Mirko Pašek

Ztracená prérie

Kapitola první VELKÝ STROM

1

Kdekdo ve Staré Oklahomě věděl, že Frank Bastillon samojediný zajal desperáta Quanaha, kterého marně pronásledovala malá armáda ostrých mužů, a že je tudíž hrdina; kdekdo to také říkal nahlas, zejména ženy, neboť Frank Bastillon byl hezký mladý člověk, nosil krásný bílý širák a jediný v dalekém okolí i lakové boty.

A mnozí věděli, nebo alespoň tušili, že Sam Wilcox pomohl na onen svět svému bratrovi Abrahamu Wilcoxovi, aby zdědil jeho hromady peněz, a že pak tu špinavou záležitost svedl na Quanaha. O tom však nehovořil nahlas nikdo. Sam Wilcox byl sice flamendr a hráč, ale nyní příliš bohatý a mocný. A ostatně s ním bylo veselo – ať vyhrával nebo prohrával, platil za celou hospodu, kdežto jeho nebožtík bratr býval tyran; zastával – ten bratr Abraham – funkci maršála, představeného všech šerifů, celá Oklahoma se před ním třásla a město Kingfisher, kde měl svůj hlavní stan, bylo ze srdce rádo, že se ho konečně zbavilo a že jeho peníze shrábl Sam, s kterým se přece jenom dalo vyjít. O žádný úřad se neucházel, nikoho nešikanoval, a celkem vzato, nikomu neudělal nic zlého. Leda samozřejmě nebožtíku bratříčkovi, čert ho vzal… A pak snad českému krejčímu Sudíkovi. Ačkoli v případě krejčíka šlo spíš o spravedlivou pomstu:

V době, kdy maršál Abraham Wilcox byl ještě naživu a držel Sama na kratičké uzdě – na rozhraní jara a léta 1893 –, objednal si Sam u Sudíka nový kabát, a krejčí, který se teprve nedávno přistěhoval do Kingfisheru a neznal Samovu pověst, byl za tu zakázku vděčný, protože se mu dvakrát nevedlo. Užuž se chystal do práce, ale v poslední chvíli k němu vrazil Jezu Morales a vzal mu všechnu chuť. To Jezu dovedl znamenitě, vzít někomu vítr z plachet, a také ovšem si z leckoho vystřelit. Byl Mexičan, nosil velikánské sombrero, sice promaštěné, ale samý prýmek, živil se, jak se dalo, a bohatý byl jen na díry v kalhotách. Tehdy přišel k Sudíkovi s velkomyslnou objednávkou na záplatu, a když ji krejčí odmítl, že teď nemá čas, že má v práci zcela nový kabát, zeptal se Jezu přirozeně, pro koho. A jen zaslechl, že pro pana Samuela Wilcoxe – Veselého Sama, jak kumpáni říkali –, chytil se za břicho a chechtal se, až se ohýbal. Až se mu ty roztrhané gatě roztrhly ještě víc; měl je totiž na sobě, protože byly jediné v jeho šatníku, a kdyby se byl Sudík uvolil vzít je do práce, byl by milý Jezu musel na opravu čekat v dílně s pokrývkou kolem boků.

„Chachacha!“

Sudík se zarazil, a Mařka, jeho dcera, se přímo zeptala:

„Čemu se smějete, člověče?“

Šlo jí na šestnáctý rok, narodila se už v Americe, s tátou prošla hodný kus Států, ale uměla obstojně česky, a třebaže pro jiné byla Mary, táta jí neřekl jinak než Mařko.

„No mluvte, co je tady k smíchu?“

„Všechno a nic, Miss Mary,“ napřímil se Jezu Morales, neboť Mexičan ví, jak se chovat, když hovoří s dámou. „Jen mě napadlo, jestli Sam dal tady mistrovi zálohu. – Ne? – A látku si přinesl? – Taky ne? – Ale to je přímo znamenité, v tom případě mi taky spíchněte něco nového. Jenže já budu platit předem!“

S těmi slovy vylovil z roztrhaných kalhot balíček tabáku, vtiskl ho Sudíkovi do ruky a důstojně očekával, kdy krejčí vezme míru.

„Jestli se vám to zdá málo,“ pravil, když se Sudík k tomu neměl, „tak já vám povídám, že je to ještě stokrát víc, než uvidíte od Sama.“

„Pan Wilcox je maršálův bratr!“ vyhrkl Sudík.

„To je,“ připustil Jezu. „Skoro každý má bratra. Tuším, že i Ábel měl jednoho.“

Sudík nakonec Mexičana vyhodil, ale do práce na Samově zakázce se už nedal. I dcera mu radila, aby počkal, dokud ona – Mařka – nesežene o Samovi informace od někoho důvěryhodnějšího. Měla přitom na mysli Waltera Cooka, který by se jí jistě neodvážil lhát, protože ji miloval. Alespoň tvrdil, že ji miluje, a ona se vždycky moc smála, protože Walt byl zrzavý jako ryzec a bezmála menší než ona, ačkoliv mu táhlo na jedenadvacet a řadu let už pracoval jako kovboj.

Na Walta nemusela dlouho čekat. Přišel jako téměř každý večer, postavil se pod otevřené okno a zavolal „Mary!“; dovnitř nesměl, zakázala mu to, protože v pohodlí, vsedě se vždycky zdržel příliš dlouho.

„Walte,“ začala oklikou, „postavte se, prosím vás, na špičky, ať vypadáte aspoň trochu větší, a povězte mi, co soudíte o téhle věci: Sam Wilcox přijde k ševci, objedná si boty, ale nezaplatí předem. A švec začne pracovat –“

Dál se nedostala, neboť Walt se rozchechtal jako prve Jezu:

„Tak pitomý švec se přece ještě nenarodil, hahaha!“

Ten řehot mu měla za zlé, neboť když muž miluje dívku doopravdy, nechechtá se jako loupežník, ale je spíš smutný, ba schne marnou touhou. Tak se to alespoň dočetla v jediné české knížce, kterou měla. Byla to sbírka pohádek, kterou dostala před léty v krajanské škole kdesi v Jižní Karolíně, kde táta jeden čas pracoval, a mladý muž v knížce byl ovšem smutný princ a dívka princezna. Ale to celkem nevadilo.

„Jděte pryč, Walte Cooku! Nejste vážný člověk!“ dohřála se a zavřela okno.

Naštěstí týž večer navštívil krejčíka muž, který mu podal důkladnější zprávy. Jak se doopravdy jmenoval, nevěděl nikdo, ale říkali mu Rattlesnake, Chřestýš; byl napůl Indián, Apač, a šla o něm pověst, že už poslal do věčných lovišť více lidí, než má prstů. Přišel ověšen zbraněmi, které na něm řinčely jako rytířská zbroj – puška, dva revolvery, pás s náboji, buvolí nůž –, hodil Sudíkovi na stůl kazajku, která potřebovala dát do pořádku, posadil se, a zatímco krejčí s nechutí prohlížel ten špinavý cár, krátil si zákazník dlouhou chvíli tím, že Mařce líčil, jak kdysi lovil chřestýše: lukem, aby nepoškodil kůžičku.

„Chce to klid a pevnou ruku, miss,“ vykládal s cigaretou v nafialovělém koutku. „A hlavně cit, moc citu! Šíp, slečinko, není patrona, šíp je tichounká, choulostivá věcička, šíp je jako ptáček…“

„To je hezké,“ přerušila ho Mařka. „Ale moc jste si tím asi nevydělal, když se nezmůžete ani na pořádné oblečení. To pan Wilcox je jinší velmož.“

„Který?“ zeptal se Rattlesnake. „Maršál, nebo…“

A když slyšel, že ne maršál, nýbrž jeho bratr Sam, odplivl žlutou slinu, ušklíbl se a prohlásil, že jestli mistr šije Samovi na dluh, je dobrodinec chudých ochlastů.

Víc z něj nedostali, ale ta tři svědectví dostačila, aby Sudík hodil Samovi jeho objednávku pod nohy. Ne sice doslova, pouze požádal o zálohu, ale výsledek byl stejný. Samuel Wilcox to vzal jako osobní urážku:

„Vidím, mistře, že nemáte zkušenosti s lepší společností. Zkrátka a dobře neumíte jednat s noblesou. Vaše chyba! Na mně jste mohl vydělat jmění!… Bylo mi potěšením, slečno, moc se mi líbíte. Věčná škoda, že máte tak nevychovaného tátu.“

Odešel se vztyčenou hlavou, s úsměvem, ale nakvašený. Byl to líbivý, i když poněkud sešlý čtyřicátník, opuchlý od pití.

Čtrnáct dní nato zemřel maršál Abraham Wilcox ve svém domě s kulkou v srdci.

Ta tragická událost měla tři bezprostřední následky:

Po stopě domnělého vraha, poloindiána Quanaha, vypravila se početná skupina střelců, ale kramář Frank Bastillon ho nakonec polapil živého, a navíc sám a sám, a vysloužil si tím velkou proslulost.

Sam Wilcox zdědil celé jmění svého nebožtíka bratra a naráz se stal nejbohatším, a tudíž i nejvlivnějším mužem Staré Oklahomy.

A krejčí Sudík se chytil za hlavu.

2

V té době se mu vedlo hůře než kdy předtím. Opravdu se zdálo, že v Kingfisheru není pro druhého krejčího místo, protože všechnu lepší práci shrábl ten italský packal, který působil v městě už bezmála dva roky. Pořádný kabát sice ušít nedovedl, ale zato tím lépe poklonkoval – zákaznicím chválil jejich štíhlost a zákazníkům jejich mužné postavy. (Vyprávělo se o něm, že dokonce i nebožtíka maršála Wilcoxe, toho přísného, koženého svatého, naladil naměkko slovy, že má přesně stejnou míru jako Abraham Lincoln, kterému se maršál trochu podobal alespoň zjevem, když už ne duchem a vlastnostmi.) Na Sudíka tedy zbylo jen záplatování starých hadrů.

Nějaký čas bojoval s vlastní hrdostí… a pak ji přemohl a vypravil se za Samem Wilcoxem. Našel ho samozřejmě v hospodě. Váhavě přistoupil. A hle, Veselý Sam zvedl zvesela sklenici:

„Haló, mistře! Nepřiťukneme si? A jezte, pijte, bavte se, všecko platím.“

„Děkuju, děkuju,“ zabručel Sudík celý nesvůj. „Nevím, jestli mohu…“

„Ale to se ví, že můžete,“ řehtal se Sam. Měl už v hlavě, oči mu svítily, jak rozkládal mávaje sklenicí, bryndal si whisky na klopy i na košili, ale bylo mu to jedno. Na sudy takové kořalky měl, na stohy takových košil. Na práci pro deset takových krejčíků! Na všechno měl, ne pouze najeden nový kabát.

Želbohu právě o něm se nezmínil, o tom novém kabátě.

„Kdybyste dovolil, pane Wilcoxi,“ dodal si konečně Sudík kuráž, „přišel bych vám vzít míru…“

Sam, který se už opět vrátil k pití, zvedl k němu kalné oči:

„Co to blábolíte!?“

„Že bych vám přišel vzít míru. Jestli se pamatujete, jednali jsme už o tom, ale pak jsme to odložili…“

„A vida, tady někdo leze ke křížku!“ bouchl Veselý Sam do stolu a zvrátil se v židli.

„Promiňte,“ ohradil se krejčí, „ale celá ta věc byla přece jen…“

„Nic ve zlém, kamaráde,“ zvolal Veselý Sam žoviálně, jak to dovedl jen on a nikdo jiný v celém Kingfisheru. „Neomlouvejte se, prosím vás, na to si nepotrpím. Míru, říkáte? Výborně! Přijďte třeba hned odpoledne, ale ne moc brzy, po obědě si obyčejně zdřímnu.“

„Ano. Ovšem. Velmi rád.“

Cestou domů měl Sudík pocit, že se na něj trochu pousmálo štěstí. Bál se pouze, aby Sam byl vskutku doma, a bude-li, aby neměl přespříliš v hlavě. Ačkoliv bude-li střízlivý, třeba si to zase rozmyslí…

Ale Veselý Sam seděl doma a opilý se nezdál.

Světnice nebožtíka bratra – vlastně kancelář – se od jeho smrti nezměnila, pořád stejně pochmurná jako kdysi, pouze skříň na úřední spisy zmizela. Přestěhovali ji k novému maršálovi, jenže na zdi, u níž stávala, zbyla světlejší skvrna a vypadalo to, jako kdyby někdo honem zazdil otvor, jímž Abrahama Wilcoxe odnesl Belzebub. Na černém stole ležela dosud černá těžká bible (kterou prý nebožtík mnohokrát otloukl Samovi o hlavu kvůli jeho prostopášnosti), ale na bibli stála sklenička s uschlou růží, jíž Sam samozřejmě zapomněl vyměnit vodu; anebo se spletl a místo vody jí nalil whisky, to by se mu podobalo.

Avšak opravdu se nezdál opilý, jak se tak rozvaloval v maršálově koženém křesle a mastil karty s třemi kumpány.

„Dobrý den.“ Sudík chvíli nervózně potahoval za krejčovské měřidlo, jež mu viselo kolem krku jako štola. „Přišel jsem, pane Wilcoxi…“

„Vidím,“ zabručel Sam. „Počkejte moment, mám kartu. Rozumíte kartám? Ne? To je chyba. Tak se posaďte a učte se, jednou se vám to třeba bude hodit.“

„Nemyslím, pane…“

Ale Sam si ho nevšímal. Až za chvilinku, když dohrál partičku:

„Dokážete pěkné svatební šaty? Povídám pěkné, nic všedního! Krásné!“

Zvedl prst Sudíkovi před nos a Sudík se na něj poslušně díval, na ten ukazovák, žlutý od cigaret, a myslel si, že tohle je novina za moc peněz: Sam se bude ženit!

„Samozřejmě! Buďte bez starosti, šil jsem už…“

„Dobrá. Tak pojďte.“

„Kam, pane Wilcoxi?“

„No přece ven!“

„To není nutné, pane, neobtěžujte se…“

Sam se ohlédl po kumpánech, kteří už také stáli a posmrkávali:

„Je to nutné? Povězte mu.“

„Je! Je! Jen běžte ven, mistře!“

„Vlastně ne!“ ťukl se Sam do čela. „Vlastně to není nutné. Bonaparte, přiveď ji!“

„He?“ škytl Bonaparte a pošinul si klobouk k pravému uchu, aby se mohl poškrábat za levým. Nikdy jej nesundal, ten širokánský černý klobouk, který nosil a la Napoleon, obrubu vpředu zdviženou a přišpendlenou k dýnku. Byl to veliký chlap, velký pijan, ale ještě větší chvastoun a rváč. „He? Vážně ji sem – jako – mám vzít?“

„Nežvaň a utíkej!“

Celou tu dobu žmolil Sudík zmateně své měřidlo z voskovaného plátna, díval se z jednoho na druhého a ptal se sám sebe, o koho vlastně běží. Koho má Bonaparte přivést? Očividně Samovu nevěstu. Ale jakou, kterou? Nevěděl o žádné, za níž by Sam chodil.

Teď už se díval jen ke dveřím, kdo vstoupí. Nejprve spatřil Bonapartova záda, jež se pozpátku sunula dovnitř celá nahrbená, jako kdyby chlap vší silou něco táhl. A pak spatřil Samovu klisnu Lucy, vlastně jen její hlavu a přední nohy, protože kobylce se nechtělo dovnitř. Stála zpola ve dveřích a zpola venku a cenila zuby.

„Tady máte zákaznici, mistře,“ prohlásil Sam Wilcox pro jednou bez úsměvu. „Honem si ji změřte. No tak!“

„Přišel jsem vzít míru vám,“ zajíkl se Sudík. Nemohl mluvit nahlas, hrdlo se mu sevřelo.

„Mně?!“ spráskl Sam užasle ruce. „Ale to je nedorozumění, já mám jinšího krejčího, přítelíčku, prvotřídního, s kterým mě pojí pouto důvěry!… Hej, Bonaparte, pusť ji, to stačí, pan mistr si nejdřív vezme míru na závoj a pak mu ji otočíme, aby si mohl změřit zadek. Bude přece šít i vlečku…“

„Poroučím se vám!“ vykřikl Sudík. Cítil, jak se mu do hlavy hrne krev, bál se, že padne, chtěl pryč. Ale kobyla stála vtěsnaná ve dveřích.

„Pusťte mě!“ vyjekl.

A chlapi se rozchechtali, a on věděl, že na to mají právo už proto, že chtěl ven, že křičel „Pusťte mě!“, ačkoliv ho nikdo nedržel. Hahaha! A jako by to přišlo směšné i kobyle, rozřehtala se také a jemu kmitla hlavou divná představa, že ten kůň i ti lidé jsou docela stejní, stejně vyceněné zuby.

„Slyšíte ji?“ vykřikl Sam jásavě. „Už se na ty šaty těší!“

„Vy… Vy…!“

„Ale pane mistře!“ poklepal mu Sam chlácholivě na rameno. „Snad byste nenadával, když jsem vám dohodil zákaznici. To byste se mi špatně odměnil a já bych vám už asi nedal obléci žádného jiného koně. A to by pro vás byla velikánská škoda, protože za svatební šatičky pro Lucy vám zaplatím stovku. Namouduši! Tady je… Ne, počkejte, dám sto padesát! A třeba dvě…“

V té chvíli kobyla konečně couvla a Sudík vyrazil. Pustá ulice, nízké mraky. Ticho. Ale ne dokonalé, nablízku kdosi šeptal, vrčel stále totéž:

„Ten ničema, ten darebák, ten lump…“

Teprve na protější straně si uvědomil, že šeptá, vrčí on sám:

„Ten lotr, ten ničema!“

Kousl se do rtů, ale nic naplat. Stále musel syčet, hrozit:

„Ten… ten…!“

Ani doma to nepřestalo, ani když si lehl na kavalec a tiskl obličej do polštáře. Až se Mařka dopálila:

„Nech toho, táto, nemá to smysl. Co se vlastně stalo? Nic. Právě proto, že je to ničema, nemůže tě urazit. Nemám pravdu?“

Měla stokrát pravdu, jako kdyby byla o sto let starší než on. Jenže pravda nepomohla. Najednou si uvědomil, že mu ani tak neběží o Sama a celou tu jeho bandu, že ho nedráždí ten řehot, který stále slyšel, ale spíš vědomí, že neodvratně klesá. On, Oldřich Sudík, dobrý český krejčí. Pořád jde dolů a dolů. Před léty, hned po vylodění v New Yorku, mu ještě bylo proti srsti šít konfekci, protože to znamenalo dřít ve velikánské dílně plné ztracených existencí. Už tehdy nechtěl klesnout, bál se, že by se těžko vracel nahoru. Proto jel pryč a pořád dál a dál. Až do Oklahomy. A tady se dostal na dno.

Večer vstal, trochu se najedl a řekl, že toho nechá.

„Čeho?“ zvedla Mařka hlavu od záplatování; když nepracoval on, musela aspoň ona.

„Krejčoviny.“

„Té jsi nechal už víckrát.“

„Ale teď definitivně! Hnusí se mi to tu. Mizerná země. A navíc ohyzdná.“

„A co budeme dělat?“

„Všechno… Co se dá. Půjdeme někam… pryč od lidí. Země je tady dost. A země tě vždycky uživí.“

„To je nápad,“ zasmála se. „Země je tady dost! Tak běž, táto, a kup pár akrů.“

Pohlédl na ni. Mluvila rozumně, střízlivě, prakticky. Až se divil, kde se to v ní vzalo, kde najednou ztratila svou dětskost. Asi na těch toulkách po Americe.

„Tady už o pořádnou práci nezavadím,“ vyhrkl, jen aby něco řekl. „Ani si nepíchnu! Sam to rozhlásí, budou si ze mě dělat legraci, zkoušet na mně všelijaké vtipy. A to nesnesu.“

„Ach bože,“ vzdychla, „je vidět, že nemáš smysl ani pro legraci, ani pro obchod. Asi se do toho budu muset vložit sama.“

„Jak?“

„Uvidíš.“

A po chvíli:

„Však on Sam Wilcox tady není král. Ještě je tu Frank Bastillon.“

„Co s ním?“

„Leccos,“ přivřela oči. „Ráno k němu půjdu, aby si dal něco ušít, třeba řekne ano, to vám udělá reklamu, najednou budou chtít všichni oblečení, jako má Frank. Jako Frank Bastillon.“

A Oldřich Sudík se musel chtě nechtě zasmát, protože přece jen byla pořád ještě dítě, a celé, ne napůl. Zamilovala se do Franka, protože je hrdina, jezdí na bílém koni, nosí lakýrky, má dlouhé žluté vlasy a jméno, které se dá skoro zpívat: Frank Bastillon… Frank Bastillon…

A přitom je to nejspíš taky lump.

3

Než Frank Bastillon zajal Quanaha a získal tím nejen slávu, ale i pět stovek vypsaných na Quanahovu hlavu, putoval po Kansasu, Texasu i Staré Oklahomě s kramářským vozem a prodával lacinou whisky a patentní vlasový elixír. Tu zázračnou vodičku (která prý byla s to vykouzlit vlasy i na dlani) nevymyslel ovšem on, Frank, nýbrž jeho společník a strýc, známý pod jménem strejda Patent, protože měl vždycky plný vůz, a hlavně plnou hubu všelijakých patentů. Tak spolu kočovali až do doby, kdy se Frank pustil za Quanahem a zvítězil. Ale po triumfu se vrátil k strejdovi Patentovi i kramářskému vozu, ačkoliv leckdo by možná těch pět stovek užil jinak. Ale Frank si za ně koupil bílý širák, bílého koně a lakýrky, kterými tolik okouzlil oklahomské ženy. Zbytek vložil do obchodu a nyní tábořil v Kingfisheru s vozem tak nacpaným patentním zbožím, že se dovnitř vešel sotva strejda Patent, postavou ne větší než Mařka Sudíková. Rozdíl mezi nimi byl ovšem v tom, ze Mařka měla oprávněné vyhlídky ještě vyrůst, kdežto strejda Patent nesl na hřbetě přes šest křížků.

A právě na strejdu Patenta myslela Mařka cestou ke kramářskému vozu velmi usilovně. Šlo jí totiž o to, aby tam nebyl. Nebo aby tam byl, ale aby ještě vyspával ve voze. Nebo aby nevyspával, ale nelezl ven. Prostě aby Franka Bastillona zastihla samotného. Nesmírně ho obdivovala, želbohu dosud neměla záminku ho oslovit. Až dnes, kdy to dokonce nebyla jen záminka, nýbrž vážný důvod. Takže stačilo přijít a prohlásit:

„Haló, Franku Bastillone, já jsem ta a ta a můj táta je nejlepší krejčí na světě. Dejte si u nás něco ušít, nám tím pomůžete a vy budete ještě krásnější…“ Tak si svá slova v duchu sestavila.

Ale když skutečně stála před ním – a skutečně sama – řekla něco úplně jiného:

„Franku, vy se holíte, jako když malíř maluje mráčky!“ Vyhrkla to, ačkoliv ještě nikdy neviděla malíře v práci, jen si představovala, že se jistě na ten příští obraz dívá stejně upřeně jako teď Frank Bastillon do zrcátka. A že roztírá barvu týmiž pomalými pohyby, jako Frank Bastillon seškrabuje pěnu.

Otočil se, ale mlčel, protože se právě holil kolem úst. Byl jen v košili, bez klobouku, ale na nohou měl své krásné lakýrky a na hlavě samozřejmě ty své báječné světlé vlasy, padající až na ramena.

„Haló, malá,“ zvolal pak kamarádsky; opravdu měl dojem, že tu holčici s tmavými copy už několikrát zahlédl v davu, který se vždy odpoledne shromáždil u vozu. „Neznáme se?“

„Dávno,“ vzdychla. „Jenomže možná nevíte, jak se jmenuju. Tak tedy Mary Sudik.“

„Těší mě, slečno.“

„Mě taky,“ řekla. „Hrozně.“

Stále se na něj dívala, jak se holí, a tak nesmírně ho milovala, že nemohla začít o tátovi a vymáhat objednávku, protože to byla taková obyčejná, všední záležitost.

„Ach Franku Bastillone…,“ vzdychla znovu, sedla si na bobek a objala kolena oběma lokty. „Vy máte tak krásnou košili… Já bych vám ji třeba vyprala, jen říct. Stačí slovíčko.“

„Safra,“ zabručel a podíval se sám sobě na rukáv. „To už je tak špinavá?“

„Kdepak, kdepak!“ polekala se. „Ale až bude špinavá, tak bych vám ji vyprala. A namouduši bych za to nechtěla vůbec nic.“

„To je od tebe hezké,“ usmál se. „Jen jestli to umíš? Kolik je ti?“

„A kolik je vám?“ zeptala se místo odpovědi.

„Třiadvacet.“

„Tak nejsme moc daleko od sebe!“ vyhrkla s vítězoslávou. „Mně už jde na šestnáctý. Takže si vás jednou budu moci vzít.“

„Proč ne,“ zasmál se se zavřenými ústy, protože si právě oškrabával bradu.

„Myslíte to vážně, Franku?“

„To se ví.“

„Ach Franku Bastillone,“ řekla rozechvěně. „A opravdu mi svěříte tu košili? Já vám ji potom třeba i vyžehlím.“

„Ty jsi ale pracovitá, Mary,“ otočil se k ní. „To víš, že bych ti ji svěřil, jenže už na to není čas. Za chvíli odjedeme.“

„Ale… ale jak to!“ vyhrkla. V první chvíli to nemohla pochopit. Ve svých představách nějak zapomněla, že je kočovný obchodník, pro ni byl hrdinou, který jednou přijel a zůstane tady navždycky, věčně stejně mladý a krásný, na stejném bílém koni, ve stejných lakových botách; ona povyroste a bude starší, aby si ho mohla vzít, ale on bude stále týž a samozřejmě stále tady, v Kingfisheru.

„A cos myslela?“

„Nic,“ vydechla. „Ach bože… Víte, Franku Bastillone, já bych chtěla být slavná jako vy a bohatá jako Sam Wilcox. Pak bychom se vzali docela určitě, viďte, a odjeli spolu. Navždycky…“

„Třeba,“ zasmál se. „Ale navždycky bych neříkal, Mary. Na to si člověk musí dát pozor.“

„Já vím. Pánbůh nemá rád, když mu někdo leze do zahrádky…“

Přikývl, že je to tak, jak řekla a jak ostatně říkají i Indžani: Velký duch se zlobí, když mu někdo leze do jeho soukromého loviště, moc se tam roztahuje, huláká a hraje si na pána osudu.

„Ach Franku Bastillone…,“ potáhla nosem, ale vtom se z vozu ozvalo harašení a věděla, že je to strejda Patent, který vstává nebo rovná sudy kořalky. Jí se však ještě nechtělo odejít, ani strejda Patent by jí už nevadil, protože je to vlastně jen takový starý směšný mluvka. Naneštěstí mezi baráky zahlédla Rattlesnakea, a ten jí vadil víc, ten lovec chřestýšů a vrahoun. Pořád se točil kolem Franka Bastillona, dolézal za ním a jí to bylo krajně proti mysli, ačkoli věděla, proč to dělá. Všichni v Kingfisheru věděli, proč to dělá:

Když nedávno honili chlapi Quanaha, schoval se jim nakonec do kukuřičného pole, a nikdo se tam za ním neodvážil, vůbec nikdo, ačkoliv jeden jako druhý věděli, že Quanah je postřelený a má možná smrt na jazyku. Ale šelestění kukuřičných klasů by mu prozradilo, odkud se blíží nepřítel, tedy kam střílet, a Quanah se prý nikdy nechybil. Tak bezradně okouněli u pole a všem to byla hanba – až se přihlásil Rattlesnake, že by tam tedy za Quanahem vlezl, kdyby současně šel někdo z opačné strany; aby jako Quanaha zmátli. Ale nikdo neměl chuť dát se skolit.

A tu zvedl ruku Frank Bastillon, že tam půjde sám a sám. A skutečně do kukuřice vstoupil, a Quanah vystřílel ve směru šelestu všechny patrony, ale Franka nezasáhl, protože Frank nebyl blázen a plazil se po břiše. Tím způsobem dostal Frank Bastillon Quanaha, nepolapitelného psance, napůl Indiána, syna bílé matky Cynthie Parkerové, kterou jako dítě unesli Komančové a která milovala svého rudého muže jménem Zlomený šíp. Tak ho milovala, že když ji bílí vojáci po třiceti letech osvobodili z indiánského vigvamu, chtěla tam zpátky a zemřela žalem, protože ji maršál Abraham Wilcox nepustil. A v tom kukuřičném poli teď ležel její jediný syn Quanah, to jest Silný medvěd, ale jinak Richard Parker, jak ho pokřtili, když ho odvezli od Komančů. A Frank Bastillon ho přelstil a zajal, ale z ceny za Quanahovu hlavu dal slušný díl Rattlesnakeovi za jeho dobrou vůli, za jeho odvahu, že se chtěl do pole pustit, byť i ve dvou. A tím si chlapa koupil nebo naklonil, jak se to vezme, a Rattlesnake kolem něj od té doby poskakoval jako psík.

I teď sem určitě běžel službičkovat a to Mařku dráždilo. Nemohla ho cítit, hadožrouta, ačkoliv už vícekrát dal tátovi vydělat a poctivě platil. Ale on – a Frank! Ne, to nějak nešlo dohromady.

„Tak sbohem, Franku Bastillone,“ spolkla slzy. „Vlastně na shledanou, určitě se ještě uvidíme.“

„Na shledanou, baby,“ zasmál se a ona šla domů, šťastná za to jeho „na shledanou“, ale nešťastná kvůli tomu „baby“, protože to znělo, jako by v ní pořád ještě viděl děcko. Kráčela se svěšenou hlavou, nerozhlížela se, nebylo proč a zač, věděla, co je koldokola: Nalevo veliká, ukrutně truchlivá prérie, doopravdy ukrutně, protože oči ani nemají, na čem se zachytit a kde si odpočinout. Samá tráva, moře trávy, snad stokrát více stébel, než je na světě lidí, zvířat, hmyzu, jedno stéblo vedle druhého, až donekonečna… A napravo ta truchlivá vesnice, jež si říká město, řada mizerných dřevěných baráků, jež si říkají Main Street, Hlavní třída. A nikde stromek, jen pár štěpů, které ještě neměly čas vyrůst, natož se rozkošatit; a jak také, když Kingfisher stojí sotva tři roky. Jen prachu se za tu dobu nastřádalo dost. Hromady prachu, celé moře, snad ještě víc zrníček prachu, než je těch stébel v prérii. A v tom to možná vězí, ta hrozná fádní truchlivost: skoro všechno chybí, jen dvou věcí je miliarda.

Táta má pravdu, ukrutně ošklivá, jednotvárná země. Nestojí za fajfku tabáku.

Až přede dveřmi si vzpomněla, že k Frankovi nešla pro nic za nic, ale že měla životně důležité poslání, které ztroskotalo.

Stiskla nevesele kliku.

„Nevyšlo to,“ řekla. „Frank nic neobjednal. Jede pryč.“

„To se dalo čekat,“ zahučel Sudík. „Zasmolené hnízdo. Kriste pane, kde jsme to uvízli!“

Ležel na posteli, díval se do stropu, a jí maně blesklo hlavou, že nespadne-li z nebe hodně brzy nějaká slušná objednávka, bude s tátou amen. Nejspíš přijde o rozum.

Ale zázrak se nepřihodil, nebe nic neposlalo, a nakonec byla vděčná alespoň za to, že se objevil Walt Cook, ten zrzavý zamilovaný mrňous, protože se nedíval do stropu, ale na ni. Zastavil se pod oknem, tentokrát však nezavolal „Mary!“ Měl pro ni překvapení, přivedl s sebou Jezu Moralesa s kytarou, a Mexičan znenadání hrábl do strun a zazpíval španělskou písničku tak úpěnlivě, až srdce usedalo.

„Pojďte dovnitř,“ kývla, když skončil, a myslela tím jen Walta, jenže Jezu se přihrnul samozřejmě taky.

„Přeju dobrý večer, seňor,“ pozdravil Sudíka s velkou elegancí. „Vidím, že jste smutný. To je chyba. Smutek je docela zbytečná věc. Smutek je jako –“

Byl by asi doložil své tvrzení pěkným mexickým mudroslovím, avšak Mařka mu skočila do řeči:

„Otec chce pryč! Daleko odsud. Nemá tady práci.“

„Aha!“ zašklebil se Jezu, podíval se na Walta Cooka, Walt zase na Jezu Moralesa, a Mařka věděla, že oba vědí. Že by mohli do puntíku vyprávět, co se zběhlo u Sama. A jak by také ne, celý Kingfisher si už o tom povídá a řehtá se do hrsti.

