sebou karabinu. Najednou se břeh pod ním propadl.

Udělal chybu, že se pokusil zachránit skicák? Neztratil při tom víc než několik vteřin. Ale to už ho řeka odnášela k

vodopádu po hladké vodě, která se zdála skoro bez pohybu, lesklá a rovná. Zkusil se chytit břehu, ale proud ho strhával.

Vzpomněl si na okamžik, kdy přepadal přes vrchol vodopádu - na hranici dvou řek. Nahoře byla voda temná, nezčeřená snad jedinou vlnou - a několik metrů doleji se rozbíjela o kameny, bílá a plná pěny.

Byl dobrý plavec, včas se nadechl, dopadl skoro měkce do Velké vlny, nepodlehl panice, věděl, že nesmí jít proti řece, že se s ní musí nějak domluvit, a když ucítil pod nohama dno, odrazil se po proudu, ale Velká vlna pod vodopádem ho vrátila zpátky, stačil se na jejím vrcholu nadechnout a dole se znova odrazil, už byl skoro venku, ale Velká vlna ho zase zvedla a vrátila do padajících vod.

Kolikrát se pokusil přelstít řeku? Nevěděl. Když ho Velká vlna naposled zvedla, roztrhaná vodní tříšť ho oslepila, nestačil se už nadechnout a v té chvíli poznal, že prohrál.

Ještě nějakou zář zahlédl v dálce. Jiskry. Křídla vážek. Něco skleněného. Potom ztratil vědomí.

Enyky, benyky, kliky - enyky, benyky… Jak je to dál? Enyky, benyky. Někdo vypadne z kola ven. Někdo vypadne. Enyky, benyky.

Já - to jsem přece já, na koho to slovo padne!

Je to náhoda, anebo osud? Enyky, benyky.

Je to náhoda, ale já jsem ji hledal tak dlouho, až jsem ji našel, na dně vodopádu Duchů jsem ji našel, až hluboko dole byla. Enyky, benyky.

Z dálky byl slyšet měkký, kolébavý zpěv. Nerozuměl slovům a také melodie mu unikala. Tam v dálce někdo zpíval. Ale řeka tu byla pořád. Ještě byl v řece. Její hučení ho obklopovalo.

„Pomoc!”

Dusil se. Řeka ho škrtila. Pomalu, ale pořád.

„Pomoc!”

Daleko za hučením řeky zněl dál kolébavý zpěv. A ještě nějaký hlas se ozval. Někoho mu připomenul. Byl to hlas, který slyšel mnohokrát, ale nedokázal si vzpomenout na tvář, která k němu patří. Byl to však určitě hlas, který znal. Něco říkal. Snad by mu Timothy rozuměl, kdyby hučení řeky na chvíli ustoupilo. Jen jedno slovo kleslo k Timothymu na dno řeky. Záleží na té větě? Zbylo z ní slovo - modrý…

„Indigo. Můžeš ho vyleštit nehtem a rozsvítí se,” řekl s námahou. „Jako řeka nad vodopádem.”

Zalévala ho svými vlnami. Ležel na dně řeky. Jako oblázek spadlo k němu slovo - modrý.

„Bleu ďazure.”

Kolébavý hlas zněl dál. Na břehu řeky někdo zpíval. „Pomoc! Dusím se!”

Někdo, koho Timothy znal, stál na břehu řeky. Řekl -modrý.

„Modř tyrkysová, pařížská a královská,” drmolil Timothy. Ten hlas přece dobře znal.

„Modré měděné barvy - zelenají,” pokračoval. „Zelené měděné barvy - jsou jedovaté.”

Nemohl si vzpomenout. Potom si vzpomněl, ale neměl sílu vyslovit už ani dvě slabiky. Chyběl mu dech.

„Ar…”

Řeka nad ním hučela. „Arsen. Víš -je v nich arsen.”

Cítil, že někam plave, bez námahy, kdosi pohyboval jeho rukama, nebránil se, ani mu nepomáhal, nevěděl, kam plave, a nezáleželo mu na tom. Řeka pořád hučela.

Když otevřel oči, uviděl Pikava, který se nad ním skláněl.

„Konečně! Už jsem měl strach, že se neprobudíš.”

Uvědomil si, že dýchá. Každé vdechnutí ho sice ještě trochu zabolelo, ale dýchal. Pikavu se zdál utrápený a vyčerpaný. Jak jen mohl zapomenout na jeho hlas? Řekl -modrý.

Nic nedávalo smysl. Uvědomil si teplo sálající od ohně. Týpí bylo otevřené. Kouř zmateně kroužil nad ohništěm, když hledal cestu ven, když narážel do kožených stěn a opět se vracel. Připomenul Timothymu proud, který ho vynášel na vrchol Velké vlny a bílou tříšť rozbitých vod.

Uviděl Takomena. Usmíval se. Tak to byl jeho hlas, který zpíval tu dlouhou kolébavou píseň? Volala ho zpátky. Zkusil se také usmát, ale příliš se mu to nepodařilo.

Ležel nahý na barevné indiánské přikrývce a vdechoval vůni vycházející z ohně. Byl by rád řekl…

Víš, co mě nejvíc baví, Pikavu? Dýchat! Je to úžasně krásné -dýchat. Nikdy jsem si to ještě neuvědomil. Až teď.

Ale bylo to příliš dlouhé vypravování a Pikavu by mu třeba nerozuměl. Kdyby s ním byl ve Velké vlně, potom by věděl, jaké to je - dýchat. Ale pak by zas bylo zbytečné mu o tom vypravovat. Nebyl tam však, a proto nikdy nepochopí, jak úžasné je - nadechnout, pocítit bolest, jako kdyby polkl příliš horký čaj, ale to nevadilo, všechno bylo dobré, když mohl nadechnout, chvíli počkat, potom vydechnout a znovu nabrat dech.

Co říkal Pikavu? Měl strach, že se už neprobudím?

„Já jsem to věděl určitě,” řekl.

„Co jsi věděl určitě?” zeptal se Pikavu.

„Že se už nikdy neprobudím.”

Uslyšel Takomenův hlas, něco co Pikava ptal jazykem Parumpatů a uslyšel Pikavovu odpověď. Pikavu se při tom tvářil tak chápavě, že to bylo skoro nesnesitelné.

Musel by být s Timothym ve Velké vlně, aby mu uvěřil, že v tu chvíli, kdy poznal, že v ní zůstane už navždycky, že v ten krátký zlomek chvíle, anebo to byla snad celá minuta, ale o moc déle určitě ne, že v té chvíli, která mu ještě zbývala ze života, měl spoustu času. Ta poslední chvíle trvala věčnost. Za ní už nebylo nic.

Samá voda, Pikavu, samá voda.

Ještě žil, ale už nemohl na svém životě nic změnit. Byl ve Velké vlně a ta rozhodovala za něho. „Musím se vrátit,” řekl náhle.

Byl by rád věděl, co se vlastně stalo. Spadl do vodopádu Duchů. Zkoušel proplavat Velkou vlnou. Desetkrát? Padesátkrát? Nevěděl. Nakonec ztratil vědomí. Potom se probudil v Takomenově stanu.

„Kam se musíš vrátit?” zeptal se Pikavu.

„K vodopádu.”

„Proč?”

„Abych se nezačal bát,” řekl. „Nerozumím ti.”

„V tu chvíli se ještě mohu vrátit, ale zítra už bude třeba pozdě, zítra už mi bude každá vlna v řece připadat veliká.”

„Myslíš, že bys dokázal plavat?”

„Vím, že bych to měl aspoň zkusit.”

„To je nesmyslný nápad.”

„Není. Věř mi. Stalo se mi jednou něco podobného v horách, někdy ti o tom budu vypravovat. Musím jít teď.”

Zkusil se posadit. Podařilo se mu to. Týpí se s ním zatočilo, ale po chvíli se zas vrátilo tam, kde bylo před tím.

„Musím jít teď.”

Zahlédl svoje kalhoty a košili ležet u ohně. Byly suché. Jak dlouho byl v bezvědomí? Pomalu se postavil. Země se pod ním zahoupala a týpí se zase roztočilo. Cítil na sobě Takomenův pohled. Pikavu mu něco říkal a Takomen krátce odpověděl. Timothy porozuměl - ne slovům, ale obsahu. Takomen souhlasil s tím, aby se vrátil k peřeji. Řekl - Ano, ať jde.

Snad prožil v životě také něco podobného, snad také on zůstal sám v horách, snad také kolem něho proletěla kamenná lavina a zatarasila mu cestu zpátky a hory se proměnily v past, která zaklapla, snad také on spadl kdysi do nějaké Velké vlny a od té doby věděl, že strach nepotřebuje moc času, aby vyrostl. Stačí mu jedna noc.

Až bych se ráno probudil, všechny vlny ve všech řekách by už potom byly pro mě navždycky veliké.

Oblékl se.

„Půjdu s tebou,” řekl Pikavu.

„Budu rád, když půjdeš,” odpověděl skoro pokorně.

Když vyšli z týpí, slunce ho oslepilo. Zůstal stát a mhouřil oči do víření barev. Měl trochu neskutečný pocit> že vidí slunce poprvé v životě. Z dálky bylo slyšet vodopád Duchů.

Došli k Velké vlně, a když zas uviděl bílý válec, který se otáčel proti toku řeky a který ho vracel zpátky k vodopádu, musel se posadit. Třeba by ho nohy udržely, ale třeba také ne. Byl vděčný řece za divoký hukot, ale stejně měl pocit, že Pikavu musí slyšet, jak mu tluče srdce.

Pozoroval zpětný proud u břehu, který se neustále vracel k Velké vlně. Věděl, že čím rychleji teče řeka, tím silnější je zpětný proud u břehu. Pozoroval hranici dvou vod, jedna letěla dolů do údolí a druhá se vracela k vodopádu, klouzala po kamenech - řeka byla u břehu mělká - neodolatelně přitahovaná Velkou vlnou.

Unesla by lehkou kanoi z březové kůry, ale člověk by se jí ubránil, a vedle už byla hloubka a proud, který by ho nepustil k vodopádu, bylo nemožné plavat k Velké vlně proudem pod vodopádem, jako bylo nemožné proplavat do hlavního proudu pro toho, kdo už byl ve Velké vlně.

Ale jak jsem se vlastně dostal ven?

Vzpomněl si na zář, kterou uviděl těsně před tím, než ztratil vědomí. Asi to byl vrchol Velké vlny. Zdál se skleněný.

„Vrátíme se?” zeptal se Pikavu.

„Ne.”

Reku už měl přečtenou, věděl, že mu nemůže ublížit, aspoň tak dlouho, dokud zůstane pod Velkou vlnou, ale ještě mu nebylo moc platné, že to ví. Byl rád, že sedí. Ale trochu si na Velkou vlnu už zvykl.

Když potom stál nahý ve vodě a zpětný proud marně zkoušel podtrhnout mu nohy, podíval se na ni naposled. Zdála se obrovská. Skočil do proudu, ale držel se blízko břehu, tam ho voda pustila blíž k vodopádu, a když bílý točící se válec byl už skoro nad ním, odrazil se do proudnice. Voda se přes něj přelila a unášela ho dál s řekou, bílá pěna nad ním tancovala a malé víry kroužily kolem. Když se vynořil nad hladinu, hučení vodopádu se už vzdalovalo. Chytil se břehu.

Ohlédl se po vodopádu Duchů. Velká vlna už se mu nezdála tak velká jako před tím. Teprve v tu chvíli si uvědomil, jak nesmírně je unaven.

Až druhý den - slunce už bylo vysoko, když Timothy otevřel oči - se dozvěděl, co se s ním vlastně stalo ve Velké vlně. Pikavu byl dávno vzhůru, a když se jednou přišel podívat, zda Timothy opravdu míní spát celý den, našel ho, jak se mračí do komína - do špičky stanu, kudy odcházel kouř z ohniště, veden křídly týpí nastavenými podle větru dlouhými tyčemi.

„Proč jsi včera řekl - modrý..zeptal se Timothy.

„Nepamatuju se, ale možné to je, protože jsi modrý opravdu byl.”

„Já?”

„Ty. A ještě ti musím říct, že to je sice velice hezká barva -na košile, anebo na kravaty - ale lidem že nesluší.”

„Hm.”

Timothy se znovu zahleděl do špičky týpí. Světlý pruh zářící v šeru mu připomenul vrchol Velké vlny, kde také probleskovala zář slunce.

„Dokonce ani nevím,” ozval se po chvíli, „jak se mi podařilo proplavat Velkou vlnou.”

„Nikdo nedokáže sám proplavat Velkou vlnou. Proto je někdy v noci nad ní slyšet zpěv.”

„Nevymýšlej si, Pikavu.”

„Je to pravda. Vypravoval mi o tom Létající medvěd.”

„A kdo tam zpívá?”

„Duchové. Proto se vodopádům přece říká - vodopád Duchů. Lidé, kteří kdysi zemřeli ve Velké vlně.”

„Tak proč nezpívám s nimi? Jak je to možné, že jsem tady, a ne tam?”

Něco Timothyho napadlo. Usmál se.

„Mimochodem - zpíval bych o Tálinském rybníku.”

„Je ti dobře, Time?”

„Jsem v pořádku. Už si se mnou nemusíš dělat starosti. Mám jen rád píseň o Tálinském rybníku. To je všechno. Někdy ti ji zazpívám a určitě se ti bude taky líbit. Ale nejdřív mi řekni, jak jsem se tedy dostal ven.”

„Dlouho jsi se udržel na Velké vlně, a to tě zachránilo.”

„Pořád jsem hledal cestu ven, ale nenašel jsem ji. Vždycky jsem se jen stačil nadechnout, ale když mě stáhla vlna dolů, nenašel jsem spodní proud, někde tam musí být, řeka přece teče dál, ale nenašel jsem ho. Zkoušel jsem dostat se blíž k vodopádu, tam zas musí být vzduch pod přepadem a snad by se mi podařilo dostat se na břeh, kdybych se držel těsně pod vodopádem, ale když jsem byl dole, nikdy jsem nepoznal, kde je vodopád.”

„Nikdo to ještě nepoznal, Time.”

„A dál?”

„Pořád jsi plaval, sice jen nahoru a dolů, ale plaval jsi, a zatím jsme stačili přinést laso.”

„Kdo byl s tebou?”

„Létající medvěd.”

„Létající medvěd… Myslel jsem, že mě chce zabít.”

„Chtěl, Time. Pak si to rozmyslel.”

„A co udělal?”

„Doplaval pro tebe do Velké vlny. Snažili jsme se hodit ti laso, ale voda nám ho vždycky vzala. Potom se Létající

medvěd přivázal na laso a já jsem ho držel ze břehu. Potopil se pro tebe do Velké vlny. Bez koženého lasa by to nedokázal.”

„Na nic se nepamatuju… Myslel jsem si, že mě chce zabít. Proč si to rozmyslel?”

„Viděl, jak ti vypadla karabina a skicák, a viděl, že jsi plaval pro skicák s obrázky, které jsi namaloval.”

„A co má být?”

„Už před tím si myslel, že jsi blázen, ale v tu chvíli to věděl určitě. Když jsi nechal karabinu a chytal papíry. Nad vodopádem. Nad Velkou vlnou.”

„Ach tak. rozumím. Blázna Létající medvěd nezabije. Spíš se sám zabije, aby ho vytáhnul z vody.”

„Ano, Time.”

„Proč?”

„Létající medvěd říkal, že blázen za to přece nemůže, že je blázen.”

Poslední větu vyslovil Pikavu pomalu a důrazně, jako kdyby opakoval nějakou prostou pravdu dítěti, které je trošku tupé, ale koutky úst se mu chvěly potlačovaným smíchem a tím všechno zkazil.

To už se však Timothy smál. Pak ho napadlo, že třeba je Létající medvěd někde nablízku a že ho slyší.

Včera se skoro utopil, a když se ráno probudil, víte, co udělal? Smál se. Smál se a smál. To je přece jasné. Má to v hlavě vygumovaný.

Ta představa ho rozesmála ještě víc. Musel se posadit. Vleže se nedá opravdu smát.

„Já se z toho zblázním,” vyrazil ze sebe.

„Už se stalo,” ubezpečil ho Pikavu.

Jejich smích musel být slyšet snad až k Purpurové skále.

Mnohem později - ale ještě pořád se neodhodlal vstát - řekl Timothy zamyšleně: „Když se ale na sebe podívám očima Indiána od peřeje Válečných bubnů, potom. potom vlastně. snad opravdu.

Najednou si však uvědomil, že všechno je jinak.

Létající medvěd na ně čekal před svým týpí bez netrpělivostí, ale také bez té hrané indiánské lhostejností, se kterou si Timothy nikdy nevěděl rady. Usmál se a podal Timothymu ruku.

Kolika lidem jsem už v životě podal ruku a nic to neznamenalo. Ani pro ně, ani pro mě.

Stáli proti sobě jako už tolikrát před tím. Nic neříkali, ale nezáleželo na tom. Slova jim nechyběla.

Létající medvěd ukázal na týpí. Obraz, který začal malovat, když se vrátil z hor, už potom nedokončil.

„Ano. Moc rád,” řekl Timothy.

Namaluju ti letícího medvěda, u kterého se budou zastavovat ptáci, aby se poučili, jak správně létat.

Posadili se v týpí a Létající medvěd zapálil obřadní dýmku. Timothy vydechl kouř a podal ji Pikavovi. Kouřili pomalu a mlčenlivě.

Třeba se už nikdy nesetkáme, Létající medvěde. Ale určitě už nikdy nepřestaneme být přáteli. Budeme o tom mlčet, ale oba budeme vědět, že je to pravda..

Timothy zamyšleně pozoroval kouř z dýmek. Kolébavě jim kroužil nad hlavami.

První bílá tvář

„To přece není možné. Někde jsi musel udělat chybu. Budeme počítat ještě jednou.”

Ale to už se Timothy zvolna začínal smiřovat s myšlenkou, že to třeba možné je.

„Vyloučeno,” řekl ještě.

Pikavu hodil hrst uschlých šalvějových trsů do ohně a opakoval tu neuvěřitelnou větu. „Jsme u peřeje Válečných bubnů šest úplňků.”

„Ale to je přece půl roku.”

„No a?”

„Ale já jsem přece musel..

„Asi nemusel.”

Minulý čas zazněl přiznáním porážky.

Třeba to opravdu možné je. Vlastně není.

„Já přece musím včas odeslat kresby do Canadian Illustrated News. Slíbil jsem je. Čekají na ně.”

Oheň se opět rozhořel jasným plamenem.

„Byl úplněk, když Létající medvěd odešel do hor. Vzpomínáš si?” zeptal se Pikavu.

Timothy si uvědomil, jak je to dávno, kdy mladý Indián stál před Takomenovým stanem, jako závodník na startovní čáře tam stál, a byl najednou na celém světě úplně sám.

„A byl opět úplněk, tenkrát, když jsme lovili medvěda,” pokračoval Pikavu.

„Ano. Byl. Nevíš, co se s tím medvědem vlastně stalo?”

„Nevím.”

Prostě zmizel. A nikdo z Parumpatů se o něm už nikdy nezmínil.

„A byl úplněk, když jsi dokončil obraz Takomena.”

Timothy nakreslil jeho portrét pastelovými barvami. Neuvažoval o tom, proč. Zdálo se mu to samozřejmé. Pastelové barvy čas nepřeladí do jiného tónu, netmavnou, ani neblednou, nemění se. Takomen patří sem, do prérií a hor, a ani on se nikdy nezmění. Timothy se usmál, když si uvědomil, že opožděně našel důvod, proč nakreslil jeho tvář pastelovými barvami.

„A další úplněk byl tenkrát, když ti utekl vidloroh,” ozval se opět Pikavu.

„Myslel jsem, že utekl tobě,” ohradil se Timothy trochu ublíženě.

„Byl jsi blíž.”

„Ale ty jsi měl šíp už na tětivě.”

„Dobře, tak utekl nám oběma, na tom teď nezáleží, ale byl úplněk.”

„Máš pravdu.”

Čas Parumpatů je asi opravdu kulatý.

„A byl další úplněk, když zemřel Chromý kůň. Pamatuješ se?”

Timothy nikdy nezapomene na pomalý žalozpěv vykřikovaný do noci ozářené kulatým měsícem.

„A byl úplněk, když ti došla červená barva. Říkal jsi, že bez ní nemůžeš být.”

„To je pravda. Nemůžu.”

„Můžeš. Jen se koukni na nebe.”

Od té doby, kdy Timothymu došla červená barva, se kulatý měsíc ztratil a pak se objevil nový měsíc, nejdřív jen jako tenká hoblovačka, ale potom rostl až byl…

„Ještě je šišatý.”

„Za čtyři dny bude úplněk,” řekl Pikavu.

„Nevíš, kde mám mapu?” zeptal se Timothy po dlouhé chvíli.

„Vím. Je v kapse tvého celtového kabátu, který nám v týpí překáží už po dobu šestí úplňku.”

„Necháme ho tady,” ozval se Timothy rychle. „Až se vrátíme, třeba se nám bude hodit.”

Prokáže Timothymu poslední službu. Byl to ještě docela dobrý kabát. Když zůstane v týpí, bude mít Timothy pocit, že se vlastně neloučí, že jen jede odeslat kresby a koupit červenou barvu a také karabinu a náboje. Ten pocit mu vydrží aspoň tak dlouho, dokud bude vidět kruh týpí na břehu peřeje Válečných bubnů.

„Stojan tu taky necháme.”

Byl rozbitý a už se nedal opravit.

„Kresby a skicáky si vezmeš?” zeptal se Pikavu.

Možná že bych dokázal obelhat sám sebe, ale tebe ne, Pikavu. Škoda. Taková krásná lež.

„Ano,” odpověděl tiše. „Kresby si vezmu s sebou.”

Pořád klesali s řekou na jihozápad, a jak se přibližovali k Navajské poušti, řeky ubývalo. Už to vlastně nebyla řeka, jenom potok, který - jak se krajina narovnávala - tekl pořád zdráhavěji, jako kdyby se mu už dál nechtělo. Potom se zvedl horký vítr. Timothy cítil, jak ho kapičky potu šimrají na zádech a jak se mu košile přilepila na tělo.

Potřeboval tu červenou barvu opravdu tak nutně?

Konečně se před nimi otevřel pohled na Navajskou poušť. Z té poslední oblé skály se zdála bez konce. Jako plavé moře se před ně položila.

„Na mapě vypadá všechno jednodušší,” ozval se Timothy.

Seskočili z koní a rozložili mapu na horké kameny. Pot je pálil v očích a rozmazával před nimi kresbu, byla však tak jednoduchá, že na tom příliš nezáleželo. V poušti byla zakreslená jediná cesta spojující osadu Dagarmo s Mantazanou. Pokud budou pokračovat pořád směrem na jihozápad, nemohou ji minout. Budou se muset rozloučit se svou řekou, ale poušť ji už stejně brzy vypije.

Když seděli poprvé nad mapou, ještě v táboře u peřeje Válečných bubnů, zdálo se jim, že na cestu pouští stačí asi dvanáct hodin jízdy, ale ve chvíli, kdy ji měli před sebou, si tím už nebyli tak jisti. Pouští nemohou jet příliš rychle a asi ani pomalu nevydrží jet dvanáct hodin. Poledne budou muset přečkat někde ve stínu. Ale najdou vůbec stín v tom smutném, zaprášeném kamení r Podle mapy…

Dá se jí věřit?

Snad.

Podle mapy se měly tam někde za oponou z prachu zvedat osamělé skály. Nebylo jich mnoho, ale měly tam být.

Rozhodli se, že už dál nepojedou, ale zůstanou na kraji

pouště, a ráno, jeste před svítáním, že vyrazí.

Jen někdy se stalo, že jim vítr foukl do očí prach, většinou však zůstával dole, plavý prach Navajské pouště. Tekl všude kolem nich, úžasně přilnavý, přítulný a horký. Hledal si cestu mezi kameny. V některých místech - tam, kde pokryl celou zem -, měli pocit, že jedou po hladině kalného rybníka.

Taky to mohli být mravenci, miliardy mravenců zpitomělých horkem. Bloudili v kruzích. Naráželi na sebe, lezli jeden přes druhého, a pořád někam utíkali. Prach pouště.

Anebo se země pod kopyty koní zrovna začínala vařit a prach, který se někdy zvedl, nebyl prach, ale ta první pára nad hrncem, která se zvedá chvíli před tím, než voda začne bublat.

Jeli vedle sebe, Timothy a Pikavu, a zdálo se jim, že tak jedou celé věky. Široké kovbojské klobouky měli posunuté do očí, aby je slunce neoslepovalo. Prach se za nimi zvedal vysoko a visel ve vzduchu jako kouř signálního ohně.

Teď jsme tady a jedeme dál.

Jeli na špičce trojúhelníku vymodelovaného nad Navajskou pouští z plavého prachu. Prach.

Všude kolem nich byl jen prach a zaprášené kamení.

A nad nimi viselo olověné slunce. Už bylo vysoko, ale stín, který jim mapa slibovala, ještě pořád neviděli. Jen ticho leželo nad pouští a bylo skoro tak těžké jako slunce. A poušť - když už byla dávno všude kolem nich - se nezdála rovná, do všech stran se zvolna zvedala, jeli dalekým mělkým údolím, jako kdyby se země prohnula pod nějakou nesmírnou vahou.

Zemí se prohnula pod tíhou ticha.

Bylo těžké hledat v dálce nějaký orientační bod, který by je vedl, aby nebloudili v kruhu, nějaký kámen, něco pevného, často se zastavovali a Timothy, podle hodinek a slunce - už bylo skoro na jihu - určoval směr další cesty.

„Podívej!”

Konečně uviděli zaprášené skály. Zvedaly se nad pouští a zdály se docela blízko.

„Asi hodinu cesty za těmi skalami už budeme hledat cestu do Dagarma.”

„Myslíš, že najdeme pramen?” zeptal se Pikavu. „Nevím. Snad.”

Šetřili vodou, kterou vezli v kulatých polních láhvích, ale možnost, že ve skalách najdou pramen - o té možnosti, jak se přibližovali ke skalám, jim šeptala hlavně žízeň -, ta možnost se rychle proměňovala skoro v jistotu, a proto se napili na poslední krátké zastávce trochu víc, než kdyby byla před nimi pořád jen pustá pláň pouště. Bylo to skoro bezvýznamné -aspoň v té chvíli - ale později si uvědomili, že snad skutečnost, že se pod skalami zhluboka napili protivně teplé, ale přesto zázračné vody, jim možná zachránila život. Udělali chybu, kterou pustina neodpouští, ale byla to chyba, která o chvíli později byla jejich poslední zbraní. Ještě před tím, než se za kopyty koní zvedl první obláček prachu, si vodu rozdělili. Polovina jim měla vydržet k cestě do Dagarma. Napili se trochu i z té druhé poloviny.

A vjeli do skal. V přízračném tichu zazněly údery kopyt jako výstřely. A když pak zazněl skutečný výstřel - proletěl jim nad hlavami s varovným zahvízdnutím - bylo to, jako kdyby jim za zády vybuchla sopka. Potom se ozval drsný a posměšný hlas.

„Příště budu střílet na vás, pánové. Stát! Říkám vám - stát! A čekat. Okej. Tak to má být. To je ono! Teď se vám to povedlo. Okej. A pamatujte si, že stačí pohyb..

Hlas přeskakoval z hrozeb a výsměchu do hysterie a zase nazpátek. Muž za jejich zády měl nebezpečné povolání. Asi mu šlo na nervy.

„Nehýbejte se! Tak - to už je lepší. Okej. A teď seskočte z koní!”

Timothy a Pikavu přehodili uzdy přes hrušky sedel a seskočili na zem. Kameny jim zarachotily pod nohama.

„Jděte k tý skále a můžete ji chvíli podržet. Můžete? To jsem rád. Okej. Neotáčejte se!”

Někdo se za jejich zády potěšené zasmál. Smích zazněl pochvalně, ale ihned se zlomil a vysoký, ostrý hlas jim přikázal:

„Dejte ruce nahoru!”

Přeskakuje mu hlas. Třeba ještě mutuje.

„Držte tu skálu, aby neupadla. Okej?”

Popraskaná skála byla jen asi pět kroků před nimi. Položili dlaně na rozpálený kámen. Uslyšeli kroky. Někdo odváděl jejich koně.

„Neotáčejte se! Okej. Teď vám to sluší.” Kroky se opět přiblížily a potom se něco lehce, skoro chlácholivě dotklo Timothyho zad.

„Kde máš karabinu?” ozval se přeskakující hlas.

„Uplavala mi.”

„To máš tedy smůlu. A pistoli?”

„Visí na sedlové tašce.”

„Okej. A ten kluk, co jede s tebou, kde má zbraň?”

„Má karabinu u sedla.”

„A pistoli?”

„Nemá žádnou.”

„To ti mám věřit?”

„Je to pravda.”

„Okej. Podívám se na to.”

Lehký, skoro nepostižitelný tlak, který Timothy cítil na zádech, najednou ustal. Uslyšel šramot a po chvíli zase kroky, které se vzdalovaly.

„Okej. Můžete se otočit. Ale ty ruce nechte nahoře.”

Stál před nimi hubený zaprášený muž oblečený jako kovboj, oblečený jako skoro každý v tomto kraji, měl klobouk posunutý do týla a smál se. V ruce držel revolver.

Ještě nikdy se Timothy nedíval do ústí revolveru, jenom když jej čistil, ale to bylo jiné. Také o tom četl v knížkách. Jenže ve skutečnosti to bylo jiné.

Třeba vystřelí. Vypadá na to.

Jako kdyby se ústí revolveru zvětšilo. Byla to najednou spíš jeskyně, kterou vedla cesta někam do tmy.

Kdyby opravdu chtěl vystřelit, už by to dávno udělal.

Muž se pořád ještě smál. Úžasně ho bavilo, že před ním stojí s rukama nahoře.

„Dobrý den,” řekl. „Zapomněl jsem pozdravit. Můžete mi to odpustit?”

Opět se ozval smích. Jen jeho oči se nesmály.

Timothy se bezděky usmál. Uvědomil si, jak by bylo nesmyslné, kdyby na pozdrav odpověděl pozdravem, kdyby také řekl: Dobrý den. Ale bandita se radši smál sám. Obrátil revolver na Timothyho a řekl, najednou tiše a věcně:

„Nezastřelím vás, když nebudu muset. Chci, abyste to věděli. Ale stačí jeden pohyb - a napálím to do vás. Okej? Je vám to jasný?”

„Ano, je mi to jasné,” odpověděl Timothy. Jejich koně stáli nyní vedle bandity s uzdami volně přehozenými jen přes špičatý kámen.

Někde přece musí mít svého koně.

Volnou rukou zalovil v Timothyho sedlové tašce a brzy v ní našel peněženku. Revolver mu v ruce překážel. Položil jej před sebe na placatý kámen, pořád hlavní obrácený k Timothymu. Dělilo je snad jen deset kroků.

Kdybych se rozeběhl, až bude otvírat peněženku…

Stál tam, a ani trochu nespěchal.

„Ten pitomý nápad pusť z hlavy,” řekl, jako kdyby četl Timothyho myšlenky. Otevřel peněženku. „Víc peněz nemáš?”

„Ne. To je všechno.” Vrátil peněženku do sedlové tašky.

Proč si ji nedal do kapsy?

Bylo horko k zbláznění, ale když si Timothy uvědomil, proč to neudělal, zamrazilo ho.

Bandita se obrátil k Pikavovu mustangovi, ale nepřestal sledovat Timothyho. Povytáhl karabinu z pouzdra a zase ji pustil.

„Okej,” řekl. „Ta je dobrá.”

„Zanáší trochu doprava.”

„Okej.”

Už měl opět ruce volné, ale po revolveru nesáhl, nechal ho ležet na kameni jako výzvu.

Nemám naději. Nemám nejmenší naději.

Stačilo mu jen natáhnout ruku a měl by revolver, a pořád by ještě měl dost času zamířit a stisknout spoušť.

Ne, to je beznadějné.

Musel je sledovat už z dálky podle trojúhelníků z prachu, které se za nimi zvedaly nad pouští, snad na ně čekal dlouho a nudil se. Konečně stáli před ním - jeho kabaret, divadlo a jeho mechanické piano. Byli tu teď už jen proto, aby ho pobavili, než pojede dál.

Opět se rozesmál tichým a studeným smíchem zabijáka.

Dobré to bylo.

„Okej,” řekl po chvíli. „Pán hledá zlato? Nebo zatoulanou krávu?”

„Jsem malíř,” odpověděl Timothy.

„Malíř… No ne, to tady ještě nebylo. Dávám přednost zlatokopům. A falešným hráčům. Hlavně těm, co zrovna rozbili bank. Malíř. Co maluješ?”

„Obrazy.”

„Myslel jsem si to. Okej. To je tvoje věc. Hlavně že ti to nese. Nech ty ruce nahoře! Ještě jednou se pohneš a bude to naposled! Jasný? Okej.”

Přistoupil k hnědákovi. Zaťukal na plechovou krabici, která visela trochu nakřivo za sedlovou taškou.

„Co je tohle?”

„Paleta,” odpověděl Timothy. „Akvarelové barvy, skicáky a hotové kresby.”

„Okej.”

Odvázal krabici a položil ji před sebe na kámen. Ale Timothyho z očí nespustil.

„Jak se to otvírá?”

„Uzávěr je uprostřed. Stačí zatáhnout.” Otevřel krabici. Většina barev se vysypala. „Okej.”

Posadil se na kámen. O nehet rozškrtl sirku a zapálil si cigaretu. Revolver posunul trochu stranou, aby měl víc místa.

Kdyby spadl z kamene…

Nespadl.

Zalistoval v jednom ze skicáků a pak ho hodil na zem. Otevřel pomačkanou tubu.

„Má to nějakou cenu?” zeptal se.

„Jak pro koho. Pro malíře to má cenu.”

Hodil tubu zpátky a celou krabici odstrčil z kamene. Už ho dál nezajímala.

„V životě jsem nepotkal malíře. Maluješ obrázky a lidi ti za to platí?”

„Tak nějak to je.”

„To je divný povolání, ale tady se teď klackuje takových divných lidí. Malíři mě nezajímají.”

Vzal do ruky další skicák, ale neotevřel ho.

To je dobře. Ať ho nechá ležet! Ať ho zahodí.

Udělal to. Hodil ho ke krabici, k vysypaným barvám a kresbám.

„Ty krámy si můžeš nechat.”

Dokouřil cigaretu a zvedl se. Ještě se podíval na revolver, který pořád ležel volně na kameni, na Timothyho a zpátky na revolver. Snažil se užít si, co se dalo. Ale představení už skončilo. Sáhl po revolveru a vsunul jej do pouzdra, které měl zavěšené na pravém boku. Stáhl ze špičatého kamene uzdu hnědáka a vyskočil do sedla. Volnou rukou chytil uzdu Pikavova mustanga.

„Pokud nám vezmete koně, bude to stejné, jako kdybyste nás zastřelil,” ozval se Timothy.

„Nesmysl.”

„Aspoň jednoho koně musíme mít, nebo se odtud nedostaneme.

Zdálo se, že neslyší.

„Otočte se! Ruce nechte nahoře! Tak… Okej. Tak se mi to líbí. Nechám vás žít. Ze šetrnosti.”

Naposled uslyšeli za zády ten podivný zajíkavý smích. „Nevykládejte si to špatně. Ušetřím dva náboje, tak jsem to myslel.”

Naposled mu přeskočil hlas.

„Až odejdu, můžete si dát ty ruce zas dolů. Můžete si je strčit do kapes. To je asi tak všechno, co teď můžete udělat.

Okej.” Potom uslyšeli už jen tlukot kopyt, který se rychle vzdaloval.

Jako náměsíčník přistoupil Timothy k rozházeným skicákům a barvám, ale nezačal je ukládat zpátky do malířské krabice, vybral si blok, který ještě nebyl celý pomalovaný, a několik tužek. Po celou tu dobu se zdálo, že myslí na něco jiného, že ztratil vědomí místa a času, že zapomněl na všechno, co se stalo. Bez jediného slova se posadil do stínu, otevřel skicák a začal kreslit. Kdyby mu v tu chvíli někdo vystřelil za zády, asi by výstřel přeslechl. Měl sice dost dobrých důvodů k tomu, aby se zbláznil, ale divné bylo, že to stačil tak rychle. Dokonce ani stín nehledal, i když je bandita po celou dlouhou dobu nechal stát na plném slunci, nějak se však stalo, že stín si našel jeho. Prostě šel, skicák a tužky v ruce, šel bezmyšlenkovitě někam jinam, kde to tak nepálí, trochu nejisté, jako kdyby šel se zavřenýma očima, mohl zakopnout a přistát na nose. Ale vyhnul se kamenům, které mu skály postavily do cesty, asi ani nevěděl jak, a potom poznal - ale jen na okraji vědomí se přihlásilo toto poznání, nebylo zas tak důležité - že už není třeba, aby šel dál, posadil se a začal kreslit. Nic jiného ho nezajímalo. Jen čtvrtka čistého papíru. Díval se na ni zamračeně, skoro vztekle, a kousal se při tom do rtů. A kreslil.

Nechal ležet všechny svoje obrazy a kresby rozházené na slunci, ačkoliv - jak je to dávno? - pro jediný skicák se skoro utopil. Najednou na nich nezáleželo.

Pikavu pomalu srovnal všechny papíry rozházené kolem velkého kamene, jen jeden obraz byl roztržený, ale Timothy ho může podlepit a nic nebude vidět, a několik listů v jediném skicáku bylo trochu zmačkaných, srovnají se však samy, až se vrátí na místo, kam patří. Sebral také všechny tuby, kelímky a tužky. Zavřel krabici.

„Time!”

Timothy neslyšel. Ještě pořád kreslil. Pikavu se posadil do stínu a čekal. „Time.”

Ještě kreslil, ale už ho to skoro přešlo, už tolik nespěchal a také se přestal mračit, oči z bílé čtvrtky však ještě nezvedl.

„Tak. A to bychom měli,” ozval se po chvíli. „Co tomu říkáš, Pikavu?”

„Nechal nám tu barvy a všechny kresby. Ale nemáme vodu. Ta zůstala u sedel.”

„Škoda, bez vody mi akvarelové barvy nejsou nic platné. Ale nevadí. Mám tužku.”

„Nemáme sušené maso, nemáme suchary, nemáme nic, Time.”

Asi neposlouchal. Promluvil spíš sám pro sebe. „Nezajímá se o malíře. To udělal chybu, víš? Šetrnost je výborná vlastnost, ale někdy přijde draho.”

Ještě pořád pozoroval a opravoval svoji kresbu. Nemohl od ní odtrhnout oči.

„Nerozumím ti, Time.”

„Chci říct, že jsem rád, že ušetřil dva náboje a že udělal tu chybu. Bandita se nezajímá o malíře. Chybí mu představivost. Měl by si honem najít nějaké jiné zaměstnání. Mělo ho to napadnout.”

„Co ho mělo napadnout?”

„Že malíř se bude zajímat o banditu, který ho obral o peníze a skoro o všechno, co měl, který ho nechal uprostřed pouště bez vody, aby si nějak poradil, anebo aby umřel.”

„Dagarmo je ještě daleko, Time. Nemáme vodu, ani koně, ani jídlo. Teď není čas kreslit obrázek.”

„Teď, právě teď Pikavu. Už brzy budu hotov a půjdeme.”

„Měli bychom jít hned.”

Odpověděl skoro roztržitě, ještě pořád soustředěný na svou kresbu. „Ještě chvíli, Pikavu.”

„Musíme najít vodu.”

„Stačí tužka. Ta je lepší. To už musí být hodně dobrý rytec, aby si poradil s akvarelem. Tužka je lepší -jenom opíše každou čárku. Nemůže udělat chybu.”

„Myslel jsem vodu k pití.”

„Ano. Zapomněl jsem, vlastně ne, mám žízeň, já vím, že to není nic proti tomu, jakou ještě budu mít žízeň.”

„Nemáš úpal?”

„Ne. Ještě ne, Pikavu. Zatím mám jenom vztek. A naději.” Poprvé se zasmál a trochu se probral ze svého podivného snu. „Myslel si, že mi nenechal žádnou zbraň..

„Měli bychom jít, Time.”

„Udělal chybu a musí za ni zaplatit.”

Timothy se konečně rozhlédl po skalách, které je obklopovaly.

Mulisy, mulisy…

Tvářily se tak strašidelně, až to bylo k smíchu. Ale do smíchu mu stejně nebylo.

Jako kulisa do pohádky o strašidlech.

Něčím připomínaly bílé kostry, které viděl už mnohokrát ležet na amerických pouštích. Kdysi šel před ním stejnou cestou bizon, vidloroh, mezek nebo kůň, a došel jen sem - dál už ne. A nikdo se už nikdy nedozvěděl, co ho zastavilo. Výstřel? Hlad? Žízeň? Jen jeho kostra zůstala ležet na horkém slunci, tichá a nehybná, a připomenula mu pravdu, kterou už dávno znal. Vždycky ji znal. V poušti si ji však uvědomoval víc, než jinde. Zemřít je docela snadné. Příroda má s umíráním zkušenost dlouhou milióny let. Nic na tom není. Prostě každý musí zemřít. To je všechno. O obyčejných věcech se nemluví. Kanada je velká země. Tráva je zelená. Čas utíká. Každý musí zemřít.

Jen poušť má tu divnou schopnost nám neustále připomínat obyčejnou pravdu o konci všech našich cest. A bílá kostra mezka, který došel až na poušť a dál už ne. A také tyto

skály. Kdysi byly jiné, asi vysoké a oblé, ale poušť je přinutila, aby se přikrčily.

Ne. Nic se mi nezdá. Je to pravda.

Uvnitř těch dávných hor byly tvrdé kamenné kostry a jen ty zbyly. Zvedaly se nad štěrkovými lavinami a nad kuželi sutě. Ještě stály, ale jednou je poušť taky spolkne. Až je zas vyplivne, už to nebudou skály, ale drolící se kameny. A jednou i ty poušť spolkne. Až je vyplivne bude z nich už jenom písek.

Všechno bude jednou zase poušť. Jako na začátku.

Kdysi v Arizoně maloval podobné skály, ale tenkrát se mu zdály jiné. Jel s velkou výpravou a vždycky, když měl žízeň, napil se. Bez nadšení. Stýskalo se mu po studené vodě. A když měl hlad, najedl se. Opět bez nadšení. Sušené hovězí mu nechutnalo. Jedl ho už dlouho. Tenkrát měl ještě svého hnědáka. Když na něho zapískal - přišel. „Tady vodu nenajdeme,” řekl.

„Tak ji budeme hledat někde jinde,” odpověděl Pikavu.

„Až ti bude někdo vypravovat o tom, jak bloudil celé dny pouští s vyplazeným jazykem, protože mu došla voda, jak ji celé dny marně hledal - nevěř mu. Nemáme moc času.”

Naděje je strach, který se usmívá.

Až ti bude, Pikavu, někdo vypravovat… To znamená, až vyjdeme z Navajské pouště. Teprve potom ti nikdo může vypravovat příběh o bloudění. Bude to dokonalý příběh a byla by velká škoda, kdybys ho neslyšel. Jenom musíme před tím vyjít z Navajské pouště. Nic víc. A potom už ti někdo začne lhát, až se budou hory zelenat.

Timothy se znovu rozhlédl po skalách.

„Tam, kde se budou hory zelenat, tam by snad mohl být pramen. Tady není.”

„Půjdeme dál.”

„Nemáme mapu a nemáme už ani hodinky, které by nám pomáhaly udržovat směr. Ale to nevadí. Víme, že cesta, kterou hledáme, je na jihozápad od hor.”

„Až ji najdeme, nebudeme už potřebovat mapu.”

„Až ji najdeme..

„V horách musí být voda.”

„Nemusí, Pikavu, nemusí. Ale stejně ji budeme hledat. Nemáme na to moc času, ale přesto nesmíme spěchat. Zatím je ještě pořád velké horko.”

„V noci bude úplněk.”

„Máš pravdu. Půjdeme hlavně v noci, to bude jednodušší. Ale v noci bude také jednodušší minout cestu, kterou hledáme. To se nám nesmí stát.”

„V noci projdeme hory a potom počkáme na svítání.”

„A potom?”

„Potom musíme najít cestu do Dagarma.”

„Dobře, uděláme to tak.”

Plechová krabice na kresby a barvy už byla zase zavřená.

„Děkuju,” rozpomenul se Timothy.

Sáhl po krabici a - spálil se. Zůstala ležet na slunci. Bylo to, jako kdyby se dotkl rozžhavené plotny. Opatrně ji vzal za popruh a odtáhl do stínu. Stejně opatrně ji otevřel a položil skicák se svou poslední kresbou nahoru na tuby a pastely, aby ten, kdo krabici otevře, první uviděl právě tento skicák. Vždycky zacházel se svou krabicí skoro něžně, ale tentokrát se k ní choval, jako kdyby byla živá a jako kdyby měl strach, aby ho nekousla. Přehodil si ji přes záda a vyrovnal popruhy, aby ho netlačily do ramen. Na koni krabice všude překážela. Na zádech ležela dobře. Bylo to zlepšení, ze kterého se příliš neradoval. Vzpomněl si na svého hnědáka a opět se ho zmocnil vztek.

Nemá smysl se vztekat. Aspoň v tuto chvíli to nemá smysl.

Vzpomněl si na zajíkavý smích.

„Najdu ho. Určitě ho najdu. Jeho zabijácké dny už skončily. Najdu ho.”

Ani si neuvědomil, že promluvil nahlas. Pikavu se na Timothyho podíval překvapeně, ale neřekl nic.

Bylo poledne. Snad bylo poledne. Cesta horami nevedla, ale po okrajích sutě mohli jít dál na jihozápad. Jenže kde byl jihozápad? Slunce stálo vysoko. Stíny byly krátké. Pomohly jim najít směr.

Došli až ke dvěma skalám, jako dva okousané sloupy stály tak blízko u sebe, že suť, která z nich opadala, vytvořila mezi nimi sedlo, které se zvedalo vysoko. Mohli ho obejít, ale nevěděli, kam by je skály zavedly. Zdálo se jednodušší vystoupat do sedla, ale čím výš stoupali, tím byl každý krok obtížnější. Kameny jim ujížděly pod nohama a vracely je nazpátek, klesali s nimi dolů, a tak mohli jít celé hodiny a být pořád na stejném místě, ještě však měli dost síly rozeběhnout se, ale ne zas tolik, aby vydrželi s dechem až do sedla. Suť se pod nimi dala do pohybu, vracela je pořád rychleji zpátky, zalykali se prachem, a čím rychleji se snažili stoupat, tím rychleji pod nimi jel i kamenný proud, a potom se zabořili do drobného štěrku a kolem nich hřměly kameny, kutálely se dolů, celá stráň se změnila v prašnou řeku, která tekla proti nim, všechno bylo proti nim, každý kámen, každé zrníčko písku, celý svět, ze kterého byla udělaná poušť, ale běželi dál od kamenného hřmění a potom uviděli balvan a nějak se jim podařilo dostat se až k němu.