Okamžik tápala, co říci, jak pokračovat v hovoru, ale vtom Walt maličko opravil Mexičana:

„Oho!“ protáhl se v bocích. „Ještě jsem tu já, Mr Sudik! Mně Mary neodvedete, kdepak, protože já vám dohodím prvotřídní džob. Máte chuť na trochu dobrodružství?“

A Mařka teď byla dvakrát ráda, že dnes přišel, a hlavně že se zmínil o dobrodružství, protože to byla tátova slabá stránka. Dobrodružství a lesy, ačkoliv lesy ještě víc: Kvůli dobrodružství se vlastně vypravil do Ameriky – alespoň to tvrdil – a kvůli Americe přišel o lesy. Narodil se někde na Šumavě, a třebaže během let prošel celý jihovýchod Států, na pořádný, aspoň trochu šumavský les nenarazil nikde. A dokonce ani na jediné slušné dobrodružství.

„No mluvte, Mr Sudik, ano nebo ne?“

„Ovšemže ano,“ řekla Mařka a pak už se jen napjatě dívala na tátu, jak reaguje.

Nejdřív se obrátil na bok a podepřel si bradu dlaní. To když Walt mluvil o Komančích, jak jim kdysi patřil ten pěkný kus země, co s ním na severu sousedíme – my, Stará Oklahoma – ale my jsme je – to znamená bílí! – odstěhovali před léty na jih a jejich zemi dali jiným rudým kůžím, Čerokíům, protože jsou mírnější, ne takoví divoši jako Komančové, žádná válečná sekera, žádné skalpování. A ta bývalá země Komančů, teď Čerokíů, je úzká a dlouhá jako nudle, a proto se jí říká Cherokee Strip, Čerokíský pruh. A teď…

„To víme taky,“ prohodila Mařka netrpělivě a Sudík přitakával, tohle že přece není žádná novina, celý kraj že si přece už dávno povídá, že tenhle Čerokíský pruh připadne na podzim bílým, vláda že se rozhodla vyhnat Indiány z jejich země a nechat je pochcípat. Ale co já s tím mám společného, prosím vás.

„Moment!“ ohradil se zrzek. „Nikdo nikoho nenechá pochcípat, Mr Sudik! Indžanů je prostě málo a země mají až hanba. Ani obdělat ji nestačí.“

„A kdyby stačili, bylo by to stejně fuk,“ zašklebil se Jezu Morales. „Zkrátka ji chceme a hotovo.“

„Nežvaň,“ dopálil se Walt. „Nerozumíš tomu, Indžani dostanou rezervaci tamhle kus dál na východ, tam ať si tropí, co chtějí, jinak to prostě nejde. Nás je moc a potřebujeme dobrou půdu. – Ale proč vám to vlastně vykládám,“ obrátil se znovu k Sudíkovi. „Tu uvolněnou indiánskou zem je teď zapotřebí rozparcelovat na claimy1* po sto šedesáti akrech, protože každý bílý kolonista dostane právě sto šedesát akrů, víc ani o chlup. A já náhodou vím, že pro tu práci – jako k rozměřování a vyznačování claimů – shání Vestal lidi a že se na tom dá vydělat. Jestli máte zájem, jsou dveře dokořán. Ale znamená to samozřejmě jít do prérie, spát pod nebíčkem…“

„Beru to!“ přerušil ho Sudík, spustil nohy z postele a sáhl pro boty.

Když vyběhl, přistoupila Mařka k oknu. Slunce ještě nezapadlo, prach byl růžový, a jak Sudík kráčel napříč ulicí, zanechával za sebou hluboké šlépěje. Protože šel rychle, měly ty stopy tvar ryb. Velkých, tlustých, namodralých kaprů, spících v růžové kaši. Bylo to téměř krásné, ale byla to také jediná hezká věc v celém Kingfisheru.

Ačkoliv když trochu zvedla oči, spatřila mezi protějšími baráky kus prérie tak nádherně zelené, až radost. Dokonce všelijak zelené, dole do temna, o kousek výš do hněda jako láhev, pak do žluta a nakonec, až nahoře, do zlatošeda jako nějaký drahý kámen, který se před očima mění. A nad tou zelenou prérií viselo nebe a bylo barevné zas obráceně, dole světlejší a čím výše, tím víc do modra.

Možná že Oklahoma přece jen není tak ohavná země, jak si táta myslí. Ale to se ví, lesy tu nejsou… Jednou bych chtěla doopravdy nějaké vidět, co na nich táta vlastně má.

Otočila se. Walt Cook seděl na židli a tvářil se jako by tady byl už doma – jako by jen čekal, kdy se začne nosit na stůl.

„Uvařím vám kafe,“ řekla, protože si to přece jen trochu zasloužil. „A vám taky, Jezu.“

„Díky, Mary,“ udeřil se Mexičan do prsou. „Ale jestli to děláte z vděčnosti, tak pozor! To vyměřování bude těžká rachota.“

„Je mi jasné,“ řekla. „Jinak by se běželi přihlásit všichni povaleči včetně vás.“

4

Za týden se s tátou rozloučila.

Seděl na herce, kterou zapůjčila armáda, v ruce vypůjčenou vojenskou pušku, na břiše pás s náboji; na hlavě však měl čepici s dlouhým štítkem, a proto vůbec nevypadal jako zálesák. Nikdy si však nezvykl nosit širák, tvrdil, že mu v trysku padá s hlavy, a měl pravdu. Ačkoliv na tomhle valachovi moc trysku neužije, v Texasu kdysi jezdil na jinších koních.

Před ním poskakoval na nervózním strakáči Rattlesnake; po jeho boku Bonaparte ještě upravoval podpínku své hnědky, napoleonský klobouk trochu našišato; a nejvíc vpředu, okatě v čele, trůnil na černé klisně Bert Vestal, vedoucí čety, kdysi kingfisherský šerif a podle fámy nejdokonalejší pitomec v povodí Cimarronu.

„Pozor, muži! Připraveni?“ halekal už hodnou chvíli. A teď dodal: „Tak co, ševče, bude to?“

Výtka patřila poslednímu členu výpravy, který sice byl už dávno v sedle, avšak hrál si s puškou, zkoušel závěr, natahoval kohoutek a naprázdno tiskl spoušť. A slovo „ševče“ nebyla nadávka, Bob Acuff opravdu šil znamenité boty, ne ovšem v Kingfisheru, nýbrž kus dál, v městečku Guthrie. Mařka z něj viděla jen záda a tu pušku, která jako by cvakala zuby. Ale slyšela už o něm víckrát, a vždycky jen chválu, jaký je to řemeslník, a taky jak je zazobaný – tři chovné kobyly má v maštali, a drahého hřebce k tomu.

„Proč…,“ obrátila se k Jezu Moralesovi.

V té chvíli však Bertie Vestal zahřměl:

„Za mnou, muži, vpřed!“ a četa se hnula k severu.

„Na shledanou, táto!“ křikla Mařka česky. „A zlom vaz!“

Ale Oldřich Sudík se neobrátil, nezamával, asi neslyšel v dusotu kopyt. Vyrazili klusem. Přesto ho ještě dlouho viděla, protože jel v poslední řadě, v páru s tím bohatým ševcem, který je nejspíš potrhlý, když opustí zavedenou dílnu a žene se do nějaké zatracené opuštěné země, kde je jen tráva, tráva a nic jiného. Ale dobře, že už tam nikdo není, hlavně ne Komančové, aspoň táta nepřijde o hlavu a skalp.

A jak za nimi hleděla – za dvěma drobnými uzlíčky klusajícími bok po boku, pušky napříč zad – napadlo ji, že je to vlastně hrozně divné: krejčí a švec, oba už skoro stařešinové, jedou dobývat indiánské království!

Současně však byla ráda, že táta tam má aspoň toho ševce, protože jinak by byl takřka sám a sám v krajně podezřelé společnosti. Rattlesnake, Bonaparte… Jen pánbůh ví, který z nich je větší lotr.

„Proč se vlastně přihlásil Acuff, když má živobytí?“

„Krásná dívko,“ usmál se Jezu Morales galantně, „proč někdo něco dělá nebo nedělá, je vždycky tak trochu hádanka. Proč se kupříkladu dal naverbovat Bonaparte, když by klidně mohl hrát tady karty se Samem Wilcoxem a vydělávat bez námahy víc?“

„Nemám tušení,“ zamyslela se. „Vy ano?“

Naklonil se k ní, a ještě si zaclonil dlaní ústa. Cítila z nich laciný tabák, a ještě lacinější kořalku.

„Protože ho tam poslal Sam Wilcox, aby prozkoumal terén. Zrovna tak, jako tam Frank Bastillon poslal Rattlesnakea. Už rozumíte?“

„Ne,“ ustoupila o krok.

„Škoda,“ řekl lítostivě. „Ale co se týče ševce, není to vlastně tajemství. Má zlou ženu, seňorito. Promiňte, že mluvím tak nehezky o dámě. Ale je to doopravdy potvora. A tak se jí tedy Bob Acuff ztratí, jak může. Jenomže se vždycky vrátí zpátky. Miluje ji, slečno. Láska je hrozně pevné laso. To ostatně jasně vidíte na Waltovi.“

„Nechte si to, ano?“ pohodila hlavou.

Obrátila se k němu zády. Ta narážka na Walta Cooka jí nevadila, ale tušila, že by Jezu co nevidět přešel od malého zrzka k velkému krásnému bohatýrovi a že by si z ní dělal legraci. Samozřejmě věděl, že ho miluje – ona, Mařka, Franka Bastillona –, o všem věděl, ten zatracený Mexikán, jako by měl takhle veliké oči a uši. A dovedl být nepříjemně kousavý.

Pomalu kráčela po Hlavní třídě. Na Mexičana záhy přestala myslet, ale stále jí nešly z hlavy ty dva uzlíčky na dvou koních, táta a švec Acuff, jak jedou v poslední řadě do neznáma. Tak se tátovi přece jen vyplnilo aspoň něco z jeho hloupých nápadů nebo snů, či co to je, a dostane se do končin, kde hned tak nikdo nebyl. Jako jeden z prvních. Průkopník! Je to vlastně k smíchu – táta a průkopník, pionýr, zkrátka ten, co pomáhá razit cestu. Takhle Frank Bastillon, to by se rýmovalo! – Ale snad to táta zvládne, snad se mu tam nic nestane, co bych si tu sama počala.

Nicméně otázka, co by si tu sama počala, ji zdaleka nezneklidňovala tolik jako strach, co si táta počne v prérii, když má kolem sebe samé rošťáky. Ach bože, dej ať se s ševcem spřátelí, když jsou přece oba od řemesla…

Uvědomila si, že v zamyšlení se pustila opačným směrem, k železniční stanici místo domů, ale nevrátila se. U dřevěné boudy, které Kingfisherští říkali „nádraží“, zahlédla hlouček a šla se podívat blíž. Chlapi se mačkali u plakátu, který telegrafista zřejmě před chvílí vylepil, ukazovali si prstem, hulákali, debatovali a přirozeně o runu, jak kdekdo říkal tomu, co se v září stane s Čerokíským pruhem. Tomu velikému, dlouho očekávanému obsazení indiánské země. „Run“ znamená „běh“, „nápor“, prostě něco rychlého, skoro překotného, a všechny ty významy skvěle vystihovaly podstatu věci: osmnáctého září v poledne, po výstřelu z děla, otevře vojsko hranice a lidé vyrazí a poběží jako blázni do prázdné prérie, protože kdo bude vpředu, obsadí lepší claim.

Toto datum, 18. IX. 1893, také křičelo velikými písmeny v záhlaví plakátu, avšak nikoho nezajímalo, každý je měl už dávno vryté v paměti.

Pod záhlavím stanovil plakát pravidla hry: Každý občan Spojených států může zabrat pouze jeden claim; obsadí jej zapíchnutím kolíku do země, ale půda se stane jeho vlastnictvím až za půl roku, jestliže do té doby na ní postaví dřevěný nebo zděný dům.

Ale ani tyto strohé předpisy nikoho nepřekvapily, každý je znal. Jen sem tam někdo zaklel, že to nařízení, vystavět za půl roku barák, je zatraceně špinavá klička, protože kde v prérii sehnat dřevo, o kameni nebo cihlách ani nemluvě; čili to jasně nahrává těm s plnými kapsami, co mají na dovoz materiálu z Kansasu.

Naproti tomu velikou pozornost vyvolala mapka Čerokíského pruhu, otištěná dole, protože to byl vůbec první trochu podrobnější obraz nové země, který se v Kingfisheru objevil.

Na ni si ukazovali prstem.

„Tahle tlustá čára, co vede napříč od jihu na sever, je trať,“ vysvětlovali ti chytřejší těm hloupějším. „To snad chápeš, troubo. A tady jsme my, tady v Kingfisheru – ostatně to tam máš napsáno, jenže ty asi nedovedeš číst. A tadyhle to kolečko je Hennessey, poslední stanice před hranicí. A pak už není nic, jen koleje, žádná zastávka – a nač taky, Indžanové nejezdili vlakem – pořád až na sever do Kansasu koleje, trať… jen tadyhle veprostřed je Enid.“

„Hele, Enid!“ – „No jo, Enid!…“ – „Safra, Enid!“ opakovali s respektem ti, kteří na mapu dobře neviděli anebo doopravdy nedovedli přeslabikovat písmena. A jeden čahoun v děravém klobouku naraženém až k uším zazpíval dokonce odrhovačku, která se tu nedávno neznámo odkud objevila:

„Hej, Enid, pupek nové země,

zlatá spona na čerokíské nudličce…“

24

Řval falešně, až bůh bránil, ale nikomu to nevadilo, hned se jich tucet přidal:

„Hej, Enid…!“

Velice si dávali záležet na té nudli, „noodle“, protože to bylo tak legrační a přitom to sedělo, jak bylo vidět z mapy. Ale nejvýznamnější, nejpodstatnější, nejkouzelnější bylo přirozeně pořád jméno „Enid“, protože znamenalo bohatství:

Kdo se tam dostane, má vystaráno. Protože Enid bude jistě hlavní město nové země, leží zrovna uprostřed a je tam jediná už dnes fungující železniční stanice a dost vody; kvůli tomu vlastně ta stanice na indiánském území vznikla, kvůli té vodě pro lokomotivy. A také proto bude Enid jednou – a brzy! – metropole, že už tam stojí ubikace pro vojáky, kteří v minulosti dávali pozor na Indžany a nedávno je – ty Indžany – odtransportovali na východ do skal a tím uvolnili Čerokíský pruh. A navíc tam, v Enidu stojí už i barák pozemkového úřadu, Land Office, kde si každý nový osadník dá zaknihovat svůj claim. Zkrátka a dobře, v celé čerokíské nudli je jen pár stavení, a všechna v Enidu, a to samozřejmě znamená, že se život soustředí kolem nich. Enid je zlatá budoucnost.

A ještě jeden háček je tam a pořádný, na který můžeš ulovit statisíce, ne-li milión:

Ty baráky jsou prozatím v Enidu jen tři, všechny napravo od kolejí a pěkně doširoka rozhozené, ale přece jen sestavené do velikánského U. Takže každý slepý blázen vidí, že schází čtvrtá strana, která by uzavřela čtverec, a ten čtverec že bude náměstí, střed, obchodní srdce Enidu; to je stejně jasné, jako že o tu pokličku na hrnec, o tu čtvrtou stranu, prostě o jediný claim u náměstí, který ještě čeká na majitele, bude pekelná rvačka. Kdo tam první zapíchne kolík, vyhrál run, protože shrábl hlavní cenu.

Jenže to zaručeně nebudeme my, smolaři, nikdo z nás, ale nějaký prachový rošťák, který si opatří nejlepšího koně-běhouna.

Tu kdosi zaječel „Sam Wilcox!“, snad jen proto, že Sam pro ně představoval nejvyšší stupínek bohatství, snad i kvůli tomu rošťákovi. Ale vzápětí se jiný rozesmál, haha, proč by se zrovna Sam obtěžoval a pachtil se při runu, když má víc, než může prohrát a propít. A vzadu se ozvalo:

„A já vám povídám, že Sam pojede. O kolik?“

Otočili se. Poznali Billa Clampitta, jednoho ze Samovy party, a přestali se řehtat, protože když to řekl on, byla to hotová věc; nejspíš to má přímo od Sama.

Ten malý triumf však Billovi nestačil:

„Pojede a sebere hlavní cenu! Chce se někdo vsadit?“

Ne, nikdo neměl chuť: kdyby prohrál, musel by platit, a kdyby vyhrál, dostal by od Billa leda nožem. Ozval se pouze ten čahoun v děravém širáku; a ještě ne k věci:

„Pro mě za mě, ať to Sam zkusí, stejně moc tloustne. Jen ať tedy prožene tělo i koníčka! Stejně mu Frank ukáže, jak vypadá zezadu. Jako on, Frank Bastillon…“

Mařka Sudíková se obrátila a šla pryč. Chlapi příliš hulákali a ona se chtěla soustředit na to, co jí náhle kmitlo hlavou.

Přimhouřila oči:

Táta tvrdil, že četa pojede přímo na sever, u Hennessey že překročí hranici, a pak pořád rovnou dál až k Enidu, kde je očekává geometr. Ale tím to nekončí: Až budou s prací hotovi, vrátí se do Enidu pro žold a pak zase zpátky z Enidu přímo k jihu na hranici do Hennessey a do Kingfisheru.

Čili Rattlesnake i Bonaparte budou mít dvojnásobnou příležitost prozkoumat nejkratší cestu k hlavní výhře, k tomu claimu u enidského náměstí, dvakrát si dopodrobna prohlédnout terén, vrýt si do paměti všechna nebezpečná místa, zjistit způsob, jak najet do koryt potoků, vyhledat brody.

Ano, Jezu Morales měl pravdu:

Frank Bastillon i Sam Wilcox se s plnou vážností rozhodli pokusit se o vítězství v runu. Proto neponechali nic náhodě. A jelikož hranice je zavřená a střežená, propašovali své lidi do Vestalovy pracovní čety, pro kterou zákaz vstupu do Čerokíského pruhu neplatí: Frank Bastillon Rattlesnakea, Sam Wilcox Bonaparta.

Zvláštní, jak ten otrhaný Mexičan všechno vyčenichá. Nebo je tak chytrý, že mu stačí podívat se, aby všechno pochopil? Ale to je koneckonců jedno. Teď jde o to, aby Rattlesnake nezklamal.

Nemohla ho ani cítit, zabijáka, avšak pojednou mu držela palec. Snad proboha dokáže víc než Bonaparte, má přece indiánský postřeh, indiánské oči, nos.

5

Koncem srpna se Oldřich Sudík vrátil.

Těsně před polednem vrazil do světnice, hubený jako lunt, nahrbený, s rukama bezmála u kolen. Ale oči mu zářily.

Mařka právě šila zástěru pro starou Smithovou, při vrznutí dveří zvedla hlavu a věděla hned, že se přihodilo něco nezvyklého. Oči mu svítily, jako by byl pil.

„Vítám tě, táto, jak ses měl?“

Řekl, že mizerně, hrozná dřina, žádné dobrodružství, jen pořád kopat a kopat díry v trávě a dělat z hlíny a drnu kopečky. Jako značky v rozích každého claimu. A v noci zima, ve dne horko, prostě utrpení, holka… Viděla však na něm, že hovoří jen ústy, ne hlavou. Tak jí to aspoň připadalo: že táta něco mele, ale myslí na něco jiného, a to jiné že je v dálce, ale táta že to vidí, ačkoliv koldokola jsou jen ušmudlané zdi.

„A co Indiáni?“ zeptala se, jen aby něco řekla. „Zahlédls alespoň jednoho?“

Opět tak nepřítomně přikývl, že ano, nachytali jsme je, vlastně nenachytali, ale narazili na ně, vojáci vedli celou indiánskou tlupu na východ, hrozná podívaná, byli ti, holka, tak zoufalí…

Konečně se poněkud vžil do toho, o čem mluví, dokonce se rozesmál, checheche, on si ti, Mařko, jejich náčelník – takový děda s copánky – spletl Bonaparta s nějakým velkým zvířetem, nejspíš jenerálem, a nejspíš kvůli tomu jeho pitomému klobouku.

„On ti před Bonapartem smekl – žádnou čelenku z peří neměl, ale takové šišaté sombrero – a povídá slušně anglicky:

‚Proč nám berete naši zem, pane, když jste nás sem sami přivedli?‘ – A Bonaparte zamrkal a chviličku vypadal hloupě – nejspíš vůbec neví, že Čerokíové tu prérii dostali po Komančích a od nás –, ale pak se vzpamatoval a povídá:

‚Jenže té prérie je na vás trochu moc, synáčku. To se teď musí napravit! Na východě dostanete sto šedesát akrů na hlavu jako my. Domluvil jsem, howgh!‘ – A ten děda Indián na to:

‚Dobře, ale proč máme dostat zrovna tu nejhorší půdu?‘ – Ale už do toho skočil Vestal, protože si přece nemohl nechat líbit, aby někdo měl za jenerála Bonaparta, když tam byl on. ‚Hubu držet,‘ zařval, ‚a táhnout!‘ – A ten děda doopravdy sklopil hlavu a šel. Až mi bylo stydno. Ale Rattlesnake se chechtal, že Čerokíové jsou ovce, žádní vlci jako Komančové, a právě proto že po nich dostali tuhle ztracenou prérii.“

„Ztracenou?“

„Tak. Ztracenou. Lost. Rattlesnake povídal, že jí tak říkali Komančové, když ji ztratili, a že ji prokleli a od té doby že ji ztratí každý. Teď jsou na řadě Čerokíové, pak my. Ale samozřejmě žvanil.“

„Kdoví,“ řekla Mařka ne proto, že by v to prokletí věřila, ale protože se jí líbilo: jako něco z pohádky. „Ale nám to může být jedno, viď.“

Neodpověděl. Opět zvedla hlavu. Střetla se s jeho očima.

Chvatně je odvrátil, sáhl do kapsy, připlácl na stůl dolary a zeptal se, jak se jí vedlo. Ale už zase tak nepřítomně, jako by se díval do daleka.

„Co je s tebou, táto?“

„Nic, nic,“ zabrnkal na stůl.

A náhle věděla naprosto jistě, že se stalo mnoho, ne nic, jenomže táta s tím nechce nebo nemůže ven, protože se bojí nebo ostýchá.

„A co bylo dál?“ prohodila, jen aby přerušila ticho. „Odtáhli všichni, myslím ti Indžani?“

„Odtáhli… A my vyjeli na kopeček, nic velkého, u nás v Čechách by tam nešly děti ani sáňkovat, ale já se tam zastavil, rozhlédnu se…“

Zmlkl. Obrátil se k ní a jí připadalo, že vidí obrovské oči a v každém z nich hvězdu.

„Holka,“ řekl, „věř nebo nevěř, ale já se podívám nalevo napravo a najednou se mi zdá, že… že mi přeskočilo. Já ti, Mařko, uviděl les. V téhle zatracené zemi!“

„Hm,“ povzdechla, protože tohle znala. Tátovi se často zdálo o lesích, asi právě proto, že tady nebyly. A nejen zdálo. Stále hledal lesy, léta za nimi putoval a ji vlekl s sebou, ale nikdy je nenašel, nebo alespoň ne takové, jaké prý jsou u něj doma, tam někde v mrňavé Evropě. Nikdy na žádný takový nenarazil, asi šel špatným směrem, moc na jih. Ale na jihu slyšel, že lesy jsou na západě, a tak tedy táhl dceru na západ, až se dostali do Texasu, kde není ani pořádný stromeček, jen samý kaktus. Pouze jednou, v Marylandu, byl lesík, a kvůli tomu tam zůstali dva roky, ačkoliv pro krejčího práci neměli. To nevadilo, táta dělal střelmistra v dolech, a teprve když mu vybouchla předčasně nálož a vzala si na památku jeho prostředník, dal si říct a nechal toho; bál se, že by to příště mohly být oči. A teď zase les! Hrom do toho.

Ale nahlas řekla:

„No a? Byl tam?“

„Byl! Je, Mařko! Za dva dny jsme u něj pracovali. Je tam! Ne moc velký, kdepak Šumava, ale je to les, stromy u potoka, samé lindy. A uprostřed stojí jeden stoletý. Jako zelený král.“

Už opět šila zástěru pro starou tlustou Smithovou, dívala se dolů na volány, ale věděla, že táta vstal a napodobuje svůj Strom. Ten stoletý. Určitě přitom neví, nemá ani tušení, jak směšně vypadá s rukama u stropu.

Zvedla oči.

Ano, opravdu stál uprostřed světnice, takový maličký suchý stromeček, a měl ruce vzhůru, ale ne do stran jako větve. Kreslil jimi pod stropem velikánský kruh. Anebo spíš kouli.

„Mařko! To ti je doopravdy král všech stromů! Korunu má, že by se nevešla pod tu kopuli ve Washingtonu! A já pod ním seděl a zase jednou slyšel, jak to nahoře šumí v listí… Docela jinak než ta zatracená tráva! Kriste bože, já mám trávy nadosmrti dost.“

Již se na něj nedívala, ale věděla, že se posadil. Sice jen za stůl, avšak ve skutečnosti pod ten Strom, co má korunu, že by se nevešla pod klenbu Kapitolu. A co šumí a ode dneška se jmenuje Zelený král.

„Táto,“ řekla. „Ty se tam chceš pustit. To by ale znamenalo…“

Mlčel, a právě proto věděla, že je to tak, že tam půjde, i kdyby ho přikovala ke zdi. Totiž že tam půjdou oba.

„…ale to by znamenalo postavit se za tři neděle na hranici a čekat, až vystřelí kanón.“

Neřekl ani ano, ani ne.

„Nejhorší díra na světě je Kingfisher!“ vyhrkl a z každého slova bylo cítit hroznou nenávist a současně hroznou touhu. „Prach, baráky, prach. Ani stromeček. Skoro ani keřík! Tobě se tu líbí?“

„Vůbec ne,“ odvětila podle pravdy. „Jenomže kde je les, tam je dřevo. Dřevo je tady vzácná věc, všichni, co byli s tebou, to vědí. A všichni vědí o tom lesíku.“

„Vědí. Ale nepůjdou tam! Počítej na prstech: Bert Vestal…“

Nechala šití. Bert Vestal… Kdysi zdejší šerif, pak ze vzteku složil úřad, protože ho nejmenovali maršálem po smrti Abrahama Wilcoxe, ale teď toho lituje a shání novou funkci. Ne, ten se do nějaké ztracené prérie nepohrne, to není nic pro jeho ctižádost.

A dál: Bonaparte a Rattlesnake. Ale jeden pojede při runu se Samem, druhý s Frankem Bastillonem – ano, určitě budou pomáhat svým šéfům k hlavní ceně, a to je Enid, ne pár polínek.

A kdo ještě? Jen švec Bob Acuff. Jenže ten má živnost v Guthrii, peníze, a navíc zlou ženu, ta mu do prérie nepůjde. Hloupost!

Ano, vypadá to, že táta má pravdu. O jeho Lese a Stromu ví pět lidí a čtyři z nich o něj nestojí. Takže…

„Kolik jsi vydělal?“ zeptala se přímo.

„Dost,“ vyhrkl a vyslovil cifru.

„Na run je to málo.“

„Na vůz s koněm to stačí!“

„Nesmysl,“ usadila ho. „Museli bychom mít alespoň dva koně. A zásoby, nářadí. A peníze na základ stáda. Co bys tam jinak chtěl dělat? Co sis představoval?“

„Já… Ranč, samozřejmě.“

Ale viděla na něm, že na tu stránku věci vůbec nepomyslel.

„Takže je to doopravdy pitomost.“ Vytáhla jehlu tak zprudka, že přetrhla nit. „Nemáme na to. Pusť to z hlavy.“

Vstala, šla připravit něco k jídlu. Když se obrátila od plotny, spatřila, že si lehl v botách na postel a dívá se do stropu.

„Je oběd!“ zavolala.

Nepohnul se.

„Nemám chuť.“

„Tak se aspoň zuj.“

Pomohla mu stáhnout boty. Byly ovšem nadranc.

„Budeš potřebovat nové obutí. A do prérie bys musel mít alespoň dvoje. To tě nenapadlo?“

A když mlčel:

„Co ten Acuff? Půjčil by ti? Nebo ušil by ti aspoň boty na dluh?“

Zaryl hlavu hlouběji do polštáře:

„Nesměl by kvůli ženě. Nejdřív před ní utekl, a pak zase honem zpátky k ní. Je to cvok.“

*

Ráno uvařila kávu. Zabručel, že nemá ani pomyšlení. Snídala tedy sama. Chvíli pracovala na té nechutné zástěře s volány. Uvažovala, kdy asi tátu pustí ty fantazie o lesích a stromech. Kdy se zase dá do díla… Ale do jakého? Do záplat? Pořád ještě vynesou víc zástěry. Kolik tahle? Tak na pytel soli…

Ale do prérie potřebujeme vrchovatý vůz, pár pytlů mouky, kávu, cukr, pily, sekery, spoustu hřebíků… Radši nedomýšlela.

Před polednem úkradkem pozorovala Sudíka, jak se šourá po světnici. Napadlo ji zeptat se:

„A našel bys vůbec ten svůj Strom?“

Hned zazářil:

„Lehce, Mařko! Viděl jsem u geometra mapu, a představ si: Ten Les je přímo na sever od Guthrie. Takže by stačilo jet tam, pak k severu na hranici… no a pak při runu – zase rovnou za nosem na sever. Krajinu bych poznal, hračka pro děti.“

„Moc pěkná hračka,“ řekla vztekle.

Vpůli odpoledne se jí zdálo, že ten človíček, který opět už leží na posteli a dívá se nehnutě na strop, je daleko menší a tenčí než včera. Jako by se ztrácel nebo vysychal.

Skrčila čelo.

„Co myslíš,“ řekla hodně nahlas. „Stačily by do začátku dvě stovky navíc?“

Maličko se pohnul.

„Co?“

„Dvě stě dolarů!“

„Kde bych je vzal.“

„Třeba je seženu.“

„Jak?“

„Hrozně jednoduše,“ řekla přes rameno.

6

Brodila se prachem přes ulici, zaťukala, ale Velký Sam Wilcox nebyl doma. Řekla si, že je to tak ještě lepší, protože ve společnosti, před kumpány, se bude stydět a věc proběhne hladčeji.

Když však vstoupila do baru, rozhlížela se marně po jeho ulízané hlavě nebo žlutém klobouku a zneklidněla, že snad někam odejel, třeba do San Franciska, kde je veselejší zábava. Vtom ho objevila v mracích kouře. Nebyl prostovlasý a neměl na hlavě klobouk, nýbrž papírovou čepici jako kluci, když si hrají na vojáky.

„Haló, Same.“

Nevrle vzhlédl, ale hned dvorně vstal, a postavil se do konce do pozoru:

„Chlapi! Přišla dáma! K poctě zbraň!“

Tři hráči se zvedli, v jedné ruce karty, v druhé sklenice.

„Dámo,“ pravil majestátně. „Hrajeme právě ‚generála‘, to určitě neznáte, to je novinka.“

„Ani se mi nezdá,“ řekla. „Kdo vyhraje, nasadí si čepici a je generál.“

„Chyba, dámo. Kdo prohraje, je generál. Právě v tom je ta legrace. Ten vtip!“

„Vida,“ usmála se. „To by mě ve snu nenapadlo… Ne, děkuju, nebudu pít, musím mít střízlivou hlavu, abych se nespletla, až budu brát tu míru.“

„Jakou míru, dámo?“

„Na šaty.“

„Na jaké, smím-li se ptát?“

„Přece pro vaši Lucy. Před časem jste si je objednal a slíbil jste za ně dvě stě dolarů. Nebo to snad chcete zapřít?“

Mluvila chvatně, aby se včas – než ji přeruší – dostala k té poslední větě, na níž všecko záleželo: Chcete to snad zapřít před celou hospodou?!

A teď už jen čekala, jak se Sam zachová, zda práskne do stolu, rozesměje se a sáhne do kapsy pro peníze, nebo… Ne, opravdu nevěděla, co jiného by mohl udělat než zaplatit.

Ale jak bez dechu číhala na jeho úsměv, slovo nebo pohyb, jak se mu dívala do očí, viděla, že není opilý, a navíc že není hlupák. Nešlo mu o ty dvě stovky, ale nechtěl se dát zaskočit.

„Ovšem, ovšem,“ přitakal s úsměvem. „Objednal jsem šatičky pro kobylku – jenomže svatební. A Lucy má už po veselce.“

„Nevadí,“ usmála se též. „Uděláme šatičky pro každou příležitost. Na Lucy přece nemůžete šetřit.“

Nakrčil zamyšleně čelo:

„Povím vám to rovnou: Lucy v poslední době neposlouchá. Opravdu nevím, jestli si kostýmek zaslouží.“

„Ach tak,“ kývla s pochopením. „Řekněte rovnou, že na ně nemáte, protože jste prohrál. Je to tak, gentlemani?“

„Mlčte! Ticho!“ okřikl Sam kumpány, kteří se rozchechtali. „O peníze nejde, slečinko, ale spíš o to, že váš otec odmítl objednávku a vůbec se choval, jako by o ní neměl zájem. Jako kdyby si jí nevážil! Můžete mi to vysvětlit?“

Okamžik tápala, než přišla na to, jak uklouznout:

„Ovšemže. Otec odmítl jen proto, že je pánský krejčí. Dámská krejčová jsem já. Právě proto jsem tu.“

„Trochu pozdě. Pročpak jste si dala tolik načas?“

„Neměla jsem střihy.“

„A teď je máte?“

„Ano. Hromadu.“

„Ukažte, prosím.“

„Nic byste z nich nevykoukal. Nebo jste snad taky od řemesla?“

Veselý Sam si pobaveně pohladil bradu:

„To ne, dámo… Nemyslím totiž vlastně střihy, ale módy! Módní vzory. Žurnál, aby bylo jasno… Předložte mi prosím koňský módní žurnál, a rovnou vám vyplatím zálohu. Tady je!“

Vylovil z peněženky modrozelenou stovku, položil ji na dlaň, druhou dlaní ji pohladil jako kočku, usmívaje se Mařce do očí:

„Máte takové módy?“

Přivřela oči:

„Podívám se doma…“

„Dobrá,“ zazubil se. Schoval stovku. Triumfálně se rozhlédl a s velkým gestem sundal papírovou čepici. Vyhrál.

„Tak co, chlapi, jsem kavalír? Držím slovo?“

Řehtali se, mručeli, přikyvovali, ale bylo vidět, že před šermováním slovíčky, jaké jim právě předvedl, dávají přednost kartám. Veselého Sama však vítězství nad Mary Sudíkovou naplnilo uspokojením právě proto, že bojovala dobře, zatracená holka. Skoro by si za to zasloužila odměnu. Ať tedy šije koňské šaty, aspoň bude legrace. Musí si ovšem nasadit papírovou čapku!

Ohlédl se. Ale Mary už byla pryč a jemu nestálo za to vstát a běžet za ní.

Byl by ji ostatně stěží dohonil. Šla, či spíše utíkala Hlavní třídou a město jí připadalo ohyzdné, protivné, že by zvracela. Tak jako už od počátku Sudíkovi. Tak jako jí samé, když se před časem vracela od Franka Bastillona. Kam jsme to zabloudili, proboha…

Doma s úlevou zjistila, že táta usnul. Ležel na kavalci oblečen a v botách jako ti, kteří přivrávorali z hospody, ale nebyl omámený alkoholem, nýbrž únavou. A také touhou po svém Stromu. Usedla, složila ruce do klína, dívala se na něj, jak sešel, jak staře vypadá. Na prostěradle ležela jako pravá ruka bez jednoho prstu a vypadala jako hřeben s vylomeným zubem. A také jako by ji tam někdo pohodil, protože už pro ni nemá použití. Vůbec to už nebyla ruka mistra krejčího. Tailor for Gentlemen and Ladies! K smíchu. K pláči…

A pak ji cosi napadlo a vstala a vzala z poličky ten koňský módní žurnál.

Šla zpátky k hospodě dlouhou Hlavní třídou, brodila se prachem, chvílemi v něm celá mizela, v tom dusivém dýmu zvířeném koňskými kopyty a koly vozů. Jen hlavu jí bylo vidět, jen copy, tak jako z koní bylo vidět jen hlavy a z jezdců jen horní poloviny těl s širáky.

Vešla. Stůl byl pobryndaný, Sam zaujatě hrál, papírovou čepici měl teď na hlavě Bonaparte, vlastně ne přímo na hlavě, ale na klobouku, na tom nejsměšnějším širáku z celé Oklahomy, na tom nejpitomějším, s obrubou vpředu zdviženou, aby vůbec nestínila.

„Tady je to, pane Wilcoxi,“ klepla Samovi na rameno. „Ať někdo utře ten stůl, tenhle módní žurnál je drahá věc, těžko k sehnání.“

Vytřeštil na ni oči, nicméně uposlechl, opravdu utřel stůl rukávem svého krásného kostkovaného kabátu.

„Je tu celá řada vzorů, jaké nosí koně z nejlepší společnosti,“ pokračovala obchodním tónem. „Určitě se vám některý bude zamlouvat. Osobně bych pro Lucy doporučovala tenhle střih, ovšem ve žlutém se zeleným lemováním. Látku mohu dodat.“

Podíval se na titulní list, pak na několik stránek, ale nebyl z nich moudrý.

„Text vás nemusí zajímat,“ poznamenala. „Hlavní věc, že mu rozumím já.“

„Jak je to?“ ptal se. „Švédsky?“

„Ne, česky.“

„Fííí,“ hvízdl a věnoval se obrázkům.

„Hehe!“ vyprskl najednou. „Poslyšte, krejčová, vždyť to jsou pohádky!“

„Myslíte? Proč?“

„Protože tu jsou rytíři v brnění. Trochu stará móda, nezdá se vám?“

„Králové a princové nenosí holínky a stetson ani dneska,“ upozornila ho. „Ostatně neprohlížejte si lidi, ale koně. Jsou oblečeni? Samozřejmě, dokonce i na hlavách. Sluší jim to? A jak! Tak co ještě chcete?“

„Nic. Hahaha!“ rozřehtal se. „Přesvědčila jste mě. Chlapci, všichni za mnou! Jdeme vzít míru Lucy…“

„Okamžik,“ přerušila ho. „Nejdřív zálohu.“

Pak se vyhrnuli na ulici jako stádo, chechtali se, řvali, táhli v houfu, v čele Veselý Sam Wilcox, tak bohatý a skvělý, že dává šít na míru i pro své kobyly. Kam se na něj hrabě nějaký Frank Bastillon! Náš Sam je král, ne ten kořalečník!

To hulákal Bonaparte, a halasně, aby ho kdekdo slyšel, zejména pán stáda. A Sam slyšel, zastavil hlouček jediným královským pohybem ruky, druhým sebral Bonapartovi papírovou čepici a posadil si ji na hlavu. Aby bylo vidět, že dovede přiznat porážku v souboji s Mařkou Sudíkovou. Na tom si odjakživa zakládal, že ví, jak se chovat k vítězi. Jsem snad mizerný světec, říkával, ale dobrý hráč; a dobrého hráče poznáte podle toho, že umí prohrávat.

„Ha!“ ječel Bonaparte. „Ať žije král Kingfisheru a okolí!“

Ale pořád mu to bylo málo, za chvíli byl ze Sama král Oklahomy a okolí, potom král Ameriky a okolí, ale pořád to nestačilo, protože na Samův rozkaz šel měřit Lucy i barman, v každé ruce láhev, v kapse třetí, a podával napít, co hrdlo ráčilo. Nakonec tedy vytáhl Bonaparte bouchačku, vypálil všech šest ran do vzduchu a celá parta se znovu rozřehtala, jak je ulice najednou prázdná. Hahaha!

Než se dostali k Samovu domu, zburcovali celé město, jen Oldřicha Sudíka ne, tailora for gentlemen and ladies. Spal, doháněl všechny ty bezesné noci v prérii, kdy ho tlačila hrbolatá zem, kdy se třásl chladem, kdy ho tělo bolelo únavou a hlava myšlenkami na Veliký strom.

Probudilo ho až šátrání Mařky. Posadil se:

„Co to děláš?“

„Hledám tu oranžovou podšívku. Prodala jsem ji. I s fazónou.“

„Komu?“

„Jednomu koni.“

Sáhl si k hrdlu: „Jak to?“

„Radši se zeptej za kolik!“ Bláznivě se smála, vytáhla z kapsy hrst zmačkaných peněz, sázela je na stůl, deset, dvacet, pětadvacet, devadesát… Samé menší, ne už tu stovku, kterou Sam hladil na dlani jako kotě, ale potom prohrál a potom zase vyhrál. „Sto dolarů ještě dostaneme, až odvedeme práci.“

A znovu se smála, jak se Lucy vzpouzela, jak se nechtěla dát změřit, jak kopala, až ji čtyři chlapi museli držet, jak – a to bylo ještě horší – jak stříhala ušima, protože i uši musíš změřit, když šiješ velkou koňskou toaletu. Víš, kvůli těm pytlíčkům se střapečky, protože Sam chce všechno komplet.

„Jen mi, táto, vrtá hlavou, kde udělat zapínání a jak. Nejspíš dole, vespod pod krkem a hlavou, a na knoflíčky, pravdaže. A teď budu stříhat, pojď mi poradit! Anebo se do toho radši pusť sám.“

A znovu se musela smát, jak táta krčí čelo a dumá nad střihem pro obyčejného pěkně rostlého koně, ačkoliv dovede bez zaváhání střihnout na lecjakého tlusťocha s dvakrát větší mírou v pase než v ramenou. Až se také rozjařil:

„Dokdy to máme udělat?“

„Co nejdřív. V našem zájmu.“

Vtom ztratil všechnu radost:

„A kdo to odvede?“

„Nestarej se, já.“

Byli hotovi nazítří večer, ale čekala do rána, nechtělo se jí putovat zase do hospody. Jenomže ráno Veselý Sam vyspával.

Usedla tedy na dvůr a čekala, dívala se vzhůru k mřížím, jež zbyly v okně prvního patra po Cynthii Parkerové, bílé matce Indiána Quanaha. Za těmi mřížemi ji nebožtík maršál Wilcox věznil, aby neudělala ostudu bílému plemeni a neutekla zpátky ke Komančům, jak se třikrát marně pokoušela.

Taky bych nejradši utekla jako Cynthie…

Ale proč vlastně? Protože mě Smithová vyhodila i s tou zástěrou, že nebude nic nosit od švadleny, co šije pro kobyly? Snad i proto, snad nejen proto. Ale nejradši bych taky utekla ke Komančům, kdybych se jich tolik nebála a kdyby tu nebyl táta. Takhle musím čekat na tu druhou stovku a pustit se do prérie k jeho Stromu. Ale snad má táta pravdu, snad jsou stromy taková báječná věc. Jenomže až budu v prérii, neuvidím už nikdy Franka Bastillona…

Hleděla k zamřížovanému oknu, ale nic neviděla, myslela na bohatýra na bílém koni a v lakýrkách. Ani si nepovšimla, že Veselý Sam vyšel na dvůr s rukou před ústy, aby zakryl zívání. Zato Sam spatřil ji a obrátil oči ve směru jejího pohledu.

„Koukáte na bratříčkův žalář?“ zvolal zvesela. „Zajímavá věc, že ano. V lepších kruzích se tomu říká kuriozita.“

„Proč?“ zeptala se.

„Protože žalář je obyčejně dole, pod zemí. Taková tmavá kobka plná krys. Ale bratříček to zařídil zrovna obráceně…“

„Vy byste byl Cynthii zavřel do sklepa!“

„Já? Milá zlatá, já bych ji byl pustil. Ať běží k Indžanům, každému chutná něco jiného.“

A ona mu věřila, ačkoliv byl ničema, ačkoliv asi bratra odstřelil. Když se to vzalo kolem a kolem, byl ten bratr vlastně taky vrah, a hned dvojnásobný, zaživa zabil Cynthii, po smrti jejího syna…

Přesto se jí Sam protivil.

„Tady máte ty šaty pro kobylu,“ vyhrkla, „pomohu vám ji ustrojit a pak vás už nikdy nechci vidět, Same Wilcoxi.“

Zalomil rukama:

„Ale to snad ne! To by byla velikánská škoda! Víte, Mary, mít dceru, chtěl bych, aby byla jako vy. Taková se smyslem pro švandu.“

Oblékli Lucy. A Mařka běžela domů a bylo jí daleko líp než před hodinou, skoro do bláznivého smíchu jí bylo, protože měla v hrsti spoustu peněz a protože Kingfisher byl zase jednou vzhůru nohama. Celý ohavný Kingfisher včetně té ohavné báby Smithové, která je tak tlustá, že se nevejde do okna, ba ani na ulici nemůže, leda by pro ni udělali větší vrata. Ale vida, dnes se do okna přece jen nějak natěsnala, dneska riskuje, že se nedostane zpátky, jen aby viděla Veselého Sama, jak rajtuje ulicí na kobyle oblečené od nozder ke kopytům, jak kobyla koulí očima skrz díry zeleně lemované, jak kolem ní vlaje žlutá čabraka, jak Sam mává kloboukem, jako na rodeu.

„Haló, Mary,“ chytil ji za loket Walter Cook. „Dobře že vás vidím, musíme se loučit, jedu na hranici k Hennessey, kvůli runu, samozřejmě. Urvu pěkný claim a pak si vás vezmu.“

„K tomu je zapotřebí dvou.“

„Budeme dva: já a můj koník. Při runu, myslím, haha! A na svatbě –“

„Sbohem, hodně štěstí,“ vytrhla se mu. Nechtěla se s ním dlouze bavit, určitě by se zeptal, co táta, co zamýšlí dál, a ona by musela mluvit o Lese a o Velkém stromu. A to jí táta přísně zakázal.

Přešla ulici. Zčistajasna si uvědomila, že město jako by se rozrostlo, i když je to pořád stejná díra s dvojitou řadou dřevěných baráků podél Hlavní třídy. Jenže lidí je mnohem víc, spousta cizinců. Ale ovšem, chystají se na run a Kingfisher je pro ně přestupní stanice před hranicí, poslední možnost nakoupit zásoby a koně…

Proboha, že jsem si to neuvědomila dřív, teď bude všechno dražší! Ale pravda, ten shon v posledních dnech, nevěděla jsem, kde mi hlava stojí. A navíc jsme neměli dost peněz…

„Haló, slečinko!“ zabručel jí kdosi do ucha.

„Dejte mi už pokoj,“ vyhrkla.

Nepochybovala, že je to opět zrzek, který mění z žertu hlas. Ale nebyl to on.

*

Domů se vrátila celá zaražená.

„Peněz hromada, táto. Teď hlavně, co přinesou.“

„Určitě Štěstí, Mařko. Docela určitě! Strom je už jako můj.“ Pořád to opakoval, že Strom je už jako jeho, chodil křížem krážem po světnici, mnul si ruce, najednou se vrhl ke dveřím, že půjde ihned shánět ten vůz a koně, ani si neuvědomil, že je bos. Stěží ho zadržela.

Pozorovala ho, jak se překotně obouvá, bylo jí ho strašně líto, ale nedalo se nic dělat.

„Abych nezapomněla…,“ počala zlehka, jako mimochodem, jako by té věci vůbec nepřikládala význam, protože tak to snad i on snáze stráví. „Abych nezapomněla… potkala jsem jednoho, co byl s tebou tam v prérii. Vzkazuje tě pozdravovat, a nemáš se prý při runu zbytečně honit, protože pod tím Stromem už bude dávno sedět jinší chlap. A s flintou.“

Zůstal zkamenělý, nohu napůl v botě:

„Kdo?!“

Nechtěla s tím ven.

„Kdo ti to říkal?!“

„Jednou jsi mu něco spravoval. Ten, co střílí hady…“

„Rattlesnake!“

Přikývla.

„Ježíši Kriste…“ Pokřižoval se. Ruka se mu třásla. „A ty, Mařko, opravdu myslíš, že tam bude přede mnou? Jak by se tam dostal?! Leda jako s… s… s…“

Pojednou koktal, hrdlo se mu zadrhlo, ne a ne vyslovit to zatracené slovo „sooner“, jež znamená lotra, který tajně překročil hranici ještě před zahájením runu.

Ale vzápětí se mu ulevilo, dokonce se zasmál:

„Hlouposti, Rattlesnake přece jede s Frankem! Chtěl tě jen postrašit, tak je to… A ostatně budu mít taky pušku.“

Odvrátila se, aby nepostřehl její úzkost.

„Koupíme radši dvě,“ řekla. „Nebo si myslíš, že tam pojedu s holýma rukama?“

Zřejmě ho vůbec nenapadlo, že Rattlesnake nemusí jet ke stromu osobně, ale může tam poslat někoho jiného. Nebo jiné.

Kapitola druhá VELKÝ RUN

1

O bílém útoku na Čerokíský pruh tvrdí historici, že to byl „největší koňský dostih všech dob od počátku do skonání světa“, a kupodivu nepřehánějí. Lze totiž s jistotou předpokládat, že už nikdy nedojde k závodu, kterého by se zúčastnilo na osmdesát tisíc koní. Chybí k tomu jednak podnět, důvod, to jest obrovská plocha panenské ornice, o kterou by tak nesmírné zástupy jezdců mohly bojovat, a za druhé kůň jako rychlý dopravní prostředek dohrál svou roli. I kdyby tedy ještě někdy došlo k té nepravděpodobné situaci, že by se naráz měla obsadit prázdná země větší než leckteré středověké království, stalo by se tak zcela jiným způsobem, rozhodně ne v sedlech. Historie velkého runu je tedy dobrý příklad onoho poměrně vzácného případu, kdy je možno s klidným svědomím prorokovat:

Něco takového se už nikdy nebude opakovat.

To je jeden z mnoha jedinečných rysů velkého runu.

Druhou z jeho zvláštností představuje skutečnost, že v jádře sice šlo o závod o ceny, tedy vskutku o dostih, že však nikdo z účastníků (až na nepatrné výjimky) neznal ani terén, který bude muset zdolat, ani vzdálenost, kterou bude nucen urazit k cíli, a dokonce ani samotný cíl.

A za třetí nebo za čtvrté:

Na startovní čáře velkého runu nestáli pouze jezdci proti jezdcům, tedy konkurenti téhož druhu s obdobnými možnostmi, nýbrž i jezdci proti vozům, povozy proti pěšákům, pěšáci proti jezdcům, ba vyskytly se ještě krkolomnější kombinace. A ti na koních v četných případech prohráli…

Avšak i mezi jezdci byly propastné rozdíly. Vyprávělo se o jedincích, kteří ve snaze urvat hlavní cenu, to jest claim u náměstí v Enidu, přivezli zdaleka a za drahé peníze závodní koně nejušlechtilejších plemen, zatímco jiní jeli na těžkých studenokrevných kobylkách vhodných leda k tahu a ještě jiní na dvacetiletých herkách, které neviděly ani na dva kroky.

A leckterý chudák zapřáhl dokonce před vůz koníka a za vozem vedl bučící krávu anebo vytvořil z obou dvojspřeží a s plným odhodláním se vydal za štěstím; byl na tom pořád ještě lépe než jiní, kteří šlapali pěšky s celým svým majetečkem na zádech nebo na ručním vozíku, do něhož se zapřáhli se ženou a dětmi.

A přesto všichni soutěžili a závodili v podstatě o totéž, o sto šedesát akrů dobré půdy v dobré poloze – o výhodný claim. Všichni, i ti, kdo hráli o štěstí docela jinak, „moderněji,“ to jest ani na koních, ani pěšky, ale na velocipédech ať už nejnovějších vzorů s řetězovým náhonem zadního kola, nebo oněch starých s velikým předním kolem. Všichni doufali ve svou hvězdu.

Vcelku čekalo podél hranic Čerokíského pruhu více než sto tisíc lidí.

Na délku měřil Pruh asi 450 kilometrů, na šířku 140. Plochu, čtvereční kilometry, lze vypočítat násobením: přes šedesát tisíc. Ale na celé té úctyhodné rozloze – pokryté povětšině travnatou prérií, ale místy i prašnou prstí, které se ještě nedotkl pluh –, v celé té obrovité zemi, protkané sice jen málo řekami, zato bezpočtem potoků, nestála jediná lávka, jediný most. Ale nebyly ani cesty, ani stezky, o silnicích vůbec nemluvíc. Směr jih–sever a obráceně ukazovala jen trať RIRR a v jejím sousedství to, co vypadalo zpola jako cesta, zpola jako silnice, ale hlavně jako pás smrti: Chisholm Trail. Avšak dráha i Chisholm Trail běžely těsně vedle sebe právě středem Čerokíského pruhu napříč od severu k jihu a napravo i nalevo od nich ležely stovky kilometrů nedotčeného území bez možnosti orientace.

Pravda, i nad Čerokíským pruhem vycházelo a zapadalo slunce, ten věčný kompas. Želbohu bylo třeba počítat s nepřízní počasí, s bouří, se zataženou oblohou. Jak se pak vyznat v jednotvárné pláni bez orientačních bodů? Jak s jistotou zjistit, že nebloudím v kruhu, že se nevracím tam, odkud jsem před hodinou vyrazil? A že mraky zakryjí znenadání oblohu, bylo víc než pravděpodobné. Nikde si nebe nehraje s člověkem tak zlomyslně jako právě tady, jak ostatně svědčí příběh jistého farmáře z okolí Guthrie ve Staré Oklahomě, který vyjel s potahem do prérie a vrátil se bez koní:

Ráno mu jeden zmrzl, odpoledne padl druhý vedrem; muž ho dorazil, vyřízl kus masa z kýty, naložil si část nákladu na záda, dva dny se vlekl pěšky domů žvýkaje syrovou koninu; postupně odnosil na hřbetě zbytek nákladu, neboť jiného koně neměl, a nakonec odtáhl se ženou i vůz. Zní to jako anekdota a s tím vražedným mrazem ráno a stejně vražedným vedrem odpoledne jistě všechno nachlup nesouhlasí, nicméně potah vskutku zašel a muž vskutku přežil a zachránil náklad a vůz. Tak tvrdý to byl chlap.

Ti, kdo čekali na své štěstí na prahu neznámé pusté země, měli za to, že jsou ze stejného těsta. Někteří se přeceňovali, většina nikoli.

Jestliže však neexistovaly ani cesty, ani stromy nebo skály, jež by ukázaly směr, bylo v té podivné zaslíbené zemi něco jiného, co se sice vyskytuje všude, ale zdaleka ne a v tak nebezpečné míře:

Neviditelný, skrytý prach.

Mnozí – ti, kteří přijeli od jihu – s ním už měli zkušenosti, neboť na něj narazili už na prériích Staré Oklahomy, a věděli tedy, že číhá i tam, kde by jej nikdo nečekal, například i v trávě. Zdálo se to neuvěřitelné, ale bylo to tak:

Na dálku se zdála prérie šťavnatě zelená a jako porostlá hustým kožichem a místy taková vskutku byla. Želbohu vskutku jen místy. Jinak šlo o optický klam – jako když člověk zvedne hřbet ruky do výše očí a spatří hustý porost chloupků; pohlédne-li však na ruku shora, sezná, že převládají lysiny. A stejně klamala i prérie a dusivý, načervenalý prach, skrytý pod trsy travních stébel jako nakypřená poduška. Nikde si jezdec před ním nebyl jistý. Vůbec nikde, až na jedinou výjimku, jež se jmenovala Chisholm Trail, Chisholmská stezka. Táž Chisholmská stezka, která spolu s tratí RIRR zaručovala správný směr a neomylně vedla k nejvyšší výhře, k náměstí v Enidu.

Táž Chisholmská stezka, o níž zpívali starou píseň, zatímco u ohníčků z klestí čekali na velký run:

„Slavná stezka vede Oklahomou,

stáda po ní duní jako hrom…“

Řvali a hulákali, jako kdyby chtěli napodobnit to hřmění stád, avšak stezka sama byla němá. Už dávno po ní stáda neduněla. Železnice jí vzala všechen smysl, ne však celou slávu. Bylo to přirozené: železnice existovala teprve několik let, zatímco Chisholmská stezka žila a hřměla stády bezmála půl století.

Vedla z Texasu napříč Starou Oklahomou i Čerokíským pruhem do Kansasu a byla jednosměrná jako některé z těch moderních silnic, jimž se podobala jen napůl:

Stádo po ní šlo vždy jen od jihu na sever, z texaského San Antonia do kansaského Abilene, ale nikdy nazpět; v Abilene čekaly dobytčí vlaky do Chicaga, v chicagských jatkách čekali řezníci a v celých Státech čekali muži, ženy a děti na maso.

Ze San Antonia do Abilene je dobrých jedenáct set kilometrů. Než je stáda urazila svým hřmícím krokem, padlo mnoho kusů. Maso snědli honáci, kůže prodali, kosti nechali ležet. Vítr zavál kosti prachem, ale příští stádo udupalo prach, kosti se znovu zabělely a další stáda je drtila kopyty. Avšak lebkám se vyhýbala – jako kdyby z nich cítila smrt, anebo je odkopla stranou. Tak vznikla dvojitá řada rohatých lebek. Téměř padesát let tu udupávala stáda týž pás a stále houstla alej lebek s rohy, až vznikla bíle lemovaná stezka, na níž se nikdy neprášilo, protože prach smíšený s hnojem a močí zvířat se proměnil v pevný, pružný krunýř. A stezka se proměnila v stuhu zpola připomínající vyschlé řečiště a zpola dobytčí hřbitov s rohy místo křížů.

Pak ztratila svůj význam. A hle, nyní o ní muži znovu zpívali:

„Slavná stezka vede Oklahomou,

stáda po ní duní jako hrom…“

Kdyby byli změnili verš a místo o stádech zpívali o svých nadějích, jejichž středem se Chisholmská stezka náhle stala, byli by nový stav vystihli lépe: ze stotisícové armády čekatelů na run soustředilo se jich patnáct tisíc u ústí stezky do Čerokíského pruhu. Tábořili tam už řadu dní, tísnili se v hustém zástupu, jen aby 18. září 1893 v poledne, až zazní dělový výstřel, mohli vyrazit po stezce přímo k severu. Aby unikli prachu, aby neztratili směr, aby se nejkratší, nejpřímější cestou dostali k nejcennějším claimům. Avšak stezka nebyla širší než koryto řeky, a zástup se tedy rozložil po obou jejích stranách podél hranice a vytvořil mnohonásobnou řadu dlouhou na dvacet mil. Patnáct tisíc lidí… Vozů tam stálo na sedm set, stanů a bud z drnu kolem osmi tisíc. Koní se u stezky tísnilo asi tolik jako lidí, neboť k četným vozům patřili dva, k některým i čtyři, ale naproti tomu mnozí muži neměli ani jediného. Dobrá polovina z nich počítala s železnicí.

A to byla další zvláštnost tohoto kuriózního závodu: Zúčastnil se ho i vlak. Měl vyrazit z Hennessey současně s jezdci a vozy – tedy po výstřelu z děla –, měl jet právě tak rychle jako průměrný jezdec, aby pasažéři mohli v jízdě seskakovat, rozběhnout se do prérie a zajistit si ten kus půdy, který se jim líbil; bylo to dobře, snad i poctivě vymyšleno, nicméně co se týče hlavních cen, neměli lidé z vlaku vyhlídky. Později se ukázalo, že dopadli dokonce hůř než pěšáci. Několik jich spadlo pod kola, mnoho smolařů si polámalo nohy a ti, co seskočili šťastně, střetli se s proudem koní a vozů. Jen ti trpěliví nebo bojácní, kteří vydrželi ve vagónech až do Enidu, mohli být spokojeni. Do boje o hlavní ceny však nezasáhli.

2

Přímo na stezce, tam, kde její tvrdý, jako solí nebo sádrou zpevněný pás překračoval hranici, tábořilo osm mužů, přivandrovalých bůhví odkud. Obsadili toto nejvýhodnější východisko již před třemi týdny, věřili, blázni, že si tím zpola zajistili vítězství. Ale hned v prvním náporu zmizeli jako osm zrnek písku. Bůhví jak, bůhví kam.

Nalevo od nich, už na trávě mezi stezkou a tratí, čekala parta hrdlořezů, k nimž později přibyl Bonaparte. Měli dobré koně, dobrý vůz, a hlavně dobrou náladu; netajili se, že drží místo pro pana Sama Wilcoxe, který je za to královsky platí.

A napravo od stezky seděl už čtrnáct dní strejda Patent s vozem plným kořalky, ale sám, bez Franka Bastillona. To však nic nezměnilo na jeho snaživosti, natož na jeho obchodním stylu.

„Nuže, gentlemani, nuže, vážení!“ volal večer co večer. „Popřejte si, dodejte před velikou zkouškou sílu svým svalům a kuráž

svému srdci! Ochutnejte mou whisky, pánové, ale jen obezřele! Jen tak trošičku do úst a na jazyk! Jen málokdo se totiž udržel na nohách, když ji vypil půl pinty, a já jsem příliš starý a unavený, než abych vás nosil pryč… Ach ne, gentlemane, už máte třetí sklenici… ano, chápu, že vám chutná, je bezkonkurenční, ale opravdu si myslíte, že vás neporazí? Vážně? Tedy dobrá… Oh, já žasnu! Hleďte, vážení, tento gentleman se vskutku ještě neskácel, tento gentleman je muž ze železa! Jen snad můj synovec a hrdina Frank Bastillon by ho dokázal přepít, kdyby zde ovšem byl. Nikdo jiný z vás, přátelé, jak zde stojíte!… Že to není pravda? Chcete to zkusit? Prosím. Ale na vaši zodpovědnost… A zatímco vám moje whisky nádherně stoupá do žil, budu vám vyprávět, kde je můj synovec, hrdina Frank Bastillon, vítěz nad Quanahem, králem desperátů. V Kansasu je, vážení, v nejlepší lihopalně Spojených států, aby tam dohlédl na výrobu nejlepší whisky ve Spojených státech, na likér pro vás! Na docela zvláštní whisky, ani skotskou, ani irskou, ani kanadský bourbon, ale na whisky, abych tak řekl, patentní a slavnostní. Protože tím slavnostním, patentním likérem oslavíte své vítězství v runu. A bude jí mnoho, protože to bude velké vítězství, a bude sice trochu dražší, ale vy na ni budete stokrát mít, protože budete stokrát bohatší než v tomto okamžiku. Nešetřete tedy, gentlemani, nemá to smysl, vítězství v runu vám všechno stonásobně vrátí.“

V prvním týdnu čekání u hranice prodal desítky sudů mizerné kořalky, ale patentního vlasového elixíru jen málo; ani se o to příliš nepokoušel, chlapi byli příliš napjatí, nervózní, nevyspalí, než aby se starali, co jim roste pod kloboukem.

V druhém týdnu rozšířil svůj sortiment o palivo. Dal přivézt z Kansasu celý vagón dřevěných odřezků, odpadu, poloshnilých prken a prodal jej za zlato, neboť v té době čekatelé na run vysekali už kdejaký trnkový keř, vysbírali v korytech potoků kdejaký kousek naplaveného klestí, aby si mohli uvařit aspoň kávu nebo polévku. Ponechal si však celou čtvrtinu zásob dřeva a zvečera, když padala mlha a muži křehli na trávě nebo v mokrých stanech, zapaloval u své káry veselou vatru, která už zdálky zvala všechny ty, které šero, chlad, únava a nejistota naladily černě.

„Jsem váš otec, gentlemani?“ volal. „Nikoli, nejsem, tak vzácnou čest si nechci přisvojovat. Ale jsem alespoň váš strýc, váš dobrý strejda, a to mi postačí. Hřejte se, kamarádi, a pijte, všechno bude zase dobré. Zítra zase bude svítit slunce a za pár dní se budete topit v dolarech. Věřte mi to, přátelé! Jsem starý a slabý, ale mám mnoho patentů, a mezi nimi i patent na radost. Ano, pijte a veselte se. A jestli se snad někdo náhodou podivuje, že moje ohnivá voda nedostižné jakosti je o pět centů dražší než včera, ptám se ho: Nehřeješ si, kamaráde, záda a nohy u mého ohně? Ovšemže ano. A já ti to z plna srdce schvaluju, protože jsi dobrý hospodář a umíš si spočítat, že těch pět centů navíc se ti mnohonásobně vyplatí, protože ti to přijde mnohonásobně levněji, než kdybys kupoval dříví, rozdělával svůj vlastní oheň – zkrátka kdyby sis topil sám!“

A muži se smáli, tleskali, ochotně platili dražší kořalku, jen aby se mohli ohřát a opít ve společnosti; po studené samotě nikdo netoužil.