Vydrží?

Sloup prachu se nad nimi zatáhl jako opona. Opřeli se o balvan a kolem nich hřměla do ticha kamenná lavina. Když pohyb kamenů ustal a prach se trochu rozptýlil, zkusili stoupat dál co nejpomaleji, tak opatrně, aby si ta uhýbavá stráň ani nevšimla, že tam vůbec jsou. Konečně stáli v sedle a mohli si vybrat. Kdyby už museli někam padat, pak raději na druhou stranu. Dál na jih uviděli další okousané sloupy skal a mezi nimi jako plavé moře se zavlnila poušť, a to bylo povzbudivé, pruh skal byl poměrně úzký, už v nich nezabloudí. V dálce se zvedal oblak prachu. Tam byl Timothyho hnědák a Pikavův mustang. Také bandita jel na jih.

Nechám vás lít. Ze šetrnosti.

Jako kdyby ve skalách zůstala ozvěna jeho hlasu. I věty, které nevyslovil.

Jsem zloděj - někdy taky vrah, když je to nutný, netrvám na tom, ale nevadí mi to - hlavně jsem však zloděj, můžu to o sobě říct, ty ne, kdybys řekl, že jsem zloděj, zastřelil bych tě, ale když neřekneš, že jsem zloděj, tak to ještě neznamená, že tě nezastřelím, je tu jen možnost, že to třeba neudělám, ani vlastně nevím proč, ale kdybys řekl, že jsem zloděj, bylo by to jistý, a už by pro tebe žádná jiná možnost nebyla.

Byl tu pořád a Timothy věděl, že bude slyšet pořád jeho přeskakující hlas, tak dlouho, dokud se znovu nesetkají.

Být zloděj je starobylý řemeslo a dobře placený, když jsi dobrý zloděj. První bílý muž, kterého potkal po šesti měsících. Ještě dřív, než se mu začalo doopravdy stýskat.

Když řeknu, že jsem zloděj, každý ví, na čem je, ale malíř, to je divný…

Slunce pálilo a obzor byl matný prachem, zdálo se, že poušť nikde nekončí, že jen kdesi v dálce splývá s nebem stejně plavým, jako je sama.

Ušetřím dva náboje, tak jsem to myslel…

Timothy se začal bát.

Připustil tu možnost. Třeba opravdu ušetřil dva náboje. Třeba opravdu bylo zbytečné, aby střílel. Bál se, že se už nikdy nesetká s banditou. Bál se žízně, která se stávala každou hodinou nesnesitelnější. Bál se pouště. Byla příliš veliká.

Ale nejvíc se bál vlastního strachu. Byl stejně nebezpečný jako poušť. Věděl však, že by měl ještě napsat dopis. Strach, který v něm byl, bude větší, až bude psát na neznámou adresu, protože když to udělá, přizná sám sobě, že připustil tu možnost.

Ale stejně bych měl napsat.

Zapamatovali si křivou skálu. Zdálo se, že stojí na kuželi sutě už trochu vratce, ale než k ní dojdou, určitě vydrží a pak ještě asi tisíc nebo deset tisíc let. Za ní už nebyly další skály, jen oblé vrchy, zbyly tam jako vzpomínka na dávné hory, které vítr ještě nestačil vymazat z paměti pouště.

Dolů ze sedla se dostali snadno. Ještě měli sílu běžet a kamenná lavina, kterou uvolnili, byla pomalejší.

Potom se vydali za křivou skálou. Pořád ji měli před sebou jako maják. Stíny se prodlužovaly.

Při prvním odpočinku vyndal Timothy z krabice svůj blok a začal psát.

„Komu píšeš?” zeptal se Pikavu.

„Nevím,” odpověděl.

Uvědomil si, že to je nedostatečná odpověď. „Opravdu nevím,” řekl ještě. „Doufám, že nikomu.” Pikavu pochopil a usmál se trochu křivě.

Olověné slunce

Po západu slunce se ochladilo. Ještě pořád bylo horko, ale bylo skoro studené. Vnímali jen pokles teploty. Celý den bylo horko k zbláznění, ale večer už bylo jenom horko, a to bylo úžasné. S úlevou vdechovali vzduch. Připadal jim chladný. Hlídali svou křivou skálu. Přibližovali se k ní oklikami. Vyhýbali se sedlům sutě. Jedna zkušenost jim stačila. Skal kolem nich už bylo míň. Ještě pořád čekali na zázrak, že najdou vodu, ale už neměli pocit, že by se ten zázrak měl přihodit hned, aby je vůbec mohl ještě zajímat.

Vyšel měsíc. Bílý. Kulatý. A hvězdy visely nízko nad pouští, velké a zářící.

V noci jsou zázraky skoro samozřejmé.

Poušť obživla. Občas zaslechli na písku šelest. Snad to byl leguán. Už si nepřipadali tak ztracení a sami.

A ještě něco se změnilo, když vyšel měsíc. Timothy si vzpomněl, že je vlastně malíř. Po celé dlouhé odpoledne jen šel a snažil se nemyslet na žízeň, nemyslet na nic, jen na tu křivou skálu, neuvažoval o tom, co bude dál, co udělají, až k ní dojdou, stačilo mu vědomí, že znají cíl a že ho mají pořád před očima. Dokud viděl křivou skálu, bylo všechno v pořádku. Rostla před nimi. Byla snad nejvyšší v celém pásu skal a byla vysunutá daleko do pouště.

Podle mapy však cesta, kterou hledali, byla až za hradbou posledního pásma skal. Neuvažoval o tom, co udělají, až ji najdou. Díval se před sebe, soustředěný na místo, kam příště šlápne, a když ho našel, vyhlédl si další místo, kam šlápne, a když ho našel…

Stačilo, aby pod ním uklouzl kámen. Anebo aby zakopl. Šel jako svázaný, jako kdyby šel proti vichřici, asi by padl jako závora, a už by třeba nemělo smysl se zvedat. Myslel jen na místo, kam příště šlápne, a na víc už myslet nestačil. Když se

však stíny prodloužily, a když potom vyšel měsíc, uvědomil si, že je malíř a že krajina kolem je neskutečně krásná.

V noci je tak snadné dělat zázraky.

Ani se příliš nepodivil, když se ten dobrý zázrak doopravdy stal. Na severní stráni uviděl křoví a najednou věděl s jistotou, že je zelené, i když ve světle měsíce se zdálo spíš stříbrné, jako všechno ostatní kolem, ale chlad, který zavanul ve vzduchu, se mu přece nemohl jen zdát, ucítil vlhkost, docela zřetelně ji ucítil, nemohl se mýlit.

Byla to jen malá oáza - vlastně spíš malý šrám ve velké skále - ale byla zelená. Zůstali stát. Uviděli mělkou podélnou strž a nějaké křoví i v klamavém světle měsíce jasně ohraničené. Pokud tam někde byl pramínek, v noci ho stejně nenajdou.

Timothy opatrně položil svou malířskou krabici na kámen. Byla těžká, a vždycky když si ji sundal ze zad, měl pocit, že se třeba vznese do vzduchu, párkrát mávne rukama - jako ten medvěd na týpí - a poletí směrem k nejbližší hospodě.

Pikavu už klečel pod křovím a rozhrnoval písek.

„Je vlhký,” řekl co nejlhostejněji.

„Asi musíme počkat do rána.”

Jejich křivá skála už byla skoro na dosah. Rýsovala se před nimi proti hvězdnatému nebi jako obrovský nalomený komín. „Zůstaneme tady.”

„Kolik asi zbývá času do svítání?”

„Nevím.”

Východ byl ještě temný. „Poslouchej!”

Odněkud zazněl vzdálený šepot, zvuk skoro nepostižitelný a lehký jako dech. „Slyšíš?”

Timothy slyšel hlavně hučet svou vlastní krev v hlavě, ale ještě něco slyšel, nějaké chvění, šelest hedvábí, oblý zvuk slyšel. Zavřel oči, aby se dokázal líp soustředit na vzdálený hlas vody.

Nevěděl, kdy usnul, ani jak dlouho spal, ale když oči opět otevřel, slunce už svítilo a křivá skála byla v jeho záři skoro červená. Uviděl Pikava ležet v trávě s kamenem pod hlavou. Tráva…

Smutně zelená, zaprášená tráva byla řídká a povadlá. „Pikavu!”

Ani se nepohnul jen otevřel oči.

Timothy se postavil. Měl pocit, že jejich křivá skála někam padá.

Ted uz muže.

A pak měl pocit, že má v ústech místo jazyku pořád ještě horký oblázek.

Když se skála vrátila tam, kde byla před tím, začal šplhat do úzké průrvy. Za sebou slyšel Pikava. Pramen, který hledal, byl slabý, nedoplazil se ani do písku těsně pod skálou, ale byl tu. Timothy se prodíral křovím a vdechoval jeho hořkou vlhkou vůni.

V noci je každý zázrak skoro samozřejmý. A v noci, jako byla ta dnešní, je skoro zázrak, když se zázrak nestane. Ale teď už je den.

Byl skoro ve vrcholu průrvy, ale oblý zvuk, který slyšel v noci, se už neozval.

Třeba se mi všechno jen zdálo.

Už mu zbývalo jen posledních několik metrů, když ji uviděl. Pod prasklinou ve skále byla malá mušle vymodelovaná z hlíny a z placatých kamínků a z ní vytékala voda tenkým pramínkem, který se hned ztrácel v zemi.

Ne, nebyl to sen, opravdu jsem ji slyšel.

Timothy se chytil rukou pevného okraje průrvy a naklonil se nad studánkou. Nebyla o moc větší než hrneček. Cítil, jak se mu sevřelo hrdlo, a nebylo to jen žízní. Napřímil se, ještě dřív, než se stačil napít, a uvolnil místo Pikavovi. Zahlédl jeho bílý úsměv a odmítavé mávnutí ruky.

„Tak dobře.”

Nejdřív se dotkl vody dlaní, jako kdyby ji chtěl pohladit. Otřel si mokrou rukou obličej, a teprve potom sklonil nad

mušli svou ubrečenou tvař.

„Opatrně, ať ji nezkalíme.”

Také Pikavu se napil.

„Věděl jsem, že tu musí být,” řekl.

Ze začátku Timothy vodu na jazyku ani necítil. Věděl jen, že pije, ale voda nechutnala jako voda, nechutnala vlastně nijak, pořád měl v ústech jen horký oblázek, věděl však, že nesmí pít mnoho, a tak jen opatrně nabral vodu do dlaně a vylil si ji opět do obličeje, až vypadal ještě ubrečeněji než před tím.

Ještě několikrát se opatrně napil, než poprvé ucítil na jazyku chuť vody. Zmocnil se ho pocit radosti.

Mám rád příběhy se šťastným koncem.

Ale hned si uvědomil, že je sice může mít dál rád, ale že jejich vlastní příběh v Navajské poušti ještě neskončil, ještě pořád nejsou v polovině cesty, mají sice pramen, ale nemohou si ho vzít s sebou a v tu chvíli si také uvědomil, že by neměl sílu opustit vodu, kterou našli, ale že to třeba budou muset udělat.

„Ta studánka je stará. Někdo ji tady kdysi vyhloubil..

Všiml si škraloupu jemného písku a hlíny vedle studánky, jako plavá kaňka tam ležel a byl jiný než hlína a kameny kolem.

„.a někdo ji pravidelně čistí.”

„Lidé, kteří jedou do Dagarma anebo do Mantazany ze severu, ji asi znají,” ozval se Pikavu.

Byla to až příliš krásná možnost. Z dálky uslyší tlukot kopyt a bude se pořád přibližovat. Potom se u pramene objeví dobrosrdečný zlatokop se splasklou lahví na vodu, ale tak velkou, že až ji zase naplní, vystačí pro všechny do Dagarma. Anebo jim nechá zásoby jídla a pak se vrátí a přivede dva čerstvé koně. Anebo jim tam nechá zásoby jídla a pošle pro ně dostavník. Budou sedět u okénka, budou se dívat na poušť, jak letí dozadu a jak je pěkně pustá, a budou pít dobrou vodu tak dlouho, až se zastaví někde u hospody a poručí si víno. Zlatokop ho zaplatí.

To by bylo nejlepší. Počkat tady.

Timothy už neměl žízeň, a to bylo skvělé, ale zrovna v tom okamžiku, kdy ji přestal mít, se přihlásil hlad. Nic není na tomto světě dokonalé.

Už se ani nepamatuji, kdy jsem naposled jedl. Včera ráno?

Připadalo mu to dávno…

„Třeba se tady někdo objeví, ale třeba taky ne. Anebo přijde určitě. Za týden. Ale to už by nás nezajímalo,” řekl. „Co uděláme?”

„Nevím.”

Slunce bylo ještě pořád nízko, ale skály se už rozžhavovaly. Brzy se promění v rozpálenou pec. Stín u pramene je bude chránit. Budou mít vodu. A hlad.

„Myslíš, že bychom dokázali něco ulovit?” zeptal se.

„Asi ne.”

Ale stejně v sobě nenašli odvahu rozloučit se s pramenem. Příliš dobře si pamatovali na žízeň minulého odpoledne, na popraskané rty a na ten horký kámen na jazyku, a jak se potom skály kolem začaly naklánět, jak pořád hledali stín a jak málo jim byl platný, když ho našli, protože i v něm bylo horko.

Ještě ráno měli kolem úst z horečky bílý povlak. Šklebili se na sebe jako dva klauni nesmyslně širokými bílými rty, jako kdyby jim je nakreslila do tváří jinovatka.

Jinovatka.

To by bylo krásné, kdyby v poušti byla jinovatka.

Hej, klaune, jsem taky tak směšný jako ty? Jsi k popukání. Jsi prostě k popukání.

Timothy měl pocit, že teprve v tu chvíli se doopravdy probudil.

Máš pravdu - k popukání. Nevěděl jsem, že to slovo může mít také takový smysl.

Byli přivázáni ke skále tenkým pramínkem vody a vzpomínkou na žízeň.

Nevěděl jsem, že se dá vzít doslovně. Prostě popukat. Jako dno vyschlé louže, když na ni dlouho svítí slunce. Popuká. Nejdřív se na něm udělá škraloup a pak se začne rozpadat, jako perník nakrájený na plechu, puká do čtverečků.

Jak je ti, klaune?

K popukání.

U pramene byl stín a vzpomínka, která nutně potřebovala zapít.

Všechno začalo ve chvíli, kdy se přestali potit. Před tím bylo jen nesmírné horko a měli žízeň, ale když se přestali potit, začalo to být k popukání.

Hej, klaune, tohle číslo nám vyšlo. Ale co dál ?

Napijeme se.

To je dobrý nápad, klaune.

Třeba to však není pramínek, ze kterého se napijeme, ale laso upletené z vody. Máme nohy svázané lasem. Nemůžeme jít dál.

Především však nechtěli jít dál. Měli hlad. Ale věděli, že když odejdou od pramene, budou mít dál hlad, a ještě žízeň.

Nějaký jiný návrh?

Třeba někdo přijde.

A co když nepřijde ?

Jak dlouho vlastně můžeme čekat, abychom potom mohli udělat něco jiného než čekat dál?

Timothy se hádal sám se sebou. I ve stínu u pramene už začínalo být horko, nemohlo jim ublížit, cítil však první kapičku potu na čele, trochu chladila, a napil se - po kolikáté už? - aby nebyla tak sama.

„Půjdeme dál,” řekl, ale sám tomu nevěřil.

To by jim někdo musel střílet za paty, aby se zvedli ze stínu, do kterého tiše cinkala voda.

„Opravdu chceš jít?”

„Tak co tedy uděláme?”

„Nejdřív se napijem.”

Představa, že by to mělo být na dlouhou dobu naposled, už ta představa v Timothym probudila novou žízeň.

„Snad bychom mohli dojít jen ke křivé skále - a potom se vrátit.”

„K čemu by nám to bylo dobré?” zeptal se Pikavu. „Snad uvidíme cestu do Dagarma a potom - když ji opravdu uvidíme - se rozhodneme.”

„Necháš tady svoje kresby a barvy?” Timothy se usmál. „Nechám je tady,” řekl.

Namočili si košile a kolem krků si uvázali šátky ztěžklé vodou. Také klobouky si důkladně pocákali, a když vyšli na slunce, soustředil Timothy svoji pozornost na kapku vody, která visela ze střechy jeho klobouku - a váhala. Má se pustit? Neměla moc času na rozmyšlenou. Za chvíli už to nebyla kapka, ale kapička a potom jen tenký stín vody a potom - měl skoro pocit, že ji slyšel, jak zasyčela - byla pryč. Ale křivá skála se zvedala už blízko od nich. Snad jen půl hodiny cesty.

Když došli pod kužel sutí, který ji obklopoval, cítili, že už opět mají dost síly, aby po něm vystoupili k jádru tvrdé skály. Nejdřív stoupali opatrně, nechali mezi sebou velkou mezeru, aby se žádný z nich nemusel uhýbat kamenům, až začnou padat, a když se doopravdy daly do pohybu, stačili být rychlejší a vystoupali na vrchol sutě, který byl už pevný a skoro hladký, udupaný větrem vanoucím z pouště. Křivá skála za jejich zády byla žhavá, jak se do ní slunce opíralo.

Před nimi byla opět poušť skoro rovná a opět se zdála bez hranic.

Nijaký jiný návrh?

Jaký?

Nevím. Ale cokoliv jiného, jen ne tuto poušť.

„Podívej se - tam… Co to může být?”

„Asi nějaký kámen.”

„A za ním?”

I z té dálky bylo vidět stopu. Tenkou čáru, která přeškrtla poušť. Mělkou vrásku. Malou vlnku na rovné hladině oceánu. „Pikavu, to je cesta, kterou hledáme.”

„Tam někde je tedy Dagarmo,” ukázal Pikavu na obzor splývající s nebem.

Kdyby někdo jel, museli by vidět nad cestou sloup prachu. Kdyby v tu chvíli viděli sloup prachu, nebyl by jim nic platný, nestačili by dojít k cestě.

Kdybychom běželi…

Nemůžeme přece běžet pouští, dokud svítí slunce. Až zapadne.

Až zapadne, neuvidíme žádný sloup prachu.

„Myslíš, že je to opravdu cesta do Dagarma?”

„Co jiného by to mohlo být?”

Aspoň to. Máme tedy cestu, kterou jsme hledali. Až se na ni dostaneme, ještě pořád můžeme umřít žízní a horkem, ale už nemůžeme zabloudit. Není to moc, ale aspoň to.

Vrátili se k prameni. Jistota, že tam je a čeká, jim dodávala sílu. Třeba na ně čeká ještě někdo. Zlatokop tam třeba nad splasklou lahví bryndá vodu kolem a tiše kleje.

Ne. Tiše ne. Všechno, co není ticho pouště, je strašlivý rámus.

Kleje, až se skály třesou.

Ale byla tam jen studánka podobná mušli, ukrytá ve stínu. Pili z ní pomalu, ale dlouho, jako dva velbloudi. „Pikavu, dokážeme to vůbec?”

„Nic jiného nám nezbývá.”

„Musíme to aspoň zkusit.”

„Kdy vyrazíme?”

„Večer. Po západu slunce. Až se trochu ochladí.”

„Najdeme v noci cestu do Dagarma?”

„Určitě ji najdeme, už přece víme, kde ji máme hledat, a noc bude určitě zase jasná, jako vždycky. Když půjdeme rychle, mohli bychom být ráno v Dagarmu.”

„Opravdu tomu věříš?”

„Půjdeme celou noc.”

„Bude to stačit?”

„Podle mapy jsme už na poloviční cestě.”

„Jsme teprve na poloviční cestě.”

„Noc je dlouhá.”

„Poušť je taky dlouhá.”

„Noc je delší. Až se začne stmívat - vyrazíme.”

Timothy se marně pokoušel usnout. Byl tak unavený, že se mu to nedařilo, ale snad nemohl usnout také proto, že měl strach. Když neusne, nebude mít dost síly, aby pak šel celou noc. Anebo nakonec usne a bude spát celý zbytek dne a celou noc, a až se probudí, bude křivá skála zase červená vycházejícím sluncem. Mají na cestu jenom tuto noc, jen tuto poslední příležitost, která se už nikdy nevrátí.

Nakonec usnul mělkým spánkem. Často se probouzel.

Když potom odcházeli od pramene, vzpomněl si Timothy, že loď, na které připlul z Evropy, byla plná vystěhovalců, a vzpomněl si na pomalé a smutné písně, které tenkrát zpívali a které byly plné slz. Všechno, co znali, nechávali na břehu, který se vzdaloval.

Celá moje vlast je teď pramínek tak malý, že by se dal zakrýt dlaní.

Zasviť mi, ty slunko zlaté, na poslední z vlasti krok…

Byla to směšná představa, že by mohl zazpívat pramínku v poušti ubrečenou píseň, ale do smíchu mu stejně nebylo. Slunko zlaté ještě svítilo, ale stíny už byly zase dlouhé. Měl slunka zlatého plné zuby. Bylo nad ním jak prokletí, bylo jak olověná koule, kterou jim poušť přivázala na nohy. Slunko zlaté však už nemohlo moc kousat, byl večer a před nimi byla cesta do Dagarma.

Dávno nechali za zády křivou skálu. Potom vyšel měsíc. Ochladilo se a mohli jít rychleji. Timothy se snažil myslet na něco jiného než na dlouhou cestu, která ležela před nimi.

Jednou byl s Maxem na starém hradě a v jedné místnosti tam visel portrét šlechtice s páskou přes oko a podivné na tom portrétu bylo, že ať stáli kdekoli v místnosti, vždycky měli pocit, že se ten portrét dívá na ně.

S ústím revolveru je to taky tak.

Vzpomněl si na banditu a vykročil ještě rychleji.

„Já toho parchanta dostanu,” řekl. „Svět je moc malý, než abychom se na něj vešli oba. A příště to budu já, kdo škrtne sirkou o nehet, zapálí si cigáro a foukne mu kouř do obličeje. A potom ať si plivne, kde chce ležet.”

Ta představa Timothyho velice povzbudila. Už nebylo horko, a ještě neměli žízeň. Z nějakých neznámých zdrojů objevil v sobě sílu, o které ani nevěděl, že ji ještě má. Poušť byla rovná a bez kamenů. Skoro po ní běželi, aby už byli v Dagarmu.

„Nesmíme minout cestu,” ozval se Pikavu s obavou v hlase.

„Nemůžeme ji minout. Uvidíš.”

Dojít do Dagarma se Timothymu v tu chvíli zdálo tou nejjednodušší věcí pod sluncem. Asi jen proto, že slunce už zapadlo.

„Já toho parchanta dostanu,” vrátil se ještě jednou k té jednoduché věci, kterou musí udělat. Dojdou do Dagarma. A potom si pohovoří s banditou, který je okradl. Byl to prostý plán a nic se mu nedalo vytknout.

„Až dojdeme k cestě, uděláme si první přestávku.”

„Už by tu skoro měla být.”

Křivá skála se od nich pořád vzdalovala. Ve světle měsíce nebylo snadné odhadnout vzdálenost mezi skálou a cestou, kterou viděli v poušti.

„Nemůžeme ji minout.”

A potom Už byla před nimi, ne zrovna cesta, ale zase to bylo několik cest vedle sebe, v některých místech se však spojovaly a všechny byly trochu nerovnější než poušť kolem, všechny však vedly jedním směrem, byly sice plné výmolů, ale v první chvíli je nepovažovali za chybu, ale za přednost, byly důkazem, že našli cestu, kterou hledali.

Timothy sebou praštil do prachu.

„A je to.”

Čeho se vlastně celý den bál? Nevěděl.