A poté ve dnech, kdy nervozita stoupala a pro maličkost docházelo k hádkám, kdy noc co noc štěkaly revolvery, kdy na jednoho slabocha z Arkansasu dolehlo nekonečné čekání a napětí do té míry, že kolem sebe začal pálit jako šílenec…, v těch posledních dnech před velkým rozhodnutím uspořádal strejda Patent představení spojené se střelbou o ceny.

Ohlásil ho salvou ze své staré bouchačky. Když se pak seběhli jak uchazeči o štěstí, tak vojáci střežící hranici, aby odnesli nebožtíka, přivítal je jásavým voláním:

„Ne, gentlemani, žádná mrtvola tu není, pálil jsem jen bez cíle, pánubohu do oken. Na cíl budete střílet až vy, přátelé. Ale nikdo vás pro to nepověsí, naopak, budete se bavit, a navíc vyhrajete skoro zadarmo tuto láhev nejlepší whisky na zeměkouli. A budete mi vděčni, a až se zanedlouho usadíte na svých skvělých claimech a začnete shromažďovat bohatství, vzpomenete si na mě, že jsem vás rozptýlil a ochránil před hořkou nudou a smutkem. S tím počítám, vážení, s vaší laskavou vzpomínkou, s vaší věrností mému podniku, protože vždycky vám budu k službám, i v té nové zemi, do níž všichni hledíme s nadějí. I já, přátelé, ačkoliv se runu osobně nezúčastním…

A teď hleďte! Zde je láhev od kořalky, zde je brambor. Zde jsou tři šípy a zde je indiánský luk, který patříval slavnému náčelníku Apačů Geronimovi, ale který mu sebral můj synovec a hrdina Frank Bastillon. A nyní dejte pozor na můj patent. Co učiním? Posadím tento obrovitý brambor na tuto prázdnou láhev od whisky, ustoupím o deset dvanáct kroků. Přiložím šíp, napnu luk. A střelím, pozor, teď… Nu – co vidíte, gentlemani? Hravě jsem srazil brambor s láhve! A co za to dostanu? Nic, vážení! Zhola nic nevyhrávám, protože všechny výhry patří vám: Za každý sestřelený brambor dostanete zdarma láhev whisky! Opravdu zadarmo, protože jedna rána z Geronimova luku stojí pouze čtvrt dolaru, ani o cent víc. Nuže, do toho, střílejte do bramborů místo do svých bližních a vyhrajete báječný likér místo šibenice. Kdo bude první?! Kdo má sílu napnout Geronimův luk, kdo má moje oko?“

A muži se smáli a stříleli Geronimovým lukem a strejda Patent sbíral čtvrtdolary a šípy zaryté do trávníku.

„Hrajete královskou hru, vážení!“ hlásal opojně. „Samozřejmě to všichni víte, ale pro ty, co zrovna nebyli ve škole – haha! –, když učitel vykládal o Vilému Tellovi, pro ně kratičké vysvětlení: Vilém Tell, přátelé, byl zpupný germánský král, tak nafoukaný, že se vsadil, že sestřelí brambor s hlavy své královské manželky. A proč se tak hloupě vsadil? Aby vyzkoušel lásku té jisté manželky. Jestli si to ona – jako ta královská manželka – dá líbit, chápete, gentlemani. A ona si to doopravdy líbit dala, protože ho milovala a nebála se ničeho, protože pocházela od nás z Ameriky, přesněji řečeno z Kansasu, kde teď můj synovec a hrdina Frank Bastillon…“

„Moment!“ ozval se z davu tenký, jako nastydlý hlásek. „Vilém Tell nebyl německý král, ale obyčejný Švýcar. A nesestřelil brambor s hlavy své ženy, ale jablko s hlavy svého syna. Promiňte, že jsem přerušil váš zajímavý výklad.“

Strejda Patent se zarazil a zvedl své huňaté obočí, ústa dokořán. Jeho rozpaky však trvaly pouze vteřinu – hned nato použil otevřených úst k tomu, aby se z hloubi duše zachechtal:

„Hahaha! To je dobré, gentlemani! Výtečná anekdota, že ano, přátelé! Jen pojďte blíže, vážený! Ano, vy, který toho tolik víte, a vezměte tento luk i tento šíp, který vám zapůjčuji zdarma – ano, docela zdarma, vážení! – a ukažte nám, co dovedete, činem. Nejen hubou, cheche! Sestřelte tento brambor s láhve, a aby vám to šlo líp, myslete si, že je to hlava vašeho syna. Ta láhev, ne ten brambor! Hehe! A láhev této výtečné whisky bude vaše, a bez placení, prosím. Jen vás žádám, abyste mi pověděl své jméno. Rozumějte, abych věděl, kdo bude za chvíli pít na moje zdraví a nevysolí za to ani chlup. Hahaha!“

„Jmenuji se John Dolittle,“ řekl muž a kýchl. „Hepčí…“

Byl asi třicetiletý, šaty na něm visely, jako by je zdědil po někom dvakrát tlustším, měl úzké rty, které vypadaly jako čárka namalovaná na hubeném obličeji, ale nejpozoruhodnější rys jeho tváře byl beze sporu špičatý, bambulkou zakončený nos.

„Hepčí… Promiňte,“ omluvil se zdvořile. „Mám rýmu.“

„Nic si z toho nedělejte, gentlemane!“ zasmál se strejda Patent povzbudivě. „Učenci mají obyčejně chytrou hlavu, ale tak hloupé tělo, co nesnese ani trochu zimy. Haha!“

„Lichotíte mi,“ uklonil se John Dolittle. „Bohužel nejsem učenec, ale obchodník jako vy.“

„Vida, vida,“ zvolal strejda Patent s podezřením. „A neprodáváte snad také kořalku?“

John Dolittle se usmál – čárka jeho rtů se prohnula do obloučku – avšak stále zůstala jen čárkou:

„Uklidněte se, prodávám starší věci.“

„Oho! Moje whisky tu byla dávno předtím, než jste se narodil, moje whisky je padesátiletá!“ ohradil se Patent bez ohledu na to, co před chvílí tvrdil: že jeho synovec hrdina atd. dohlíží právě v Kansasu na výrobu té whisky. Ale z takové maličkosti si nemusel dělat těžkou hlavu, nikdo ho nechytil za slovo, slova jsou mýdlové bublinky, jež zazáří a prasknou a nezbude po nich nic. Zato kdekdo s živým zájmem okukoval Johna Dolittlea, toho zmrzlého svatého, jak se svou slaboučkou rukou snaží napnout tětivu, jak míří – a jak šíp letí někam do neznáma. Ale rozhodně ne příliš daleko.

„No, moc jste toho doopravdy neudělal, Mr Dolittle,“ zajásal strejda Patent, narážeje na střelcovo jméno, jež znamená „Dělámálo“ nebo „Dělejmálo“. „Jinak ovšem všechna čest, pobavil jste moje vážené hosty a za to se vám samozřejmě musím odměnit. Zde je výhra, zde je plná láhev! Pijte a radujte se, a až budete zase vědět něco legračního…“

„Hepčí!“ kýchl John Dolittle a vysmrkal se do kostkovaného kapesníku. „Promiňte… Ale kdyby to bylo možné, vzal bych si radši místo whisky brambory. A kdybyste proti tomu nic neměl, upekl bych si je na vašem ohníčku.“

Vskutku nabral do klobouku brambor, co se jich tam vešlo, a nacpal si i kapsy, vskutku si jich hrst upekl, ale snědl pouze dva nepříliš velké. Zbylé, ještě horké, schoval za ňadra. Pak se skrčil zimomřivě u ohně a přimhouřil víčka. Zdálo se, že spí.

Až před půlnocí zvedl hlavu. Oheň už dohasínal, strejda Patent rovnal na voze prázdné láhve. John Dolittle vstal, ruce v kapsách, a tichounce přikročil blíže.

„Žádný strach,“ zabručel, když se strejda ostražitě vztyčil. „Mám tam jen vaše brambory. V těch kapsách, myslím. Ani revolver, ani cent.“

„A to si říkáte obchodník?“

„Tamhle kus dál mám dva pytle. V jednom jsou staré hadry, ale v druhém moc zajímavá věc. Vložil jsem do toho všechny dolary.“

„Jenže já, kamaráde, nepůjčuju, zvlášť ne vetešníkům. Nemohu je cítit.“

„Prodávám také jiné zboží,“ řekl John Dolittle, ruce stále v kapsách. „Například nápady. A ten, co vám chci nabídnout, stojí za to.“

„Oč běží?“

„Jak zaručeně vyhrát run.“

„Chacha!“ zasmál se strejda Patent od srdce. „A proč ho prodáváte, proč ho neprovedete sám?“

„Právě proto, že jsem sám. Aby můj nápad fungoval, je zapotřebí nejmíň dvou…“

„Jděte do pekla,“ zívl Patent. Srovnal už láhve a chtělo se mu spát. „Já na run kašlu. Já nepoběžím.“

„Vy ne. Ale váš synovec. Jinak by nesháněl v Arkansasu prvotřídního běhouna.“

Strejda Patent zvedl zprudka hlavu: „Kdo vám to povídal?“

„Nikdo. Náhodou jsem se k tomu nachomýtl. Hledá závodní kobylu, ale nenajde, aspoň ne takovou, jakou potřebuje. Mně to můžete věřit, handloval jsem v koních.“

„Jděte do pekla!“ zavrčel strejda podruhé. „Pěkný koňský handlíř, když musíte žebrat o brambory.“

John Dolittle se nepohnul:

„Nebuďte blázen, Patente, tamhle číhá banda Sama Wilcoxe a má mnohem lepší koně, než si může koupit váš Frank.“

„Ale Sam není jezdec. Nikdo z nich nedovede pořádně jezdit!“

„Však taky nepojedou v sedle. Sam bude mít vůz…“

„Tím hůř pro něj! Vůz proti jezdcům – a takovému, jako je Frank. K smíchu!“

„Možná k pláči, jestli nedáte na mou radu,“ řekl John Dolittle varovně. „Třeba na to nevypadám, ale hodně vím. A povídám vám, že Sam Wilcox si dal dělat docela zvláštní, lehoučký vůz. Proto ho schovává pod plachtou. A že má určitě dobrý důvod, proč pojede právě s vozem, a ne na koni. A že má tedy všechny šance vyhrát run, jestli…“

„Co jestli!“

„Jestli mě necháte odejít,“ odpověděl John Dolittle skrz kapesník; už asi popáté si utíral zmrzlý nos. „Vyslechněte mě aspoň: nic předem nechci, ani měďák. Jen záruku.“

„Jakou?“

„Až vyhrajete run, dáte mi pět stovek. To je poctivý kšeftík. Nejmíň polovinu vám slevuju…“

„Víš co, neslevuj, ale koukej zmizet!“ zasmál se strejda Patent. „A honem, než se rozsypu! Tady máš ještě jeden brambor a ztrať se, legrace jsem už dneska užil dost.“

„Dobrá, jak myslíte,“ otočil se John Dolittle na podpatku, váže brambor v ruce. „Na shledanou v Enidu!“

„Přihlas se tam u mě, budu potřebovat sluhu do hospody!“ houkl strejda Patent za ním do tmy. „A šaška taky, hahaha!“

Stále ještě jím lomcoval smích, ačkoliv se vlastně nic dvakrát veselého nestalo. Avšak představa, že tenhle vyzáblý chudák chce pět stovek za pomoc Frankovi Bastillonovi, byla příliš groteskní.

Tak srdečně se řehtal, že zapomněl připravit si k ruce revolver, jak vždy v noci činil, protože jistota je jistota. Pět set dolarů! A to ještě slevuje, hahaha!

V polospánku si ale na zbraň vzpomněl a vstal. Když pak znovu uléhal, napadlo ho, že přece jen neměl Dolittlea vyhánět tak zbrkle, že se alespoň mohl pokusit vytáhnout z něj něco bližšího. Koneckonců chlapík opravdu věděl, kde Frank nyní je a co dělá, a za druhé nechtěl nic předem, odměnu žádal až dodatečně…

Ale jak by někomu mohl zajistit vítězství? Jak to chce navléknout? Ať si lámal hlavu sebevíce, přišel leda na to, že by Dolittle musel otrávit nebo zchromit koně všech nejlepších jezdců tady u stezky, což je samozřejmě hloupost. Nebo by se musel vloudit do Enidu jako sooner, což je taky nesmysl, protože v Enidu je plno vojska; takových by bylo… A ostatně, kdyby měl něco takového v úmyslu, nepotřeboval by k tomu spojence.

Ne, samé nesmysly, samá pitomost.

Ale proč tedy vůbec přišel, proč čekal, až budou všichni pryč? Blázen není, aspoň tak nevypadá…

Víčka se mu klížila. Než však usnul, rozhodl se, že se zítra po Dolittleovi poohlédne.

Naneštěstí ráno na Dolittlea zapomněl jako na smrt.

Přijel totiž nejváženější zákazník, Sam Wilcox.

3

Veselý, bohatý Sam přiharcoval na své klisně Lucy, na kterou byl od nějaké doby nesmírně pyšný, protože – jak vykládal každému, kdo to chtěl slyšet –, protože prý má hodně společného s Frankem Bastillonem. Ona, moje kobyla, s ním, hrdinou prérie, chacha. A víte proč? Protože ji taky kdekdo chodí očumovat, hlavně kvůli kostýmu, hehe.

Veřejně to vykřikoval nejednou v kingfisherském baru, nic se nebál, že se to Frank doví – spánembohem, je přece spravedlivý, světa znalý člověk, a musí tedy uznat, že mám svatou pravdu. A Frank Bastillon to asi vskutku uznával, neboť se v Kingfisheru neobjevil, nepřispěchal, aby Samovi vyrazil pár zubů, ba ani Rattlesnakea k Samovi neposlal s varováním nebo se žádostí, aby si ty hloupé řeči nechal, nechce-li umřít na olovo. Ovšem dost možná, že si Sama příliš vážil jako hosta, který u kořaleční káry nepočítá sklenice, když napájí celý zástup. Pořád byl – Frank Bastillon – v první řadě kramář, a teprve v druhé vítěz nad Quanahem.

Na hranici k Chisholmské stezce přijel však Sam Wilcox na Lucy nahé jako palec, bez pohádkového hávu za dvě stě dolarů. Jen sedlo na sobě měla jako každý jiný kůň. Žlutá, zeleně lemovaná čabraka nesvědčila na delší cestě ani Samovi, ani jí; potila se pod ní a Samovi se ty hadry motaly kolem nohou. A tak tedy svinul tu parádu do balíčku a připevnil za sedlo, aby ji měl po ruce pro slavnostní příležitosti.

„Hej, chlapci!“ mával už zdálky kloboukem. „Všechno připraveno? Už se těšíte na zítřek? Já taky. Ať žije velký run!“

Až ho musel Bonaparte šetrně upozornit, že run začne teprve pozítří.

A Veselý Sam se vesele smál sám sobě, jak se to povedlo – já blázen pospíchám až z Friska do Kingfisheru a z Kingfisheru sem, skoro nespím, a zatím mám fůru času. Haha, kalendář byl odjakživa moje slabost, moje Achillova pata, jak říkají elegáni z Friska, co spolykají denně jedny noviny a měsíčně jednu knihu. Ale teď se všichni pojďte napít, všechny zdvořile zvu, jen dítka ať zůstanou doma, strejda Patent neprodává limonádu, ledaže by jim načepoval ten svůj vlasový elixír.

Tak začal shon kolem Patentova vozu, strejda naléval na Samův účet a Sam vyprávěl o velkoměstě San Francisku, kde strávil týden v samých radovánkách. Ale nejen v radovánkách, i v hrozně vážném obchodním jednání. Protože já tam mám, kamarádi ožralové, bůhvíkolik domů. Celé ulice tam chudák bratříček koupil – a ještě dřív, než tam ty ulice stály. Za babku je koupil, takový měl nos! Ale já teď všechny prodám a všechny ty hrnce dolarů přivezu sem a vystavím tady – vlastně ne tady, ale tamhle kousek dál v Čerokíském pruhu –, teda vystavím tam na nejlepším plácku město, jaké ještě svět neviděl, nové Frisco nebo nový New York, jenže se bude jmenovat Enid. Rozumíte! Přesně jako ta pitomá zastávka, co se tam každý chystá urvat nejlepší kus – jenže ten urvu já, haha! – a jak povídám a slibuju, vystavím tam město, co se bude jmenovat Enid s takhle velikánským „E“. Nebo ne Enid, to beru zpátky, já to svoje město pokřtím na „Wilcox“. Na Nový Wilcox, haha! Nebo ne, zpátky, ne na New Wilcox, ale Cheerful Wilcox. Veselý Wilcox, tak se bude jmenovat od zítřka Enid – vlastně od pozítřka, chacha, pořád si to pletu! – tak to bude stát na mapě, kterou dám barevně natisknout.

„Každý z vás dostane jednu!“ halekal. „Všechny ty mapy rozdám a na všech bude kolečko a u toho kolečka tučně vytištěno Cheerful Wilcox! Tak co, jsem kamarád, nebo nejsem?! Kdo je pro, ať zvedne ruku!“

A všichni hosté zvedli sklenice, jen Walter Cook ne, ale zato vystoupil na špičky, aby ho bylo taky trochu vidět, a křikl, to že nic není, jaképak mrňavé kolečko, celá Oklahoma by se měla jmenovat Wilcox, pak by to bylo natištěno napříč celou tou mapou nebo od rohu k rohu, a pořádnými písmeny. Jenže pak by samozřejmě přišlo zkrátka to nové město, protože by se jmenovalo Enid, a to by byla nesmrtelná škoda.

„Dávám návrh!“ Strhl klobouk a zvedl jej vysoko nad svou zrzavou hlavu. „Vidíte mne? Slyšíte mne?! Dávám návrh přejmenovat Enid na Lucy po té kobyle, co vyhraje run!… Ne, počkat, zpátky!“ křikl hned nato. „Co kdyby Lucy nevyhrála, co kdyby vyhrál Frank Bastillon? Takže dávám návrh radši počkat, on člověk nikdy neví. Na tuhle záležitost má patent jen Velký duch Manitou.“

Nasadil si klobouk a najednou bylo všem nějak smutně, ne proto, že zmizela záře jeho hlavy, ale spíše proto, že Sam Wilcox ztratil náladu. Pořád se smál, avšak přestal básnit o mapě, jen mlčky ukazoval zuby. Už to zkrátka nebylo ono.

Ale i to tiché usmívání ho za chvíli unavilo a křikl na Patenta, že zaplatí až najednou, a šel. Za ním šla Lucy, odfrkávala, strkala ho nosem do ramena, jako by mu pohádkovou koňskou řečí domlouvala: „Nezoufej, můj dobrý pane. Frank Bastillon run nevyhraje, ještě není nic ztraceno.“ A za Lucy šel Bonaparte s lahví pro ty hrdlořezy, kteří nemohli pít u Patenta, protože museli hlídat Samovy koně a vůz. A u vozu stál hubený chlapík v příliš velkých šatech, smrkal do kostkovaného kapesníku a díval se úzkostlivě na ty pistolníky, kteří ho nespustili z očí.

„Mám pro vás návrh, Same,“ řekl skrz nastydlý nos. „Ale nejdřív pošlete ty chlapy stranou.“

„Jaký návrh?“

„Pošlete je pryč,“ trval Dolittle na svém. „Nemám rád, když mi někdo kouká do karet. Vy asi taky ne, ačkoliv se o vás říká, že dovedete prohrávat a to že je kumšt. Já zas říkám, že lepší umění je vyhrát.“

„Pořád vyhrávat se nedá. Běžte kus dál, chlapci, nevidíte, že mám návštěvu?“

„Nedá,“ souhlasil zmrzlý muž. „Ale umění je vyhrát zrovna tehdy, když na tom záleží. Například být první v Enidu. Chcete přece vyhrát run?“

„Kdybych nechtěl, nebyl bych tady,“ zasmál se Sam. „A když už jsem tady, vyhraju.“

„To není tak jisté, Same Wilcoxi! Důvěrně vám prozradím, že Frank Bastillon koupil nejlepšího běhouna v celém Arkansasu, a to už je co říct, protože v Arkansasu mají nejlepší koně z celých Států. Proto tady Frank Bastillon ještě není: bojí se, aby mu ho někdo nezmrzačil nebo neotrávil. Anglická rasa, plnokrevník! Vydrží hravě sedmnáct mil, zvlášť pod takovým jezdcem. Co proti tomu můžete postavit?“

„Třeba tenhle vůz. A k němu dva takové běhouny, jako má Bastillon!“

„Dovolte, abych se zachechtal,“ řekl John Dolittle bez stopy po úsměvu. „Váš vozejček je moc lehký, bude po cestě poskakovat, neudrží směr. Budete muset jet daleko pomaleji, než jste počítal, jinak vyletíte nebo u prvního potoka zlomíte kolo.“

„Bez starosti, znám všechny brody!“

„Znáte, protože je pro vás obhlédl Bonaparte. Jenže Frank Bastillon poslal Rattlesnakea a zná terén ještě líp, protože Rattlesnake je Indžan…“

„Jak to všechno víte?“ vyhrkl Sam Wilcox.

„Povídá se to. Ostatně mám tak trochu rozum… Čili Frank Bastillon má na své straně všechny výhody. Až na jednu.“

„Kterou?“

„Tuhle,“ ukázal si John Dolittle na čelo. „Až na můj nápad. A ten vám přicházím nabídnout, Same. Pomohu vám vyhrát run, nechci nic předem a potom jen pět set dolarů. Přirozeně jen v tom případě, že to vyjde. Na sto procent to zaručit nemohu, jen na devadesát.“

„Ven s tím!“

„Dáte pět stovek?“

Sam si pomalu zapaloval cigaretu, hledě přes ni na Dolittleův nos s bambulkou, která vypadala, jako by se v ní nastřádaly zásoby rýmy pro dvacet takových zmrzlých otrapů.

„Je v tom samozřejmě trik?“

„Jak se to vezme,“ pokrčil Dolittle rameny. „Z které stránky, myslím. Když na vás někdo vyzraje, je to vždycky podvod; když vy vyzrajete na jiného, je to chytrost. Taková je už lidská povaha… Dáte těch pět stovek?“

„Dám,“ přikývl Sam. „Sedněte si a povídejte. Chcete skleničku?“

John Dolittle chtěl, ale srkal tak opatrně, pomalu, že byl se svým výkladem hotov ještě dříve, než se dostal ke dnu. Plán byl ostatně tak prostý, že jej vysvětlil pěti větami, z nichž poslední, ta s otazníkem, byla navíc zbytečná. Zněla:

„Tak co tomu říkáte?“

„Mohlo by to vyjít! Namouduši!“ vyhrkl Sam. „Ještě jednu?“

„Prosil bych,“ nastavil John Dolittle sklenici. „Tedy jak jsem řekl, jsou jen dvě možnosti: Buď to vyjde a dostanu pět stovek. Anebo to nevyjde. V tom případě nedostanu nic. Ale vy nepovíte nikomu ani slovo!“

„Platí.“

Přiťukli si. Když však John Dolittle odcházel, zavolal za ním Sam, už opět plný humoru:

„Poslyšte, a to vás nenapadlo, že je ještě třetí možnost?“

„Jistě. Ale bylo mi trapné o ní hovořit hned napoprvé,“ řekl John Dolittle přes rameno. „Máte asi na mysli tenhle případ: vyjde to, a vy mi nakašlete?“

„Tak nějak. Nemáte strach?“

„Ani trochu,“ usmál se Dolittle uzoučkými ústy. „To neuděláte.“

„Proč ne?“

„Protože pak bych byl nucen jít na pozemkový úřad, udat vás a předložit důkazy.“

„A spadl byste do kaše se mnou!“

„Samozřejmě,“ kýchl Dolittle. „Háček je v tom, že mně nemůže nikdo nic vzít, protože nic nemám. Ale vám by zabavili vaši výhru. Na shledanou, Same Wilcoxi!“

„Na shledanou,“ zabručel Sam.

Díval se za tím nastydlým panákem, jak peláší celý shrbený pryč, dlaně schované v příliš dlouhých rukávech, a myslel si, že je ještě čtvrtá možnost, na niž John Dolittle kupodivu nepřišel. Nebo o ní ví a nějak se zajistil? Těžko říci, je to zatraceně mazaný chlap… Tak či onak by byla velká škoda nevyzkoušet jeho nápad, ačkoliv výsledek není zdaleka jistý. Ale vyjde-li to aspoň trošičku…

Nalil si tak zprudka, že mu whisky postříkala boty. Přišel tím o dobrý hlt, nicméně získal více. Vždycky věřil, že náhodně vylitá kořalka přináší štěstí ve hře.

A to, nač se s pomocí Johna Dolittlea chystal, byla určitě největší partička jeho života.

4

Nazítří po západu slunce vynořil se z šera Frank Bastillon v bílém stetsonu, v lakýrkách a na svém neposkvrněném bělouši, ne na jiném, lepším běhounovi, jak předpovídal Dolittle. Nic se tedy nezměnilo, stále to byl týž malebný, dlouhovlasý jezdec na koni jako vytesaném z cukru.

Za ním jel Rattlesnake na hubené ryzce, zpod tmavého širáku mu blýskaly oči, zbraně na něm řinčely – dva revolvery, pás s náboji, puška, tesák –, ale pořád byl nicka proti tomu nádhernému bělostnému princi. Zbrojnoš, páže, sluha a osobní stráž.

Veselý Sam, který už odbyl večeři, přišel právě k Patentovi naposled před velkou událostí popít.

„Haló, Franku, tak přece!“ zvolal vřele. „Namouduši, už jsem vás nečekal, pomalu jsem si myslel, že vám run nestojí za to. Že jako máte dost nacpané kapsy.“

„Haló, Same,“ usmál se Frank Bastillon, seskakuje z koně. „Jestli myslíte, že při tom povyražení běží jenom o peníze, proč se do toho hrnete vy? Docházejí vám už?“

„Uch – uch!“ vyrazil ze sebe legračně Sam. Právě si zhluboka přihnul, a jak se chtěl rozesmát, zakuckal se, chudák. „Uch – uch – uch!“

„Samovi jde o čest, gentlemani,“ zaskočil za něj Bonaparte. Od té doby, co si ho ten indiánský děda spletl s generálem tam v prokleté prérii a co ho on, Bonaparte, rozdrtil majestátním hlasem, řečnil neobyčejně rád, a vždy hrdě, zvysoka, s viditelnou převahou:

„Čest je veliká věc, čest nekoupíte za peníze, tu si musíte vybojovat. Každý se zkrátka hrne za tím, co mu chybí.“

Pokoušel se samozřejmě píchnout Franka Bastillona, že je žebráček, pohříchu se však trochu zapletl a vyšlo mu z toho něco docela jiného. Ale neuvědomil si to, a když se vzadu ozval Walter Cook: „Co by rád měl, jenže nemá! Tak to myslíš, že jo?“, odpověděl důstojně:

„Právě tak to myslím, pidimuži.“

Vyjeveně se rozhlédl, proč se všichni chechtají, a hlavně proč se tolik řehtá Walt Cook.

„On je možná někdo rád, že moc nevyrostl!“ zahlaholil vztekle na celé kolo. „On si možná někdo myslí…“

„Nech toho a nalej si, to ti jde líp,“ přerušil ho Sam Wilcox, také roztřesený smíchy. Měl za moudřejší řehtat se s davem, než se tvářit uraženě. Koneckonců všichni si ohřívali žaludky za jeho drobné a jemu by stačilo zvednout prst, aby potok whisky vyschl a aby je přešlo veselí. Nicméně vztek měl, že se mu chvěl hlas, a když se konečně přestali chechtat, zvedl ten všemocný ukazovák. Aby je potrestal, ale aby se nezdálo, že je trestá.

„Tak, kamarádi, pro dnešek dost, jdu spát. Běžte radši taky.“

Stále jím však lomcoval hněv, ačkoliv se pomstil, ačkoliv jim přetrhl lacinou zábavu. To bylo málo, zasloužili víc, například ochutnat, co je to bezmocná zuřivost.

„Pamatujte, že zítra touhle dobou už budete honit soonery a že vám to bude houby platné!“ dodal tedy.

S potěšením pozoroval, jak jim tváře zhasly. Sooneři, to bylo jejich bolestivé místo; řekni jednou sooner a začnou vrčet, řekni to dvakrát a začnou štěkat, řekni třikrát sooner a nebudou spát vzteky celou noc. Chacha!

„Ačkoliv tam třeba ani žádný sooner není,“ zakončil.

A zase trefil do černého, spustili povyk, že je jich tam, až bůh brání, plná prérie jich je, a tomu se říká spravedlnost! Svinstvo je to! Kde jaká sebranka se tu sešla, všichni šibeničníci z Texasu si tady dali rendez-vous, protože tady se pěkně ztratí v houfu. A kde je jaký šerif, kde je maršál? Nikde! Maršál si sedí v Kingfisheru, šerif jak by smet a na nás se vykašlou! Ať nám tisíc lumpů krade koně…

„Ne – ne – ne –, kamarádi,“ usmíval se Veselý Sam, teď už od srdce. „To byste jim moc křivdili! Myslím ne těm lumpům soonerům, ale šerifům a maršálovi. Tady žádný maršál ani šerif nemá právo, tady nás chrání až do zítřka armáda…“

Nedali mu domluvit, zvedali pěsti, že vojsko chrání leda soonery, aspoň to tak vypadá. Nebo nedělá vůbec nic, leda hubou, leda rozhlašuje, že pročesává prérii – ale kolik soonerů čapli za límec a pověsili? Ani jednoho, všechny je zase pustili, že nemají na čem je oběsit. A chlapi zase pěkně proklouzli zpátky a teď se tam chechtají do hrsti nám pitomcům, že posloucháme zákon.

„No, moc do hrsti se asi nechechtají,“ povzdechl Veselý Sam, „protože jak jsem slyšel, dělají to tak, že si vyhrabou díry v zemi, zakryjí je drnem a dýchají jen škvírou nebo trubičkami z rákosu. To, kamarádi, není žádná psina, sedět v díře a cucat vzduch klíčovou dírkou! A pro vojsko to taky není špás, hledat pod každou kupkou drnu…“

Musel sklonit hlavu, aby se jim nechechtal přímo do očí, a pak se raději hleděl ztratit, neboť jejich pobouření se znovu obrátilo proti armádě: „Však by ty skunky našli i v děrách, jen kdyby si s tím dali práci! Jenomže ta banda líná jen brát žold, válet se a žít si z našich daní. Za náš pot!“

Hulákali, až přišel četař hlídky střežící hranici, že tohle je urážka federálních vojsk, že zavolá kapitána, ten že přivede křiklouny k rozumu.

Tu zvedl strejda Patent ruce do výše i s lahvemi, jež v nich svíral; vypadalo to, jako kdyby cvičil s činkami.

„Omyl!“ ječel bez sebe úzkostí, že dojde ke rvačce, při níž by mohl vzít zasvé jeho vůz i se zásobami. „Omyl, omyl! Zadržte, gentlemani! Vojáci jsou taky gentlemani, vojáci jsou naši přátelé, jenže je jich málo! A proč je jich málo, vážení? Protože ten žold nestojí za řeč, protože za takový pakatel by nikdo z vás nesloužil ani u volů. Na zdraví vojska, gentlemani! Já první pozvedám svou sklenici anebo – abych to řekl vzdělaně – svou číši!“

Nezvedl samozřejmě nic, jen ty dvě prázdné láhve, avšak zpola zažehnal bouři. A po chvíli se vrátil Sam Wilcox, který ve stínu za vozem číhal, jak se věci vyvinou, a s konečnou platností uklidnil dav:

„Všecko platím! Na zdraví federálních vojsk! Ať žije naše armáda!…“

Počal bouřlivě, ale skončil tiše, zpola roztržitě. Přišlo mu totiž na mysl, že by byl hřích nevyužít této příležitosti.

„V kolik zítra vystřelíte, důstojníku?“ zeptal se četaře.

„Přesně ve dvanáct. Ale jsem jen poddůstojník.“

„Určitě neprávem. A kolik je teď, kapitáne?“

„Přesně půl deváté. Ale jsem jen četař…“

„V každém případě jste teď můj vzácný host,“ usmál se Sam. „Nařídím si podle vás hodinky, jestli dovolíte.“

Vytáhl veliké stříbrné cibule, jež patřívaly nebožtíku maršálovi, okatě kroutil ručičkami a jeho příklad byl tak nakažlivý, že jej napodobil každý, kdo měl hodinky. I strejda Patent, který už odložil láhve. I Frank Bastillon, který večeřel vzadu na voze. I Walter Cook, který se schválně kvůli tomu zastavil na cestě k svému tábořišti. Leželo to jeho tábořiště až vzadu v poslední řadě, a ještě kus stranou od stezky a nebyl to v pravém smyslu slova tábor, nýbrž jen dvě pokrývky svinuté do balíku, sedlo, měděný kotlík, pytlík zásob a kůň přivázaný ke kolíku smyčkou z koženého lasa.

Valná většina z těch, kdo pili u Patentova vozu, měla druha nebo ženu, kteří hlídali jejich majeteček.

Tábor Waltera Cooka nehlídal nikdo. Pokrývky byly staré, kotlík i sedlo taky, zásoby nepatrné a kůň malý jako tele, šedivý jako myš a ošklivý jako stará Indiánka.

Tou dobou si už hrál strejda Patent opět na Viléma Tella. Přinutil ho k tomu Rattlesnake,který se doslechl o jeho šikovnosti v zacházení s lukem a chtěl se na vlastní oči přesvědčit. A strejda opět zasáhl brambor – a tím zpečetil svůj osud.

*

Noc byla klidná, bez větru, ale také bez hvězd. Tu a tam ještě žhnulo ohniště, nebylo jich však mnoho. Jen na třech místech tvořila ta rudá kola celé chomáče, zdálky připomínající roj jisker, jaký někdy srší z komína lokomotivy:

Přímo u Chisholmské stezky.

Asi patnáct kilometrů na východ od ní u potoka Skeleton, jehož horní povodí na území Čerokíského pruhu zaručovalo dobrou zavodněnou půdu.

Asi deset kilometrů na západ od stezky u potoka Turkey, který také sliboval výhodné claimy.

Ale dále k východu i západu se už táhla jen řídká šňůra žhavých bodů, podobná korálkům navlečeným na klikaté niti. I zde, na hraniční čáře táhnoucí se od Nového Mexika až k Arkansasu, čekaly sice desetitisíce lovců půdy a štěstí, avšak hranice byla tak dlouhá, že na jednu míli připadlo v průměru sto mužů; někde sto šedesát, jinde čtyřicet; ještě jinde na tři sta a místy jen kolem dvacíti, podle toho, jak se kde sešli, jaká kde byla voda či místo pro táboření, či možnost nasbírat trošku dřeva. Nebo i podle toho, kterým směrem hodlali zítra vyrazit a kam až chtěli dojet, zda dále do vnitrozemí, nebo zůstat hned za hranicí, na claimu, který si zpovzdáli vyhlédli.

Byli to buď lidé příliš chudí, než aby se svou výstrojí mohli doufat v úspěch u stezky, nebo lidé skromní, méně průbojní a draví, kteří si vůbec netroufali bojovat o některou z hlavních trofejí; či lidé opatrní, kteří si říkali, že lepší vrabec v hrsti než holub na střeše; nebo konečně ti, kteří měli před očima jasný cíl a po tom, za čím se pachtila většina, vůbec netoužili.

Z těch posledních byl Sudík.

Tábořil asi dvanáct mil od potoka Skeleton, přesně tam, odkud vede podle jeho výpočtů z mapky nejkratší přímá cesta k Lesu a Stromu. A měl to štěstí, že se v kruhu jedné míle sešlo jen pětadvacet mužů, navíc povětšině s rodinami – a tedy pomalých. Jeho nejbližší soused ostatně nehodlal táhnout daleko do prérie. Tvrdil, a možná ne neprávem, že jednou tudy určitě povede železnice, právě tudy, po hranici, po čáře runu, protože severojižní trať už stojí, druhá podobná se připravuje, ale co úplně chybí, je spojka od východu na západ.

„A ta musí jezdit tudy!“ ujišťoval napořád, pomáhaje si rukama; přivandroval před léty odkudsi z Francie a anglicky mluvil ještě hůř než Sudík.

Byl dokonce o své pravdě natolik přesvědčen, že tři dny před runem svěřil Sudíkovi do opatrování svůj těžký vůz plný zemědělského nářadí a odejel na koni k jihu do Guthrie vyzvídat, zda se tam o magistrále (jak své železnici říkal) už něco neproslýchá; a také proto, aby všude cestou, v kdejaké hospodě i usedlosti vykládal o výhodách, které magistrála přinese; nepochyboval, že tímto prostým způsobem zaseje semínko, jež jednou musí vzejít.

Vrátil se večer před runem sice bez novinek o své trati, zato celý oslněný zjevem Franka Bastillona, kterého v Guthrii zastihl i s Rattlesnakem.

„Jeli, monsieur, do Hennessey k Chisholmské stezce, úplně báječný ten Frank, úplný – jak se to řekne – no…!“

Mával rukama, luskal prsty a pomlaskával, jako kdyby Frank Bastillon byl něco k upečení, ale to pravé slovo, jež by vystihlo Frankovu nádheru, hledal marně. A tak raději vykládal jednodušší věci, že run vyhraje Frank, alespoň kdekdo na něj sází. A že Frank má u stezky zajištěné místo a že… a že… Jen jedno mu vrtalo hlavou: Proč on, ten nádherný Frank, jede na horším koni než jeho špinavý podomek Rattlesnake. Frankův je sice krásně bílý, ale Rattlesnakeův ryzák je lepší – ó la la, a o moc! Já tomu rozumím, monsieur, u nás doma je koňský ráj.

„To se vám asi jen zdá, Frank si dovede vybrat, Frank ví, co je dobré,“ pravila Mařka Sudíková uraženě, ale dál se v debatě o koních nedostali, Sudík je přerušil. Hořel napětím, jak je to vlastně s Rattlesnakem: jestli doopravdy odejel s Frankem k stezce, nebo jen naoko, a hlavně, kdy se s nimi Francouz v Guthrii setkal.

„Dnes?“ ptal se znovu a znovu, ačkoliv to Francouz potvrdil už nejmíň čtyřikrát. „Dnes po poledni?!“

A pak se smál a válel se radostí po trávě jako chlapec, neboť teď už bylo jisté, že se Rattlesnake nevloudil do prérie, že není sooner a nečíhá u Stromu. Ať jel s Frankem, kam chtěl, je tady, ve staré Oklahomě, nepřekročil předčasně zakázanou čáru! Leda by měl v úmyslu provést to dnes v noci – jenže k tomu už nebude mít ani čas, ani příležitost, když odpoledne jel s Frankem do Hennessey.

„Mařko!“ volal česky, aby mu nikdo nerozuměl. „Máme Strom! Teď už je to hotová věc. Máme Strom!“

„Možná,“ pokrčila rameny. Stále se nemohla zbavit vzpomínky, jak ji Rattlesnake tehdy v Kingfisheru důvěrně našeptával, aby si s tátou dali pozor, že u Stromu najdou překvapení. Nezdálo se jí, že by si byl dělal legraci nebo mluvil do větru, šklebil se příliš zasvěceně. Anebo zlomyslně, čert ví. Mimoto si na rozdíl od táty nemyslela, že Rattlesnake může získat Strom a Les jen úskokem. Proč? Má výtečného koníka – Francouz to alespoň tvrdí – co mu tedy brání, aby se v noci nevrátil z Hennessey sem? Run začne až zítra v poledne, do té doby si kůň odpočine a Rattlesnake klidně a poctivě vyrazí až po dělové ráně. Na tátu desetkrát stačí.

Ale mlčela, aby otci nezkazila radost

Když však druhý den těsně před polednem seděla na zbrusu novém voze, v rukou zbrusu nové opratě… když přes hlavu tažné klisny pozorovala tátu, jak se tetelí rozčilením v sedle jezdeckého koně, věřila už i ona, že Les jim neunikne:

Po Rattlesnakeovi ani památky.

Nepřijel tedy v noci. Zůstal s Frankem na místě hlavního náporu.

V duchu odříkala otčenáš, zpola vděčně, zpola s prosbou, aby se tátovi nic nestalo, až pobídne koně a bude pelášit napříč prérií, aby šťastně dojel…

Věděla totiž mnoho věcí:

Že táta bude štvát koně bez rozumu.

Že je na takové tempo už starý.

Že jeho kůň není z nejlepších, spíš naopak.

Že prérie sice vypadá hladká, ale že to zdaleka není louka, protože ve vysoké trávě se skrývá spousta záludů.

A konečně že je to prokletá prérie. Nebo ztracená, jak libo.

Donedávna si Mařka sama o sobě myslela, že není pověrčivá. Nicméně čím více se blížil rozhodující okamžik, tím častěji vzpomněla na ten nesmysl o prokletí, který jí vyprávěl táta, když se tehdy vrátil se zprávou, že objevil Les. Žasla, kde se v ní bere ten nepříjemný, tísnivý pocit. Je to rozčilení z nejistoty? Snad. A snad i únava z čekání. Trvá to už dlouho.

Všichni nervózně čekali, ti blízko i ti daleko, ti na jižní hranici i ti na severu, na východě i západě. Přes sto tisíc lidí. A slunce pálilo jako přeplněné žhavou jízlivostí.

Pak zaduněl výstřel, Francouz vykřikl: „En avant!“, Sudík bezhlavě pobídl koně a Mařka trhla opratěmi:

„Hyjó!“

5

Většina z patnácti tisíc lidí tábořících u Chisholmské stezky vstala v den runu pozdě. Neměli už nic na práci, leda se najíst, sbalit své věci a naposled poklábosit o favoritech závodu, o svých vyhlídkách a plánech pro budoucnost; ale podobnými řečmi si krátili čekání už dlouhou řadu dní a opravdu už jimi nudili sami sebe i jeden druhého.

Proto vstávali tak pozdě, aby co možná zkrátili tu trapnou mezeru, jež je dělila od rozhodující chvíle. Vládlo neklidné napětí.

Ale kolem desáté už byli všichni plně připraveni a nevěděli, co dál. Když pak kdosi spustil píseň o staré Chisholm Trail a o stádech, jež duní, přidali se mnozí a dlouhou dobu hulákali na celé kolo. Poté začali pokřikovat na vojáky střežící čáru, vojáci jim odpovídali a chvíli byla švanda. Pak jezdci znovu z dlouhé chvíle zkoumali podpínky svých koní, povolovali, přitahovali a znovu povolovali, aby se koním volně dýchalo, protože pořád ještě zbývá hodina a byl by hřích zvíře týrat. Z toho důvodu taky nikdo nevyskočil do sedla – nač koně unavovat, k čemu na něj přenášet svůj neklid. Zvířata jsou ukrutně citlivá, vytuší všechno, co se v tobě děje, a zejména, když jsi v sedle; jako kdyby ti to tvé rozčilení sálalo ze stehen, neřkuli ze zadku.

Na chvilku je rozptýlil i bývalý šerif Vestal, který ulovil novou hodnost a spolu s ní i přednostní právo na výhodný úsek: stal se komisařem pozemkového úřadu. Nebo dozorcem nebo špiclem, jak se to, kamaráde, vezme; inu, pitomci a rošťáci mají vždycky štěstí… A teď – v té nové hodnosti – pojížděl na svém velkém koni až za hranicí na území dosud zakázaném, aby dal najevo, že on smí, jen on a vojáci, nikdo jiný.

A okázale pokřikoval, že ručí za pořádek a prvního chlapa, který provede nějakou špinavost, že vlastnoručně srazí do prachu.

„Pěkně v řadě!“ mával revolverem. „Netlačit se! Jinak bez výstrahy střílím!“

Jenomže to vydržel sotva dvacet minut, potom to připadlo i jemu jednotvárné, obzvlášť když se mu nikdo neprotivil. Slezl tedy s koně, zapálil si a vykládal hlasitě – naoko strejdovi Patentovi –, že v posledních dnech objel skoro celou čáru a všude zavedl zatraceně tuhou disciplínu. Všude chlapům vtloukl do hlavy, že má oči všude. Jako on, Bertie Vestal, komisař Land Office, s řadou svých podřízených. Ty rozestavil na vedlejších úsecích – ty svoje poslušné pomocníky –, ale on sám se v rozhodující chvíli – jako dnes! – odebral na nejožehavější, nejnebezpečnější místo, kde jsou chlapi všeho schopní. Jenže on udrží pořádek i tam! Jako tady, u stezky.

Odmítl dokonce skleničku, kterou mu Patent nabídl. Odpovědný činitel musí mít čistou hlavu a jít napřed příkladem, tak je to! A vám, chlapi, bych taky radil nepít, nebo něco provedete a budete mít se mnou mrzutosti. Tady jsem víc než deset šerifů!

Pohříchu opět hrozil zbytečně, protože Patent nečepoval; pouze pro něj, pro hodnostáře Vestala učinil výjimku.

Potom Vestal opět nasedl a opět pojížděl sem tam, jeden revolver v ruce, druhý v pouzdře po levém boku, u sedla pušku – strašlivý, nesmiřitelný, a navíc vyzbrojený jako Rattlesnake.

„I potom bude pořádek, až to bouchne!“ volal neúprosně. „Vyrazíte, až vám dám pokyn! Ale tím pořádek neskončí! Pojedu s vámi, na všechno dohlédnu, všude budu! Nemyslete si, že mě oblafnete! Ať si každý dá pozor!“

Pohříchu mu to opět vystačilo jen na chvíli, nikdo se mu neozval, protože popudit si toho idiota proti sobě zrovna teď by bylo šílenství.

Tak zvolna ubíhaly minuty, a každá příští se zdála delší než ta předchozí, jako kdyby si čas tropil z lidí legraci. Až se mnozí znovu a znovu dívali na hodinky a těm, kdo je neměli, ukazovali na prstech, že do poledne schází ještě moc. Přes půl hodiny. A koně stále ostřeji cítili, že se něco děje, stříhali ušima, hrabali kopyty, vzpínali se, ačkoliv pořád ještě nebyl nikdo v sedle, a nemohl jim tedy něco sdělit ani stehny, ani zadkem, jak to prve kdosi tvrdil. Ještě nejmírněji z těch v první řadě se choval Bastillonův bělouš – snad proto, že jeho pán seděl pokojně na trávě, dokonalý obraz klidu od lakýrek až po bělostný klobouk.

Zato Rattlesnakeův ryzák projevoval velké rozčilení, ačkoliv stál hned vedle bělouše, ačkoliv Rattlesnake držel pevně uzdu a konejšivě cosi po indiánsku vrčel.

„Haló, Franku!“ křikl Veselý Sam Wilcox. „Na večer vás zvu. Bude první slavnost v Enidu!“

„To těžko,“ ozval se místo Franka Patent.

A Sam:

„Myslíte, že nebudu mít co slavit?“

A Patent:

„Kdepak, kdepak! Ale že nebudete mít co pít. Nepoštvu se, do večera se tam asi nedostanu.“

„Bez starosti,“ chechtal se Sam. „Mám s sebou pěknou zásobičku. Chcete ji vidět?“

Vyskočil na svůj lehký dvoukolový vozík, ale očividně nemohl nic najít, ani láhev, ani soudek, či v čem kořalku vezl.

„Kam jsi to k sakru zastrčil? Že jsi to vypil, ty ničemo?“ osopil se na Bonaparta a Bonaparte taky honem lezl na vůz, že to tam určitě je, jen klid, nic jsem nepil, Same, čichněte si.

Horlivě dýchal Samovi do tváře, až se Sam legračně zapotácel. „Už dost, nepils opravdu nic, ale propánakrále, už radši dost.“ A Bonaparte tedy zavřel ústa a oba začali šátrat ve vozíku.

Vtom zahřměla dělová rána.

A Sam se bleskem vztyčil, v jedné ruce opratě, v druhé bič, a vozík vyrazil vpřed jako vymrštěný prakem.

„Run! Run! Běžte! Běžte! Run!“

Než se kdo vzpamatoval, hnal se už vozík daleko na stezce, jen zadní kola bylo vidět, jak poskakují, a Samovu shrbenou postavu s bičem nad hlavou a Bonaparta, jak se křečovitě drží postranic.

Bylo půl dvanácté, třicet minut před zahájením runu.

Ale Sam Wilcox už pelášil:

„Run!! Run!!“

*

O tom, co následovalo, vedly se ještě léta dlouhé debaty. Jeden tvrdil, že šlo o jasný podvod, do kterého byl zapleten i Vestal; druhý, že šlo o omyl; třetí, že všechno byl dobře promyšlený trik, ale bez Vestala, bez jeho vědomé součinnosti, protože takového hlupáka přece nikdo nevezme do komplotu. A jedni opět namítali, že nebýt Vestala, nebyl by se trik podařil, a jiní, že to muselo vyjít v každém případě, Vestal sem, Vestal tam, protože lavinu nelze zadržet a do pohybu ji neuvedl Vestal, nýbrž Sam Wilcox.

Jak to bylo doopravdy, vědělo jen málo lidí; a jak by se věci vyvinuly, nebýt Vestala, neví dodnes nikdo.

Jisté je, že bezprostředně po předčasném, a tedy zcela nečekaném výstřelu, zavládlo ustrnulé ticho. Mnozí ve zmatku sáhli po hodinkách, jiní horempádem odvazovali koně nebo lezli na vozy. Pouze jeden muž vykřikl „Za ním!“ Ale současně rozpřáhl četař ruce, jako by chtěl nápor zachytit.

A snad by byl mohl nápor vskutku zadržet, snad by bylo dostačilo zvolat s absolutní jistotou „Stát! Podvod! Stop!“

Želbohu četař neměl tušení, co se vlastně stalo, zda je o záměr, trik, nebo o náhodu. Zda se tam vzadu u kanónu nepřihodilo nějaké nedopatření, které dělostřelci přirozeně nebudou chtít přiznat. Jinými slovy nevěděl, zda dělo vystřelí za půl hodiny ještě jednou, nebo ne… a v té těžké vteřině učinil to, co poddůstojníci dělají v podobné situaci vždycky – přenechal odpovědnost důstojníkovi:

Nejprve rozpřáhl paže, vzápětí zaváhal, spustil je – a pak zvedl jednu ruku, aby přivolal kapitána.

Vtom vyrazil za Samem Vestal, bývalý šerif, nyní komisař.

Později tvrdil, že konal jen svou povinnost, že chtěl Sama Wilcoxe chytit a přivézt zpět, že křičel z plných plic „Stát! Zpátky! Stát!!!“, a patrně mluvil pravdu. Avšak jeho hlas utonul v dupotu a křiku zástupů, které jeho pohyb považovaly za potvrzení, že run opravdu započal. A hráze se protrhly:

Ti, kdo chtěli následovat Sama a hned po výstřelu vyskočili do sedel nebo na vozy, vyrazili. Naneštěstí mnozí v prvních řadách ještě váhali a uzavírali jim cestu. V několika vteřinách nastal bohapustý zmatek. Zdálo se, že linie u hranice se změnila v linii boje, že se střetly dvě armády: Živý pruh, složený z lidí a koní se otřásl, zachvěl, zahučel jako zpěněná řeka. Na rozdíl od řeky se však nehnal ve směru koryta, nýbrž se chvíli tetelil na místě… až z něj vytryskly úzké prameny.

Bylo to, jako když hadice či roura nevydrží tlak vody a praskne současně na desítkách míst. Vzápětí vzrostl počet pramínků i jejich objem, najednou z nich byly klíny podobné hrotům šípů nebo kopí. Na okamžik to vypadalo, jako kdyby vojevůdce Vestal vedl do boje svoje poslušné, nadšené šiky.

A pak už se řítila celá lavina a bojiště zahalil prach. Jen nad Chisholmskou stezkou stále visela čistá obloha.

To vše se odehrálo uprostřed čáry, na stezce a v její blízkosti.

Dál na východ a západ, kam falešný výstřel nedolehl, nastal zmatek o něco později, až když si muži na tomto úseku všimli, co se děje po jejich levici nebo pravici. Jakmile však spatřili, že run započal, nečekali a přidali se.

A tak se průlom v hrázi postupně rozšiřoval, tu rychleji, tu pomaleji, podle toho, jak hustě byla hranice obsazená.

Na východ od Skeletonského potoka se pohyb zastavil úplně, neboť pahorek v prérii zakrýval mužům výhled směrem k stezce. Čekali tedy poctivě na výstřel „svého“ kanónu.

Děl bylo celkem tucet, dělostřelci měli přesně seřízené hodinky a vypálili nachlup ve dvanáct.

Tehdy vyrazily další desetitisíce, mezi nimi i Oldřich Sudík.

A tak pouze u Chisholmské stezky zazněl pravý výstřel do prázdna, jako na oslavu nebo pro legraci.

Nikdo tam už nebyl.

Voje vedené Bertem Vestalem dávno pádily k severu.

V trávě zbyla jen spousta zavazadel, jež tam závodníci ve spěchu zapomněli nebo poztráceli, a asi dvacet raněných, kteří váhali příliš dlouho a přes něž se přehnaly zadní řady. Jako na bojišti.

6

Velmi podrobné a svým způsobem roztomilé vylíčení velkého runu přinesl časopis „New Kansas City Daily Observer“ z pera svého zvláštního zpravodaje Alfreda Harrise.

Tento žurnalista, zapálený vlastenec a bojovník za spravedlnost, měl bystrý postřeh i pozorovací talent, a můžeme-li dnes jeho reportážím něco vytknout, je to jen přílišná záliba v básnických obratech a nadnesený sloh, tehdy ostatně obvyklý. A kromě toho snad i přesvědčení přímo čišící ze všech jeho článků: že totiž není možné napsat pět řádek a nezaplést do toho ptačí zpěv, nebo aspoň červánky a mráčky.

Svou reportáž, kterou psal inkoustovou tužkou, usazen na ploché střeše kasáren v Enidu, začal například takto:

„Luzný den vzešel nad nesmírnými rozlohami naší vlasti. Nic netušící skřivan se vznesl, aby zapil svou každodenní, leč stále novou hymnu na počest Hospodina…“

U toho skřivánka se zdržel velmi dlouho, protože v Enidu se prozatím nic pozoruhodného nedělo. Jen pár vojáků okounělo ve vratech ubikací a opodál se jakýsi Mexičan ve velikánském sombreru rýpal nožem v zubech a okukoval se zájmem toho blázna v haveloku, který si vynesl na střechu židli a teď tam něco čmárá po papíře. Blázen v haveloku byl přirozeně reportér Harris; a Mexičan pod sombrerem byl Jezu Morales, který od včerejška působil jako ozbrojený strážce pořádku v pozemkovém úřadě.

„Malé to ptáčátko!“ básnil tedy reportér. „Ale jak vesele švitoří nad požehnanými lány Čerokíského pruhu, naší novou bílou zemí…“ A tak dál a dál.

Sotvaže se však účastníci runu přiblížili na dohled, zanechal Alfred Harris ptáčete, aby s velkou vynalézavostí popsal to, co viděl:

„Řada jezdců a vozů se žene vpřed jako nesmírné voje faraónovy. Obraz líté seče vyrůstá mimoděk před očima. Leč co to – voje se řítí do prázdna, neb nepřítele není! A přece, ó hrůzo, válečníků ubývá, jako by je po desítkách sklály šípy rudokožců. I ptáče zmlklo v hrůze nad tou děsivou hekatombou. Co však mohlo spatřit ptáče, i kdyby mělo oči sokolí! Daleko více jsem viděl já, vyzbrojen výtečným námořním dalekohledem firmy Jakobs & Hicks. Přiloživ jej k oku, spatřil jsem jako na dosah ruky ony muže zdánlivě zasažené neviditelnými šípy, jak – seskočivše živi a zdrávi s koní – zapichují do panenské půdy kolíky, jež znamenají první předpoklad vlastnictví.

Nebyli mrtvi, byli u cíle svých tužeb, hotovi zulíbat zem, dříve než ji skropí potem svých pilných paží…

Ale běda, spatřil jsem i jiné, kteří padli do nástrahy četných potoků, a vřítivše se strašlivou rychlostí do jejich zrádných koryt, ztratili tam své koně a rozbili svá vozidla. Strašný pohled… Díky znamenitým sklům svého dalekohledu, mohl jsem jasně číst na rtech těch nešťastníků slova: ‚Běda, je konec všemu! Ach, krutý osude, vzals mi poslední naději! Vezmi tedy i mé srdce, vyrvi je z mé hrudi, ať zajdu stejné bídně jako tento můj věrný čtyřnohý společník…‘“

Jistě nemůže být sporu, že Alfred Harris nelitoval slov, aby co nejsugestivněji vystihl skutečnost, a že se mu to vcelku podařilo, ačkoliv hodně přikrášloval a přeháněl. Například ti, kteří zůstali vězet v potocích nebo tam spadli, nešeptali, nýbrž řvali vzteky a namnoze i bolestí. Co se týče věrných koní, zašlo jich tam opravdu hodně a řada vozů byla napadrť.

Kupodivu krátce a téměř stydlivě se naproti tomu A. Harris zmínil o jedné z nejhanebnějších epizod velkého runu, ačkoliv ji spatřil na vlastní oči:

„Byl to nádherný, poctivý závod, tak příznačný pro občany Nového světa. Jestliže se vyskytl i případ hodný odsouzení, přičtěme jej spíše na vrub rozčilení zcela pochopitelného než na vrub zlé vůle. Usmějme se mu stejně shovívavě, jako se zapadající slunce usmívalo do růžových mlh, věštících konec pohnutého dne, jehož datum bude provždy zapsáno v dějinách národa:

18. September 1893.“

Tak uzavřel Alfred Harris svou reportáž. Byl však natolik čestný, že tím nepovažoval za uzavřený onen „odsouzeníhodný případ“ a že osobně zasáhl ve prospěch pravdy a spravedlnosti.

Byl to případ dvou vítězů runu.

*

Náskok, který Veselý Sam získal předčasným startem, nepřesáhl pět minut, nicméně znamenal mnoho. Sam zapřáhl do bryčky výtečné koně, kteří by se jistě osvědčili pod sedlem. Rozhodl-li se přesto pro vůz, měl k tomu tři důvody.

Za prvé věděl sám o sobě, že je jen prostřední jezdec; za druhé chtěl mít s sebou společníka, který by pozoroval, jak se vyvíjí situace vzadu, a včas upozornil, je-li nutné přidat nebo je-li možné zpomalit a šetřit koně; a za třetí mohl na voze skrýt zcela běžné, ale v této situaci velmi neobvyklé zemědělské nářadí, kterého měl pomocník v krajním případě použít.

Tím pomocníkem byl Bonaparte, který po celou dobu runu velmi snaživě plnil své povinnosti.

V první čtvrthodině měl ovšem vcelku málo práce. Oznámil pouze nejdůležitější věc – že ostatní vyrazili; to byl první úspěch, neboť kdyby byla masa účastníků runu neuvěřila falešné ráně, kdyby byla zůstala sedět na čáře, znamenalo by to fiasko, nutnost návratu, unavené koně, a tedy značný handicap. Ale trik se podařil.

„Jedou! Dál!“ křikl Bonaparte.

A opět neměl dobrou čtvrthodinku nic na práci; ujišťoval pouze Sama, že vzadu na stezce je vše v pořádku, že se nikdo příliš nepřibližuje. Co se dělo stranou od stezky, Sama nezajímalo; kdo se pustil těžkým terénem a prachem prérie, nemohl ho ohrozit.

„Vidíš Bastillona?!“

„Ne, Same. Ale jsou pořád stejně daleko.“

„Kašlu na ně! Kde je Bastillon!“

„Nevidím ho, Same. Žádný bílý klobouk.“

„Třeba mu spadl. Koukej po bílém koni, hlupáku!“

„V první řadě není.“

„Tak zůstal sedět!“ zajásal Sam Wilcox, skloněn nad otěžemi. „Ale pořád na něj dávej pozor! Jak to vypadá na trati?!“

„Stejně jako dřív, Same,“ křičel Bonaparte, ale myslel tím vzdálenost jezdců, ne obraz prérie tam vzadu, jež se nyní docela proměnila a náhle nabyla hrozivé velkoleposti. Připomínala smršť: Rudá oblaka se zvedla nad jižní obzor, zahalila vše s výjimkou prvního sledu útočníků a rychle postupovala k severu, pohlcujíc všechno před sebou. Jen ne tu první řadu drobných postaviček, které před ní prchaly jako v zoufalé snaze zachránit holý život.

Byl to ovšem pouze klamný dojem. Rudá oblaka byly kotouče prachu, nikoli smršť, a jezdci před nimi neprchali, nýbrž ony – ty prašné chuchvalce – letěly za jezdci, zviřovány kopyty jejich koní. Ale co činilo ten obraz ještě obdivuhodnějším, byl otvor zející právě uprostřed rudé hradby prachu. Podobal se obrovské, dokořán otevřené bráně plné žlutozeleného světla; jako kdyby v ní hořel oheň se zelenými plameny. Zprvu sahal až k obloze – jako úzká soutěska –, ale jak ubíhaly minuty, nakláněly se stěny z červeného prachu k sobě stále blíže a blíže, až se konečně nahoře spojily a sklenuly nad otvorem oblouk. Tak vznikl přesný tvar gotické brány.

Tím však proměna neskončila:

Za další čtvrthodinu se z brány stal tunel, na jehož konci zářilo nazelenalé světélko. Ale i ono posléze pohaslo a tunel nyní vypadal jen jako prohlubeň v rudé stěně.

Tak si hrálo světlo a prach s Chisholmskou stezkou, kromě železniční trati jediným bezprašným místem v širém okolí; dráha však běžela stranou a z Bonapartova zorného úhlu zmizela v prachu stejně jako lesní cesta zmizí mezi stromy, nestojíme-li přímo v její ose.

A celá ta nádhera našla jediného, a navíc špatného diváka v Bonapartovi, neboť oba další muži, kteří jeli před hlavním vojem a byli by ji mohli spatřit, hleděli opačným směrem, to jest vpřed.

Ti dva byli Sam Wilcox a Vestal, který stále ještě cválal za Samovým vozem v bláhové naději, že ho zastaví a přiměje k návratu. Alespoň později neochvějně tvrdil, že to měl v úmyslu a že by to byl také bez milosti provedl, kdyby byl Sama dohonil.

Pohříchu ho nejen nedohonil, nýbrž po necelých čtyřiceti minutách byl sám dostižen a předstižen lepšími jezdci na lehčích koních. Dav ho spolkl. Dochovalo se však svědectví jakéhosi Maxe Grunda z Oregonu, který jel dlouho po Vestalově boku a slyšel prý na vlastní uši, že Vestal opravdu bez ustání velí: „Zpátky! Chyťte Sama!“ – Jej, Maxe Grunda, původním povoláním eskamotéra, prý tím Vestal připravil o lepší umístění v runu, protože on, Max Grund, se musel tak bouřlivě řehtat, že se veselím nakazila i jeho kobyla, rozchechtala se a ztratila tempo. Historku s úspěchem šířil Jezu Morales, jemuž jí prý Max Grund vyprávěl.

Ve chvíli, kdy hlavní voj pohltil nešťastného Vestala, měl Sam Wilcox za sebou už téměř polovinu cesty do Enidu, ale jeho náskok se zmenšil v řečišti bezejmenného potoka, kam zajel příliš zprudka, a navíc v pravém úhlu, ne našikmo, jak mu radil Bonaparte.

„Pozor, Same! Na tohle místo jsem vás přece…“

„Kuš!“ zařval Sam a nějakým zázrakem se bez úrazu dostal i s vozem na protější břeh. „Pořád nevidíš Bastillona?“

„Ne. Ale jsou blíž.“

„To vím taky. Kolik je jich vpředu?!“

„Čtyři… Ne, tři!… Ne, čtyři!“

„Neumíš počítat, pitomče!“

„Pořád se to mění, Same… Teď je docela vpředu jen jeden –“

„Bastillon!“

„Ne!“ zaječel Bonaparte. „Toho už teď vidím. Je vzadu, je vzadu! Poznávám ho podle toho klobouku. Do toho, Same! Do toho!“

Přerývavě sípěl, jak jím vozík zmítal, dokonce se otočil vpřed, jako by se sám chtěl chopit opratí, ale hned se zase vrátil na své místo, aby nedostal bičem.

Hnali se už přes hodinu, rychlost vozů i pronásledovatelů znatelně povolila, jednotlivá řada vzadu se roztrhla, prořídla, jak jedni odpadli pro vyčerpání a jiní zastavili, aby zarazili svůj kolík – – – a zároveň překotně řídla i clona prachu. Pojednou bylo vidět do stran i do hloubky – desítky a desítky teček v pekelné červené mlze. A hrstku postav v prvním sledu a čtyři jezdce ještě za nimi. Ale až daleko vzadu Franka Bastillona, vlastně jeho bílý klobouk a bělouše.