Střídali se v nesení Timothyho malířské krabice a šli nocí. Byla to podivná cesta. Vozy do ní vyryly hluboké stopy, ale z nějakého důvodu byly zvlněné jako plechová roleta, která se jen pomalu narovnávala, a tam, kde byl výmol příliš hluboký, si vozy vyryly do pouště novou stopu, a když i na ní vyhloubil výmol nějaký další vůz, vyjel další stopu - cesta do Dagarma byla jako řeka, když doteče do nížin, třepila se na několik pramenů, které se opět spojovaly, ale všechny vedly jedním směrem. Aspoň to.

Několikrát minuli vraky farmářských vozů, které ztroskotaly a s ulámanými koly zůstaly stát uprostřed cesty, a stopy kol se jim vyhnuly obloukem, aby se opět o kus dál sešly. Třeba někde jinde byla ještě jiná cesta a ta byla lepší než ta, po které šli, neměli však čas ji hledat, postupovali vpřed rychle, ale ne dost rychle, protože také měsíc na nebi postupoval, šli už zase bez myšlenky a soustředění na každý pohyb, šli do Dagarma a jejich cesta tam šla taky, jinak nestála za nic. Nezabloudí však, když se jí budou držet. A nepřerazí se, když se budou vyhýbat hlubokým výmolům. Byly i v záři měsíce dobře čitelné.

Jednou Timothy ztratil tempo, ale Pikavu šel pořád a vzdaloval se mu. Zaťal zuby a čekal na druhý dech. Když se ho dočkal, Pikavu zavrávoral a Timothy ho předešel.

Opět se Timothy bál, ale současně v něm rostla také naděje. Dojdou do Dagarma včas? Mohou dojít včas, anebo nikdy. Východ už oblila záře, zatím skoro nepostižitelná, ale byla tam.

Až vyjde slunce…

Bál se té chvíle.

Až vyjde slunce, musí už přece vidět Dagarmo. Věděl to skoro s jistotou. Skoro.

Osada, ke které šli, byla přece na samém kraji pouště, šli celou noc jen s malými zastávkami. Nepotřeboval mapu, byla tak jednoduchá jako skutečnost Navajské pouště. Už musí být u cíle. Už ho aspoň musí vidět.

A potom se objevilo slunce. Timothy se díval se sevřeným hrdlem na olověnou kouli ležící na obzoru. Měl stejný pocit, jako když se díval do ústí revolveru. Jenomže tentokrát bandita stiskl spoušť. Slunce vyšlo.

Tam, kde mělo být Dagarmo, byly jen stopy cesty a vedly někam na obzor, kde se ztrácely. Neřekli si s Pikavem ani slovo. Nebylo co říkat. Šli dál a poušť se pomalu rozhořívala. Mohli jít rychleji, stopy před nimi byly zřetelnější, už se nemuseli bát, že jim nějaký klamavý stín podrazí nohy, ale už neměli sílu přidat - snad kdyby v dálce před sebou uviděli domy, ale byla tam jen poušť a kolem dokola to samé.

Dlouho odpočívali ve stínu uschlého křoví a pak vrávorali dál a něco podivného se dělo s časem. Jak slunce stoupalo po obloze, čas se někam ztrácel. Timothy si nepamatoval, co bylo mezi přestávkami jejich pochodu. Už ve chvíli, kdy před sebou uviděl další stín za velkým kamenem, nevěděl, jak k němu vlastně došel, a skoro ani proč k němu vůbec chodil. Nebýt stop, které je vedly, asi by už dávno bloudili v kruhu, ale bylo jednodušší jít ve stopách kol a kopyt, jen čas, po který šli, si neuvědomovali, jejich cesta byla jako knížka s vytrhanými listy, celé kapitoly v ní chyběly.

Jednou řekl Timothy: „Všechno, i ta poušť, je kus mého snu.”

„Jakého snu?”

„Velkého, Pikavu, velkého snu. Vděčím mu za všechny maléry, které mě v životě potkaly.”

Ale mluvili málo a spíš o něčem jiném, už to však nebylo záměrné. Poušť byla všude kolem nich příliš dlouho, pořád stejná, a skoro je přestala zajímat. Útržky vzpomínek, zasutých a bezvýznamných, se před Timothym vynořovaly, bylo těžké vyslovit otázku, jazyk mu v ústech překážel, promluvil pomalu a s námahou.

„Umíš hrát na hřeben přes hedvábný papír?” zeptal se. „Ne,” odpověděl Pikavu. „Jednou tě to naučím.”

A zase nebylo nic, jen cesta a prázdný obzor v dálce, poušť však už nebyla rovná, stoupala a klesala, obzor se přibližoval, nebyl tak beznadějně daleko a na vrcholu nejbližší vlny Timothy vždycky čekal první sruby Dagarma, ale vždycky

uviděl jen vrchol další vlny pouště, ale ani ta nebyla daleko, a proto šli pomalu, ale pořád dál.

Potom uviděli jezero, trochu stranou od jejich cesty se rozlévalo a bylo tak blízko, že skoro slyšeli jeho vlny, jak líně olizují placatý břeh, a ačkoliv všechno v pouští bylo nejisté a matoucí - vzdáleností i tvary plání - jezero bylo skutečné, viděli ho zřetelně, mohli počítat oblé vlny, které se na břehu lámaly a byly mokré - to na nich bylo nejúžasnější, že byly vymodelovány z vody a že byly mokré.

Ponořit se do jezera. A pít. Jako buvol tam ležet a pít bez spěchu a vědět, že vody je dost.

„Podívej se!”

Poušti se zdá o vodě.

„To je jenom fata morgána, jen přelud.”

„Já vím.” Šli dál.

„Měl bys vědět, že tu možnost máš teď,” ozval se Timothy. „Jakou možnost?”

Myšlenka, která Timothyho pronásledovala, byla důležitá. Stála za nesmírnou námahu ji vyslovit. Čas se na chvíli vrátil. Už zase leželi někde v řídkém stínu a kousek od nich se vlnilo jezero.

„Máš teď možnost volby,” řekl. Před nimi byla voda. Samá voda.

„Musíš se nějak rozhodnout, co chceš vlastně na světě dělat. Nebo se náhoda rozhodne za tebe.”

„Moc ti nerozumím.”

„Mluvím o tvé budoucnosti.”

„Ach tak - Roberts o ní poslední dobou taky často mluvil.”

„Kdo to byl - Roberts?”

„Důstojník v pevnosti.”

„Nikdy jsi mi o něm nevypravoval.”

„Nikdy jsi se neptal.”

„A co říkal?”

„Říkal, že se musím rozhodnout, co vlastně chci, a až to budu vědět, že to mám udělat.”

Přízračné jezero popolezlo blíž k nim. „Budoucnost začíná teď,” řekl Timothy.

Uslyšel Pikava. Smál se. Neurčité myšlenky se rozplynuly do prázdna. Rozpustily se v tom smíchu.

„Zbláznil jsi se. Trvalo ti to dost dlouho, ale už je to tu. Jak se říká na pohřbech, máš to za sebou a na mě to teprve čeká, ne, nic ti nevyčítám, máš právo se zbláznit, uznávám to.”

Pikava smích nesmírně namáhal, zněl cize, jako štěkot ochraptělého vlka zněl, mluvil špatně, ale smál se ještě mnohem hůř.

Dveře se před nimi zavíraly, všechny dveře světa, některé vedly do galerií, ve kterých ještě nevisely Timothyho obrazy, dveře do všech galerií se před nimi zavíraly, protože ani v jedné ještě nevisel Timothyho obraz, a pak také dveře do hospod se před nimi zavíraly, a to bylo v tu chvíli zvlášť veliké neštěstí, a dveře do katedrál a do obchodů i dveře do sklepů, ze kterých čišel chlad.

Odněkud ze strany přilétaly oranžové blesky a hned zase mizely.

„Vidíš je taky?” zeptal se Timothy.

„Co?”

„Takové oranžové Cáry.

Na chvíli zakryly jezero. V nějakém jiném stínu, někdy později, se Pikavu zeptal: „A ty jsi to vždycky věděl?”

„Co jsem měl vědět?” Timothy se s námahou rozpomenul.

„Vždycky ne,” řekl. „Až když jsem jednou namaloval na kraj novin panáka. To mi byly asi čtyři roky. Od té doby jsem už věděl, že chci malovat.”

Jezero teklo pryč. Vlny na břehu už nebyly vidět a rozkolébaná hladina se zvedla jako obrovský koberec a plula nad pouští.

„Ale to je náhoda,” pokračoval. „Skoro nikdo neví, co vlastně chce, až když už někde sedí, tak si najednou uvědomí, že tohle nechce, jenže už sedí a pod zadkem má židli. Chtěl by dělat něco jiného a být někde jinde, ale tu židli by si chtěl vzít s sebou.”

„Jakou židli?” ,

„Jak to můžu vědět? Prostě nějakou židli. Zvyknul si na ni.”

Jezero zmizelo. Na jeho místě stál pobořený chrám. Nebyla to fata morgána, jen sloupy prachu zvednuté vedrem.

„Každý pořádný prorok šel vždycky nejdřív na poušť. Měl žízeň a hlad, ale uviděl tam Pána Boha, jenže já nechci vidět Boha v nějakém rozbitém chrámu, já chci vidět toho parchanta, který nás odsoudil, ale toho zas chci vidět za mřížema a nikde jinde a dostanu ho tam, věř mi, Pikavu, vím, jak to udělám, jen nesmím před tím umřít a nevím, jak to mám udělat, abych neumřel.”

Sloupy chrámu se začaly chvět.

„Musíš mít nějaký pořádný cíl, Pikavu. Jinak nic nemá smysl.”

Sloupy se daly do pohybu.

„Třeba hrát na hřeben přes hedvábný papír.”

Kroužily pouští stále rychleji. V jedné chvíli se rozletěly k nim.

„Podívej! Letí sem.”

„Připrav si šátek.”

Ale opět se vzdalovaly. Nějaký amok se jich zmocnil. Kroužily pouští stále rychleji, už byly jen dva, ale držely se pořád blízko sebe.

„Snad se nám vyhnou.”

A potom na sebe narazily a nad pouští se zvedla hora prachu tak vysoká, že zakryla celý obzor.

Poslední, co Timothy uviděl, už nebyla poušť, ale oranžový kolotoč. Oranžový kruh, který se otáčel stále rychleji. Uviděl slunečnici roztočenou ve vichřici, oranžový terč.

„Ještě musíme - Pikavu..

Jazyk měl příliš těžký, připadal si skoro jako opilý, ale s úlevou si uvědomil, že už nepůjde dál, už ani neměl žízeň, jen ten kámen v ústech, o něm věděl pořád, vadil mu, byl horký a těžký, a nemohl ho vyplivnout, ani spolknout, musel ho nechat tam, kde byl. Bránil mu promluvit.

„Ještě - Pikavu.”

Další rozbitý dostavník, který stál na kraji cesty, nějak souvisel s tím, co ještě musí udělat. „Pi -ka -vu.”

Oranžový kolotoč se mu před očima roztočil ještě rychleji. Za dostavníkem byl stín.

„Pi - ka - vu - po - moz - mi - Pi.”

Potom mu oranžový kolotoč před očima vybuchl a rozletěl se na všechny strany.

Timothy ztratil vědomí.

Okej

Timothy uviděl obličej muže jen nezřetelně, jako kdyby se díval na odraz tváře zrcadlící se na hladině rybníka. Trochu se chvěla a uhýbala mu před očima. Muž něco říkal. Viděl, že se jeho rty pohybují a potom uslyšel hlas, doletěl k němu z veliké dálky, ale nebyla mezi nimi přece žádná dálka. Nepodivil se tomu. Byl příliš ospalý na to, aby se něčemu divil. A taky ho bolela hlava.

Měl pocit, že kdyby se třeba rychleji pohnul - ani nápad, ale kdyby - bolela by ho víc. Co říká?

Uviděl v jeho očích smutek. Ale také dost tvrdosti v nich bylo. Co říká?

Hlas se přiblížil. Už to byl hlas, který by se výborně hodil, když je třeba překřičet blizard, a v místnosti ho bylo najednou skoro moc.

Opravdu by to nemohlo počkat?

Asi ne. Konečně hlas pronikl k Timothyho vědomí. „Poslyšte, příteli, už byste snad nemusel spát.”

„A co bych měl, podle vás, dělat?”

„Cokoliv, jenom ne spát.”

Timothy si uvědomil, že leží na tvrdé palandě v potemnělé místnosti. Nadzvedl se na loktech. Nic se nestalo. „Mám žízeň.”

„Tady - a nepolejte se.”

Neznámý muž mu podal hliněný džbán. Byla v něm voda skoro chladná. Timothy se zhluboka napil. „Jak dlouho jsem spal?” zeptal se.

„Dva dny. Většinou jste spal, hodně jste pil a jedl jste jen polívku, a skoro pořád jste měl mokrý ručník na hlavě. Moc zábavy s vámi nebylo.”

„To mě mrzí.”

Timothy se omluvně zašklebil a zaostřil pohled na neznámého muže. Byl vysoký a štíhlý. V pohybu, kterým podal Timothymu džbán a pak ho zas položil někam za sebe, byla zvláštní kočičí pružnost. Měl úzkou tvář se smutnými vráskami kolem úst a díval se na Timothyho přimhouřenýma, kočičíma očima.

„Kde je Pikavu?”

„Ten mladý Indián?”

„Ano, ten.”

„Tady leží.”

Široka ramena neznámého muže skoro zakryla druhou palandu v místnosti, ale byla tam a na ní ležel Pikavu, zkroucený do klubíčka, jako vždycky, když spal.

„Je v pořádku?”

„Asi jako vy.”

„Pak je v pořádku.”

Timothy se cítil jen úžasně slabý, ale ospalost už z něho spadla. Potom si všiml mříže v okně a stejne mříže ve dveřích. Udiveně hvízdl. Potěšilo ho, že se mu podařilo hvízdnout už na první pokus, ale ty mříže ho nepotěšily.

Jak jsem se sem dostal? A proč?

„Co má být tohle?” zeptal se a ukázal na mříž.

„Toho si nevšímejte.”

„To se vám snadno řekne. Mříž v okně. A mříž místo dveří. To je přece…”

„Nic si z toho nedělejte.”

„Děkuju za útěchu. Vy jste - vedoucí tady toho podniku? Anebo jste tu s námi?”

Neznámý muž se poprve usmál, ale zatím mu i smích vycházel skoro truchlivě.

„Já jsem soudce,” řekl. „Jmenuju se Robin MacBride.”

„Takže vedoucí podniku. Těší mě.”

Timothy se posadil. Nic se nestalo. Pomalu a opatrně se zvedl. Pořád nic. Bude lepší, když si zas brzy lehne, ale dokázal už i stát. Napřáhl ruku ke stisku a bezděky se trochu uklonil, když vyslovoval svoje jmeno. Soudce se usmál a poprve v něm nebyl smutek. Podali si ruce, jako kdyby se sešli někde pod rozsvíceným lustrem.

„Na nic se nepamatuju. Proč.”

Timothy se znovu podíval nedůvěřivě na mříž v okně.

„Říkám vám přece, přerušil ho soudce, „že těch mříží si nemusíte všímat, jste sice ve vězení, to je pravda, ale jen proto, že to je jediný podnik, který byl ochoten vás zadarmo ubytovat. Můžete jít kam chcete.”

Timothy ulehčene vydechl.

„To jsem opravdu rád. A jak jsem se sem dostal?”

„Našli vás za městem. Už jste o sobě moc nevěděli.”

„Ano. Byl jsem oloupen. Sebral nám všechno. Dokonce i vodu.”

„To je mi líto. Vím… Okej.”

„Proč jste řekl - okej?”

„Tak mu říkáme, protože o nem skoro nic jiného nevíme, než že za každou druhou větou řekne okej.”

„To je pravda. A co o něm ještě víte?”

„Prostředně velký, hnědé vlasy, hnědé oči, asi třicet pět let, zvláštní znamení žádné.”

„Souhlasí. Stejný popis by se ale hodil skoro na každého třetího muže tady.”

„Je na něj vydaný zatykač.”

„Ano, to byl bezvadný nápad, zatykač na Okeje, pane.”

„MacBride.”

„. pane MacBride.”

„Moc pro vás nemůžu udělat,” řekl soudce. „Až chytneme Okeje, a když ještě bude mít u sebe vaše koně a něco z vašich věcí, dostanete všechno zpátky, ale do té doby pro vás nic víc nemůžu udělat.”

„Nevadí, zato já můžu udělat něco pro vás.”

To bylo dosti překvapující sdělení a chvíli trvalo, než ho soudce vzal na vědomí.

„Zajímalo by mě, co?” řekl po chvíli.

„Jsem malíř.”

„A co z toho?”

„Okejovi taky hned nedošlo, co z toho, a proto mě nezastřelil.”

„Mluvíte nesmysly.”

„Nemluvím, říkám vám přece, že jsem malíř.”

„Dobře. A co dál?”

„Rád bych vám prodal obraz.”

Soudce se dovedl smát, jako kdyby ani nebyl soudcem. Ve chvíli ho smutek přešel a smál se jako kluk, když se mu přihodí něco, co je k smíchu.

Potom řekl: „Začínáte se mít čile k světu. To rád vidím. Jenže. Víte, Dagarmo je zatím ještě horký město, vlastně spíš horký než město. Jedno vězení, jeden hotel, dva krámy, tři hospody… Kdybyste přišel za padesát let - tak už tu třeba bude i galerie, ale zatím.”

„Tak dlouho nemůžu čekat.”

„Já to chápu, ale je to tak. Zatím se tady obrazy moc dobře neprodávají.”

„Tenhle koupíte.”

Timothy vyslovil poslední větu s tak samozřejmou jistotou, že ani nedodal, proč by od něho měl soudce kupovat obraz. To bylo vyřízené. S tím už si nedělal starosti. Na něco si však vzpomněl. „Jak nás našli?” zeptal se.

„Za rozbitým vozem. Měl jste opravdu dobrý nápad s tím prknem.”

„S jakým prknem?”

„Vy už se nepamatujete?”

„Všechno se mi plete. Vím jen, že jsem chtěl něco ještě udělat - to je moje poslední vzpomínka na Navajskou poušť, že něco musíme ještě udělat, abychom měli šanci, i když už to vypadalo tak, že žádnou šanci vlastně dávno nemáme. A taky se pamatuju na strach, který jsem měl, když jsem si uvědomil, že nemáme sílu udělat cokoliv. Ale co.”

„Položili jste zašpičatělé prkno přes cestu, aby nikdo nemohl projet. Jako šipka ukazovalo na rozbitý vůz, který zůstal u cesty. Za ním jste leželi.”

„Ano, bylo tam prkno. už si vzpomínám, špičaté prkno tam bylo.”

„Podložili jste ho kameny a zatěžkali. Udělali jste z něho závoru. Ukazovala k vám.”

„Kdo nás našel?”

„Dostavník z Mantazany.”

„Pořád jsem doufal, že když už je tam cesta, že po ní někdo musí někdy projet.”

„Jak dlouho jste šli?”

Timothy soudci vypověděl všechno, co se s nimi stalo od chvíle, kdy jim Okej vystřelil za zády. Pikavu se mezitím už také probudil.

„Jak se máš?” zeptal se Timothy.

Hned si uvědomil, jak málo se ta otázka hodí na konec cesty, která je přivedla do Dagarma. Ale co měl jiného říci? Vítám tě mezi námi, co jsme kupodivu pořád ještě naživu.

„Dobře,” odpověděl Pikavu nepřesvědčivě.

Dostal odpověď, jakou si zasloužil.

„Seznamte se. To je soudce, pan Robin MacBride.”

Také Pikavu se postavil. Ani ne tak z úcty k zákonu, který soudce představoval, ale spíš chtěl asi zkusit, co to s ním udělá. Soudce mu podal ruku a Pikavu ji stiskl.

„Kde je moje krabice?” zeptal se Timothy. „Měl jsem ji do poslední chvíle, to vím určitě.”

„Tady je,” ukázal soudce.

Ležela pod oknem, zprohýbaná a zaprášená a pokaňkaná barvami. Timothy se na ni díval s pomalým úsměvem. Začal vypadat skoro spokojeně. Zdálo se, že pro něho začíná být všecko v nejlepším pořádku. Soudce se už zas tvářil starostlivě a Pikavu se křenil s takovým pochopením, že to bylo skoro nesnesitelné. Timothy se vydal na pochod ke své malířské krabici. Byla to dálka. Snad pět kroků. Pokusil se ji zvednout, ale nepodařilo se mu to.

„Pomůžu vám.”

Soudce zvedl krabici jako nic a položil ji na palandu. Timothy se posadil - nebylo to tak dobré, jako ležet, ale o moc lepší než stát, nebo dokonce chodit. Síly se mu však rychle vracely. Ještě se napil a už byl zas skoro v pořádku. Otevřel krabici. Nahoře na skicáku ležel dopis. Přes jeho rameno četl soudce vzkaz napsaný tiskacími písmeny:

ODEVZDEJTE SOUDCI NEBO ŠERIFOVI, V DAGARMU NEBO V MANTAZANĚ.

Timothy vzal obálku a ruce se mu trochu klepaly. Vzpomněl si na chvíli, kdy dopis psal. Vzhlédl k soudci, který nad ním stál, a udivilo ho, že už má zas kolem úst ty dvě smutné vrásky.

„Zkusili jste dost, co?” řekl soudce těžce a vztáhl ruku po dopisu.

Timothy zavrtěl beze slova hlavou, pomalu začal dopis trhat na malé kousky a nechal je propadat mezi prsty na podlahu.

„Dostanu Okeje tam, kam patří,” řekl potom.

„Jak to chcete udělat?” zeptal se soudce sice bez výsměchu v hlase, ale bylo jasné, že na pohádky nevěří.

Ani na tuto otázku Timothy neodpověděl. Pořád ještě byl zpátky v Navajské poušti a psal dopis na neznámou adresu.

„Kolik lidí Okej zabil?” zeptal se po chvíli.

„Tři. O těch víme určitě, ale asi jich bude víc.”

„A kolik jich jen okradl?”

„Snad dvacet. Snad ještě víc. Musel bych se podívat.” Timothy vyndal skicák, který byl v krabici nahoře, a víko zavřel.

„Netvařte se tak smutně,” řekl povzbudivě. „Zabijácké dny Okeje opravdu skončily. Vím to a za chvíli to budete vědět taky.”

Zalistoval ve skicáku a potom ho otevřel na straně, na které byla kresba muže. Podal ji soudci.

„Tady. Co tomu říkáte?” zeptal se.

Soudce si dlouho a pozorně prohlížel kresbu.

„Ta tvář…,” řekl potom. „Mám pocit, že jsem ji už viděl. Kdo to je?”

„Okej.”

„Vy jste.”

„Ano. Namaloval jsem si ho. A udělal jsem to hned, bylo to vůbec první, co jsem udělal, když se ztratil.”

„Je si podobný?”

„Mám paměť na tváře. Patří to k mému povolání. Kresba je zjednodušená, skoro do karikatury, ale to hlavní, podoba, v ní

je.”

„Poslyšte…”

Soudce se už zase usmíval, ještě trochu váhavě, ale v jeho očích se zvolna rozhořívaly ohníčky, které v nich předtím nebyly. „Není nad ilustrovaný zatykač,” napověděl mu Timothy. „Kolik byste chtěl za ten obrázek?”

„Třicet dolarů.”

„Není to moc?”

„Je to málo, je to zadarmo, protože ten portrét se mi opravdu povedl. Uvidíte sám, až ho srovnáte s modelem.”

Podívali se na sebe a oba se ve stejnou chvíli dali do smíchu.