„Můžete zpomalit, Same,“ houkl Bonaparte. „Mám přehled, vpředu je jen pár padavek, nevydrží dlouho. Schválně zpomalte, co udělají… Taky zpomalili! Už toho mají dost. Tak jen klidně, ať nestrháte koníčky.“

„Třeba je to taktika!“ odfoukl Sam, ale uposlechl. Bonaparte měl bezpochyby pravdu, bylo třeba šetřit spřežení pro finiš. Pro poslední nápor. Pro posledních pár kroků. Pro poslední krok… Pro poslední… Nevěděl už vlastně pro co, jen to slovo „poslední“ se mu zmítalo v hlavě, tak jako on sám se zmítal na vozíku. Měl toho už taky dost. Plné zuby toho měl, celé tělo ho bolelo, potil se, jako kdyby sám běžel a táhl vůz. A pořád jeli, teď sice jen klusem, ale námaha byla stále stejná. Ne, větší, protože rostla únava. Jel a jel jako ve snách.

Pak se vpředu objevily obrysy enidských baráků a Bonaparte křikl:

„Same, chlapi přidávají!“

„Dobře. Kolik jich je?“

„Jen dva. Ale rychle…“

„Je tam Bastillon?!“

„Ne. Ale honem! Dohánějí…“

„Co je?“ křikl Sam.

Štval koně bičem, všechno kolem skákalo, zmítalo se, hučelo ale přesto zaslechl cosi jako vzlyk.

„Co je s tebou, ničemo!!“

„Bastillon! Same, ten první je Bastillon! Jede na ryzáku, prohodil si s Rattlesnakem koně i klobouk… Kristepane, dostane nás!“

„Nedostane!“ zařval Sam. „Shoď ho!“

A vzápětí se to stalo:

Frank Bastillon, který už cválal vedle vozu, spatřil náhle proti sobě cosi jako pět tenoučkých prstů, v poslední vteřině je zachytil levicí a trhl. A vidle vyklouzly z Bonapartovy ruky, jejich násada opsala polokruh od Bonapartovy dlaně k nohám Bastillonova ryzáka, kůň klopýtal, padl a Frank mu přeletěl přes hlavu. Chvilenku se oba kutáleli po Chisholmské stezce, v aleji rohatých lebek. Jako dvě veliké koule na ještě větším kuželníku…

V té chvilce vyrazil vzadu druhý z pronásledovatelů, přilepen k šíji svého koníka dostihl Samův vůz a opatrně jej předjel. Velmi opatrně, obloučkem, ne příliš blízko, aby na něj Bonaparte nedosáhl v případě, že má na voze ještě druhé vidle nebo něco ještě delšího.

Ta prozíravost ho značně zdržela. Přesto dorazil do Enidu o dobrých pět koňských délek před Samem. V trysku seskočil, zarazil kolík. Strhl klobouk. Zářil vítězoslávou až po ty rezavé vlasy. A jeho koník malý jako tele, šedý jako myš a ošklivý jako stará squaw, zvedl hlavu a zařehtal, jako kdyby také oslavoval triumf.

Ale vtom dojel Sam Wilcox, spíše spadl z vozu, než seskočil, a vleže zarazil svůj kolík sotva deset kroků od vítězova.

„Počkat, Same!“ vyhrkl Walter Cook. „Tohle je můj claim!“

„Co tě vede,“ zasmál se křečovitě Sam, dosud roztažený v trávě.

Walt Cook zaťal pěsti:

„Byl jsem tady první!“

„To by mohl říct každý,“ ozval se Bonaparte; když se k němu Walt obrátil, spatřil ho, jak stojí na voze, dlaň na pažbě revolveru. „Ale dokaž to, skrčku?!“

„Jsme totiž dva proti jednomu,“ zasmál se Sam Wilcox a vstal. „Dva svědci, aby bylo jasno.“

Tak začal spor, který trval půl roku a stál mnoho krve.

7

„Tohle je špinavost,“ zajíkl se Walt.

(Jeho hlas utonul v dupotu koní. První sled jezdců se přihnal, někteří zastavili, aby obsadili vedlejší claimy, jiní vyrazili dále za náměstí.)

„Jsme dva svědci,“ opakoval Sam Wilcox zpocený jako myš a stále s tím křečovitým úsměvem. „Ty jsi jen jeden!“

„Nejsem, tamhleti všechno viděli!“ vykřikl Walt Cook.

Ukazoval k dvojici vojáků, kteří opodál zvědavě přihlíželi; jeden z nich měl tlustý obličej a pootevřená ústa svědčící o slabém rozumu, ale druhý, ten s vousisky, vypadal na lišáka.

„Hej, pojďte sem, kamarádi!“ kývl na ně přátelsky Sam Wilcox a vytáhl z kapsy balíček cigaret a doutníků. „Co kouříte? Ale to je vlastně jedno, vemte si obojí a rozdělte se…“

„Počkat!“ ohradil se Walt Cook. „Tohle není rovná hra!“

„Co? Že si chlapci chtějí zakouřit? Já jim to zase přeju. Jen klidně bafejte, kamarádi, na voze mám celou bednu, a samý prvotřídní tabáček. Znáte mě, ne?“

„Bodejť by neznali,“ křikl Bonaparte z vozu. „Veselý Sam Wilcox je na světě jen jeden a to jste vy. Ačkoliv já bych vám spíš říkal Štědrý Sam, protože u vás se člověk nemusí bát, že by přišel zkrátka… He,“ zachechtal se vida, jak Waltovi naskakují na tvářích bledé skvrny. „To víš, zrzku, každý není milionář jako Sam. Například hned ty ne, ty jsi žebráček.“

„Neplácej a nezdržuj,“ přerušil ho Sam dobromyslně, „tady kamarádi vojáci by už rádi řekli, co vlastně viděli. Jestli vůbec něco viděli, že ano.“

„Museli to vidět!“ vyjekl Walt Cook. „Byl jsem tu první!“

„Neovlivňujte moje svědky, to bych si vyprosil!“ okřikl ho Sam přísně. „Ať se vyjádří sami! Tak co jste viděli, chlapci, ven s tím. A jestli jste neviděli nic, jestli jste se náhodou dívali stranou, povězte to klidně taky, já se zlobit nebudu.“

„Teda…,“ spustil ten s pootevřenými ústy, ale hned zmlkl, jak ho vousatý odstrčil:

„Nech to na mně!“

„Nech ho mluvit!“ vyjel Walt Cook. Hlas se mu třásl.

(A stále přijížděli jezdci, tu osaměle, tu ve shlucích jako zbytky rozprášené armády, tváře černé prachem. Jen bělma jim svítila žlutě i do ruda a zuby se leskly v grimasách únavy a rozčilení. Nikdo z nich se nesmál. Zato někteří měli v koutcích zkrvavenou pěnu, docela stejnou jako jejich koně.)

„Co na mě řveš, jsi můj důstojník?“ ohnal se voják vztekle po Waltovi. „Když budu chtít, tak bude mluvit on, když budu chtít, tak budu mluvit já, a když nebudu chtít, tak nebude mluvit nikdo. Viď, Bude.“

„Správně,“ pochválil ho Veselý Sam. „Takovýchhle mužů si dovedu moc vážit. Ale radši mluv. Viděli jste něco?“

Voják mu pohlédl do očí. „Kdepak pane, nic jsme neviděli,“ řekl pomalu. „Náhodou jsme se dívali stranou, viď, Bude.“

„He…,“ vyrazil Bud ztěžka.

„Hehe!“ napodobil ho Bonaparte, ale hlasitěji, vítězně, zvesela. „Hehehehe!“

A pořád hulákal své „hehehe“, až Bud, ten s pootevřenými ústy, zmlkl – jen se vyjeveně rozhlížel. Ale posléze mu to přece jen došlo, zasmál se a odešel za svým druhem, čichaje blaženě ke krabičce doutníků.

„Tak oni neviděli vůbec nic, zatracená věc,“ obrátil se Sam Wilcox smutně k zrzkovi. „Ale nevadí, do večera vám přivedu deset lepších svědků, a třeba –“

„Haló!“ křikl kdosi velmi blízko, a když se rozhlédli, spatřili Jezu Moralesa, sombrero na pokos a ústa od ucha k uchu. Seděl na bobku, opřen zády o kolo Samova vozu; jak se tam dostal, že ho neviděli přicházet, byla záhada.

„Kde se tady bereš!“ zavrčel Bonaparte nakláněje se dolů přes postraňky, jako by se chtěl přesvědčit, zda se někdo neskrývá i pod vozem. „Co tu chceš!“

„Ale slyším, že pan Wilcox hledá svědky, tak se hlásím,“ řekl Jezu s pýchou. „Na mě se můžete spolehnout, Same, já nejsem jako tamti, já se koukal!“

„A cos viděl?“

„Všechno, Same. Jak je bůh nade mnou!“ udeřil se Jezu levou rukou do prsou, zatímco pravou šátral po kapsách. „Kde mám ten tabák, že jsem ho zapomněl… Děkuju, pane Wilcoxi, nemuselo to být, ačkoliv takhle je to lepší.“

„Cos viděl?“

„Záleží na tom, co chcete,“ pravil Jezu snaživě. „Pravdu, nebo lež?“

„Samozřejmě pravdu!“

„Safra, safra…,“ potřásl Jezu hlavou. „No, jak libo. Tak teda nejdřív přijel Walt Cook, teprve potom vy. A teď mu chcete sebrat jeho claim.“

(Proud jezdců už slábl, ale neustal, co chvíli se objevila zpocená, zaprášená skupinka, jezdci zastavili, trhavě se rozhlíželi – jako štvanci hledající úkryt –, pak zakleli a znovu vyjeli, kopajíce koně do zkrvavených slabin.)

„Co to meleš, blbče!“ sykl Veselý Sam a vykročil k Mexičanovi.

„Přece pravdu, jak jste si ráčil přát!“ zvolal legračně Jezu Morales, vklouzl pod vůz, vylezl druhou stranou ven a postavil se v bezpečné vzdálenosti. „Za ty cigarety jste si mohl vybrat, byl bych vám ochotně vyhověl…“

„Pozor!“ zaječel vzápětí na celé kolo, když spatřil, že Bonaparte seskočil z vozu. „Pozor! To by byl útok na úřední osobu, protože já jsem teď –“

„Nech ho,“ zavrčel Sam Wilcox a ovládl se natolik, že se dokázal i usmát. „Je to jen šašek. Paňáca.“

„Kdepak, pane Wilcoxi, teď jsem doopravdy tak říkajíc ruka zákona!“

Ale Sam Wilcox se vytrvale smál, najednou to byl opět Veselý Sam, který nejlíp ví, co je to psina. A smál se tím srdečněji, že věděl ještě řadu důležitějších maličkostí, tak třeba, kdo mu je nebezpečný a kdo ne, koho lidé berou vážně a na koho se dívají svrchu. Například na tohohle barevného tatrmana nedá žádný soud.

(V té chvíli dorazil jezdec podobný příšeře, bez klobouku, s červenou skvrnou místo obličeje, jak cestou spadl do kamenitého řečiště a rozbil si čelo, nos, tváře, bradu – jen bělma mu bíle svítila. Zarazil třesoucího se koně, chvilku koulel těmi bělmy, než spadl a zůstal ležet v trávě. Zakrátko však napůl vstal, pověsil se rukama za hřívu koně a klopýtal někam k okraji budoucího města, kde snad na něj čeká odpočinek a kus vlastní půdy.)

„Same Wilcoxi,“ řekl Walter Cook velmi pomalu, protože ztěžka dýchal. „Same Wilcoxi, jestli si myslíte, že vám tahle zlodějna projde, jste na omylu. Nenechám to tak. Ale jestli počítáte, že na vás vytáhnu bouchačku, aby ten váš pistolník měl záminku odstřelit mě jako v sebeobraně, mýlíte se ještě daleko víc. Půjdu na to jinak, protože ještě je nějaká spravedlnost. A kdybych měl psát až do Washingtonu! A kdybych tam měl jet. A kdybych měl kvůli tomu prodat svého koně!“

Sam se podíval na toho koně a zasmál se dvojnásob. Byl to opravdu velmi malý a velmi ošklivý kůň. Jenomže předběhl víc než deset tisíc hezčích koní, vyhrál run, a to byla veliká věc. A Walt právě odpřisáhl, že ho třeba kvůli sporu prodá, a to byla taky veliká věc. Z obou dohromady vyplývalo, že Walt Cook to myslí smrtelně vážně, že nepřistoupí na žádné kompromisy.

Přesto se Sam vesele smál. Kolem se už seskupil hlouček, přivolaný křikem Jezu Moralesa, a on, Sam se tady musel smát, protože jednak byl Veselý Sam a za druhé byl bohatý, všemocný Sam, takže nemohl už couvnout, aniž by ztratil tvář. Kromě toho ani couvnout nechtěl.

Nepřestal se smát, ani když přiběhl pobouřený novinář Alfred Harris a když inkoustovou tužtičkou píchal do prsou Walta Cooka, že tady stojí jediný a spravedlivý vítěz.

„Jsem vám cele k dispozici, dobrý muži,“ volal. „Vy jste zde byl první a já vám to dosvědčím. Zde je má navštívenka, obraťte se na mě, kdybyste něco potřeboval.“

„Kdo vlastně jste?“ smál se Veselý Sam.

„Zde je má navštívenka!“ zvolal Harris podruhé. „Předpokládám, že umíte číst. Ačkoliv se asi mýlím, jinak byste znal jistě zásady charty lidských práv, vtělené do ústavy Spojených státu naším velkým presidentem Jeffersonem!“

Pak odkvapil ke staniční boudě, aby odeslal po drátě svou reportáž. V hlavě mu dosud zněly její zvučné, básnické věty, což asi zavinilo, že se i vůči Samovi vyjadřoval tak vznešeně. Jinak, za normálních okolností, mluvil totiž jako každý druhý, ba i hůř.

(Proud jezdců již ustal, ale dosud přijížděly vozy, bryčky, káry, mnohé polámané, jiné sice dvouspřežní, ale tažené jediným koněm, protože druhý kdesi padl a zdechl, tak jako kdysi padal dobytek na Chisholmské stezce.)

A pak zapískala lokomotiva.

*

Vlak, který měl vyjet od jižní hranice současně s hlavním náporem, nesplnil ani zdaleka své poslání. Velice se zdržel. Strojvůdce totiž nevěřil falešnému výstřelu a ani mu věřit nemohl, neboť v půl dvanácté stál na tendru svého stroje a z tohoto zvýšeného stanoviště viděl vzadu v prérii dělo i dělostřelce, kteří odpočívali v trávě. Když pak zazněla rána, pohlédl sice stranou, po směru zvuku, avšak hned nato znovu upřel oči k dělu, zda ho snad sluch neklamal.

Spatřil, že dělostřelci vyskočili a že zmateně gestikulují, ale nerozeznal podrobnosti a domníval se, že rána vyšla nějakým nedopatřením anebo že snad některý z kanonýrů – patrně opilý – vystřelil o své újmě. Pak se znovu obrátil k místu, kde rána zaduněla, a posléze – upozorněn křikem svých pasažérů – i ke stezce, po níž se už hnaly davy. Přesto ještě nevyjel. Byl železničář, měl hodinky, na něž se mohl spolehnout, a navíc svůj jízdní řád, sice pro dnešek zcela výjimečný, ale proto ne méně přesný a jasný: odjezd v poledne. Nakonec však přece jen slezl dolů a zapískal na znamení, že hodlá uvést vlak do pohybu. Bál se svých vlastních pasažérů.

V té době už byla hranice pustá, pouze vlak zde stál nacpaný cestujícími, které parní píšťala vůbec neuklidnila. Dál proklínali, hrozili, hulákali, plakali, že tohle je komplot schválně vymyšlený proti nim, chudákům, co nemají ani na koně, natož na vůz. Do pekla s vládou, na šibenici s podvodníky, k mučednickému kůlu se strojvůdcem a jeho smečkou pomáhačů!

Jen jeden z nich – ten v příliš velkých šatech a se zmrzlým nosem zakončeným bambulkou jako bičiště – seděl mlčky na stupátku a odfukoval stejně namáhavě jako lokomotiva.

Nechtěl-li vzbudit podezření a celý podnik zkazit, musel totiž umístit svou nálož střelného prachu až daleko vzadu v prérii. A třebaže použil dlouhého doutnáku, měl opravdu co dělat, aby doběhl k vlaku včas; i tak by jej byl asi zmeškal, nebýt strojvůdcovy váhavosti. Prostě štěstí mu – Johnu Dolittleovi – dnes přálo.

Přesto na ně – na to štěstí – dvakrát nespoléhal. Měl dobře promyšlený plán, jak dál postupovat, a nedělal si iluze, že by nějaká dobrá hvězda mohla napravit případnou chybu ve výpočtech. Ale v tom ohledu si byl jist: počítal správně. Nyní šlo jen o to, zda vzal v úvahu všechny okolnosti; bylo jich trochu moc a zahrnovaly i tak těžko postižitelnou složku, jakou je lidská povaha… Z únavy i pro uklidnění tedy přivřel oči a znovu vše promýšlel. Vypadal přitom jako socha s kapičkou u nosu.

Ze stupátka se zvedl právě včas, aby ho nesrazili ti hlupáci, kteří v jízdě seskakovali se svými batohy a pytli. Utřel si hřbetem ruky nos, vklouzl do vagónu, nyní již zdaleka ne tak přeplněného, usadil se pohodlně tam, kde bylo volno, to jest nejdále od dvířek, a opět stiskl víčka…

Když je otevřel podruhé, duněl vlak jako vypitý sud; byl totiž ze tří čtvrtin prázdný. Všichni blázni už cestou vyskákali, jen hloučky ještě bláznivějších optimistů se tísnily u dvířek v naději, že Enid na ně pořád ještě čeká, že tam pro ně zbyla smetana. S útrpným úsměvem pohlédl John Dolittle na hodinky. Zjistil, že k cíli zbývá přibližně ještě deset minut. Zůstal tedy sedět. Nepospíchal, neměl proč.

V dlouhých úvahách za zavřenými víčky dospěl znovu k přesvědčení, že postupoval správně, že na nic nezapomněl, a že výpočty tedy musí vyjít – – – ledaže by ve vlaku byl ještě někdo stejně chytrý jako on. A to se mu nezdálo.

Poté vlak zapískal na znamení, že vjíždí do stanice, ti potrhlí se začali rvát u dvířek a i u okének, protože i tudy se člověk dostane rychle ven… A John Dolittle sebral svůj scvrklý vak a beze spěchu, nenápadně přistoupil k dvířkám, která pro něj zbyla. Byla to docela volná, prázdná dvířka, nikdo se u nich netísnil a nerval. A když vlak zpomalil a horda šílenců počala bezhlavě vyskakovat okny, když ti u dvířek zvedli pěsti, aby srazili nebo odstrčili jiné, vstoupil John Dolittle tiše, nenápadně a pohodlně na opačnou stranu.

V tom vězel celý vtip jeho matematiky:

Hlupáků je stokrát víc než chytrých; a sto průměrně chytrých připadá na jednoho obzvlášť chytrého, který dovede uvažovat jinak než ostatní, samostatně a líp. Ten obzvlášť chytrý je pravděpodobně ve vlaku jen jeden… A dále: Ti hloupí i ti průměrně chytří se samozřejmě vyhrnou z vlaku napravo, ke staniční boudě, jež pro ně znamená budoucí město Enid a bohatství. – Že na druhé straně kolejí, nalevo ve směru jízdy, k západu, leží claimy mnohem bližší k náměstí než ty, které ještě na druhé straně zbyly – slovem že i za tratí bude jednou město, nikoho ani nenapadne.

To byl základ výpočtů Johna Dolittlea a skutečnost jim dala za pravdu:

Opačným směrem, od boudy stanice, vystoupil jen on. Nikde nikdo. A tu – zatímco si levým, příliš řasnatým rukávem utíral nos, zarazila jeho pravice blízko u trati kolík.

Pak poodešel. Usedl v trávě. Ještě jednou se rozhlédl. Byl sám. Potřetí v krátké chvilce si utřel kapičku u nosu. Týmž pohybem vytáhl ze záňadří pytlík z voskovaného plátna. Rozvázal tkanice, nahlédl jedním okem. Ano, svazek bankovek tam stále byl, sedm set dolarů a nějaké drobné. Zavázal pytlík. Dlouhým nožem, jakých kdysi používali lovci k stahování bizonů, vyrýpl kus drnu. Potřetí se obezřele rozhlédl. Čistý vzduch. Prázdný vlak. Nikde živá duše. Všichni pitomci se rvou na druhé straně vlaku. Člověk by řekl: svět je tak plný hlouposti, že lepší člověk musí uschnout žalem. Ale neuschne, naopak, tím líp.

Vložil pytlík s penězi do díry, zakryl ji drnem a utěsnil botou. Nechtěl se potloukat po Enidu s celým jměním v kapse. Člověk nikdy neví, třeba tě někdo skolí, a možná pro maličkost. Dobrá, to je riziko podnikání. Ale moje peníze nedostane. Jsou příliš vzácné, skoro posvátné. Nepil jsem, vlastně jsem ani nežil, bezmála jsem nejedl, i o brambory jsem žebral. A teď mám sedm stovek a jsou moje, ale zároveň nejsou. Patří do obchodu. První kameny to jsou, z kterých všechno vyroste. A nezůstanou dlouho samy, protože k nim přibude pět stovek od Sama Wilcoxe, jestli ovšem ten hlupák nepromarnil šanci a nezůstal viset někde cestou. To by byla smůla, jen prach pro ten falešný výstřel mě stál skoro pětku…

Chvilenku krčil starostlivě čelo. Načež vylovil z pytle kus chleba, studený vařený brambor a cibuli, kterou mu dal včera ze soucitu jeden chudák, a pustil se do jídla, poprvé v životě na vlastní půdě.

S dneškem mohl být věru spokojen.

8

Půlhodinka na koni znamená půldruhé až tři míle, podle toho, jaké je to zvíře, jaký je jezdec a jak dalekou cestu už oba mají za sebou. A také podle toho, jaký je terén.

Krejčí Oldřich Sudík byl prostřední jezdec, měl průměrného valacha, hnal se ke Stromu už dlouho a na špatné, hrbolaté půdě. V době, kdy John Dolittle zarazil svůj kolík a získal tím druhé největší bohatství v Enidu, měl tedy Sudík k cíli ještě daleko, a navíc stále zpomaloval.

Nešlo to jinak. V poledne, po dělovém výstřelu, vyrazil příliš zprudka, sveden k tomu jak nedočkavostí, tak tempem jezdců ve svém sousedství, kteří – jak se mu alespoň zdálo – cválali mnohem rychleji než on. Použil tedy biče, ačkoliv si ještě ráno umiňoval, že bude zvíře šetřit, protože je to koneckonců značný majetek a základ budoucího hospodářství. Kůň, zavalitý strakáč, přidal. Nicméně ti vpravo i vlevo si stále udržovali svůj náskok, dokonce i ten potrhlý Francouz s „magistrálou“, který jel na plně zatíženém voze a nějakým zázrakem dokázal přimět své dvouspřeží k neuvěřitelnému výkonu; teprve když sotva míli za hranicí přitáhl opratě a rozhlížel se po nejvhodnějším místě, podařilo se Sudíkovi dostat se před něj.

„Bonne chance! Mnoho štěstí!“ křikl za ním Francouz. Hned však zmizel vzadu a Sudíkovi po něm zbyl letmý obraz, jak seskakuje z vozu, v jedné ruce bič, v druhé kolík, a sklání se k trávníku.

Tak jeden z nás to už má za sebou…

Málem Francouzovi záviděl. Ale když v dálce po pravici spatřil jiné muže, kteří už také zastavili, aby obsadili ten či onen úsek, zapomněl na závist a byl ze srdce rád, že soupeřů ubývá. Zakrátko však pocítil divnou úzkost právě proto, že se hnal kupředu téměř sám a sám. Ale nebyl to strach z opuštěnosti, jaký přepadá člověka v liduprázdných končinách. Byla to horší, složitější úzkost: Najednou si připadal osamělý ve svém záměru, který se proto jevil jako bláhovost. Tolik mužů zůstalo blízko u hranice, kdežto já se ženu bůhvíkam! Nejednají moudřeji než já? Co když tudy jednou vskutku povede dráha? Pak by cena půdy stonásobně stoupla, a navíc by zde byl život lehčí, příjemnější, obzvlášť pro Mařku…

Tehdy se poprvé otočil v sedle, co je s ní, s dcerkou, a skrz načervenalou mlhovinu spatřil vzadu hustší chuchvalce prachu. Bylo to, jako by tam dýmaly ohně z vlhkého dřeva, celá řada hraniček roztroušených od východu k západu; avšak každý sloupec dýmu měl svého jezdce nebo svůj vůz. Až vznikla fantastická představa, že ti jezdci i ty vozy jsou zapraženi do oblaku, který vlekou za sebou jako obrovitý chvost.

Tak poznal, že je v čele a že se dal zbytečně strhnout k spěchu těmi, kdo měli před sebou jen kratičkou cestu a nemuseli spořit silami.

Zpomalil tedy.

Ale vzápětí opět přidal. Už se nebál, že je blázen, který se jediný ze všech štve za nesmyslnou vidinou, teď ho posedl jiný strach:

Že ti vzadu mají namířeno k Lesu, že i jim jde o Strom.

Vztekle, jako bez rozumu štval koně bičem i ostruhami.

Vtom si uvědomil, že zapomněl na Mařku, a znovu se obrátil k těm roztroušeným, putujícím chomáčům z červeného prachu. A poznal ji, vlastně se domníval, že ji poznal – hranatá tečka a za ní oblak jako pštrosí pero. Jela daleko vzadu a dozajista ho také viděla pouze jako bod. Přesto jí zamával.

A poté – zničehonic – ho opustil všechen strach, všechna malomyslnost. Jsem v čele a jedu si pro svůj Les, o němž nikdo neví, jen těch pár chlapů, kteří se mnou pracovali. Ale žádný z nich tu není. Takže zbývám opravdu jen já, nikde jsem se přece o Stromu nezmínil, i Mařce jsem nařídil mlčet, a že poslechla, na to se mohu spolehnout.

Je to chytrá holka, možná chytřejší než já, sama mi kladla na srdce, abych si dal pozor, zda se mi nějaký chytrák nepověsil na paty. Abych radši nejel přímo k Lesu, ale trochu stranou, až v poslední chvíli abych tam zabočil. Snad má pravdu.

A tak vedl koně maličko do leva, ne už přímo na sever, nýbrž k severoseverovýchodu, řídě se stínem přilepeným k nohám strakáče. Byl to stín jich obou, koně i jezdce, ale vypadal jako krab s krátkými tykadly mrskajícími se v trávě.

Chvíli ho upřeně pozoroval, ten směšný, skrčený stín, aby si jej vryl do paměti, protože to bylo jediné vodítko, taková nouzová střelka ukazující směr. A když si byl jistý, že ho dopodrobna zná, že si přesně pamatuje jeho tvar i polohu, zvedl hlavu a po levici spatřil jezdce, který mu v ostrém úhlu křížil trať.

Byl to vousatý kolohnát na černé klisně s vlajícím ohonem ozdobeným pentličkami jako na svatbě, stál ve třemenech, zarostlou bradu až ve hřívě, hnal se jako vítr, a přímo na severoseverozápad, tedy tam, kde se na obzoru skrýval Les a Strom.

„Hej!“ křikl Sudík. „Kam?!“

Chlap beze slova mávl bičem k nebi a zmizel v cloně prachu, jež se za ním táhla jako zvlněný, načechraný kouř. A krejčí Sudík se hnal za ním, ale vraník toho blázna letěl opravdu jako bouře. Nebyla nejmenší naděje ho dostihnout. Ale pojednou se prach rozplynul a chlap stál v prérii a v ruce držel pušku.

„Pryč!“ křičel. „Tohle je můj claim!“

„Good luck!“ křikl Sudík a strhl koně stranou.

„Good luck!“ zasmál se chlap. „Máš rozum, pro všechny je dost.“

Proč si zvolil právě tento kus půdy a proč byl hotov pro něj zabít nebo se dát zabít, byla hádanka: prérie jako všude, bez keře, bez potoka, beze stínu… Ledaže objevil cosi v půdě, snad známku něčeho vzácného, třeba rudy… snad se mu líbila jen tráva. Nebo jen cítil v zádech pronásledovatele a chtěl se ho zbavit. Snad měl také přesně vyhlédnutý cíl. Tak či onak to nebyl Strom.

Ve chvíli, kdy Sudík obracel koně k severu, pohlédl přes rameno a seznal, že vzadu je pusto. Jen na jediném místě stoupal nad obzor teničký oranžový obláček, ale to mohla být Mařka s vozem a se svým pštrosím perem z prachu. Jinak nikde živá dušička.

Nemálo ho to překvapilo. Bylo mu jasné, že všem jezdcům nemohl ujet, či rozhodně ne tak daleko. Kam se tedy ztratili!?

Našel jediné vysvětlení: Rozprchli se na různé strany, ztratili se v prérii jako mravenci, obsadili svůj kus drnu a teď na něm sedí nebo leží a zkoušejí, jak chutná mít svůj pozemek. A zpocený kůň stojí nad nimi se svěšenou hlavou a je mu to jedno. Zvláštní tvor…

Myšlenky mu letěly hlavou v nesouvislé řadě a pojednou nevěděl, kdo nebo co je ten zvláštní tvor, zda člověk, nebo kůň. Vlastně kdo je moudřejší. Ale nepřemýšlel o tom, byl strašně unavený, a v té spojitosti si maně uvědomil, že kůň si asi potřebuje odpočinout.

„Good luck. Mnoho zdaru!“ řekl ještě jednou, ačkoliv chlap s vraníkem ho dávno nemohl slyšet.

Nikdy ho už nespatřil, ani jeho černou, vyšňořenou kobylu. Ale dlouho vzpomínal na pentličky v jejím ocase a na výraz úlevy v tváři toho muže – vybavil si jej před očima, kdykoliv v pozdějších létech slyšel, že někde v Oklahomě opět objevili ložiska petroleje. Jenže tam, kde při runu zakotvil ten chlap, se nikdy nic cenného nevyskytlo.

*

Na další cestě nepotkal už Sudík nikoho a mnohem klidněji klusal stále na sever. Dospěl k názoru, že bude lépe neodchylovat se, neprodlužovat si cestu a nekomplikovat stanovení směru. Zkušenost s mužem na vraníku ho ostatně poučila, že lovci výhodných claimů chtějí být sami. Vynoří-li se tedy někdo vzadu a zahlédne-li mě, pravděpodobně odbočí. Takže kdybych já jel stranou od Stromu, mohlo by se stát, že ten vzadu by jel přímo ke Stromu, ačkoliv o něm nemá přirozeně tušení. Čili místo abych ho svedl ze stopy, přivedl bych ho rovnou tam, kam nechci.

Jel nyní velmi zvolna, nízkou trávou, v níž tu a tam svítily žlutooranžové lysiny. Pro koně to byl dobrý, snadný terén, rozhodně ne však pro zemědělce, ba ani pro dobytkáře. Co vlastně budu pěstovat, až se usadím u Stromu? – Koně, umínil si. Krávy a koně, ale víc koní. Kůň je nádherný, moudrý tvor.

Přišlo mu trochu divné, že o této nejdůležitější stránce věci uvažuje až teď, kdy už investoval tolik peněz a námahy, že nemůže couvnout. Jako kdyby v sobě neměl ani stín odpovědnosti. Asi nejsem dobrý hospodář.

A ta myšlenka, že v sobě nemá ani vlásek dobrého hospodáře, ho kupodivu naplnila příjemným zadostiučiněním:

Když už nejsem hospodář, co tedy? Asi dobrodruh.

Tu se hrdě rozhlédl po veliké zemi, která v jediné hodině pohltila desetitisíce lidí, že po nich nebylo vidu slechu, a tiše se smál. Dobrodruh! Cítil se podivuhodně blažený.

Země jako evropské království, a v ní já na koni a s puškou u sedla. Já, Oldřich Sudík, dříve krejčí, teď dobrodruh…

Opět se tichounce smál sám pro sebe, jen občas zamlaskal, aby i kůň měl něco z toho velikého okamžiku. Dovolil mu, aby šel jak chce, jen když to bude na sever. Slunce ho pálilo do zad, překvapivě horké na tento roční čas. Překročil dva úzké potoky a užasl, že ani zde nikdo není, ačkoliv je to znamenité místo. Vládlo nesmírné ticho, rušené pouze dusotem kopyt jeho vlastního koně, ale zvuk byl tak nepřetržitý, že jej už nevnímal. Jen chvílemi se mu zdálo, že kdesi v dálce klape mlýn, a opět se zasnil ve vzpomínce na klukovská léta, kdy si chodil hrát s mlynářovic Frantou. Co z Franty asi je? Mlynář, co jiného…

Mimoděk si v duchu přál, aby ho teď někdo z dětství viděl, například zrovna mlynářovic Franta. Až mu to samému připadlo komické, a opět se nahlas smál, zvedaje oči vzhůru, jako činívají pijáci, když se chechtají zvráceni v židli se sklenicí v ruce. Ale najednou zmlkl a postavil se v třmenech. Krajina mu připadala známá: pahorek, podobný spící velrybě – napravo prérie až k čáře modrých spících hor.

Je to možné? Jsem už tady?

Uvědomil si, že kůň stojí, že on sám ho zastavil, pobídl ho tedy. Vteřinu nato mu bleskla hlavou divná věc: že ten mlýn vzadu skutečně klape, že to není přelud. Obrátil se v třmenech. Za ním, sotva pět set metrů, klusal jezdec.

Srdce se mu rozbušilo jako nedávno právě v těchto místech, když z vrcholu pahorku poprvé spatřil Les a Strom. Zaťal zuby a divoce švihl koně. Strakáč skokem vyrazil. Dusot vzadu ztichl. Sudík se otočil. Muž tam stále byl, jen zvuk jeho klusu splynul s dusotem strakáče.

„Nesmysl! Nesmysl!“ vykřikl Sudík nahlas a myslel tím svou vlastní úzkost, jež ho stále nutila otáčet se. Byl to nesmysl, protože to zdržovalo a protože bylo jasné, že jezdec se nepropadne do podsvětí. Samý nesmysl, stejně jako prve, když jsem zpomalil, jako bych už měl Strom.

Znovu švihl koně. Avšak strakáč nepřidal. Jen něco zrychlilo jeho dech. Najednou zněl trhavě, jako v chomáčích. Terén mírně stoupal a kůň mlel z posledního.

A přece se zdálo, že se země otřásá pod jeho kopyty. Všechno se třáslo, i Sudíkovo srdce, cítil je až v hrdle jako živou cukající se věc. I v prstech na uzdě je cítil jako živé nitě, jež se zmítají.

„Panebože!“ vykřikl. Obrátil se v sedle potřísněném skvrnami potu. Jezdec byl už docela blízko, cosi volal, mávaje hnědým kloboukem. Druhý hnědý širák měl na hlavě. Sudík zastavil. Napadlo ho, že šílí. Nikdo nejezdí po prérii s dvěma klobouky.

Vzápětí ho jezdec dostihl.

„Pádím za vámi!“ řekl udýchaně. „Ztratil jste něco.“

Podal mu hnědou věc, kterou držel v ruce. Nebyl to klobouk, nýbrž pokrývka zmuchlaná do koule.

„Je to přece vaše?“

„Ano,“ přikývl Sudík. Až teď poznal, že se nic kolem netřese, ale jen on sám. „Děkuju vám.“

„Za málo. Jmenuji se Rex Colt,“ řekl jezdec. Měl hnědé oči a hubenou bradu, zarostlou až do hněda.

„Mé jméno je Sudík.“

„Kam máte namířeno!“

Jak uvazoval pokrývku za sedlo, přivřel Sudík oči a chvatně přemýšlel. Co říci? Pravdu? Lež?…

„Nechci za vámi. Právě naopak,“ zasmál se Rex Colt.

Sudík si oddychl.

„Tamhle,“ ukázal vlevo.

„Dobrá. Tak já tamhle.“

„Na shledanou.“

Colt zamával širákem, Sudík čepicí. Pomalu vedl koně pod levý svah pahorku, aby viděl, kam se obrátí ten druhý. Colt nelhal, opravdu zabočil vpravo, zmizel za svahem. Zaplať bůh.

Popohnal strakáče, protože teď už ho šetřit nemusel, za chvíli si odpočinou oba. Projel údolím. Před nimi stál Les a byl docela jiný, než když ho před třemi týdny spatřil poprvé. Mnohem řidší, mnohem ubožejší.

Zastavil zprudka koně. Blesklo mu hlavou, že zde kdosi řádil, kácel, ale hned tu nesmyslnou myšlenku zaplašil.

Ne, je to můj Les, jenže vzpomínky mi ho asi vykreslily v pohádkovém světle. To vzpomínky i představy rády dělají – čím je něco vzdálenější, ať už v čase nebo co do místa – tím se nám to zdá krásnější. Velkolepější. Ale člověk se nesmí dát zmást. Prostě je to můj Les a je nejkrásnější a největší, protože jiný v Oklahomě není a protože v něm roste král všech stromů.

Pobídl koně. Postřehl šumění potoka a zdálo se mu, že nádhernější zvuk už léta nezaslechl. Všechno v něm jásalo. Jel blíž a blíž. A Les se otevíral, rozestupoval se, a Zelený král v jeho středu byl stále větší a větší. Jeho košatá koruna podpírala nebe.

Tak obrovitá byla, že to, co leželo na zemi pod ní, vypadalo jako uzlíček. Ale nebyl to uzlíček, nýbrž muž, a neležel, nýbrž seděl tam na bobku přikrčen s puškou na kolenou.

Sudík zastavil. I srdce se v něm zastavilo a v té vteřince děsivého klidu se zdálo, že potok hučí a burácí jako jez.

Muž pod Stromem se pohnul, zvedl pušku k rameni:

„Stop! Tohle je můj claim!“

Jeho ječivý hlas byl důvěrně známý, stokrát slyšený, nicméně Sudíkovi trvalo dobrou minutu, než vzpomněl, komu patří:

„Zbláznil ses, Bobe?!“

„Povídám stát!“

Ale Sudík nemohl stát, bylo to příliš nesmyslné, neuvěřitelné a směšné zároveň:

Je tady sooner, jak varoval Rattlesnake – a je to švec Bob Acuff.

„Zbláznil ses?!“ vykřikl podruhé a velmi nahlas, aby přehlušil šumění potoka. Měl dojem, že švec ho prve neslyšel nebo nepoznal. „To jsem já…“

Ostrá rána mu přervala řeč, a kdyby byl neviděl zablesknutí z Acuffovy hlavně, asi by se byl rozhlížel, kdo to střílí. Kůň divoce uskočil, kulka se zaryla kousek od něho do země. Sudík málem spadl. Acuff to myslel doopravdy.

„A teď zpátky a pryč! Jinam! Země je tady dost!“

„Bobe Acuffe!“ zvolal Sudík. „Už nejsi švec, jsi padouch!“

Avšak pořád ještě nevěřil, že je to možné, že jde o skutečnost, a ne o sen či hru. Proto neobrátil koně. A když vzadu za Acuffem spatřil jezdce, který se kvapem blížil, bezmála vykřikl: Pozor, Bobe, za tebou!…

Ale v té chvíli Acuff houkl „Tak obrátíš, nebo ne?!“, znovu zamířil a Sudíkovi se zdálo, že vidí ústí jeho hlavně, že je cítí mezi očima – takovou malou černou jehlu, která bodá, ačkoliv je daleko.

Vteřinu váhal. A pak zvedl ruce nad hlavou. To proto, aby ten vzadu viděl, co se děje, a aby pomohl, má-li v těle kus cti. Jinak je všechno totam, všechna naděje, všechny peníze, všechna námaha, protože Acuff je doopravdy padouch.

Jak pomalu zvedal ruce, spatřil, že jezdec seskočil z koně a že sáhl k pasu. Prochvěla jím bláznivá naděje.

Ale jezdec vytáhl jen kolík a zarazil jej do drnu.

V tu chvíli ho Sudík poznal:

Rex Colt.

9

Po létech sepsal Rex Colt těžkou rukou paměti, které později vydal jeho syn Rex Colt junior, jeden z oklahomských petrolejových magnátů.

Je to drobná knížka plná zajímavého čtení a sympatická prostým slohem. První setkání s Oldřichem Sudíkem (jehož jméno si kupodivu zapamatoval, třebaže je komolí na Suedick) popisuje Rex Colt důkladně a do všech podrobností – dokonce se zmiňuje i o tom, že pokrývka, kterou „Suedick“ ztratil a s kterou on, Colt, za ním pospíchal, byla nejen hnědá, ale i nová a chlupatá; a že „Suedick“ neměl na hlavě klobouk, nýbrž čapku s dlouhým štítkem. V dalším textu se však už takovými maličkostmi nezdržuje. Píše doslova:

Rozloučili jsme se přátelsky. Zabočil jsem vpravo. Objel jsem jakýsi pahorek. Chtěl jsem se pustit dál na východ, ale náhodou jsem pohlédl vlevo. Na obzoru jsem spatřil skupinu stromů. Rozhodl jsem se jet tam, neboť stromy mohou znamenat dobrou půdu a potok. Když jsem se přiblížil, zaslechl jsem výstřel. Popohnal jsem koně. Skrz stromy jsem spatřil dva muže. Jeden seděl za potokem na koni a zvedal ruce nad hlavu. Podle čepice jsem poznal, že je to onen Suedick. Druhý muž stál u největšího stromu na mé straně potoka a mířil na Suedicka puškou. O mně nevěděl, neslyšel mě pro bublání potoka.

Rozhlédl jsem se, kde má koně nebo vůz. Ale neviděl jsem nic. Tak jsem poznal, že tento muž s puškou je sooner, neboť pěšky se sem nemohl dostat dříve než Suedick a já. Místo se mi zamlouvalo a rozhodl jsem se, že zde zůstanu. Byl jsem zde první, neboť sooner nemá na půdu právo, a Suedick byl na sousedním claimu, za potokem. Seskočil jsem s koně, vytáhl jsem kolík, který jsem měl za pasem, a zapíchl jsem jej. Teď to byl claim můj. Pak jsem vzal pušku a skrčil jsem se za jeden z menších stromů. „Zahoď pušku!“ křikl jsem na soonera. „Mířím na tebe!“

Lekl se a obrátil se ke mně. Chtěl pálit, ale viděl, že ho mám na mušce. „Jsi sooner!“ zvolal jsem znovu, „Zahoď zbraň, nebo střelím!“

Sooner tedy zahodil pušku. Šel jsem k němu a sebral jsem ji.

Vzal jsem mu i oba revolvery. – „Teď jdi pryč,“ řekl jsem mu. „Jsi sooner a tohle je plným právem můj claim.“

Pomalu šel. Byl to malý starší člověk, strašně špinavý. Měl křivé nohy. Vstoupil do potoka, aby se přebrodil. Ten muž Suedick vstoupil na koni do potoka z druhé strany. Uprostřed se setkali. Suedick plivl soonerovi do obličeje.

Suedick vyjel na koni ke mně. Myslel jsem, že pojede dál. Ale zastavil se u největšího stromu, slezl s koně a sedl si. Zakryl si rukama obličej. Přistoupil jsem. Byl jsem zvědavý, proč si zakrývá obličej. Poznal jsem, že pláče. Nelíbilo se mi to (I didn’t like it.) – Řekl jsem mu: „Jste blázen? Tohle není země pro baby.“ – Odpověděl: „Tolik jsem chtěl ten Strom.“ – „Proč?“ zeptal jsem se. „Potřebujete dříví?“ – „Ne,“ řekl. „Ale mám ho rád.“

„Proč?“ zeptal jsem se po chvíli. – „Jsem ze země krásných stromů,“ řekl. Bylo mi ho líto.

„Dejte mi svůj kolík, Suedicku,“ řekl jsem mu. – „Proč?“ zeptal se. Řekl jsem: „Zapíchnu ho místo svého.“

Zprvu nevěřil. Pak řekl: „God bless you, Colt. Bůh vám žehnej, Colte.“ – Nevěděl jsem, co odpovědět. Trochu jsem se styděl. Zarazil jsem jeho kolík a nasedl jsem na koně. Když jsem odjížděl, zavolal Suedick ještě jednou: „Bůh vám žehnej!“ – Opět jsem nevěděl, co říct. Jel jsem k východu a bylo mi blaze. Ještě nikdy jsem necítil takovou radost. Řekl jsem si, že ústy toho muže Suedicka promluvil dobrý pánbůh. A bylo tomu tak.

Potud Rex Colt. V další kapitole knížky popisuje, jak tři dny putoval k východu, protože půda se mu nezdála, byla příliš písčitá. Anebo claimy už byly obsazené. Posléze zakotvil až v severovýchodním cípu Čerokíského pruhu, v sousedství nové, skalnaté rezervace Čerokíů. Za ženu si vzal jedno z jejich děvčat, ježto v širém okolí neměl nikdo z bílých osadníků dceru na vdávání. Půda rodila jen skoupě, pěstoval tedy dobytek a jakžtakž se protloukal až do doby, kdy se na jeho pozemku objevila nafta. Během jediného roku nesmírně zbohatl. V té době mnohokrát vzpomněl na „onoho muže Suedicka, svého dobrodince“.

Často jsem si umiňoval, že zajedu k onomu potoku, navštívím Suedicka a poděkuji mu za slova „God bless you“, jež se tak podivuhodně splnila. A že mu nabídnu i pomoc, bude-li ji potřebovat. Ale zatím jsem se k tomu nedostal.

Těmi slovy končí Coltovy paměti. Avšak z dovětku, který jeho syn ke knížce připojil, vyplývá, že Rex Colt senior se k Velkému stromu nikdy nevypravil. Colt mladší totiž sděluje, že krátce poté, co napsal poslední řádky rukopisu, srazil si jeho otec vaz, když se vsadil o balík tabáku, že zkrotí divokého koně. A vyčítavě dodává:

Přitom byl otec nekuřák.

*

Rex Colt patřil k slušným lidem, jakých se při velkém runu sešlo více, než by leckdo hádal.

Zcela cizí mladý člověk postoupil například svůj výhodný claim na Turkey Creeku manželskému páru, který nemohl dál. Jeli oba, muž i žena, na jediné herce, jež pod nimi padla. Muž vyvázl se zdravou kůží, ale žena si pohmoždila nohu a vypadalo to, že ji muž bude muset nést na zádech bůhvíkam. Avšak onen sotva osmnáctiletý mladík, který seděl u svého kolíku a vařil si už kávu, přenechal jim ze soucitu svůj ohníček i svou půdu a jel hledat štěstí jinam.

Jmenoval se Luis Lefier a želbohu mnoho štěstí nenašel, ačkoliv žil velmi dlouho. Dokonce tak dlouho, že si k stáru vysloužil přezdívku ‚Nesmrtelný kovboj‘. –

Vyskytly se však i opačné případy. Obzvlášť dlouho se přetřásala historie dvou střelců, kteří se u potoka Skeleton poslali navzájem na věčnost. Jeden zahynul hned, druhý ještě řadu hodin žil, bezvládně ležel ve vysoké trávě a jen křičel „Jsem tu! Jsem tady!“, ne však proto, aby mu někdo přišel na pomoc, nýbrž aby každý věděl, že tento úsek je už obsazený, že je jeho.

Ovšem právě jeho volání přivábilo třetího muže, který – když zjistil, jak se věci mají – usedl na bobek k raněnému, a žvýkaje sušené maso ptal se znova a znova:

„Hej, kamaráde, smím si vzít vaše věci, když vám vykopu pěkný hrob?“

Postřelený naštěstí neslyšel, stále volal své „Jsem tu! Jsem tu!“, a žvýkající obchodník se tedy sklonil k němu a křičel mu přímo do ucha:

„Poslyš, nerad bych, abys pánbíčkovi hlásil, že jsem olupovač mrtvol! Smím si vzít vaše koně a nářadí, když vás křesťansky pochovám? Jinak tě tu namouduši nechám kojotům!“

Když pak asi za hodinu zraněný zemřel, aniž dal odpověď, zakopal ho ten dobrodinec i s jeho soupeřem, vzal si oba koně i naložený vůz, nicméně si stále nebyl jistý, je-li v právu. Odejel tedy později na zděděném voze do Kingfisheru, kde byl nejbližší kostel, vyzpovídal se a dostal rozhřešení.

Věc však nějak prosákla na veřejnost a mínění se rozdvojilo. Jedni tvrdili, že je to poctivec a dobrý křesťan, jinak by se přece nešel zpovídat, druzí zase, že je to vypočítavý darebák, hyena, a zpověď že na tom nemůže nic změnit; každý mazaný lotr se přece hledí krýt tím, že si opatří schválení vyšších míst.

Kdo měl pravdu, těžko rozhodnout.

10

Vůbec došlo během runu k řadě podivných zápletek a situací, v nichž se výrazně projevily lidské povahy. Ani v jediném případě se však nestalo, že by run proměnil špatného chlapa v dobrého. Zato tím častěji se přihodilo, že z muže, který až dosud platil za slušného, vyklubal se při náporu vlkodlak. S takovou možností a s takovými lidmi počítal ostatně kdekdo, i Sudík.

Přesto ho Acuffova záludnost ohromila do té míry, že v prvním okamžiku neviděl jiné vysvětlení, než že ševci přeskočilo. Tomu se také zdálo nasvědčovat i jeho chování: když přebrodil potok posadil se do trávy a civěl do prázdna, aniž si zul promočené boty.

„Táhni, padouchu!“ křikl Sudík nervózně. „Sedíš ještě na mém!“

„A just ne, ty ničemo!“ houkl Acuff zpátky.

„Kdo je ničema?“

Švec už neodpověděl, ale protože stále hleděl k Stromu, napadlo Sudíka, že snad chce své věci, které tam zanechal. Byl to plátěný vak s popruhem přes rameno, pokrývka a kotlík – typické vybavení soonera, který přirozeně musel putovat pěšky, protože kůň by ho na dálku prozradil. Ze stavu zásob ve vaku Sudík usoudil, že se švec potloukal v prérii celou řadu dní. Čert ví, jak dlouho se krčil pod Stromem, anebo spíš na něm, v koruně, kde byl zřejmě nejlepší úkryt.

Později se dověděl, že tomu tak vskutku bylo, že Acuff seděl tři dny na Stromě a sestupoval, jen aby se napil; ani oheň se neodvážil rozdělat. A že den před runem, právě když si chtěl u potoka uvařit aspoň polévku, zaslechl dusot kopyt a hlasy vojenské patroly. Měl však ještě čas schoulit se pod převislý břeh, a tak unikl smrtelnému nebezpečí. Důstojník totiž pojal podezření, že v husté koruně by se mohl někdo skrývat, a když se na jeho výzvu nikdo neukázal, nařídil vojákům vypálit tam salvu; bylo to jednodušší a rychlejší než šplhat na Strom a prohlížet větev po větvi. Vojáci poté odtáhli, ale Acuff strávil ze strachu ještě celou noc ve vlhké díře pod břehem. Ani kávu si už netroufal uvařit, aby vojáci nespatřili kouř. Sám to prohlašoval za nesporné hrdinství, neboť takové útrapy by podstoupil a vydržel málokdo, zatímco jiní včetně Sudíka si nedali vzít, že to byla vyslovená zbabělost…

Ale v této chvíli nebyla dosud o hrdinství nebo zbabělosti řeč.

„Hej, padouchu!“ zvolal Sudík. „Pojď si pro ty krámy, nebo je hodím do vody. A pak honem zmiz, než ti uříznu uši.“

Opravdu odnesl ševcovy věci na břeh. Nejdříve však sebral jeho zbraně pohozené v trávě, revolvery zastrčil do kapes a pušku přivázal na spodní větev Stromu, aby se k ní Acuff tak snadno nedostal. Byla to zbytečná opatrnost, neboť švec se nepohnul. Tak seděli hodinu po hodině proti sobě, odděleni potokem, a dívali se nenávistně jeden na druhého. A čas letěl, a potok šuměl, ale šuměl i Veliký strom, a zdálo se, že oba, potok i Strom, si povídají. Že si vyměnily úlohu s lidmi, že se baví a smějí se, zatímco dva muži dřepí v trávě jako dva kameny.

Pozdě odpoledne přijela od jihovýchodu Mařka, zapráskala bičem a vykřikla:

„Namouduši, táto, ten Strom je chlapík. Kdepak Zelený král – to je přinejmenším císař!“

„Aby nebyl,“ řekl Sudík, ale nezvedl oči. Díval se přes potok. Pohlédla tím směrem:

„Kdo to tam sedí?“

„Bob Acuff.“

„Ten švec?“ znala Acuffovo jméno z tátova vyprávění. „Tvůj kamarád?“

„Žádný kamarád! Padouch, sooner! Chtěl ukrást tenhle claim.“

„A ukradl ho?“

„Ne. To snad vidíš.“

Šla pomalu na břeh. Stejně pomalu se vrátila.

„Táto,“ řekla, „ten člověk se třese. Asi by se potřeboval ohřát a něco sníst.“

„Co je mi po něm, je to padouch! Musím ho dostat pryč.“

„Jak?“ zeptala se. A po chvíli:

„Bojíš se ho, táto?“

„Trochu. Je to sooner čili padouch.“

„Hm,“ řekla. „Soonery jsem si představovala hůř. Ty taky, ne?“

„Ani nevím.“

„Tak ho hlídej, táto. Udělám zatím večeři.“

Rozdělala oheň ze suchého klestí. Když šla s kotlíkem pro vodu, musela si zaclonit oči, neboť slunce viselo nizoučko nad obzorem. Tu spatřila Acuffův stín, šišatý jako vajíčko. Ležel – ten stín – na drnu nad potokem a za ním seděl švec, vlastně sooner, a vypadal jako pytlík neštěstí.

„Haló,“ křikla. „Hej, pane Acuffe! Rattlesnake mi už dávno říkal, že se sem nějaký padouch vloudí dřív. Jak to mohl vědět? Vy jste mu to pověsil na nos?“

„Co je s ním?“ řekla otci, když se vrátila. „Jen kouká a mlčí.“

„Blázen,“ zavrčel Sudík. „Jde mi ale zatraceně na nervy. Pořád tam přece dřepět nemůže. Co v noci?“

„To je to,“ řekla. „Prokřehne skrznaskrz.“

„Ať. Ale budeme muset hlídat.“

„A co sis myslel, táto?“ zasmála se. „Že tady na nás bude dávat pozor šerif?“

Uvařila šlichtu z krup a sušeného masa. Chvílemi jí bylo divné, že táta už vůbec nemluví o Stromu a Lese, ačkoliv teď má obojí. Ale přišlo jí to na mysl opravdu jen občas, když na vteřinku zapomněla, že za potokem sedí ten nehybný zmrzlý padouch. Povětšině stále myslela na něj a věděla, že totéž se děje tátovi.

„Jez,“ řekla otci. „A dej mi flintu. Jestli se hne, střelím.“

Šla s puškou k potoku.

„Hej,“ zvolala. „Pojďte se najíst, vy strašidlo. Takhle dostanete zápal plic a já vám nebudu kopat jámu. Mám důležitější práci.“

Spatřila, že se pohnul, a mimoděk položila ukazovák na spoušť. Nezvedla však pušku, strachovala se, že by tam zůstal sedět a strašil by celou noc.

„Jen pojďte, Acuffe,“ opakovala co nejveseleji. „Člověku je z vás mdlo.“

Jak se brodil přes potok, viděla, že je to starý člověk, nebo snad ne zrovna starý, ale strašně unavený a hladový. Musela mu podat ruku, aby se vůbec dostal nahoru.

„Pozor! Srazí tě!“ křikl vzadu Sudík.

„Jen klid,“ řekla přes rameno. „Brrr…“ Měla dojem, že svírá v ruce leklou rybu, ale byla to opravdu jen Acuffova dlaň, studená a vlhká jako platýs.

„Tak co, jak to bylo?“ vyštěkla, když ho táhla na břeh. „Honem, nebo vás pustím a vykoupáte se celý! Jak mohl Rattlesnake vědět, že si sem přijdete hrát na soonera?!“

„Sám mi to poradil,“ drkotal švec zuby.

„A co tvá žena?“ zeptal se Sudík.

„Umřela.“

„Kdy?“

„Když jsem tady s tebou vyměřoval.“

„A sakra,“ řekl Sudík. „Ale proč tě vlastně napadlo –“

„Nech ho už, táto,“ skočila mu Mařka do řeči.

Předala otci pušku a jedla s Acuffem z jednoho kotlíku. Pak vypřáhla koně, na kterého kvůli ševci docela zapomněli. Na voze připravila pelech pro tátu, ale Acuffovi donesla pokrývku až na břeh. Pečlivě pro ni vybrala místo tak, aby na ni nepadal stín a aby v pozadí nic nezakrývalo obzor. Počítala, že noc bude jasná a že stráž, jež bude sedět pod Velkým stromem, zahlédne včas siluetu ševce, kdyby snad vstal a chtěl se přiblížit a zmocnit se své zbraně. Věřila mu, nicméně jen zpola. I sama sobě důvěřovala jen napůl: po cestě byla jako zmlácená a bála se, že usne. Ale věděla, že táta je unavený ještě víc a že první stráž připadne na ni. Nešlo to jinak.

Do půlnoci seděla pod Stromem, pokrývku přes ramena, pušku na kolenou, a myslela si, že je to všechno hloupost. Vůbec všechno. Velký run skončil, máme Strom i Les, ale co z toho? Švec tamhle leží, vidím ho jasně, nevypadá jako člověk, ale jako hrobeček, nepohne se, asi ani neví o světě – ale co z toho? Kdyby teď přišel někdo tiše zezadu a jen lehce mávl nožem, spadne mu všecko do klína.

Potom myslela na jméno Ztracená prérie, které si tato krajina vysloužila, protože dosud každý o ni přišel. Komančové, Čerokíové… A všeho do třetice. Kdo ji asi vezme nám?

Trhla sebou. Hlava jí klesala a v polospánku měla dojem, že vzadu, za Velkým stromem, kam neviděla, něco zapraskalo.

Vyskočila, obrátila se. Nikde nikdo.

Opět usedla. Chvilku se chvěla jako zimou. Ale nebyla to zima.

Zdá se mi něco? Anebo jsem zbabělá?

Nedovedla rozhodnout. Seděla bez pohnutí, smysly zaostřené na každičký šelest. Bylo jich mnoho, zdálo se, že noc je černá místnost, plná věcí, jež se plíží. Ale chvílemi vše ztichlo, a tu se jí opět zdálo, že noc je nekonečná, že se s tátou přistěhovali do země, kde slunce vychází jen jednou za rok.

Konečně usoudila, že je půlnoc, a probudila otce.

„Švec se nepohnul,“ řekla. „Možná že už to má za sebou.“

Avšak ráno Acuff vstal dřív než ona. Když procitla, spatřila ho ještě celého špinavého a zarostlého. Vařil se Sudíkem snídani. Zůstala ležet, aby slyšela, o čem rozprávějí.

„Běž ještě pro dříví, padouchu.“

„Nekomanduj mě, ty ničemo,“ sykl Acuff. Ale šel.

Sotvaže byl z doslechu, zvedla se:

„Vypadá to, že tady zůstane, co?“

Táta pokrčil rameny. Neřekla už nic. Dívala se k Velkému stromu. Připadal jí jako z pohádky. Byl tak mohutný, že dojista ještě pamatoval i to, co se už v pohádky proměnilo. Například slávu Komančů.

11

Asi pět minut poté, co Bonaparte vyhodil Franka Bastillona ze sedla a ztratil přitom vidle, dorazil na místo činu komisař Bert Vestal a zastavil:

„Co se stalo?“ vyrazil ze sebe trhaně. Chraptil už, chudák hodnostář, i dech mu chyběl po tolikerých ostrých výzvách „Stát!“, „Zpátky!“, které přestal chrlit až v dobré polovině cesty. „Čí jsou to vidle?!“

„Bonapartovy,“ zavrčel Frank Bastillon. „Zmrzačil mi koně.“

„To si odskáče! Kde je?!“

„Jel se Samem, a kam asi jel Sam!“

„Sam?“ zachmuřil se Vestal. „Hm…“

Až teď si uvědomil maličkost, kterou v zápalu přehlédl: Bonaparte byl na voze se Samem Wilcoxem, a co tedy provedl Bonaparte, padá i na Samovu hlavu. – Jenže jiná věc je hnát k odpovědnosti pobudu Bonaparta, a jiná zakročit proti milionářovi.

„Hm…,“ řekl ještě jednou. „A co s tím chcete dělat, Franku?“

„Uvidíte.“

„Jen žádné násilnosti!“ zvolal Vestal varovně. „Všechno se vyřeší v klidu. Samozřejmě jestli je právo na vaší straně. A to mohu rozhodnout jen já. Samozřejmě až vyslechnu obě strany. A na to teď nemám čas.“

„Samozřejmě,“ odplivl Frank Bastillon a zamával vidlemi vstříc Rattlesnakeovi, který se přihnal na bělouši, zbarveném prachem do růžova jako psí jazyk. „Dej mi koně, seber vidle a poběž za mnou!“

V příštích vteřinách se už řítil k Enidu. Ale bylo pozdě. Boj o nejvyšší ceny skončil a na velkého Franka zbyl jen jeden z vedlejších úseků, ten za barákem vojska. –

Ve chvíli, kdy tam Frank Bastillon zapichoval svůj kolík, byl už Vestal opět v pohybu. Jel však velice zvolna, zato s tím větší důstojností. Nemusel už spěchat. Rozhodl se totiž, že bude řešit věci hezky po pořádku, to jest od toho falešného dělového výstřelu. Ačkoliv ani to nebude snadná záležitost: Kdo vyrazil po výstřelu první? Sam Wilcox. Takže pravděpodobně v tom má prsty zase on… Ale zazobanec má obyčejně prsty ve všem, to už nesou peníze s sebou. I při volbě maršála v Kingfisheru, a to není místo k zahození…

V těchto úvahách dorazil na budoucí náměstí a seskočil z koně tak překotně a horlivě, že zcela přehlédl Bonaparta, zato div neobjal Sama Wilcoxe:

„Haló, Same! Gratuluju! Vidím, že jste vyhrál run!“

„Chyba!“ ozval se místo Sama Walter. „Náhodou jsem vyhrál já.“

„Cože?“ podivil se Vestal. „Je to pravda, pane Wilcoxi?“

„Nesmysl, šerife,“ křikl Bonaparte. „První tu byl –“

„Safra, safra,“ skočil mu Vestal do řeči, „já tady plácám, a v úřadě mám na čtrnáct dní práce!“

Připadlo mu, že se z té nepříjemné kličky šikovně vyvlékl, ba že měl z pekla štěstí. Jak odjížděl – teď už opět v převelikém spěchu – zahlédl koutkem oka, že sem míří Frank Bastillon. Něco se tady semele, a zdravý rozum velí nebýt u toho. Protože kdy se vede zrnu lépe? Když se odkutálí stranou, anebo když zapadne mezi mlýnské kameny?

Ty mlýnské kameny byli Frank Bastillon a Sam Wilcox a to zrníčko byl přirozeně on, Bert Vestal. A zatímco opatrně šplhal po žebříku na střechu pozemkového úřadu, napadlo ho, že nejlepší by bylo, kdyby na bojišti zůstal pouze jeden mlýnský kámen, protože pak by zrno mělo po starosti. Ano, snad dá milý pánbůh, že jeden z těch bláznů odstřelí druhého!

V té naději se skrčil za komín, aby viděl, ale nebyl viděn. Slyšet nepotřeboval, stačily mu oči:

Frank Bastillon se přikolébal pěšky, pistoli u pasu, v ruce vidle, které očividně hodlal vrátit tomu, kdo je ztratil. Alespoň je podával Bonapartovi tak klidně a s tak přátelským úsměvem, že Bonaparte po nich mimoděk natáhl ruku. A tu – v okamžiku, kdy je uchopil, kdy se jeho prsty sevřely na násadě – trhl Frank vší silou. A Bonaparte plul vzduchem za vidlemi přímo na Frankovu pěst.

Setkal se s ní na milimetr přesně. Bylo slyšet suché zapraštění, jako když se láme větvička. A současně se Bonaparte rozpadl na dva kusy, jeden velký, druhý malý, jenž se pomalu kutálel v udupané trávě. Pro chvilku vznikl dojem, že je to Bonapartova hlava, jež se ulomila.

Ale byl to pouze jeho proslavený klobouk, který nikdo nikdy nespatřil jinak než na Bonapartově hlavě. Tak jako nikdo nikdy nespatří střechu jinde než nahoře na domě, leda když ji strhne uragán:

Bonapartův sešpendlený klobouk spadl. A poprvé se na božím světě objevila Bonapartova lebka, červená jako rajské jablíčko, avšak veliká a holá jako meloun.