„Víte, že vám těch třicet dolarů opravdu asi dám?” řekl potom soudce.

„Vím,” odpověděl Timothy.

Čas, který strávil v jedné ze dvou cel dagarmské věznice, si Timothy sice nepamatoval, protože ho skoro celý prospal, ale stejně měl zamřížovaného okna brzy dost. Ostatně v kapse už mu zase cinkaly peníze. Nebylo jich tolik, aby začal šetřit třeba na farmu, ale zas jich nebylo tak málo, aby musel spát ve věznici jen proto, že to bylo zadarmo.

Nejdřív se umyli v přístavku za kanceláří soudce MacBridea. Jeho břitvou se Timothy po dlouhé době poprvé oholil před poloslepým zrcátkem zastrčeným do škvíry mezi trámy. Díval se na sebe překvapeně, asi jako se soudce díval na obraz Okeje. Ta tvář mu byla povědomá. Už ji někde viděl. Kdysi dávno. V nějakém jiném zrcátku. Ale tenkrát vypadala jinak.

Vykartáčoval si kalhoty soudcovým kartáčem. Byly jen úžasně vyšisované, ale všechno vydržely. Košili však už žádný kartáč nezachránil a boty se na něho rozšklebily utrženými podrážkami. Pikavu nedopadl o mnoho lépe.

Vyšli do horké ulice Dagarma. Krám byl hned naproti vězení. Červenou akvarelovou barvu v něm sice neměli, ale jinak prodávali skoro všechno. Jezdecké boty. I košile s velkými našitými kapsami. Ještě sice nevěděli, co do nich dávat, ale byly to pěkné a prostorné kapsy. Timothy koupil, co potřebovali, a pak ještě pár věcí, které sice nezbytně nepotřebovali, ale byl by si připadal jako Skot, kdyby je nekoupil. Obchodník přijal dokonce jejich staré boty.

„Byly to bezvadné boty,” upozornil ho Timothy.

„To už ale musí být hodně dávno,” řekl.

„Potřebujou jen podrážky a budou zas jak nové.”

„Tyhle boty si může koupit jen opilý Indián a ten si je nekoupí, protože má mokasíny, věřte mi, mám s tím zkušenosti.”

„Tyhle boty, až je dáte trochu do pořádku, si koupí pan soudce a bude v nich chodit jen v neděli.”

„Nebuďte blázen.”

Venku bylo horko a nikdo nikam nespěchal. Obchodník začal psát na okraj novin účet. Timothy se se zájmem podíval na součet, který mu vyšel.

„Mezi tím, co člověk v životě chce a co potom opravdu dostane, bývá obrovský rozdíl,” řekl.

„Nemůžu slevit ani cent.”

„Je tady ještě jeden krám. Můj přítel, soudce Robin MacBride, mě na něj výslovně upozornil.”

Něco na tom bylo. Říkal přece, že v Dagarmu jsou dva krámy a tři hospody. Obchodník začal s mučednickým výrazem v očích psát nový účet.

Jediné, co v hotelu Williama Conrada připomínalo hotel, bylo mosazné plivátko. Stálo hned u dveří, kde ho žádný z hostů nemohl přehlédnout, a bylo tak dokonale vyleštěné, že si do něho nikdo netroufl plivnout.

Hotel sám byl přízemní barák, postavený z nepálených cihel, a měl dlouhou dřevěnou verandu s křivým zábradlím, sbitým z tamaryškových klacků a vyleštěným uzdami. Sloužilo k uvázání koní. Ve chvíli, kdy Timothy a Pikavu vešli do nálevny, stáli před hotelem jen dva koníci se svěšenými hlavami. Bylo horko a slabý vítr zvedal na ulici plavý prach. O nálevní pult se opírali dva kovbojové a u okna seděl za stolem asi osmiletý kluk a kreslil si něco uhlem do tlustého sešitu s oslíma ušima. K nohám se mu položil pejsek - podvraťák s vyplazeným jazykem.

Timothy si vzpomněl na jiného kluka s jiným pejskem a na tu dálku, která je dělila v prostoru i v čase. Kluk byl určitě synem majitele hotelu, protože měl stejně pihovatou tvář a vzpurné zrzavé vlasy, které se nedaly učesat, jako muž, který vládl nad nálevním pultem.

V osadě, jako je Dagarmo, se nic neutají. Majitel hotelu věděl o Timothym a Pikavovi dávno před tím, než se poprvé postavili před jeho nálevní pult. Bylo na něm vidět, že je sice moc lituje, ale zase ne tak moc, aby jim nalil na dluh. Setkali se s Okejem a byli rádi, že jsou naživu. Bylo mu jich opravdu líto, ale je to jejich věc. Měli se vyhnout Navajské poušti. Neměli jezdit jen dva.

Timothy sundal ze zad plechovou krabici a opřel ji o nálevní pult. Už ji sice unesl, ale pořád mu ještě připadala o hodně těžší, než bývala dřív.

Muž za pultem měl trochu provinilý pocit. Tvářil se nepřístupně, aby jej zakryl sám před sebou. Timothy zasněně ukázal na jednu z láhví na regálu za jeho zády.

„Nezlobte se, příteli, ale nevyndám špunt z flašky, dřív než uvidím peníze. Je mi líto, ale..

To je hezké oslovení - příteli. Jen za to oslovení a za ten provinilý kukuč mu Timothy už napřed všechno odpustil. Sáhl do kapsy a ukázal hrst pěkných lesklých dolarů, které mu

ještě zbyly. Usmál se přitom měkce a přátelsky. Také on byl v tu chvíli plný porozumění.

„Příteli,” řekl.

Ukázal dva roztažené prsty.

„Dvakrát.”

Muži za nálevním pultem spadl kámen ze srdce. „Ano, pane.”

Mělo ho napadnout, že budou mít peníze na dvě skleničky, když měli peníze na nové boty a košile. Pozoroval je se vzrůstajícím zájmem. Vypadali ještě hodně utrápeně, ale nezdálo se, že by si dělali starosti o peníze.

Timothy si uvědomil, že by se majiteli hotelu nemusel líbit Pikavu jako hotelový host, a mírumilovná nálada ho rychle přešla. To už před nimi stály dvě skleničky. Přiťukli si s Pikavem a sklo cinklo o sklo.

„Soudce MacBride pozval mého přítele a mě dneska večer k vám do salónku - řekl, že se sejdeme v salónku.”

Salónek - slovo, které se hodilo ke Conradovu hotelu stejně málo jako vyleštěné plivátko ke dveřím, které se držely rámu už asi jen ze zvyku.

„Tady…,” Conrad se snažil napravit nepříznivý dojem, který udělal, a ukázal na další malé dveře za nálevním pultem. „Tam budete mít klid,” řekl.

„Dobře.”

Mírumilovná nálada se Timothymu začala vracet. Pomalu upil ze své skleničky.

„Dál potřebujeme pokoj,” řekl. „Asi na deset dní, ale možná, že zůstaneme ještě déle.

„Můžete jej mít. Připravím vám náš nejlepší pokoj. Budete spokojeni. Uvidíte.” To znělo líp.

„A pokud v tom pokoji visí nějaký obraz, tak ho hned sundejte.”

Timothy, jako každý pořádný malíř, byl přesvědčen o tom, že není na světě jiný malíř, jehož obraz by chtěl mít pověšený jinde než třeba ve sklepě, ale i tam by měl viset pomalovanou stranou obrácený ke zdi. Ledaže by obraz byl od Rembrandta. Conrad byl zvyklý na ledacos. Už měl hosta, který zahnal do jeho nálevny tři krávy. Považoval to za bezvadný vtip. Tenkrát mu málem celý hotel spadl na hlavu. Už měl hosta, který vždycky na noc zatloukal dveře dlouhými hřebíky, protože nevěřil zámku. Ale aby přišel někdo a nepřál si obraz v jeho nejlepším pokoji.

„Jaký obraz?” zeptal se.

„To je jedno. Ten, co tam visí.”

„V pokoji přece žádný obraz není.”

„To jsem rád. Tak to je v pořádku.”

Timothy se znovu napil a se skleničkou v ruce zamířil ke stolu, za kterým seděl malý pihovatý chlapec. „Jak se jmenuješ?” zeptal se. „Sam.”

„Můžu se podívat, co kreslíš, Same?”

„Můžete.”

Chlapec otočil sešit před Timothyho. Přes celou stránku byl nakreslený jednoduchý panák s rozježenými vlasy.

„Něco tě naučím,” řekl Timothy. „Půjč mi uhel.”

Chlapec sledoval Timothyho pozornýma očima. Podal mu uhel. Timothy si ještě jednou prohlédl jeho panáka a potom mu nakreslil do tváře několik rychlých ledabylých čar. Chlapec nedokázal potlačit malý výkřik údivu. Jeho panák se ve vteřině neuvěřitelně změnil. Obživl. Už to vlastně nebyl panák, ale nějaký velice legrační pán, vypadal provinile a nedůvěřivě, ale především úžasně směšně.

„Nic to není,” řekl Timothy a vrátil Samovi uhel.

Sam se díval střídavě na Timothyho a na sešit, který ležel před nimi. Byla to nejpodivnější příhoda, která ho potkala za osm let jeho života v osadě na kraji pouště. Nakreslený panák mu před očima obživl.

Timothy se vrátil k nálevnímu pultu a položil na něj prázdnou skleničku.

„Kde najdeme náš pokoj?” zeptal se.

Majitel hotelu ukázal na třetí a poslední dveře vzadu v místnosti.

„Je až na konci chodby.”

Timothy se shýbl pro svou malířskou krabici. Přehodil si ji přes záda jen jedním popruhem. Visela nakřivo.

„Asi budem spát. Můžete nás vzbudit, až přijde soudce?”

„Spolehněte se.”

„A nezapomeňte nám přinést do pokoje vodu. A konev kávy. Nebo radši dvě.”

„Proč nedáte ten plechový kufr tomu Indiánovi, aby vám ho nosil?” zeptal se Conrad.

„Protože ten plechový kufr je toho Indiána a já mu ho jen nosím,” odpověděl Timothy a šel. Už se neotočil, a tak nemohl

vidět malého Sama, jak se za ním dívá, ani Conrada, který si mnul bradu jako člověk stojící před velikou záhadou.

„To mě tedy podržte,” zašeptal směrem k dvěma mlčenlivým kovbojům. „Co tomu říkáte? Slyšeli jste to taky?”

Spali celé odpoledne a byli by spali dál, kdyby je neprobudilo vytrvalé bušení na dveře.

„Soudce MacBride už na vás čeká.”

Pikavu otevřel dveře. „Už jdem.”

Za dveřmi zahlédl Timothy Conrada a malého Sama, který zvědavě nakukoval do pokoje. Nic zajímavého v něm nebylo, jen zívající Pikavu a Timothy, který na „už jdem” ani trochu nevypadal. Právě opět zavíral oči.

„Vstávej!”

Pikavu s ním zatřásl.

„Hned,” odpověděl Timothy a chystal se spát dál. „Jestli hned nevstaneš, tak tě polejů.”

Conrad a malý Sam stáli ve dveřích a sledovali představení se zaujetím. Indián, kterému běloch nosí kufr. A ještě ho poleje. „Opovaž se!” Timothy otevřel oči. „Hallo, Same!”

„Hallo,” odpověděl Sam.

Už zase měl vlasy, jako kdyby zrovna proletěl roštím, a u nohou svého pejska.

„Jak se jmenuje?” zeptal se Timothy.

„Lord.”

„Kouše?”

„Vás nekousne.”

„Tak to je dobrý.”

Timothy vstával s velkým sebezapřením. Sam se od něho nehnul ani na krok. Prošli s Pikavem nálevnou. Už za dveřmi slyšeli šum hlasů. Místnost byla plná mužů. Všechny stoly byly obsazeny. V Dagarmu skončila odpolední siesta, a ještě bylo příliš brzy jít spát. Prošli skoro neprůstřelnou mlhou cigaretového kouře do místnosti za obleženým nálevním pultem. Conrad na ně přátelsky kývl. Timothy si všiml zlatokopa, držel v ruce sešit se Samovým panákem, díval se hned na kresbu, hned na Conrada a smál se. Něco říkal a Conrad se na něho potěšené zazubil. Už Timothy otvíral dveře do salónku, když ho malý Sam zatahal za rukáv.

„Budete tu zítra?” zeptal se.

„Budu,” ubezpečil ho Timothy. „Ale teď už bys měl jít spát.”

„A budem si kreslit?”

„A budem si kreslit. Dobrou noc, Same. I tobě, Lorde.”

V malé místnosti - vypadala spíš jako komora na krámy než jako salón - seděl za jediným stolem soudce MacBride.

Ještě než stačili dosednout, zaskřípěly za jejich zády dveře, ale nebyl to malý Sam, jak Timothy skoro s jistotou předpokládal, ale Conrad. V jedné ruce nesl pěknou velkou baňatou láhev a v druhé tři skleničky, které nebyly skoro vůbec otřískané. Za chvíli se vrátil s plechovým talířem plným studeného hovězího a s několika černými chleby.

„Víno?” zeptal se Timothy s nadějí v hlase.

„Mám ho tady už snad rok, a pořád jsem čekal na správnou příležitost,” odpověděl soudce. „A taky jsem čekal na někoho, s kým ho budu chtít vypít.”

„Mohl byste čekat třeba deset let, ale nikoho vhodnějšího, než jsem já, byste se stejně nedočkal,” ubezpečil ho Timothy s úsměvem.

Opět se objevil Conrad, aby jim láhev otevřel. Ponk!

Soudce ukázal na Pikavovu sklenici a potom na Timothyho sklenici. Conrad váhal jen zlomek chvíle, ale pak nalil Pikavovi dřív, než naplnil ostatní dvě sklenice.

„Myslím,” ozval se Timothy, „že víno se má prostě pít. Nemám rád lidi, kteří k němu nejdřív čuchají. Ale prošel jsem, pane soudce, žízní dlouhou jak Navajská poušť, a proto dovolte, jen jako výjimku, která potvrzuje pravidlo..

Čichl si k vínu.

„A nemám rád lidi, kteří se potom koukají do sklenice a hlásí, co v ní viděli. Opravdu nerad poslouchám jejich řeči o jiskrách vína.”

Pozvedl sklenici proti oknu, za kterým slunce červeně zapadalo.

„A vůbec už nesnáším ty, kteří první kapičku cucají jak mátový špalek. A říkají, že to víno je kulaté, nebo něco podobného.” Jen maličko upil ze své sklenice.

Soudce sledoval jeho čarování nad sklenicí vína se zřetelným potěšením, Conrad se tvářil slavnostně, Pikavu se bíle usmíval a na světě bylo tak krásně jako už dlouho ne.

Když se najedli a když se soudce přesvědčil, že dveře do lokálu jsou zavřené, řekl: „Všechno jsem připravil, jak jsme se domluvili. Budu mít asi dvacet jezdců.”

„Dvacet dva,” opravil ho Timothy. „My bychom s Pikavem u toho chtěli být taky.”

„Zatím se ještě neudržíte na koních.”

„Zatím ne, ale bude to trvat určitě aspoň týden, a možná ještě déle. Do té doby budem v pořádku.”

„Dobře, dostanete hvězdy šerifových pomocníků a pojedete.”

„A koně?” zeptal se Pikavu.

„Koně vám obstarám.”

„A zbraně?”

„Něco vám seženu.”

„Okej.”

Pikavu byl spokojený a slovo okej mělo najednou dva významy.

„Ostatně - hlavně budete potřebovat kladivo a hřebíky. Krátké hřebíky s velkou hlavičkou,” uklidnil Pikava soudce.

„Nikdo by o našem plánu neměl nic vědět,” připomenul ještě Timothy.

„Ti jezdci budou připraveni a vyrazí, až jim řeknu, ale do té chvíle nebudou vědět, kam vlastně pojedou ani proč.”

„A kdo pojede s mou kresbou do Miguela?”

„Steve Young.”

„Je na něho spolehnutí?”

„Okej mu zastřelil nejlepšího kamaráda.”

„Okej.”

Domluvili všechny podrobnosti. Nebylo jich mnoho. Timothy znal v Miguelu rytce, který jeho kresbu přenese na kámen a který také obstará tisk vyhlášky vyzývající k dopadení Okeje.

„Nemohl by tu práci udělat někdo, kdo je blíž?” zeptal se soudce.

„Nevím. Třeba mohl, ale nikoho takového neznám a hodně záleží na tom, aby kresbu přenesl dobře. Může ji taky zkazit a nebude nám nic platná. Rytce v Miguelu znám a vím, co umí.”

Až budou mít vyhlášky s obrázkem Okeje, vyrazí jezdci do všech míst v okolí Dagarma, kde by se mohl objevit. Soudce měl mapu osad i samot kolem Navajské pouště a měl na ní označená místa, kde se kdy Okej vynořil. Bylo důležité, aby se jeho obraz objevil na všech těch místech najednou, v co nejkratším čase, aby ho nikdo nestačil varovat.

„A potom?”

„Spoléhám na odměnu, která je vypsaná na dopadení Okeje,” řekl soudce. „Pak už nemůžeme dělat nic jiného, jenom čekat.”

„Jak vysoká je ta odměna?” zeptal se Pikavu. „Tři sta dolarů.”

Když víno v láhvi kleslo asi tak tři palce pod polovinu, začali si soudce s Timothym tykat a Pikavu šel spát. Soudce se dlouho díval na dveře, které za ním zapadly.

„Poslyš, Time, to je první Indián, kterého jsem v životě potkal a který dokázal začít pít a uprostřed láhve přestat.”

„Pikavu už není Indián,” odpověděl Timothy. „Pikavu je -melírovaný, víš, je melírovaný, to znamená, že trochu je už bílý a trochu je ještě Indián. To jenom ten bílý Pikavu odešel,

dřív než se mu z vína zatočí hlava. Indián Pikavu už dávno leží pod stolem.”

Soudce nalil víno do prázdných skleniček. „Říkal jsi -Steve…?” zeptal se Timothy. „SteAe Young.”

„Ať mi v Miguelu koupí červené barvy. Můžeš to zařídit? A taky bych potřeboval odeslat nějaké kresby.”

„Všechno můžu zařídit.”

Timothy vytrhl z malého bloku list a chvíli psal, rychle a bez přemýšlení. Potom podal lístek soudci. Bylo na něm napsáno: karmín, nebo: pálený světlý okr, nebo: caput mortuum, nebo: cinobr.

Soudce si přečetl seznam a zavrtěl udiveně hlavou.

„Co ty všechno nepotřebuješ ke štěstí,” řekl.

K salonu, ve kterém seděli, by Timothy mohl mít mnoho výhrad, ale podlaha - aspoň když přišel - byla rovná. Když se však se soudcem rozloučil - to už na nebi dávno svítil měsíc -zdálo se mu, že podlaha jde trochu do kopce.

Malíř šera

Čas malého Sama byl kulatý jako čas Indiánů a měl ho moře. Seděl v nálevně za stolem u okna, před sebou uhel a sešit s oslíma ušima. Trpělivě hlídal dveře k pokojům pro hosty, aby mu Timothy snad neutekl. Pod stolem ležel Samův pejsek - spíš jako kaňka než jako pejsek tam ležel - a byl ospalostí skoro placatý. Když uviděl Timothyho a Pikava, otevřel jen jedno oko, podíval se na ně a zase ho zavřel. Chabý pokus zavrtět ocasem mu nevyšel. Venku už dávno pálilo slunce. Začínala dlouhá siesta. Ale Sam byl přesto plný života.

„Budeme si malovat?” zeptal se.

Timothy si přinesl svou malířskou krabici, ale dřív, než ji otevřel, nakreslil Samovi do sešitu nového panáka jako vzor, aby získali s Pikavem čas na snídani. Slanina voněla, černý chleba byl měkký, řídké kávy jim Conrad přinesl plnou konvici a Navajská poušť se zdála daleko. Místnost byla plná medové záře. Timothy pozoroval přes plechový talíř malého Sama.

Koleje.

Život jsou koleje a vedou do světa.

Sam byl na začátku velké dobrodružné cesty. Už slyšel z dálky pískat svůj vlak.

Líbil se mu. Líbila se mu netrpělivost, s jakou kreslil svého panáka. Líbily se mu jeho nepoddajné vlasy, které nikdy pořádně neučeše, a třeba se o to ani nikdy nepokusí. Líbilo se mu, že když kreslil, vyplazoval při tom jazyk.

Dělal tu nejlepší práci na světě. Kreslil.

„Umíš skákat, Same?” zeptal se.

„Umím.”

„Vysoko?”

„Samozřejmě. Pojďte - dáme si závod, kdo skočí výš. Až domaluju panáka..

To bylo výborné, že řekl: „Až domaluju panáka.”

„Někdy jindy. Večer. Až nebude horko. Až slunce zapadne,” vymlouval se Timothy.

„Tak večer.”

Do té doby na to snad zapomene.

Sam už zase kreslil.

„Ale ať vyskočíš sebevýš, stejně jednou dopadneš na zem,” vyrušil ho opět Timothy.

Sam udiveně vzhlédl. Cizinec říkal samé divné věci, ale byl předem připraven je hájit, kdyby se snad někomu nelíbily.

„Já vím,” řekl.

„A víš, co je nejúžasnější na malování?” zeptal se Timothy.

„Ne.”

„Že když tě namaluji, jak skáčeš, už nikdy nedopadneš na zem. Zůstaneš viset ve vzduchu navždycky.”

Sam zostražitěl. Nedělá si z něho cizinec legraci? Ne. Určitě ne. Kdyby chtěl, přibil by ho štětečkem do vzduchu. A chtěl by?

„Vy mě budete malovat?” zeptal se.

Timothy otevřel plechovou krabici. Sam si s okouzlením prohlížel pomačkané tuby, kelímky a skicáky.

„Jednou namaloval Timothy medvěda,” vmísil se do rozhovoru Pikavu, „a ten medvěd lítal.”

„Opravdu?”

Timothy zalistoval mezi kresbami a vytáhl skicu, o které věděl, že ji nikdy neprodá. „Podívej se.”

Sam se podíval na kresbu, potom na Timothyho a zase na kresbu.

„A doopravdy lítal?” zeptal se.

„Ne doopravdy. Jenom ve snu,” odpověděl Timothy. „Ale potom zas lítal, jako kdyby v životě nedělal nic jiného.”

Vybral si čistý drsný papír, který Pikavu napnul na podložku. Rád mu při malování kibicoval, ale snažil se být také užitečný. Naučil se prát štětečky a rovnat barvy, které Timothy v příštím okamžiku zas beznadějně zpřeházel, byla to práce, se kterou nebyl nikdy hotov, a poznal Timothymu na nose, kdy mu má podat namočenou hubku, protože malování akvarelovými barvami nemá tak přísná pravidla jako třeba šachy, chybný tah lze vzít zpátky, a poznal, kdy Timothy potřebuje silnější štěteček, nebylo to tak nesnadné, potřeboval ho vždycky, když najednou přestal malovat a v ruce měl tenký štěteček.

Timothy se díval na chlapce jinak a Sam vycítil změnu.

„Opři se pohodlněji,” řekl Timothy po chvíli.

Sam se opřel, ale pohodlněji se přesto necítil. „Můžeš si dát ten sešit na koleno?” Mohl.

„A ten uhel drž pořádně. Není přece horký. Nespálíš se. Neboj se.”

Horký nebyl, ale z nějakého neznámého důvodu začal Samovi v ruce překážet.

„Něco si kreslíš a podíváš se před okraj sešitu, Same. Tak teď je to dobře.” Ale nebylo to dobře.

„Zapomeň, že tu jsem. Neseď jako špatně vyřezaný svatý. Uvolni se. Nevšímej si mě.” To se snadno řekne.

„Mysli na zlato, které jednou vyrýžuješ z potoka. Mysli na bonanzu. Mysli na rodeo, které musíš vyhrát. Mysli na pumu, kterou ulovíš. Mysli si na co chceš, jen mě vynech!”

Sam se usmál.

„Teď je to vynikající. Nehýbej se!”

Timothyho ruka rychle jezdila po papíře. Povzbudivě se na Sama usmál, ale byl to roztržitý úsměv. Conrad, který je po celou dobu poslouchal, se přiblížil skoro po špičkách. Někdo vešel do lokálu, ale Timothy se neotočil. Za jeho zády zaskřípala prkna. Snad je neslyšel. Díval se na Sama, jako kdyby ho viděl v životě poprvé. Občas si od něho Pikavu vzal štěteček a podal mu jiný. Několikrát sáhl po namočené hubce a zase maloval. Trvalo to dlouho. Snad hodinu. Snad déle. Sam si nikdy předtím neuvědomil, že sedět na židli může být tak těžké. Konečně ho Timothyho hlas vysvobodil.

„Tak dobře. Na chvíli toho necháme. Můžeš si udělat kotrmelec, ale za pět minut pokračujeme.”

Sam se neodvážil podívat na obraz, který Timothy maloval. Šel se napít, pohladil pejska a už zase seděl nad sešitem s uhlem v ruce.

„Dej hlavu trochu výš!” Dal hlavu trochu výš.

Ještě dvakrát udělal Timothy přestávku, než byl obraz hotov. „Co tomu říkáš?” zeptal se a otočil kresbu k Samovi. „To jsem přece já… To je..

Sam měl pocit, že se podíval do zrcadla. „Pozor! Ať nerozmažeš barvy.”

Opět se přiblížil Conrad, tiše jako duch se vynořil nad Samem a přes jeho rameno se díval na obraz.

„Chci si ten obraz koupit,” řekl po chvíli.

„Není na prodej,” odpověděl Timothy.

„Ale já bych vám za něj dal..

Kupovat krávu by bylo pro Conrada jednodušší. Koupil už v životě moc krav, ale žádný obraz. Kolik může stát obraz? Vraštil čelo usilovným přemýšlením, kolik by měl Timothymu nabídnout, aby to nebylo moc.

„Dal bych vám.”

Napadlo ho, že malíř by mohl za obraz v jeho hotelu bydlet a jíst a pít. To by bylo nejlepší.

„Mohl byste.”

Byl rozhodnut, že Samův obraz, teď, když už je na světě, musí zůstat v Dagarmu.

„Ne. Nemohl.”

Jaký smysl má namalovat obraz, a potom ho neprodat? Třeba malíř jen předstírá, že ho peníze nezajímají, aby jich pak dostal víc. Ale Samův obraz Conrad nutně potřeboval. Nevěděl proč, ale byl ochoten za něj zaplatit každou rozumnou cenu. Případně i cenu trochu nerozumnou.

„Dám vám…”

„Říkal jsem vám přece, že obraz není na prodej. Namaloval jsem ho pro Sama a může si ho nechat zadarmo, když ho bude chtít.”

Ten malíř je určitě blázen. „Opravdu?”

„Ano. Ale pověsíte si ho nad nálevní pult, abych na něj dobře viděl.”

Nad regálem s lahvemi visely dvě obvyklé vyhlášky: HLEDÁ SE - ŽIVÝ NEBO MRTVÝ. a plakát s krasojezdkyní. Daguerrotypie nějakého vousatého výtržníka s nápisem: HRÁL S PĚTI ESY - TEĎ HRAJE NA HARFU. A ještě dolar visel za sklem, podle starého dobrého zvyku to byl asi první dolar, který Conrad na Západě vydělal. Místa pro obrázek Sama tam bylo ještě dost.

Už bylo skoro odpoledne a do místnosti se začali trousit první pravidelní hosté.

Potom už Timothy jen čekal. První přišel drobný farmář v kovbojském klobouku se širokou střechou. Skoro to vypadalo, že k Timothyho stolu přišel hříbek. Mračil se jako čert.

Hřib satan.

„Vy prý malujete obrázky?” zeptal se.

„Ano,” připustil Timothy trochu neochotně.

Už několikrát byl úplně na dně, jen barvy a papíry mu zbyly, a poučil se z té zkušenosti.

„Potřeboval bych jen takovou momentku,” oznámil mu farmář. V jeho hlase zazněla omluva, že přichází s tak malou fuškou.

„Jen takové momentky nemaluju.”

Slyšení bylo skončeno. Ten pocit farmář musel mít. Až se začnou dohadovat o ceně, měl by si na něj vzpomenout. „Cassandra je hodná holka,” řekl.

Mluví trochu z cesty, ale to nevadí.

Moucha přistála Timothymu na palci levé ruky a prohlížela si ho, chodila po něm a občas zamnula pacinkami - byl to takový příznačný, intelektuálský pohyb.

„Řekla, když jsem odjížděl z Chicaga na Západ, že za mnou přijede.”

„A přijela?”

„Ne.”

„Aha.”

Vypadalo to na delší obchodní jednání. Timothy měl času dost. Hlavně že do lokálu nesvítilo slunce. Na ničem jiném příliš nezáleželo.

„A proč nepřijela?” zeptal se.

„Čekala, až se usadím.”

„A už jste se usadil?”

„Už.”

Moucha je intelektuálka. Kdyby Timothymu přistál na palci komár, věděl by, proč to udělal. Aby mu pil krev. Ale co na něm hledá za štěstí moucha?

„Tak proč tady Cassandra není?” zeptal se.

„Ceká, až jí napíšu,” odpověděl drobný farmář.

Sledoval Timothyho pohled. Moucha ještě pořád chodila po Timothyho palci, mnula pacinkami a byla neobyčejně spokojená, že ted už konečně ví něco, co předtím nevěděla.

„A jak dlouho už Cassandra čeká, že jí napíšete?” zeptal se Timothy.

„Asi pět let,” odpověděl farmář.

trpělivosti se říká, že přináší ruže. Timothy zapomněl na mouchu a podíval se na malého farmáře s nově probuzeným zájmem.

„Tak jí napište,” navrhl.

„Právě se k tomu chystám,” odpověděl s gestem, kterým naznačil, že den ještě neskončil a že se nenechá od nikoho honit. Moucha na Timothyho palci přemýšlela. Snad ho srovnávala s jinými palci, po kterých už pochodovala, snad se ho snažila někam zařadit. Pořád si mnula pacinky. Šimralo to.

„Proto potřebuju tu momentku,” řekl farmář.

„Portrét. Umělecký portrét,” opravil ho Timothy.

Farmář v tom neviděl žádný rozdíl. Anebo to byl pro něho rozdíl tak malý, že nestál za řeč.

„Pět let je dlouhá doba,” řekl. „Moc se za tu dobu změnilo.”

Moucha se zase vydala na pochod.

„No ovšem, pět let..

„Třeba mě Cassandra nebude chtít.”

„Proč by vás nechtěla?”

„Koukněte se na mě, jak vypadám.”

„Z toho si nic nedělejte.”

„Je mi třicet osm let. Někdy, když se kouknu do zrcátka, si říkám, jak budu vypadat, až mi bude padesát.”

„Nad tím se netrapte. Třeba vás do té doby Okej zastřelí.” Farmář si poprvé sundal klobouk a opatrně si načechral řídké vlasy.

„Padají mi vlasy.”

„Nevadí. Namaluju vás v klobouku.”

„Spad jsem z koně a přerazil jsem si přední zub.”

„Nebudete se přece na portrétu smát. Vážný výraz působí důvěryhodně.”

Kdyby místo Timothyho ruky ležel na stole pocukrovaný klobouček muchomůrky pohádkové, té červené s bílými skvrnami, malíři ji používají do ilustrací pohádkových knížek a odtud její jméno, potom by moucha už dávno padla opilá namol poznáním, jak chutná muchomůrka pohádková. Ale pořád si mnula pacinky a pořád se nic nedělo.

Budoucnost patří komárům.

Timothy pohnul palcem, moucha odletěla a malý farmář dospěl k názoru, že našel umělce, kterého hledal. „A kolik by to stálo?” zeptal se. „Osm dolarů.”

„To je moc.”

„To je moc málo. Namaluju vám umělecký portrét jen za osm dolarů a jen proto, aby Cassandra nemusela dál čekat, ale slíbíte mi, že nikomu neřeknete, že byl tak laciný.”

„Dva dolary.”

„Sedm.”

„Tři.”

„Pět dolarů. Ale to je poslední slovo. A nikomu ani muk.”

Timothy namaloval malého farmáře tak, aby se Cassandře líbil. A sám sobě aby se líbil. Farmář pak chodil po Dagarmu a každému obrázek ukazoval. Timothy nemusel čekat dlouho.

„Slyšel jsem, že malujete momentky,” ozval se nad ním chraptivý hlas.

Kdyby mě viděl profesor Max, asi by se zbláznil. Ale jeho Žádný bandita nikdy neokradl.

„Umělecké portréty,” opravil neznámého muže otráveným hlasem člověka, který nechce být obtěžován, ale není mu to nic platné, protože stejně pořád obtěžován je. Teprve potom vzhlédl.

Krom portrétů namaloval Timothy v Dagarmu také vývěsní štít pro obchodníka, u kterého s Pikavem koupili boty a košile. OLSON S SHOP - nadepsal doprostřed velkými tiskacími písmeny. Vlevo od nápisu se ze žlutého terče spokojeně šklebil kovboj s pistolí v ruce. Ještě se z ní kouřilo. Přerušovaná čára znázorňující let kulky podtrhla nápis, který se i bez ní nedal přehlédnout, a skončila uprostřed jiného terče na druhé straně štítu. Kolem byl menšími písmeny nápis: DOBRÁ TREFA.

Timothy v životě ještě žádný vývěsní štít nenamaloval, ale nebylo to na něm vidět, tvářil se jako proslulý malíř vývěsních štítů.

„Jen ten nápad má cenu dvacet dolarů,” řekl, když s Olsonem seděli nad návrhem nápisu a kresby. Musel slepit dva kartóny, aby se mu na ně skica vešla.

„Představte si, že lidi budou vašemu obchodu říkat U DOBRÉ TREFY.”

Olson přeslechl poznámku o dvaceti dolarech a tvářil se starostlivě.

„Jen aby si to špatně nevykládali. Nemám rád střílení ve svém obchodě.”

„Dobrá trefa bude přijít k vám, koupit si revolver a střílet s ním někde jinde.”

„Jen aby.”

„Určitě.”

Olson sám obstaral Timothymu barvy, které vydrží horké slunce Navajské pouště i písečné bouře, a především štít sbitý ze silných prken dohladka ohoblovaných a s dvěma kruhy na zavěšení.

„Když jsme u střílení - něco mě napadlo,” ozval se Timothy. „Můžete mi za štít zaplatit revolverem.”

„To jako, až ho namalujete, že bych vás měl zastřelit? A víte, že to možná není špatný nápad?”

„Ne,” odpověděl Timothy měkce. „Já vám namaluju štít a vy mi dáte revolver.”

Olsonovi zazářily oči. Výměnný obchod mu vyhovoval.

„Měl bych pro vás opravdu dobrý Texas Colt.”

„Starožitnosti nesbírám.”

„Stál dvacet pět dolarů.”

„To je možné. Ale před dvaceti pěti lety.”

Texas Colt byl starý pětiranný revolver, ze kterého ještě musel střelec vyjmout bubínek a nabíjet pak komory jako předovku. Byla to slavná zbraň, ale doba její slávy už dávno minula.

„A co byste vlastně chtěl?”

„Army Colt.”

„Víte, kolik stojí?”

„Sedmnáct dolarů a šedesát devět centů.” Náhodou to Timothy věděl docela přesně. „A víte..

„Vím, že je to málo za umělecký vývěsní štít, ale to nevadí, potřebuju Army Colt nutně jako dar.”

„A komu ho dáte?”

Olson si uvědomil, že udělal chybu, a rychle se opravil.

„A komu byste ho dal, kdybych přistoupil na tak nesmyslně přehnaný požadavek a dal vám za štít Army Colt. To mě ovšem ani nenapadne. Jen mě zajímá, komu byste ho dal?”

„Pikavovi.”

„Tomu Indiánovi?”

„Tomu. Přišel o karabinu. Mou vinou.”

„Nestačil by mu plechový tomahavk?”

„Nestačil.”

„Za namalování štítu chcete opravdu Army Colt?”

„A dostanu ho a bude to nejlepší obchod, jaký jste v životě udělal. Je zbytečné vám to říkat, protože to sám moc dobře víte.”

Zavěšení štítu U DOBRÉ TREFY byla pro Dagarmo událost. Ne že by se v osadě jinak nic významného nedělo, ale většina ostatních významných událostí zpravidla končila tím, že někdo začal na někoho střílet, a bylo proto pro pozorovatele výhodnější být někde jinde, než tam, kde se ta událost právě udála. Anebo se splašil polozkrocený kůň. V tom případě bylo také lepší být co nejdál od místa, kde se to stalo. Jedinou událostí, kterou bylo možno pozorovat s pocitem bezpečí, byl příjezd dostavníku, ale ten byl zase skoro vždycky stejný, dokonce i lidé, kteří z něho vystupovali, se zdáli stejní - stejně zaprášení a stejně pomačkaní a stejně netrpěliví, aby už za nimi zapadly dveře do Conradova lokálu.

Když přijel dostavník poprvé - to jest poprvé od Timothyho probuzení v dagarmské věznici - vyšel na prašnou ulici rozpálenou sluncem. Až do té chvíle se držel raději ve stínu. Požádal vozku, který Timothyho a Pikava našel na cestě do Dagarma, zda mu může nakreslit portrét, a pak ho pozval na večeři a pak na skleničku a pak na druhou a pak už je přestal počítat.

„Namaluju vám portrét - na památku.”

Vozka, jmenoval se Frank Hyde, měl v očích Navajskou poušť; a když se Timothymu konečně podařilo, aby stejná poušť byla i v očích na obraze, který namaloval, nedokázal se s ním rozloučit. Opět byl s Pikavem, který mu podával štětečky, a s malým Samem, který se mu díval přes rameno, a opět Conrad opatrně kroužil kolem svého podivného hosta, ale nikdo z nich asi nepochopil, co se stalo, když Timothy odložil štětec a naposled se podíval na obraz, zatím ještě mokrý, a na Hydea, který seděl na židli zcela lhostejný k čarování se štětečky a barvami a v očích měl poušť.

„Poslyšte, Hyde… Potřebujete vlastně ten obrázek?” zeptal se Timothy.

Hyde se podíval na Timothyho lhostejnýma, přimhouřenýma očima.

„Proč se ptáte?”

„Napadlo mě. Je samozřejmě váš, ale. Já bych ho od vás koupil.”

Hydea nikdy nic příliš neudivovalo.

„A kolik byste mi za něj dal?” zeptal se. Ještě se nezvedl ze židle, ještě se na svůj portrét ani nepodíval.

„Sedm dolarů.”

Hyde se zamyslel a pak pomalým jižanským hlasem pronesl dlouhou řeč.

„Radši se dívám na sedm dolarů než sám na sebe. Na sebe se můžu kouknout kdy chci. A zadarmo. Ale stejně většinou nechci. Dal bych vám ten obrázek i lacinějc.”

„Kdybych vám ho chtěl prodat, stál by sedm dolarů.”

„Dám vám ho za pět.”

„Ne. Stojí sedm.”

„Tak dobře. Ale pozvu vás ještě na jednu večeři.”

„Nesmysl - já vás pozvu ještě na jednu večeři.” Conrad, který celé to podivné jednání se zaujetím sledoval, zašeptal k jednomu ze svých stálých hostů.

„Je praštěnej. Uznejte sám, že je úplně praštěnej.” Ale zazněla ta slova skoro obdivně.

Vývěsní štít U DOBRÉ TREFY přivedl k Timothymu řadu dalších žadatelů o portréty. Byl skoro neustále skloněný nad nějakým rozmalovaným obrazem. Rozvěšoval je po stěnách Conradova lokálu, který se zvolna proměňoval v ateliér.

Byl skoro pořád ve společnosti mužů. Zen bylo na Západě málo. A přesto Timothyho nejlepší portrét z Dagarma nebyl žádný z farmářů, ani soudce MacBride, ani malý Sam, ani Hyde, i když měl v očích poušť, ale paní Olsonová, manželka majitele obchodu U DOBRÉ TREFY.

Vyšel za ní na verandu hotelu, protože se neslušelo, aby přišla sama do ateliéru, když jeho ateliérem byla současně hospoda. Ve stejné chvíli přijel také soudce, aby jako každý den s Timothym mlčel, anebo aby mluvili o tom, co je zrovna napadne, zatímco Timothy bude někoho kreslit. Všiml si, jak ukřivděně se Timothy podíval na slunce, jehož paprsky dopadaly šikmo na verandu. Paní Olsonová měla na sobě nové červené šaty.

„Chtěla bych od vás portrét.”

„Velice rád, paní Olsonová.”

„Chtěla bych, abyste mě namaloval, jak stojím před naším obchodem. Chtěla bych, aby byl na obraze také vývěsní štít.”

Bylo to přání, které mělo Timothymu udělat radost. Přála si zachovat navždycky také podobu štítu U DOBRÉ TREFY, ještě než na slunci vyšisuje. Ale soudci se zdálo, že přesto tím nápadem není příliš nadšený.

„Mám teď období,” řekl Timothy s omluvným úsměvem, „kdy maluju jen v interiérech.”

„Vinte…”

„V místnostech.”

„Proč?”

„Nedovedu to říct, nevím přesně, vím jenom, že je to tak správné.”

„Ale proč?”

„Snad proto, že v rozptýleném světle místností je všechno. ztlumené. Snad proto.”

„Ale to já nechci. Chci být na obraze pořádně vidět. Nechci být ztlumená.”

„V šeru je vidět líp.”

„Jak to?”

„Nejkrásnější obrazy na světě namaloval malíř šerosvitu. Jmenoval se Rembrandt.”

To jméno paní Olsonová už někde slyšela. „Rembrandt?”

„Rembrandt van Rijn. Byl to Holanďan. Jediný jeho obraz má větší cenu než celé Dagarmo i s Navajskou pouští.”

„Opravdu?”

„Čestné slovo. Způsob, jak jej namaloval, se jmenuje sfumato.” Paní Olsonová se ani nepokusila to divné slovo opakovat. „Maloval svoje obrazy v takové zvláštní ryšavé záři.”

„Zrzavý?”

„Ne, mluvím o světle, že je na jeho obrazech všude. Protože není tak ostré, jako třeba slunce nad Navajskou pouští, a protože ani tma není pak tak tmoucí. Je taková spíš… přičmoudlá.”

„To jako připálená?”

„Ale jen trošku. A právě proto mohou být tváře na Rembrandtových obrazech plné měkkého světla, víte?”

Nevěděla, ale usoudila, že takový způsob malování by mohl být lepší než pudr. Slunce, alkalická voda a prach jí už dávno nakreslily vrásky do tváře a v tom šeru, o kterém malíř hovořil, by se mohly skoro ztratit.

Timothy si všiml, že soudce uvazuje svého koně nějak příliš dlouho. Zaslechl, že potichoučku svému grošákovi něco šeptá o nálevním pultu.

Malování v šerosvitu umožňuje malíři, aby se držel v bezpečné vzdálenosti od nálevního pultu, to měl pravdu, ale nebyla důležitá, důležitý byl až obraz, který Timothy namaluje.

Paní Olsonová zapomněla na vývěsní štít.

„Chtěla bych mít na obraze tyhle šaty,” řekla.

Samozřejmě ze byly červené. Karmínově červené. Soudce ještě pořád uvazoval koně a rychle začínal také červenat. Timothy si prohlížel nové šaty paní Olsonové se značnou zdrzenlivostí.

„Jsou to hezké šaty,” řekl po chvíli. „Jenže..

„Co se vám na nich nezdá?”

Paní Olsonová nemínila podivnému malíři ustupovat donekonečna.

„Co je s nimi?” zeptala se znovu a už trochu útočně.

„Jsou příliš nové, příliš krásné, příliš vznešené do Dagarma.”

Soudce sí vzpomněl, že Timothy si objednal červenou barvu, a stejná barva, která na Timothyho paletě tak zoufale chyběla, se mu opět objevila na tvářích.

„Mám žluté šaty, ale jsou jen z kalika.”

„To je vynikající,” nadchl se Timothy. „Žluté šaty v šeru krásně planou, jako medová zář vycházejí v rozptýleném světle, určitě vám budou slušet. Kalikové šaty patří do Dagarma, protože Dagarmo má v zádech poušť, máte pravdu, úplně s vámi souhlasím, nejlepší pro váš portrét budou žluté šaty z kalika.”

Paní Olsonová zvolna podléhala dojmu, že to je vlastně ona, kdo nutí malíře do žluté barvy kalikových šatů, a soudce se radši otočil a starostlivě si prohlížel uzdu na klandru. Na uvázání koně mu jindy stačila chvíle. Zdálo se, že tam spíš štrikuje svetr, a taky se zdálo, že se při tom trochu dusí.

„Tak jsme domluveni. Přijdu s Pikavem zítra dopoledne.”

Druhý den večer přinesl Timothy soudci ukázat obraz paní Olsonové. MacBride dlouho mlčel. Prohlížel si obraz pozorně a s rostoucím zaujetím.

„Když jsi začal mluvit o šeru,” řekl po chvíli, „myslel jsem si, že lžeš, protože se ti nechce ven. A když jsi byl proti červeným šatům, věděl jsem to určitě.”

„Co jsi věděl?”

„Že lžeš. Nemáš přece červenou barvu.” Soudce se ještě pořád díval na obraz.

„Jeli do Dagarma přes prérie, přes hory a nakonec přes Navajskou poušť,” ozval se Timothy, jako kdyby MacBride neslyšel.

„Proč o tom mluvíš?”

„Vařila na ohni,” nedal se vyrušit Timothy, „který rozdělávala mezi dvěma kameny. Spala pod plachtou vozu. Sama držela opratě celý den v rukách, protože Olson řídil druhý vůz naložený zbožím, které pak v Dagarmu prodali, aby mohli koupit nové. Bála se Indiánů a banditů, bála se chřestýšů a horských pum. V Dagarmu žili několik měsíců pod stanem, než postavili srub.”

„A co to má společného s tvým obrazem?” zeptal se soudce.

„Všechno, příteli, všechno.”

„Nerozumím ti.”

„V těch nažehlených červených šatech by přece nemohla vařit na otevřeném ohni.”

„Už dávno na něm nevaří.”

„To je přece jedno. Kouř z těch ohňů je v ní pořád. Nosila tenkrát jen kalikové šaty, protože byly účelné. Asi jiné než ty, které jsou na obraze, ale ani na tom příliš nezáleží. Šla v nich, klepala se někdy strachy, ale šla dál, až došla sem a, koupila si nové červené šaty. Nemají s ní nic společného, jen si je koupila a teď je má.”

„Možná že máš pravdu.”

Ještě pořád se soudce díval na portrét paní Olsonové ve žlutých kalikových šatech.

„Byl bych moc rád, kdybych mohl říct, že jsem ten obraz namaloval já,” řekl konečně.

Tak plynul Timothymu čas. Kreslil každého, kdo přišel, a když nikdo nepřišel, kreslil Pikava, malého Sama nebo soudce MacBridea. Sam ho doprovázel jako stín. Pikavu mu podával štětečky. Přes den skoro nikam nevycházeli. Večer klábosili se soudcem, toulali se po jediné ulici Dagarma a někdy zašli až na kraj pouště.

Timothy si neustále pohrával s myšlenkou, že by měl nakreslit Dagarmo, horkou osadu na kraji horkých plání, ale nikdy k tomu nedošlo, protože buď bylo vidět Dagarmo, ale pak nebyl nikde vidět Timothy - držel se šera hotelu, nebo byl v kanceláři soudce, nebo někde jinde, kam slunce nesvítilo -

anebo konečně vyšel na ulici, ale to už se stmívalo, a nebylo vidět Dagarmo.

O Okejovi, s výjimkou prvního dne, už nemluvili. Ale neuplynula snad jediná hodina, aby si na něho Timothy nevzpomenul. Někdy se mu o něm i v noci zdálo. Opět stál před nimi uprostřed rozpálených skal, v ruce držel revolver a mířil na Timothyho.

Ve srovnání s Apollónem

„Ve srovnání s Apollónem vypadá jak opice,” řekl Timothy s uspokojením a položil vyhlášku, ze které se na něho dívala bezcitná tvář Okeje, zpátky na stůl.

Kancelář soudce MacBridea byla plná mužů. Všichni už Timothyho znali, anebo o něm aspoň slyšeli, viděli štít U DOBRÉ TREFY a některý z jeho portrétů, a proto poznámku přešli mlčením, jako kdyby nic neřekl. Dospěli asi ke stejnému závěru jako před časem Létající medvěd, že je trochu blázen, ale že to vlastně ani nevadí. Řekl sice, že ve srovnání s Apollónem vypadá Okej jako opice, ale oni mu to odpustili. Ostatně většina z nich nevěděla, kdo to byl Apollón, a tím měli odpouštění jednodušší, ale ani ti, kteří věděli o bohu, ve kterého věřili před dávnými časy lidé ve starém Řecku, nebyli zvědaví na vysvětlení, co má společného s Okejem.

„Jsi spokojený?” zeptal se soudce.

„Jsem. Říkal jsem ti přece, že rytec v Miguelu je opravdu dobrý a že se vyplatí čekat. Je to Okej. Takhle jsem ho nakreslil a taky takhle vypadá. Je to okej.”

„Dobrá.”

Steve Young přivezl vyhlášky vyzývající k dopadení Okeje odpoledne a už večer svolal soudce vybrané jezdce do své kanceláře. Jednu z vyhlášek pověsil na zeď. Byla napsaná

obvyklým slohem, ale Timothy měl přesto pocit, že něco podobného čte poprvé v životě.

HLEDÁ SE, ŽIVÝ NEBO MRTVÝ, OKEJ.

Pod jménem Okeje byl obrázek, který nakreslil ve skalách uprostřed Navajské pouště. Uvědomil si, že uprostřed Navajské pouště je od té chvíle skoro pořád, aspoň v myšlenkách, ještě pořád stojí proti Okejovi a čte v jeho očích svůj vlastní rozsudek. Pod portrétem bylo drobnějšími písmeny napsáno:

BANDITA ZVANÝ „OKEJ” SE OBJEVUJE NEJČASTĚJI V NAVAJSKÉ POUŠTI NEBO V JEJÍM OKOLÍ. STÁŘÍ - ASI 35 LET, VÝŠKA - ASI 175 CM, BARVA VLASU - HNĚDÉ.

NA DOPADENÍ OKEJE JE VYPSÁNA ODMĚNA. Částka byla opět vytištěna velkými písmeny: 300 DOLARŮ.

A pak už byl jen podpis a jméno: ROBIN MACBRIDE, SOUDCE V DAGARMU.

„Timothy měl čas si Okeje pořádně prohlédnout,” řekl soudce. „A pak ho namaloval.”

„Vypadá tak, jako na obrázku,” ozval se Pikavu. „Poznáte ho snadno.”

„A o to jde,” pokračoval dál soudce. „Proto jsme o celém plánu, až do této chvíle, mlčeli. Jeho obraz se musí objevit všude kolem Navajské pouště skoro najednou. Uvidí ho snad tisíc lidí. Některý z nich ho přece musí poznat. Jenže taky Okej může sám sebe na vyhlášce poznat, a proto je dobře, že se nemohl dozvědět, co připravujeme.”

„Proč?” zeptal se jeden z jezdců.

„Protože by třeba někam zmizel.”

Potom soudce rozdal všem blýskavé hvězdy šerifových pomocníků, rozdělil muže do dvojic a určil cíle jejich cesty. Nakonec si každý vzal svůj díl vyhlášek. Skoro beze slova se vyhrnuli k úvazišti a naskákali do sedel, už nepotřebovali nic víc vědět, tvářili se lhostejně, jako kdyby odjížděli jen zpátky na své ranče jako jindy, ale spěch je prozrazoval. Asi měl každý z nich svůj důvod, proč se rozhodl jet za Okejem, a proto je soudce vybral.

„Budu tady čekat na vaše zprávy. Budu mít další jezdce, kdybyste potřebovali posilu,” volal za nimi soudce, ale snad ho už neslyšeli. Ne, žádnou pomoc nebudou potřebovat, jen ať jim někdo ukáže cestu, která vede k Okejovi, a pak už si pomůžou sami. Jezdců bylo asi dvacet a byli tak rozdílní, jak jen muži na Západě mohou být, něco je však spojovalo, něco měli od té chvíle společného - jméno Okej.

Také Timothy s Pikavem skočili do sedel - koně jim půjčil soudce a Timothymu ještě karabinu s krátkou hlavní a zásobník nábojů. Vyrazili v oblaku prachu. Jejich cílem byla osada Oreyn na severovýchodním okraji Navajské pouště, několik velkých rančů a několik dalších osad dál na východ, kde se už zvedaly zelené hory ze zelených prérií. Jeli rychle

plavým večerem, po cestě, kterou si Timothy obkreslil ze soudcovy mapy.

„Nemůžete zabloudit,” řekl jim.

Byla to dobrá cesta - aspoň ve srovnání s tou, která je dovedla přes poušť do Dagarma - netřepila se ani neztrácela, nedalo se na ní zabloudit. Do ticha znělo jen jednotvárné klap klap koňských kopyt a slabé plechové cinkání, jak hvězda pomocníka šerifa, kterou si Timothy připevnil na kapsu košile, narážela na knoflík.

„Jsem opravdu rád, že už jedem,” ozval se Pikavu. „Já taky,” odpověděl Timothy.

A najednou si uvědomil, že čas čekání v Dagarmu nikam nepatřil. Pořád kreslil, ale bylo to jiné než jindy, důležitější pro něho bylo čekání než obraz.

„Nevíš, jak dlouho jsme vlastně byli v Dagarmu?” zeptal se.

„Asi deset dní - ne, jedenáct dní. Připadalo mi to však jako celá věčnost.”

„Nebylo na tobě vidět, že jsi netrpělivý.”

„To je jedno, ale byl jsem.”

„Víš, že se mi skoro každou noc zdálo o Okejovi?” přiznal se Timothy.

„Vím. Křičel jsi ze spaní.”

Měli karabinu i pistoli, ale měli také malé hřebíky a kelímek s lepidlem a připadali si spíš jako lepiči plakátů než jako pomocníci šerifa, kteří jdou za svým banditou, a Timothy si pořád víc uvědomoval rozměr prostorů, ve kterých se vynořuje a ztrácí Okej, nesmírný, skoro prázdný kraj, který už není Indiánů, ale ještě nepatří ani bílým osadníkům, a ve kterém si s nimi může Okej hrát na schovávanou, jak dlouho bude chtít. Ve stejnou chvíli napadla Pikava stejná myšlenka, protože řekl:

„Je nás jen dvacet. Nebo dvacet dva..

„Ale skoro každý, kdo si přečte naši vyhlášku, se k nám přidá,” odpověděl Timothy. „Už zítra nás bude sto, nebo dvě stě a další den nás bude ještě víc a každý bude vědět, jak vypadá Okej, a skoro každý za ním půjde, buď proto, že nechce, aby dál vraždil a krad, anebo pro těch tři sta dolarů odměny, to je jedno proč, ale půjde a zítra už nás nebude jen dvacet.”

První vyhlášku přibili placatým kamenem na vysokou tsugu u cesty. Byla už skoro tma, když potkali tři jezdce z nějakého zapadlého ranče, také jim dali vyhlášku a jeli dál prázdným krajem do Oreynu. Byli jak uhranutí jménem Okej a dál je stejné myšlenky napadaly ve stejných chvílích.

Když se před nimi - už v záři hvězd - začaly zvedat hory, řekl Pikavu:

„Třeba se schovává zrovna tady.”

„Schovat se může, ale vylézt jednou musí.”

„Proč?”

„Aby si koupil slaninu a fazole. Aby si obstaral náboje do svého revolveru. Anebo aby se opil. A až pak přijde do Oreynu, nebo někam jinam, každý, kdo ho potká, bude vědět, že potkal Okeje. Že potkal šek na tři sta dolarů.”

Minuly dva dny a už skoro ztráceli naději. Projeli několik osad a rančů, všude nechali vyhlášky s Okejem, přibíjeli je také na křižovatky cest, pokud je bylo na co přibít, a na velké osamělé stromy, mluvili s desítkami lidí, kteří se v osadách zastavovali před vyhláškami, všichni znali Okeje jen podle jména, ale jeho tvář nikomu nic neříkala. Někteří si vzpomínali, že už ho někde viděli, jeho tvář jim byla povědomá, jen nevěděli, kdy ani kde to bylo. Už nevěřili, že by někdo mohl říci: Já ho znám, když - v jedné osadě daleko za Oreynem - konečně uslyšeli tu větu:

„Já ho znám. To je přece Sandoz.”

Pikavu se loudal za Timothym k úvazišti ve stínu tamaryšků a byl blíž. Otočil se, jako kdyby mu za paty někdo vystřelil. Rychle se vrátil ke krámu, na jehož dveře vyhlášku přibili. Stáli tam dva farmáři a mladý kovboj s kloboukem posunutým do očí a na první pohled bylo vidět, že je připravený si to rozdat s každým, kdo by se na něho snad křivě podíval.

„To jsi nám přines ty?” zeptal se Pikava a ukázal na vyhlášku.

„Já,” odpověděl.

„Ty ho opravdu znáš?”

Podíval se na Pikava pozorněji.

„Jsem zvyklý,” ozval se po chvíli, „že Indiáni mi říkají: pane. Pane Allisone. Co myslíš, dokážeš si to zapamatovat?”

„Budu ti říkat pane, když ti na tom tak záleží. A když mi taky budeš říkat: pane.”

Mladý kovboj se rozhlédl, jako kdyby hledal místo, kam s Pikavem praští, ostatně opravdu ho hledal a záleželo mu na tom, aby si toho Pikavu všiml. Dával mu tím pohledem ještě poslední příležitost. Pikavu ji nevyužil. Mohl říci: pane - a byl pokoj. Neřekl však nic.

„Ty si myslíš, že když tě k nám poslal šerif, že už nejsi Indián? Budu ti teda muset vysvětlit..

Ale nic už dál nevysvětloval. Jeho pěst vyletěla proti Pikavově bradě a Timothy, který se mezitím také vrátil, stačil jen zahlédnout, jak Pikavu zachytil pěst, otočil se - a už kovboj letěl.

Ne, nebudu se smát. V takové chvíli vypadá každý trochu udiveně.

Ležel v prachu, nic se mu nestalo, jen nemohl pochopit, jak se tam dostal.

„Pane Allisone, vy znáte Okeje?” zeptal se Pikavu. Byla to zdvořilost, která přišla příliš pozdě. „Pane Allisone.”

Podruhé zaznělo zdvořilé oslovení už jen jako dobře promyšlená drzost.

Chce se prát. Pikavu se chce prát - to tady ještě nebylo.

Najednou před Timothym stál jiný Pikavu než ten, kterého znal tak dobře. Zapomněl na dva farmáře, kteří čekali, co bude dál, také připravení ukázat Pikavovi, kde je jeho místo. Měl by někde ve stínu tiše olizovat svou lžíci vyřezanou z kravského rohu. Měl by uhýbat bílým z cesty. Pak měl snad naději. Ne moc velkou, ale může mít jen malou naději, nebo žádnou. Je přece Indián. Timothy se na ně jen krátce podíval, ale něco z výrazu jejich očí přesto pochopil. Už ho dál nezajímali. Mladý kovboj se mezitím posadil. Až se zvedne, bude muset něco udělat, ale zatím ještě seděl. Přestal ho zajímat. Důležitější byl Pikavu. Nemohl si vybrat nevhodnější místo ani čas k rozhovoru, ale věděl, že spolu mohou mluvit v tuto chvíli, anebo potom už třeba nikdy.

„Pikavu…” Oslovil ho skoro měkce, jako kdyby Pikavu spal a jako kdyby měl strach, že kdyby procitl příliš rychle, mohl by po něm něčím hodit, protože ať už doopravdy spal, anebo bděl, určitě byl tak vzteklý jako nikdy před tím.

„Zapomeň na ně. Jen se na ně koukni a pak na ně, na všechny tři, zapomeň.”

Pikavu se usmál malým a ještě trochu křivým úsměvem.

„Proč?” zeptal se.

„Protože mají v hlavách piliny, proto, Pikavu. Nezáleží na nich.”

Pikavu se opět usmál.

„A na kom by mi mělo záležet?” ptal se dál. Když už se jednou začal ptát, nevěděl, kdy přestat. „Na těch ostatních.”

„Máme smůlu, Time. Ti ostatní jsou pořád někde jinde než tam, kde jsme my. Kde jsou - ti ostatní?”

„Nesmysl! Třeba.”

A jako už několikrát v minulých dnech vrátila se k nim ve stejné chvíli stejná vzpomínka. Když poprvé seděli se soudcem v salónku za lokálem, ukázal soudce na Pikavovu sklenici a Conrad, po krátkém zaváhání, mu nalil jako prvnímu. Byla to skoro bezvýznamná vzpomínka, ale Timothymu se zdála důležitá - a také ho nic jiného nenapadlo.

„Třeba MacBride,” řekl.

„Proč?”

„Přece proto, že se k tobě choval od první chvíle jinak.”

„Jak?”

Pikavu se skoro nikdy na nic neptal, ale když už se do toho dal, nebyl k zastavení.

„Neviděl v tobě jen Indiána.”

„Já přece jsem Indián. Proč si toho nevšimnul?”

„Samozřejmě že si toho všimnul, ale nic z toho nevyvozoval.”

„A jak to víš?”

„Pamatuješ si, jak jsme poprvé seděli u Conrada?”

„Pamatuju. Taky jsem si na to vzpomněl. Měl nalejt nejdřív tobě.”

„O čem to mluvíš?”

„O tom, jak jsme poprvé pili víno.”

„A co se ti na tom nezdálo?”

„Měl nalejt první tobě. Vím to. Když jsem ještě byl v pevnosti, naléval jsem důstojníkům víno nebo whisky a vím, jak se to dělá. První sklenici jsem vždycky nalil kapitánovi.”

„Nerozumím ti.”

„Měl nalejt nejdřív tobě, co je na tom tak složitého?”

„Dobře. Ale nechal nalít tobě.”

„A co myslíš - proč to udělal?”

„Nevím. Nepřemýšlel jsem o tom.”

„Tak o tom přemýšlej teď.”

Ti dva farmáři tam pořád ještě stáli a čekali, co bude dál, a kovboj pořád seděl v prachu cesty, v ruce uválený širák, který mu spadl z hlavy, a oddaloval rozhodnutí, které bude muset udělat, až se zvedne. Všichni tři - aspoň podle Timothyho -měli v hlavách piliny. Moc rádi by k tomu něco řekli, kdyby je Timothy a Pikavu pustili ke slovu, ale ti se dál přeli o to, kdo měl dostat dřív víno do sklenice.

„Poslyšte, nezdá se vám…,” začal jeden z farmářů co nejvýhrůžnějším hlasem, ale oni ho ani nenechali dokončit větu. Je těžké vyhrožovat někomu, kdo neposlouchá.

„Chtěl ti prokázat čest,” řekl Timothy.

„Bylo by se mu to povedlo, kdyby mi nalil jako druhému.”

„Myslel to dobře.”

„Udělal to špatně. Měl nejdřív nalejt tobě.”

Od začátku bylo v Pikavovi nějaké tajemství a Timothy cítil, že je tak blízko rozluštění, jako nikdy před tím. Snažil se pochopit. Věděl, že to je důležité, a opět uviděl gesto, kterým soudce ukázal na Pikavovu sklenici, i to malé zaváhání Conradovo.

Podívej se, jak mi ani trochu nevadí, že jsi Indián! Jen se dobře podívej!

Neřekl už nic. Konečně měl farmář příležitost promluvit, ale rozmyslel si to. Všechno bylo příliš nesmyslné. Kovboj se zvedl ze země.

„Slyšel jsem vypravovat o nějakém malíři a Indiánovi, kterým Okej vzal koně a nechal je v Navajské poušti.”

„To jsem já - ten malíř.” Timothy ukázal na Pikava. „A to je ten Indián.”

Mladý kovboj zamyšleně otáčel kloboukem v ruce. Indián ho položil na zem a ještě se mu smál. Malíř o něm řekl, že má v hlavě piliny. Měl by si to s nimi vyřídit. Nejdřív s Indiánem, a pak s tím malířem. Jenže…

Slyšel vypravovat u táborového ohně o jejich cestě. Takové zprávy letí prérií jak požár. Žil blízko pouště. Dovedl si představit, co prožili. Z jejich nesmyslného hádání o víno nerozuměl ničemu, ale porozuměl naléhavosti v Timothyho hlase a té ozvěně poznání v tichu, které pak přerušil až svou otázkou. Namáhavě polkl.

„Nemysli si, že se tě bojím,” řekl Pikavovi.

Pikavu udiveně vzhlédl.

„Nic takového si nemyslím.”

„Ale možná, že bychom mohli ten zápas odložit,” navrhl mladý kovboj váhavým hlasem.

Timothy měl najednou skoro stejný pocit zázraku, jako tenkrát uprostřed Navajské pouště, když uslyšel hlas pramínku ve skále. Pikavu se usmál.

„Jsem pro,” řekl.

Oba farmáři se tvářili udiveně jako lidé, kteří přišli pozdě do divadla a marně se snaží uhádnout smysl děje. „A co Okej?” zeptal se Pikavu.

Snad poprvé za mnoho dní zapomněl Timothy na chvíli i na Okeje.

„Říkal jsi přece, že znáš Okeje,” obrátil se na mladého kovboje -

„Znám.”

„Jak jsi říkal, že se jmenuje?”

„Sandoz.”

„Kdy jsi ho viděl naposled?”

„Asi před měsícem.”

„Kde?”

„V Sissetonských skalách.”

„Co tam dělal?”

„Má tam malý lovecký srub, tak asi lovil.”

„To určitě.”

„Ukážu vám cestu k jeho srubu. Pojedu s váma. Budeme se vracet k Dagarmu a asi na poloviční cestě odbočuje stezka k Sissetonským skalám.”

„Ne. Ale mohl bys jet pak dál do Dagarma? A říct soudci MacBrideovi všechno, co jsi teď řekl nám? Dám ti deset dolarů, když pojedeš.”

Mladý kovboj chvíli mlčel, než odpověděl, ale potom si dával záležet na každé slabice, vyslovoval pečlivě všechny hlásky ve všech slovech, pomalu a zřetelně, aby snad Timothy ani Pikavu ani ti dva farmáři o nic nepřišli.

„Kdybys neměl v hlavě piliny,” řekl, „pak bys třeba pochopil, že když jde o Okeje, pojedu rád, a zadarmo.”

Timothy stačil jen polknout.

„A pak se vrátím a vymlátím z toho tvýho Indiána duši.”

Allison je upozornil na viklan, který bude jejich stezka obcházet, než se před nimi otevře pohled do údolí, na jehož konci najdou Okejův srub. Uviděli ho už z dálky, jako kamenný deštník se před nimi vynořil, a proto přitáhli uzdy svým koňům a zůstali stát.

Tam za tím viklanem je Okej.

Od té chvíle, kdy se s nimi Allison rozloučil - dívali se za ním, jak jede dál po cestě do Dagarma, a on, jako kdyby cítil v zádech jejich pohledy, se naposled otočil a zamával na ně - od té chvíle mlčeli. Nebylo co říct. Byl jen Okej někde v dálce a prázdný kraj. Skály se zvedaly kolem nich a vracely ozvěnu úderů kopyt - klap, klap - už nebyli jen dva, Timothy a Pikavu, skály jim posílaly na pomoc další jezdce, stejně mlčenlivě a stejně soustředěné na svůj cíl - klap, klap, klap, klap -, ale nebyla to jen ozvěna, která v nich vytvářela představu velké skupiny jezdců, cítili, že ten mladý kovboj, Allison - namyšlený a pořád připravený dokázat sobě i všem ostatním, jak ostrý je hoch -, že je s nimi dál, i ti dva farmáři, kterým Timothy rozdal zbytek vyhlášek vyzývajících k dopadení Okeje, aby je pověsili všude kolem Sissetonských skal, na cesty, po kterých se vrací Okej. Slíbili, že to udělají a že potom, ještě s dalšími jezdci, přijedou také do Sissetonských skal - byli s nimi - a stejně tak ti neznámí muži, kteří snad v tuto chvíli čtou jejich vyhlášku:

HLEDÁ SE,

ŽIVÝ NEBO MRTVÝ,

OKEJ,

také ti byli s nimi, ne, skály nelhaly, už dávno nebyli sami, kruh kolem Okeje se stahoval, ještě včera měl jen jméno, které si pro něho vymysleli, nebylo to jeho skutečné jméno, jen maska, za kterou se ukrýval, ale teď už má skutečné jméno i tvář, a proto už se nemůže ztratit, už není neviditelný, už není osamělý lovec horských pum v zapadlé chatě, ale je sám horskou pumou a má proti sobě desítky lovců. Jen nesmíme udělat žádnou chybu.

Uviděli malý kaňon ve skalách, jen několik tsug v něm rostlo, a mezi ně zavedli svoje koně, už je nebudou potřebovat, a dál pokračovali pěšky. Rozdělili se, první šel Timothy a za ním, mimo stezku, Pikavu. Ve skalách kolem byly desítky skrýší a z každé na ně mohl vyskočit Okej, ale jeho hlas se už

nikdy nesmí ozvat za jejich zády, a i kdyby se odněkud vynořil, musí tu být ten druhý, Pikavu nebo Timothy, který bude pokračovat v honbě na Okeje.

Bylo horké odpoledne, čas dlouhé siesty. Snad spí ve svém loveckém srubu, Okej, lovec lidí, kterému Timothy dal tvář, aby ho každý poznal, snad spí a snad ještě nic neví o vyhláškách, které zaplavily kraj.

HLEDÁ SE,

ŽIVÝ NEBO MRTVÝ,

OKEJ.

Snad věří, že je pořád ještě neviditelný.

Timothy došel k viklanu a opatrně - ukrytý za trsem šalvějí - nahlédl do údolí. Uviděl malý srub pod převislou skálou a za ním výběh - snad byl prázdný, ale nevěděl to určitě, protože část výběhu zakrýval srub. Tam by měl mít Okej jejich koně, pokud je už dávno někde neprodal, ale pak by tam měl

mít ve výběhu aspoň svého koně, ale Timothy ho neviděl. Piňonový háj pod převislou skálou mu bránil ve výhledu. Otočil se a zamával na Pikava. Za chvíli se už krčil s ním za viklanem.

„Co uděláme?” zeptal se šeptem.

„Půjdem do srubu.”

„Uvidí nás.”

„Rozdělíme se. Podívej!”

Timothy ukázal na skály ohraničující mělké údolí, které se svažovalo k viklanu. Srub měl jediné okno, a pokud za ním byl Okej, mohl je vidět, jen kdyby šli po stezce. Okraje údolí pod skalami byly zarostlé křovím a řídkými háji. Pikavu kývl, že rozumí. Tiše a rychle, jako ještěrka, vyběhl z úkrytu za viklanem do nejbližšího křoví. Nic se nestalo. Na druhou stranu, stejně neslyšně, přeběhl Timothy.

Pomalu postupovali podél skal k srubu. Pořád bylo ticho. Jako olověná deka leželo nad údolím. Snad celou hodinu jim trvalo, než se přiblížili k srubu. Už je dělilo jen pár metrů a ticho nad údolím bylo stále těžší, bylo to kamenné ticho a padalo na ně.

Timothy kývl na Pikava a ukázal na dveře. Pikavu se usmál, že rozumí, a také kývl. Už nemělo smysl se skrývat. Planina před srubem byla prázdná. Timothy vyběhl ze svého úkrytu. Uslyšel Pikavovy kroky za svými zády, nerozmýšlel se ani vteřinu a vykopl dveře srubu. Narazily na stěnu, ale ve stejném okamžiku už Pikavu vběhl do místnosti, v ruce svůj nový Army Colt.

„Okeji!”

Stačil jim jediný pohled. Místnost byla prázdná. Na palandě ležela jen zmačkaná pokrývka.

„Hlídej venku!” ozval se Timothy zklamaně.

Pikavu se protáhl dveřmi, posadil se na práh a Timothy měl čas k prohlídce srubu. Stůl z nehoblovaných prken a na něm prázdný hrnek. Malá kamínka a na nich otlučená pánev.

Na hřebíku visel kožešinový kabát. Pod ním… Timothy se rychle shýbl. Poznal svou sedlovou tašku. Byla prázdná. Vyšel ze srubu a položil ji před Pikava.

„Našli jsme Okejův srub. Podívej se!”

„Ale kde je Okej?”

„Jak to můžu vědět?”

Obešel srub. Také výběh byl prázdný. Pod střechou srubu uviděl zásobu sena. Vylezl po žebříku nahoru, karabina s krátkou hlavní mu při tom překážela a byla zbytečná, protože ani na půdě Okej nebyl. Otevřel malý sklípek na potraviny. Fazole a mouka. Ve srubu viselo sušené hovězí a kus slaniny.

„Pikavu?”

„Co je?”

„Nechal tady zásoby.”

„A co z toho?”

„Vrátí se.”

„Budem na něho čekat ve srubu?”

„Nevím. Musíme si to rozmyslet.”

Nakonec se rozhodli pro viklan, protože jim umožňoval výhled na celé údolí. Nebylo sice pravděpodobné, že by se Okej vracel ze skal, nikde v nich neobjevili žádnou stezku, ale kdyby se přesto rozhodl spustit se do údolí přes jejich příkré stěny, včas by ho zpozorovali. Určitě by se na ně neodvážil za tmy. Od viklanu byla v opačném směru vidět i stezka, po které přijeli. Křoví na začátku údolí a vysoká šalvěj rostoucí kolem viklanu jim poskytovaly dobré úkryty.

„Zůstaneme tady,” rozhodl Timothy.

Čekali celý zbytek odpoledne, ale Okej se neobjevil. V noci si rozdělili hlídky, ale jen kamenné ticho bylo kolem a hvězdy se zdály blízko, potom začaly blednout a vzdalovat se, jako kdyby odlétaly, a vyšlo zase slunce. Další den čekali opět marně, a teprve když se objevila první, ještě bledá hvězda -byl čas temného měsíce - ozval se konečně z dálky tlukot kopyt. Stezkou, po které přijeli, se přibližoval osamělý jezdec.

Začínala modrá hodina večerních skal. Slunce už zapadlo, ale hvězdy ještě nevyšly. Už viděli zřetelně obrysy jezdce. Rychle se přibližoval. Jel přímo k viklanu.

Už nikdy k němu nedojede. Dávno před tím, než uslyšeli tlukot kopyt, věděli, co by udělali, kdyby…

Kdyby se objevil ve dne.

Kdyby přijel v noci.

Kdyby sestoupil do údolí ze skal za srubem. Kdyby přijel po stezce, po které v tuto chvíli skutečně přijížděl.

Mezi viklanem a zkroucenou tsugou napnuli nad zemí laso. I ve dne bylo skoro neviditelné, zakryté šalvěji. Už nikdy nedojede k viklanu, ale kdyby se mu to přesto nějakým zázrakem podařilo, laso ho položí na zem, a než se stačí zvednout, už ho budou mít.

Byl to krásný pocit, sledovat jezdce, který se každým úderem kopyt přibližoval, jako když v průzračné vodě kanadského jezera kdysi Timothy viděl rybu, jak polyká jeho návnadu - už ho měli, ale on o tom ještě nevěděl, jako ta ryba tenkrát. Timothymu se zdálo, že mu srdce tluče skoro stejně rychle a stejně hlasitě jako kopyta Okejova koně.

Ještě deset metrů.

Pikavu byl ukrytý na druhé straně stezky. Ještě pět metrů.

Timothy rychle natáhl uzávěr karabiny. Jezdec před ním náhle vyrostl jako obrovská kamenná socha. Ucítil závan vzduchu a koňský pot.

„Stůj!”

Sám nepoznal svůj hlas.

„Stůj!” zavolal ještě jednou.

Jezdec strhl koně, který začal tancovat, ale nesnažil se utíkat. „Dej ruce na sedlovou hrušku!” ozval se Pikavu z druhé strany. Jezdec položil ruce na hrušku sedla. „Seskoč z koně!”

Je to skoro příliš krásné, než aby to mohla být pravda.

Timothy se zvedl ze svého šalvějového úkrytu. „Můžeš se otočit.”

Jezdec se otočil. Ještě dřív, než ho poznal, si Timothy uvědomil, že se usmívá, a to že by neměl. Pokud by měl někdo právo na úsměv, tak to byl on - Timothy - a potom Pikavu. Ale nikdy už nemělo být do smíchu Okejovi. Proto přece nakreslil jeho tvář tam v Navajské poušti a proto se za ním hnal, aby ho už navždycky přešel smích. Jeho ozvěnu pořád ještě slyšel.

„Můžu už sundat ruce ze sedlové hrušky?” zeptal se soudce MacBride.

Konečně ho Timothy poznal.

„Můžeš,” řekl otráveně.

Co tady dělá soudce ? Proč přijel sám ?

Z druhé strany se vynořil Pikavu, a pokud byl stejně zklamaný jako Timothy, nebylo to na něm tak vidět. „Čekali jsme Okeje,” řekl.

„Já vím. Proto jsem přijel.”

„Sám?”

„Ano… Na Okeje už nečekejte.”

„Proč ne?”

„Protože on čeká na vás.”

Chvíli trvalo, než si Timothy uvědomil, co vlastně soudce Pikavovi řekl.

„Kde je?” zeptal se konečně.

„V Dagarmu.”

Timothyho zaplavil pocit úlevy.

A stejně jsem to byl já, kdo ho tam dostal. Byl to můj obraz, který je dovedl k Okejovi.

„Kdo ho chytil?”

„ Allison, kterého jste za mnou poslali.”

Čím dál tím lepší. To je skoro stejní dobré, jako kdybychom ho dostali my.

„To jsem rád. To jsem opravdu moc rád, že ze všech jezdců, kteří vyjeli za Okejem, ho dohonil právě Allison,” řekl Timothy a proti jeho vůli, a aniž věděl proč vlastně, se mu hlas trochu zachvěl.

Čas na návrat

V kanceláři soudce MacBridea seděl Allison, ale byl jiný než ten mladý kovboj, kterého potkali za Oreynem, už nemusel nikomu dokazovat, jak ostrý je hoch, protože už to všem dokázal, a tak když uviděl Pikavu dotkl se místo pozdravu jen okraje svého uváleného klobouku. Asi v něm i spal. Vypadal na to. Když se před ním objevil Timothy, nedokázal však potlačit malý vítězný záblesk v očích.

Kdybys neměl v hlavě piliny.

Ale jinak se tvářil lhostejně jako člověk, který je svou slávou už trochu unavený, ale zvykl si na ni, prostě byl slavný, ale nic si z toho nedělal, že mu každý chce podat ruku a poklepat ho po rameni. Jeho příběh si budou lidé vypravovat na rančích a v osadách kolem Navajské pouště ještě dlouho, ale on už o něm mluvit nebude, už nebyl Allisonem, ale přece tím Allisonem, co dostal Okeje, a proto seděl za stolem skromně a nenápadně, jenom klobouk si nechal na hlavě, protože byl kovboj.

„Čekali jste v Sissetonských skalách zbytečně. To mě mrzí,” řekl.

Ani trochu ho to nemrzelo, ale nechtěl se jim vysmívat, řekl to spíš z ohleduplnosti. Od té doby, co byl slavný, objevil v sobě spousty ohleduplnosti.

„To nevadí,” odpověděl Timothy. „Jsem rád, že jsi to byl právě ty, kdo přivede Okeje do Dagarma. Víš proč?” Dívali se na sebe přes otřískaný stůl.

To bylo opravdu dobré, že jsi přinutil Okeje, aby zvedl ruce nad hlavu, že jsi mu sebral jeho revolver a že jsi ho přivedl sem, ale to, co jsi udělal za Oreynem, bylo ještě lepší.

V místnosti bylo najednou ticho.

„Nemám přece v hlavě piliny,” řekl Allison zvolna.

A potom se Pikavu začal smát tím pěkným bílým smíchem, který si schovával jen pro přátele, a Timothy už nestačil nic říct. Dal se taky do smíchu. Už bylo zbytečné cokoli říkat, už si přece všechno řekli. Allison zapomněl na svou hranou lhostejnost a také dostal záchvat. Soudce MacBride se tvářil nechápavě, čekal, až mu někdo vysvětlí, čemu se vlastně smějí. Také Steve Young byl v kanceláři, a ještě někdo poslouchal jejich smích - seděl za zamřížovanými dveřmi právě té cely, kterou Timothy s Pikavem tak dobře znali.

Okej.

„Poznáváš ho?” zeptal se soudce, když už se vzdal naděje, že porozumí něčemu z toho, co se v jeho kanceláři do té chvíle odehrávalo.

Timothy přistoupil k mříži.

„Ano,” řekl. „To je Okej.”

Od té doby, kdy ho viděl naposled, ztratil Okej náladu. V očích měl strach. A ještě něco - nenávist. Ale strachu v nich bylo víc.

Když se MacBride obrátil na Pikava se stejnou zbytečnou otázkou, uvědomil si Timothy, že Steve Young a Allison vlastně představují porotu a že jejich druhé a poslední setkání s Okejem je svědectvím před soudem.

„Poznáváš ho?” zeptal se soudce Pikava skoro úředním hlasem.

Pikavu, ještě než odpověděl, si stačil nasadit indiánskou masku. S nehybnou tváří a neproniknutelným pohledem se podíval na Okeje.

„Poznávám ho,” řekl po chvíli. „To je Okej, který nás přepadl v Navajské poušti.” Výslech byl u konce.

„Vystihl jsi jeho podobu opravdu dobře,” obrátil se soudce na Timothyho.

„A víš proč?”

„Ne.”

„Protože ve srovnání s Apollónem..

„…vypadá jak opice,” doplnil ho soudce. „Já vím. To už jsi jednou říkal.”

„To taky. Ale především ve srovnání s Apollónem má malý nos.”

„Co tě to zas napadlo?”

„Vždycky, když dělám nějaký portrét, představím si tvář Apollóna.”

„Co ten s tím má společného?”

„Já ti to namaluju.”

Timothy vyndal z kapsy košile tužku a malý blok. Jedním tahem nakreslil na čistou stránku tykev a potom do ní načrtl oči nos a čárku úst a už to nebyla tykev, ale tvář.

„Podívej se.”

Rozpůlil obrázek svislou čarou, kterou rozdělil na třetiny. „Vidíš?”

„Co mám vidět?”

„Řecký zákon krásy. Jedna třetina jde těsně nad obočím, druhá pod nos a třetí ohraničuje bradu.”

„A co má být?”

„Tak tesali sochaři ve starém Řecku do růžového mramoru tvář svého boha Apollóna.”

„Dobře. Ale co má společného s Okejem?”

„Je těžké představit si Apollóna a koukat se přitom na Okeje, ale když to uděláš, tak ti najednou vyjde, že.”

„Co?”

„Že má malý nos. A že v něm je jeho podoba. Když mu namaluješ pořádně nos a vrásky kolem, každý ho pozná.”

„Nikdy nevím, kdy si děláš legraci, a kdy mluvíš vážně.”

„Teď mluvím vážně.”

Timothy se ještě jednou, naposled, podíval na Okeje. Když šel Navajskou pouští, představoval si tuto chvíli. Zvedala ho ze země. Pomáhala mu jít. Ale nic z toho, co chtěl Okejovi říci, už nevyslovil.

Byl to vrah, a to mu nesmělo projít. Moc nechybělo a na seznamu jeho obětí byli také Timothy a Pikavu. Ale bylo tu ještě něco.

Byl tu pohyb - bezvýznamný, ve srovnání s pohybem, kterým na Timothyho zamířil svůj revolver, ale stejně tu ten pohyb byl - pohyb, kterým smetl z kamene Timothyho kresby.

O malíře se nezajímám…

V Timothym zbyl pocit tak vzdálený a matný, že ani neměl jméno, jen vzpomínka na pohyb zůstala, jako kdyby odklízel něco zbytečného, nějaké krámy, něco bezvýznamného.

A to mu neprojde.

Timothy si uvědomil, že také to byl snad důvod, proč musel dostat Okeje tam, kam patřil. Usmál se tomu nápadu a obrátil se k Okejovi zády.

„Je to opravdu dobré, být malířem,” řekl.

„Proč?” zeptal se Pikavu.

„To je přece jasný.”

„Mně ne.”

„Protože…”

Proč vlastně?

Nikdy o tom příliš neuvažoval. Prostě to věděl. Po chvíli řekl: „Čas našich životů je nakrájený na malé chvilky. A utíká. To ti řekne každý. To je tak obyčejná pravda, že se snad ani nedá opakovat. Jak ten čas utíká. Já ho umím zastavit.”

Pikavu se rozesmál.

„Teď jsem to pochopil.”

„No konečně.”

Odešli spolu.

A ještě něco se přihodilo Timothymu to odpoledne, něco docela bezvýznamného, alespoň ze začátku měl pocit, že to bylo docela bezvýznamné.

Toulal se po Dagarmu a poprvé po dlouhé době nevěděl, co s časem. Všechno, co do té chvíle dělal, nějak souviselo s Okejem a nyní byl Okej v cele a měl kolem sebe mříže.

Mřiž je jako rám na obrazu. Rám dává obrazu konečnou podobu. Teprve zarámovaný obraz můžete pověsit.

Už nemyslel na Okeje. Už ho nebude jeho tvář pronásledovat. Už se mu o něm nebude v noci zdát. Ale skoro mu v tu chvíli chyběl.

Šel bezmyšlenkovitě po jediné ulici Dagarma a už z dálky viděl, že na kládě, ohraničující výběh pro koně za Olsonovým krámem, sedí děvče. Dlouhé slámově žluté vlasy jí padaly do očí. Než k ní došel, snad pětkrát je rychlým pohybem hlavy odhodila dozadu, byla to finta, které se asi naučila doma před zrcadlem, byla v tom věku, kdy se děvčata na sebe pořád koukají do zrcadel.

Kdyby jí opravdu záleželo na tom, aby jí vlasy nepadaly do očí, mohla by si je převázat provázkem Anebo stuhou.

Došel blíž a poznal ji. Byla to Olsonova dcera. Když kreslil portrét paní Olsonové, dívala se mu přes rameno.

„Hallo, námořníku,” zavolala na něho.

Poslouchala, co paní Olsonové o sobě vypravoval, věděla, že není námořník. Skoro se zdálo, že na něho cekala. Ale to nebylo možné, sám přece nevěděl, kam jde.

Vzpomněl si na jiné děvče, jak seděla na jiné kládě a jak už je to dávno.

„Hallo,” řekl.

A potom mu děvče se slámovými vlasy - nevěděl, jak se jmenuje, do té chvíle spolu vyměnili snad jen pár bezvýznamných vět - podalo malou prérijní růži.

„Ta růže je pro tebe.”

„Pro mě? - Děkuju.”

Zasmál se, spíš z rozpaků, než proto, že by mu bylo do smíchu.

„Já už jsem nedostal růži, ani nepamatuju. Vlastně… ještě nikdy v životě jsem nedostal růži.”

„To je nemožná věta,” odpovědělo děvče se slámovými vlasy, „už ji neříkej.”

„Ani nemůžu. I kdybych chtěl. Už jsem přece dostal růži.”

„Tak jdi - tvoje loď už odplouvá, námořníku.”

„Moje loď ještě chvíli počká. Ostatně - nejsem námořník.”

„A co tedy jseš?”

Věděla to moc dobře, ale z nějakého důvodu, který znala jen ona, chtěla slyšet jeho odpověď. Proč ne. „Jsem malíř.”

Byla šťastná - to jediné o ní věděl, že byla šťastná tam, kde byla, že byla spokojená s výběhem i s tou kládou, na které seděla, s Dagarmem i s Navajskou pouští.

„Už jsi nakreslil všechno, co jsi viděl v Dagarmu?”

„Ještě ne.”

„A přesto tady nezůstaneš?”

Jak mohla vědět, že v Dagarmu nezůstane, když on sám to ještě nevěděl?

„Musím dál,” odpověděl a měl při tom divný pocit, že odpovídá spíš sám sobě na nevyslovenou otázku než té střelené holce se slámovými vlasy.

„Vlastně nemusím, ale. víš. musím, protože náš profesor, říkali jsme mu Max, byl malíř dálek. To nejlepší na jeho obrazech bylo vždycky těsně pod horním rámem. Je to skoro nemoc, vidět takhle svět. Ale to jsem se nenaučil ve škole, to jsem věděl už dřív, vždycky jsem to věděl.”

„Nevím, o čem mluvíš, námořníku.”

„No přece o dálkách… a, už jsem ti to říkal, nejsem námořník.”

„Ale říkal jsi - nemoc.”

„Chtěl jsem říct touha, ale je to příliš románové slovo, nemám ho rád, a tak jsem řekl nemoc.”

Zasmála se. Naklonila při tom hlavu na stranu a podívala se na Timothyho, jako kdyby si teprve v tu chvíli všimla, že tam je. Další finta, které se před zrcadlem naučila.

„Už je mi to jasné,” řekla.

„To jsem rád, mně moc ne, ale to nevadí. Prostě chci vidět dálky zblízka - to je všechno, co chci. Vždycky, když slyším chraplavý hvizd lodní sirény, anebo když slyším pískat vlak, tak se mně rozbuší srdce - bim, bim, bim - rychleji - bim, bim, bim, bim, bim - a chci vidět dálku zblízka.”

„Ty jsi ale blázen, námořníku.”

„Létající medvěd to taky říkal. A Pikavu to sice neříká, ale možná, že si to myslí.”

„Létající medvěd? Tvoje dálky jsou obydlené létajícími medvědy?”

„Tenhle nebyl v dálce, ten byl až moc blízko pro můj vkus, a nebyl to medvěd, jen se tak jmenoval - byl to Indián.”

Opět se rozesmála. Opět použila tu pěknou fintu s nakloněním hlavy a s trochu překvapeným pohledem.

„Co mám dělat s tou růží?” zeptal se.

„Namaluj ji, námořníku. A drž ji, aby ti neupadla.”

„Sbohem.”

„Ahoj, námořníku.”

„Když tu růži dobře namaluješ, nikdy nezvadne, námořníku.”

„Já vím… Ale přesto… Není to totéž - růže - a obraz

růže.

Celý den nevěděl, co vlastně chce a co udělá. V tu chvíli to už věděl.

Okej měl u sebe Timothyho hnědáka, když ho Allison zadržel, který - jak na něho Timothy po dlouhé době zas poprvé zapískal - zvedl hlavu a loudal se pomalu k němu.

Kdyby to byl pes, tak by aspoň zavrtěl ocasem, že je jako rád, že mě zas vidí.

Jeho srst se na slunci matně leskla.

„Už ho nebudu potřebovat.”

Do té chvíle si s Pikavem neřekli, že teď zase každý půjde jinou cestou, ale věděli to.

„Pojedeš dál dostavníkem?” zeptal se Pikavu.

„Ano. Do Mantazany a pak dál do San Diega a San Franciska.”

„Já už taky půjdu,” řekl Pikavu.

„Vezmi si hnědáka, je to docela dobrý kůň. Dám ti ho.”

„Dobře.”

„Bude tě poslouchat,” řekl Timothy, jako kdyby to Pikavu nevěděl.

„Já vím.”

„Stačí písknout a přijde k tobě,” pokračoval skoro roztrpčeně.

„Písknu vždycky, když budu chtít, aby přišel.”

„Takhle.”

Timothy zahvízdal signál, který Pikavu slyšel snad tisíckrát. Hnědák už byl zase na cestě k řídkému stínu pod přístřeškem na konci výběhu. Zastavil se a váhavě se vracel.

„Budu tak pískat,” slíbil Pikavu.

Zahvízdal signál.

Hnědák se opět pohnul.

„Je mu jedno, kdo na něho píská.”

„A co bys chtěl?”

„Aby aspoň zavrtěl ocasem, když vidí, že jsme zas tu.”

„Je to přece kůň.”

„Je - a nemá moc rád ostruhy.”

„Já taky ne.”

„Stačí povolit uzdu.”

„Já vím, že to stačí.”

Mluvím s Pikavem, jako kdyby to byl jeho první živý kůň. Jako kdyby předtím měl jen dřevěného houpacího koně, který…

Hnědák měl svoji důstojnost. Nejdřív na něho pískali a potom si ho přestali všímat. Otočil se a loudal se zpátky pod přístřešek.

„Skáče jak blecha, když to musí být, ale pak ho musíš držet pevně.”

„Vím, Time, to všechno vím.”

Timothyho staré sedlo viselo na trámu pod střechou kůlny.

„A podívej se na upínací řemen. Potřeboval by možná vyměnit.”

Nejlepší by bylo, kdyby teď skočil do sedla a zmizel v prachu. Nemám rád loučení.

Řekli si ještě několik zbytečných vět o sedle. Pikavu se rozhodl vyjet večer. Timothy mu přivede hnědáka k cestě, po které přijeli do Dagarma.

Jak je to dávno? Rok? Dva týdny?

U Olsona koupil Timothy pro Pikava zásoby, polní láhev na vodu, přikrývku, kotlík, karabinu a náboje a pak - když si vzpomněl na cestu Navajskou pouští - ještě jednu láhev na vodu.

Na cestě za Dagarmem byl první. Hnědáka nechal stát s uzdou přehozenou přes hrušku sedla. Posadil se do řídké usychající trávy pod starou tsugou a díval se na zvlněnou poušť, za kterou už slunce zapadalo, když uslyšel Pikavovy lehké kroky. Zvedl se ze země. Dál cucal stéblo trávy, které před tím utrhl. Chutnalo hořce.

„Vracím se domů,” řekl. „Já taky,” odpověděl Pikavu.

Teprve v tu chvíli si Timothy všiml, že má vlasy svázané po indiánském způsobu.

Vrací se domů. A jeho domov je u peřeje Válečných bubnů.

Podal Pikavovi uzdu a pohladil hnědáka po šíji.

„Sbohem, Time.”

„Sbohem, Pikavu.”

Díval se za ním, jak se vzdaluje, dokud mu nezmizel za první plavou vlnou Navajské pouště.