„He!“ hekl Vestal za svým komínem. To ho nikdy nenapadlo, že Bonaparte nemá skalp, že jej přenechal nějakému špinavému Indžanovi a tu operaci přežil; takových případů je poskrovnu.

Ale hned se se zájmem díval, jak se Frank Bastillon shýbá pro Bonapartův klobouk, jak jej zvedá, prohlíží… a pak jej znovu klade na drn a čistí si o něj své slavné lakýrky.

„Prima rohožka!“ Tato Frankova slova zaslechl Vestal zřetelně až nahoru na střechu.

„Haha!“ smál se trochu nuceně Sam Wilcox. Jinak kdekdo mlčel, v prvé řadě Bonaparte, natažený v trávě jako kláda.

„Budu ji potřebovat,“ pokračoval Frank Bastillon. „Postavím hospodu na tom claimu, co na mě zbyl, Same…“

Veselý Sam zvedl k nebi dva prsty:

„Já za to nemohu, Franku, na mou čest! Nevěděl jsem, co to čuně provede. Namouduši jsem ani netušil, že má ty vidle s sebou!“

„Vzal jste si prostě moc horlivého sluhu,“ přikývl s pochopením Frank. „No nevadí. Já jen že má hospoda bude dobrý podnik, Same, a právě proto potřebuje tu rohožku. Počítám s vámi jako se stálým zákazníkem.“

„Ale ovšem, Franku…“

„Můžete přijít už zítra večer,“ obrátil se Frank Bastillon na odchodu. „Hospoda ještě nebude, ale bude vůz, a dobře zásobený.“

„Ale samozřejmě, Franku…“

„Franku!“ vykřikl Walter Cook, který dosud stál nad svým kolíkem u svého koníka podobného myši. „Franku, z koně vás dal shodit Sam Wilcox. Proč to nepřiznáte? Máte strach?!“

Frank Bastillon se zastavil a obrátil. Neměl ani bílý klobouk, ani žlutou kazajku s třepením, ale stále to byl krásný hrdinný idol všech žen a dívek, ba nyní ještě nějak hrdinštější, protože celý umazaný a zaprášený, od lakových bot přes roztrženou košili až po zmuchlanou hřívu; celý poznamenán bojem.

„Tak je to. Mám strach,“ řekl pomalu. „Z nespravedlnosti. Abych se jí nedopustil. Viděl jsem s vidlemi jen Bonaparta. Ale Sama Wilcoxe ne, Walte Cooku!“

Odcházel, napadaje trochu na nohu, kterou si narazil pádem s koně, a Vestal už nespatřil nic zajímavého.

Slezl ze své střechy, posadil se v kanceláři, nyní pusté, a sáhl pro láhev. Potřeboval se napít. Obě mlýnská kola zůstala naživu a to bylo zlé. Na druhé straně se ovšem zdálo, že nepůjdou proti sobě, nýbrž spolu, a to bylo dobré… Jenomže to všechno vypadalo nějak podezřele, ale neuvěřitelně… Jako divadlo. –

Později toho odpoledne dorazil do Enidu druhý vůz Sama Wilcoxe, řízený oněmi hrdlořezi, kteří drželi svému pánovi na hranici místo, a naložený dřívím i nářadím potřebným k stavbě. Ještě za šera začali budovat dřevěný dům na claimu Walta Cooka, zřejmě aby ukázali, že Sam nemíní ustoupit, a aby zajistili jeho právo.

Kapitola třetí VELKÝ SPOR

1

Dům Veselého Sama byla první nová stavba hodná toho jména, která v Enidu vyrostla. Ale brzy se přidružily jiné jak v obvodu města, tak v širém okolí na všech obsazených claimech. Přistěhovalcům šlo jednak o přístřeší, jednak o splnění zákonného předpisu, že jen ten získá právo na svůj úsek, kdo na něj do půl roku po runu postaví dřevěnou chatrč nebo dům; tedy nikoliv „sod-house“, boudu z drnu, kterou lze slepit za pár hodin a bez jakýchkoliv investic. Cílem zákona bylo znemožnit spekulaci s půdou. Předpokládal totiž, že kdo sežene dříví a dá si práci s postavením baráku, kdo vloží do získané půdy peníze a pot, má o ni vskutku zájem, chce se na ní usídlit natrvalo, a ne ji prodat, jakmile ceny pozemku vyletí do výše.

V mnohých případech však zákon nesplnil svůj účel. Chatrč, dům je příliš široký pojem, a leckdo tedy slepil dohromady jen tři prkenné stěny a střechu, zajištěnou proti dešti plachtou, jež zároveň tvořila čtvrtou stěnu a sloužila jako dveře. A soud nemohl tvrdit, že to není dřevěná chatrč; byla ze dřeva a byla doslova to, co zákon stanovil: „A hut“. Ostatně i četní poctiví usedlíci se zprvu museli spokojit s ještě horším nouzovým obydlím, neboť dříví bylo v Enidu vzácnější než hedvábí. Chatrné dřevěné boudy rostly tedy na všech stranách. Jednu z nich, a snad tu nejmenší, vybudoval z pozůstatků starých beden Walter Cook; nejmenší ne proto, že sám byl malý postavou, ale proto, že více beden prostě nesehnal.

Stála na sporném claimu blizoučko u Samova honosného baráku. Když ji ten veselý muž poprvé spatřil, prohlásil žertovně, že teprve teď má – on, Samuel Wilcox – obydlí hodné gentlemana:

Nejen dům, ale i ono řádné příslušenství, označené obvykle dvojicí nul. A litoval pouze, že už zde není Bonaparte, který by dojista velmi ochotně vlezl do Waltovy boudy a příslušně ji využil. Želbohu Bonaparte zmizel a nezdálo se pravděpodobné, že se ještě kdy objeví.

Zapletl se totiž, pitomec, do boje na život a na smrt s Frankem Bastillonem kvůli té ráně do zubů. Anebo spíše kvůli svému ztracenému klobouku, do něhož si Frank utřel boty. Kdoví. Jisté je pouze, že po srážce s Frankovou pěstí zůstal ležet v trávě prostovlasý, že ležel jako mrtvola, zdaleka však nebyl v pánu. Probral se z bezvědomí za pár minut, nicméně nevstal, pořád ležel v trávě, jenomže nyní tváří dolů, aby nebylo vidět, že vzlyká vzteky a ponížením.

Až za tmy vyskočil a běžel shánět klobouk, ale ne už zvláštní, s obrubou a la Napoleon, nýbrž jakýkoliv, třeba děravý, jen aby měl čím zakrýt lebku. Nesehnal samozřejmě nic – kdo by také vláčel s sebou při runu druhý širák, to už spíš rezervní onučky a čistou košili. A nejbližší krám byl v nedohlednu.

Bonaparte si tedy ovázal hlavu červeným hadrem jako pirát, ráno si vyžádal od Sama mzdu a pustil se na jih se slovy, že jede do Kingfisheru ke Smithovi, který vede všecko, tedy i klobouky. Samo sebou dojel pouze k nejbližšímu potoku, skryl se v korytě i s koněm a po soumraku se opatrně vydal nazpátek.

Toho dne odpoledne – nazítří po runu – dorazil do Enidu strejda Patent, postavil kořaleční vůz na Frankově claimu a bez odpočinku se pustil do příprav k přijetí prvních zákazníků. Než byl hotov, setmělo se.

„Bože, bože, Franku, chlapče,“ křičel ze soumraku. „Nejsme na tom špatně, ale nebýt mé zabedněnosti, mohli jsme se teď smát celému světu.“

A opět:

„Kriste pane, Franku, chlapče, nejsme na tom špatně, ale přece jen daleko hůř, než jsem počítal. Kam jsem dal rozum!“

Nejspíš očekával, že se ho Frank zeptá na vysvětlení, Frank však beze slova skládal bedny, a strejda tedy nakonec taky zmlkl. S příchodem tmy ustalo bušení kladiv a seker – příznačný hluk rodícího se města – a v tichu, jež se náhle rozprostřelo, doléhal každý hlásek daleko: nebylo třeba, aby kdekdo věděl, že on, Patent, naříká.

Stranou od vozu hořel oheň, ale Sam Wilcox se dosud neobjevil, a pijáci s prázdnou kapsou si tedy prozatím zahřívali místo žaludku jen ruce. Dole červený oheň, nahoře bílý měsíc, vůkol modrá tma. Tráva kolem ohně byla růžová, čím dál do prérie tím bledší, stříbrnější, jako kdyby z království ohně přecházela do království měsíce. A posléze samozřejmě do království tmy, v níž zmizela.

Ale jak Frank Bastillon zašel v jedné chvíli za vůz, postřehl na rozhraní tmy a měsíčního světla kulatou červenou věc, jež tam vlastně být neměla.

Ta věc se pohnula, zablesklo se, Frank Bastillon padl. A Bonaparte zvedl svou červeně ovázanou lebku z trávy o něco výše…, pak vstal a tryskem běžel do noci k svému koni. Byl přesvědčen, že vystřelil dříve, než jeho muž padl.

Vpravdě tomu bylo naopak: Frank se vrhl k zemi dřív, než Bonaparte vypálil, a teď ležel v trávě a naslouchal zvuku kopyt, jenž se vzdaloval.

„Franku!… Franku, kde jsi!“ zavolal strejda Patent.

„Tady.“

„Stalo se ti něco?“

„Ne.“

„Tak proč ležíš?“

„Poslouchám, jak utíká krysa.“

Vtom přišel Sam Wilcox už napůl rozjařený, jak si po večeři přihýbal z vlastních zásob, a smál se – haha! –, že taková sláva snad nemusela být. „Střílet na mou počest, to je, Patente, moc hezké, ale budí to rozruch. Bum! Hahaha!“ – Ale sotvaže se dověděl, jak to vlastně s tím výstřelem bylo, pojala ho lítost a velice se Frankovi omlouval za Bonaparta, svého nehodného sluhu.

„Vyženu ho, smraďocha!“ volal, píchaje ukazováčkem do tmy, jako by ukazoval, kam ten lotr patří: do hlubin černé noci, ne mezi slušnou společnost.

Hned však na tu drobnou příhodu zapomněl, měl příliš dobrou náladu, protože ten bláznivý novinář, který se postavil za Waltera Cooka, dnes nastoupil do vlaku a odpelášil. Ale i kdyby se vrátil a myslel to s tím svým svědectvím vážně, co na tom – on, Sam Wilcox sehnal mezitím pět svědků, kteří odpřisáhnou jeho prvenství, přirozeně nikoliv zadarmo. Žurnalista vydá, pravda, za tři, jenže zbývající Waltův svědek Jezu Morales vydá sotva za půl, protože je Mexičan a šašek; takže suma sumárum to dělá pět proti třem a kousku, chacha.

V tom báječném rozpoložení zanotoval píseň o Chisholmské stezce, jež vede Oklahomou a po níž duní stáda jako hrom, pěkně procítěně zpíval, byť i trochu chraplavě. Pohříchu ta slova o dunění mu nějak učarovala a znenáhla začal sám dunět, či se o to alespoň snažil. Stále dunivěji pěl, až nakonec hulákal jako opravdický chraptivý hrom. A nemohl, nemohl zkrotit svůj hlas ani při loučení.

„Napište mi to na futro, strejdo!“ volal dunivě. „Tolik peněz mám, že je nemohu nosit s sebou, haha! A taky nemusím, já jsem Samuel Wilcox, za všechny platím a nic v kapse nenosím, jenom tužtičku. Haha!“

Vpravdě ovšem podepsal Patentovi dlužní úpis perem, které měl strejda pohotově. Věřil Samovi, ale nevěřil ani tužtičce, ani zápisu křídou na dřevo. Dával přednost papíru, pěknému sešitku, který spolu s perem a lahvičkou inkoustu koupil ještě v Kingfisheru, když Samovi došly drobné a když začal utrácet ty domy v San Francisku. Bylo to hrozně jednoduché, přesné, a hlavně výhodné účetnictví:

Sam pil, pak podepsal a šel se domů vyspat. Ale stále – i když pil, i když spal – stále a stále mu ze San Franciska tekl do kapsy zlatý proud, jenže přerývaně, spíše jako vlnobití nebo příliv. Nebo příboj. Tak tomu svému zlatému nadělení Sam říkal, tak po námořnicku „my flood“ nebo „my surge“, protože přicházelo s přestávkami tu většími, tu menšími, podle toho, jak jeho právní zástupce v San Francisku našel kupce pro ten nebo onen pozemek či dům. Když přišel příliv, zaplatil Sam dluhy a strejda vytrhl ze sešitku příslušný list, který Sam zmuchlal do kuličky a zahodil. A strejda Patent s velkým zájmem sledoval, kam ta papírová střela míří, a když Sam odklopýtal spát, sebral kuličku, vyžehlil ji na koleně a vložil zpět do sešitku, protože papírem škoda plýtvat; i papír je tu vzácný jako hedvábí.

Jen jednou se Sam podivil, čím to, že nový dlužní úpis má už vrásky jako staré sedlo.

„Patente!“ zařval tehdy. „Jsem štědrý člověk a to znamená, že taky štědře naděluju! Zapiš si to za uši, dokud je ještě máš!“

Jenže příště odcházel od Patenta v takovém stavu, že vrásky na papíře vůbec nepostřehl. Byly ostatně jedva patrné, neboť Patent objevil nový patentní postup: Stačilo papír na rubu nepatrně navlhčit a pak jej vyrovnat mírně nahřátou žehličkou; písmo se sice trochu rozplynulo, ale to mohl mít na svědomí vlhký vzduch.

Přesto schovával strejda vyžehlené úpisy opatrně stranou, a předkládal je k proplacení jen v nejjistějších případech: když byl Sam doopravdy namol.

*

Po odchodu rozjařených hostí usedl strejda na vůz a při lojové svíčce zkoumal své účetnictví.

„Tak se mi zdá, že už tady mám na pořádný barák ve Frisku,“ poznamenal. „Ale co je to proti celé ulici…“

A když Frank neodpovídal:

„A co je to proti claimu u náměstí!“

Ale Frank stále mlčel, a strejda se tedy chytil za hlavu:

„Bože, Franku, mohli jsme ho mít, ten chlap mi nabízel pomoc za pět stovek, a já blázen se mu vysmál! Pak šel určitě k Samovi, Sam mu je dal a chlap to zařídil. Chápej, tu ránu, co nás spletla, má na svědomí on…“

„Který chlap?“ přerušil ho Frank.

„Takový hubený, zmrzlý, teď večer stál támhle vzadu. Jmenuje se Dolittle.“

„Dolittle? Neznám,“ zabručel Frank a odešel do tmy.

Když ho za půlhodinu strejda sháněl, našel ho daleko za vozem v trávě. Ležel tam na zádech, ruce roztažené, prsty zaryté do drnu. V měsíčním světle vypadal jako těžce poraněný, ani pohyb, jen ty prsty se zavíraly a otvíraly.

„Co je ti, chlapče!“ vykřikl strejda Patent už podruhé té noci.

„Nic. Ležím na svém,“ zasmál se Frank. „Nikdy jsem neměl nic svého.“

„Neblázni,“ řekl Patent, „máš vůz a obchod.“

„To je taky vaše.“

„A máš koně a ještě spoustu věcí.“

„Ale nikdy jsem neměl svou zem.“

„Hm,“ odplivl Patent. „Jenomže tohle není ta pravá. Sam Wilcox má lepší.“

Muž v trávě se zasmál:

„Kdepak. Nemá ještě vůbec žádnou. Leda chuť má. Nesedí tam sám.“

„Hloupost. Skrček to prohraje.“

„Byl jednou jeden skrček, jmenoval se David, a porazil obra.“

„To je pravda,“ připustil strejda. „Jenže Goliáš určitě neměl tak nacpané kapsy jako Sam.“

2

Co se týče odměny za předčasný výstřel, hádal strejda Patent chybně:

Sam Wilcox nevyplatil dosud Johnu Dolittleovi ani cent, ačkoliv zmrzlý muž o to slušně požádal.

„Milý zlatý,“ řekl mu Sam, „pokud se pamatuju, zněla úmluva v tom smyslu, že peníze dostanete až na konec.“

„Správně,“ přikývl pan Dolittle. „A run skončil, čili…“

„Run ano,“ zasmál se Sam. „Ale claim ještě není můj. Jestli nevidíte, protřete si oči.“

Dolittle si nic protírat nemusel, protože viděl až moc dobře. Opírali se o Samův vůz, u nohou Samův zapíchnutý kolík, ale sotva dvacet kroků dále trčel v trávě druhý kolík, u kolíku se pásl malý šedivý kůň a přímo nad kolíkem stál malý zrzavý muž a díval se vyzývavě k nim.

„Však se ho zbavíte.“

„S tím počítám,“ souhlasil Sam. „Ale dá to práci… Víte co? Odstraňte tu štěnici a pět stovek je vašich. Vezměte vtip do hrsti, jste přece chytrý chlap.“

„Nu…,“ zabručel John Dolittle skromně. „Nu dobrá, uvidím, co se dá dělat. Ale ty peníze…“

„Až potom!“

„Přirozeně. Ale přece jen bych rád něco určitějšího. Například psaný závazek, že mi vyplatíte tolik a tolik, jakmile bude claim s konečnou platností váš.“

„Beze všeho,“ zazubil se Veselý Sam. „Přineste ten papír –“

„Mám ho náhodou s sebou,“ pokusil se pan Dolittle o stejně veselý úsměv; ale vyšlo mu to jen napůl, nejspíš kvůli rýmě, jež ho nutila neustále potahovat nosem. „Tak vidíte, počítal jsem se všemi možnostmi.“

„Hrome!“ vyhrkl Sam s úctou. „Kdybych měl nějaký podnik, myslím, kdybych potřeboval vůbec něco podniknout, udělal bych vás ředitelem.“

„Děkuju za důvěru,“ odkašlal John Dolittle a s novým úsměvem, který se mu tentokrát povedl o něco líp, vytáhl z kapsy nejen list, nýbrž i lahvičku inkoustu a násadku s perem nasazeným obráceně, aby se hrot nerozskřípal. Teď je nasadil správně, namočil a pak se zájmem přihlížel, jak se nejbohatší muž Oklahomy chystá k své oblíbené umělecké tvorbě.

Sam Wilcox se odjakživa podepisoval neobyčejně rád, protože to nedalo moc práce, a přece to na papíře vždycky vypadalo pěkně. Měl úhledný rukopis, plný stínových tahů i vlasových čar, a nadto zdobil podpis řadou kudrlinek, s jejichž pomocí dokázal vytvořit z křestního jména a příjmení jediné ucelené dílo, ba skoro ornament: vlnovka zakončující „S“ spojila se dole s vlnovkou zakončující „x“, jako kdyby si podávaly ruce; a občas se mu dokonce podařil výtvor tak dokonale, že vespod vzniklo obrácené srdéčko:

Ano, byl to tak nádherný autogram, až si Sam někdy myslíval, že by se znamenitě vyjímal na bankovkách. A ježto neměl naději stát se ministrem financí, podpisoval s chutí aspoň vše, co mělo k bankovkám nějaký vztah. Ještě nedávno neměl ovšem o jeho směnky nikdo zájem, ale po bratříčkově smrti se karta obrátila a hle, najednou byl kdekdo ochoten vyvážit ten hezký podpis zlatem. Sam Wilcox z toho načerpal mnoho zadostiučinění i hrdosti a od té doby se podepisoval s ještě větší vášní.

„No?“ zvedl oči, když skončil. „Co tomu říkáte?“

John Dolittle neřekl nic, plně zaujat foukáním na podpis, aby rychle oschl. Přes papír hleděl zadumaně na Walta Cooka.

V tu chvíli si totiž malý kovboj sedl do trávy, vytáhl odřenou peněženku a pustil se do počítání. Kromě drobných měl v ní jedinou bankovku a pan Dolittle hádal, že je to padesátidolar. Bezpečně to však nevěděl. Zrzek byl přece jen příliš daleko a mimoto se už tmělo.

Dva dny nato odjel Sam Wilcox do Kingfisheru. Nastoupil v poledne do pravidelného vlaku, zapálil si a pět minut, jež zbývaly do odjezdu, strávil pozorováním hory stavebního dříví, jež se vršilo vedle kolejí. Patřilo strejdovi Patentovi, který je předvídavě objednal v Kansasu dva týdny před runem, a střežil je Rattlesnake ověšený svým arzenálem, jako by měl co nevidět vytáhnout proti Apačům, svým bratrům po mamince.

„Hej!“ křikl Sam. „Zbude na mě aspoň fůra?“

„Nemáte dost?“ křikl Rattlesnake. „Co chcete ještě stavět?“

„Kostelíček!“ křikl Sam a Rattlesnake se plácl do stehen, protože tenhle vtip se Samovi povedl.

Avšak Sam to myslel vážně, ovšem teprve nyní, když mu to vylétlo z úst; prve ne, prve to opravdu byla jen švanda.

„Haló, Same!“ houkl ještě Rattlesnake. „Ten váš pistolník měl štěstí! Být u toho já, měl by už po funusu! Jenže já musel sedět tady.“

„Cheche,“ zašklebil se Sam, ačkoliv zaboha nevěděl, o čem ten vrahoun mluví. Aha, o Bonapartovi! Má asi vztek, že ho nemohl beztrestně poslat do pekel, když Bonaparte začal střílet po Frankovi…

Vtom se vlak rozjel, Sam zabafal z doutníku a pustil Bonaparta z hlavy. Pustit něco z hlavy, to uměl výtečně, alespoň v některých případech. V jiných zase ne. Například teď pořád ještě dumal o tom kostelíku, že to nebyl zlý nápad.

Namouduši ho postavím, a dám na něj desku „Dar ctihodného Samuela Wilcoxe!…“ Ne, radši „Postaveno ctihodným Samuelem Wilcoxem na paměť jeho zvěčnělého bratra Abrahama Wilcoxe…“ Ne, ne, to by už trochu moc volalo o pomstu, pánbůh možná není, ale třeba je, a jestli je, ví všechno. Tak tedy raději stručně, „Bohu věnoval jeho nehodný sluha Samuel“. To zní pokorně, takže pánbůh by se mohl třeba i ustrnout; jestli ovšem je…

Pak už se jen pobaveně díval na scenérii sunoucí se dozadu podél kolejí; na vozy a stany postavené na čerstvě zabraných claimech, na muže v širácích, jak zarývají motyky do panenské země, aby prozatím získali materiál na drnovou maštal; na ženy v dlouhých sukních a čepcích, na ty prérijní hospodyně, jež ošetřovaly oheň nebo koně… Avšak lidí bylo stále poskrovnu, mezi jednotlivými skupinami ležely široké prostory prérie bez cest a jako bez hranic, neboť dosud nestál jediný plot, jediná mez, protože ještě neexistovalo jediné pole. Nic vlastně ještě nebylo, pouze naděje a plány do budoucna. A napříč celým tím nehotovým světem běžel předlouhý uzoučký kus minulosti, Chisholmská stezka plná rohatých lebek rozdupaných lidskou smrští, jež se tudy před dvěma dny přehnala. A za hranicí Čerokíského pruhu u Hennessey ležela pošpiněná prérie plná zčernalých ohnišť, plná odpadků, které ještě neměly čas shnít, plná trusu, koňských stop, rýh po kolech – a i to už byla minulost.

„Uf, uf,“ otřásl se Sam Wilcox. „Jak to všechno letí…“

Vzápětí však zvesela pomyslel, že co dnes neužiješ, to zítra nedohoníš, a v Kingfisheru se rovnou hrnul do baru, aby zase jednou popil pod pořádnou střechou, a ne pod širým nebem, aby po řadě dní opět jednou cítil pod lokty pevný stůl a v prstech kartičky. Bohužel bar přímo strašil prázdnotou, jako by se všichni kumpáni, pijáci, karbaníci rozprchli hulákat, přihýbat si a hrát poker na sever od té zatracené pustiny. Zatracení blázni. Zatracený svět.

Zdržel se tedy jen krátce, jen co si pročistil mozek skleničkou, a čtvrt hodiny nato už seděl tváří v tvář soudci McDonaldovi, na kterého se mohl spolehnout, protože měl velké pochopení, a ještě větší známosti.

Například když on, Sam Wilcox, potřeboval po bratrově smrti urychlit projednání pozůstalosti – slovem shrábnout dědictví co nejdříve –, usmál se tlustý soudce s tím velkým pochopením, zatahal za nitky svých styků a vida, věc se bleskem vyřešila. A když se zanedlouho ukázalo, že hotovost překotně mizí, usmál se soudce stejně chápavě a bez zaváhání dohodil mladého výtečného právníka ve Frisku, který všechno hladce zařídí, bude-li ovšem ochoten převzít tento případ. Neví totiž pro samou práci, kde mu hlava stojí.

„Ačkoliv – ehm – na mé doporučení vám jistě vyhoví,“ usmál se tehdy soudce. „Je víc než můj dobrý známý, ehm. Je to můj zeť.“

A mladý právník, manžel soudcovy dcery, opravdu vyhověl a spolehlivě, přesně, svědomitě proměňoval zděděné pozemky v San Francisku v onen zlatý příboj, jenž plnil Samovy kapsy.

*

„Ehm, ehm,“ odkašlal soudce McDonald, sotvaže mu Sam počal líčit své potíže s Waltem Cookem, „slyšel jsem už o tom. A povím vám upřímně, že je to krajně – ehm – složitý případ, pane Wilcoxi.“

Strměl za stolem jako černá hora, mluvil pomalu jako vždy, ale kupodivu mu tentokrát chyběl úsměv, na který si Sam tak rychle zvykl a s nímž pevně počítal – úsměv, za nímž se tajil nějaký dobrý vlivný známý.

„Nu což, McDonalde,“ snažil se ho povzbudit. „Vy to už nějak zaonačíte. Nemáte náhodou ještě jednoho zetě? Ačkoliv by stačil i vzdálený bratranec, haha…“

„Bratrance mám dva, jenže vám nebudou nic platní,“ pravil lítostivě McDonald. „Tenhle spor budu totiž soudit já.“

„Ale tím líp!“

„Ehm…,“ odkašlal soudce pomalu a táhle a Sam Wilcox se zasmál, neboť ze všech lidí, s nimiž se kdy setkal, dovedl jen McDonald odkašlávat pomalu, a jemu, Samovi, to připadalo stejně směšné, jako kdyby třeba kůň pomalu řehtal.

„Ehm…,“ pokračoval soudce po chvilce úvah. „Povězte mi, pane Wilcoxi, proč jste vlastně do toho lezl a nezůstal radši tady. Peníze nepotřebujete, půdu si můžete koupit – měl jste tohle zapotřebí?“

Šilhal na Sama přes brýle a tvářil se tak vyčítavě, že se Sam mimoděk zasmušil. Vzato kolem a kolem, opravdu ten claim nepotřeboval. Jenomže když už jednou začal, nemohl ustoupit. Ale proč začal?

„To jsou těžké věci, McDonalde. Člověk má taky svou čest, ne?“

„Ehm…,“ zahuhňal soudce a Sam se mimoděk opravil:

„Svou ctižádost, ne?“

„Ano… ano… ovšem… A ti svědci, co jste si opatřil – totiž – ehm – co se vám přihlásili, kde ti byli, když jste zapíchl kolík? U toho?“

„Samozřejmě!“

„To ovšem znamená, že to jsou vojáci nebo zaměstnanci pozemkového úřadu, jelikož – ehm – nikdo jiný u toho být nemohl, jelikož – ehm – první jste musel přijet vy, abyste tam mohl být první.“

Sam Wilcox se slabě začervenal – jako student a vskutku se styděl za svou bezhlavost. Na tohle nepomyslel.

„Ne. Ale viděli to zezadu. Například hned Bill Clampitt!“

Soudce McDonald se pro změnu vysmrkal; znal toho darebu Billa, sám ho už vícekrát poslal za mříže.

„Hm…,“ počal truchlivě. „Naproti tomu sám říkáte, že ten zrzek má dva svědky, kteří na místě byli. Nebo aspoň mohli být…“

„Fí! Ten barevný obejda…“

„Jezu Morales je Mexičan, pravda,“ připustil soudce bez nadšení. „Ovšem ten druhý, ten žurnalista Alfred Harris…“

„Je to blázen! Neznáte ho!“

„Bohužel znám,“ vzdychl soudce, a trochu lhal, neboť vpravdě chtěl říci „bohudík“. Znal Harrise tak dobře, že věděl, jaká by to byla chyba, pustit se s ním do křížku a poštvat ho proti sobě. Ano, bohudík ho znal, takže věděl, na čem je a jak postupovat, aby nenarazil: S největší opatrností, přesně v mezích zákona, i kdyby ho to mělo stát Samovu přízeň; v sázce je mnohem víc.

„Je to mocný člověk, pane Wilcoxi! Má veliký vliv. Nemohu si s ním nic začínat, ačkoliv bych ze srdce rád… Už kvůli našemu starému přátelství.“

„A co mi tedy navrhujete?“ zeptal se Sam zostra.

„Prozatím nic. Ačkoliv…“

A nastalo ticho tak příznačné pro soudce McDonalda, který se svými myšlenkami zápolil jako s těžkým vozem: vždy je popotáhl jen o malý kousek; ale dotáhl je daleko.

„Má ten… Walter Cook peníze?“ zeptal se konečně.

„Sotva. Jinak by nevyhrožoval, že prodá koně.“

„Má ten kůň velkou cenu?“

„Slušnou, když vyhrál run.“

„ON vyhrál run!“

Sam se kousl do rtů.

„Prosím vás, nechytejte mě za slovo, McDonalde. Samozřejmě jsem se přeřekl.“

„Ovšem,“ přikývl soudce s výrazem hlubokého přesvědčení. „Promiňte mi… chtěl jsem vás jen – jaksi – upozornit na nebezpečí, které by na vás číhalo při soudním přelíčení, kde by byl pravděpodobně přítomen i advokát protistrany… Vůbec by bylo lépe, kdyby k němu nedošlo. K tomu přelíčení…“

„Ale jak to zařídit?“

„Právě k tomu směřují všechny mé úvahy i úsilí, které – ehm – věru není malé. Říkáte tedy, že ten… ten Walter Cook má jen koně. Kolik asi by za něj stržil?“

„Dvě tři stovky. Ale před týdnem by mu byl za něj nikdo nedal ani dvacet!“

„Na tom nezáleží. Pro jistotu počítejme dvě stovky. Dvě stě…,“ opakoval soudce přivíraje oči. „Z toho musí do půl roku postavit dům.“

„Postavil už. Ale záchod, chacha.“

„Dřevěný?“

„Dřevěný.“

„To mu stačí. Ale pořád má jen ty dvě stovky za koně, nanejvýš tři, ehm… A žalobu musí podat taky do půl roku… Dobře, velmi dobře! Až s žalobou přijde, odmítneme ji, dokud předem nesloží pět set dolarů na soudní útraty. Na to máme plné právo, neboť spor bude nákladný, útraty platí ten, kdo prohraje, a to může být on…“

„Může? Musí prohrát! Budete přece soudit vy!“

„Taky – ehm – doufám,“ zahučel soudce McDonald a opět trošičku lhal, neboť vpravdě si myslel: Taky se obávám. „V zájmu nestrannosti budu ovšem nucen trvat na tom, abyste stejnou částku složil i vy.“

„Beze všeho!“ zvolal Veselý Sam sahaje do kapsy, kam před krátkou dobou napěchoval v bance jednu zlatou kapku ze San Franciska.

„Ne, ne, prosím! Peníze složte v kanceláři proti potvrzení,“ zvedl soudce obě ruce dlaněmi vpřed, jako kdyby chtěl ukázat, že jsou bez poskvrny. Vskutku byl tak úzkostlivě poctivý, že ani nejhorší nepřítel – a neměl jich málo! – ho nemohl obvinit z něčeho nečestného; totiž obvinit by ho byl mohl leckdo, jenomže každý si to nakonec rozmyslel, protože neměl důkazy.

„A co když těch pět stovek sežene?“ napadlo Sama na odchodu.

Soudce McDonald, který právě hekavě vstával, přerušil na chvíli ten namáhavý tělocvik.

„Hu – hu, nemalujte čerta na zeď! Hu!“ zahučel opřen oběma rukama o stůl a v té chvíli vypadal, jako by své hekání doprovázel vlastnoručně na klavír.

„Ostatně během času se může hodně přihodit.“

„Co kupříkladu? Máte nápad?“

„Nápad? Chraň bůh. Na nápady jsem byl vždycky – ehm – chudý. Na shledanou, milý pane Wilcoxi. Bylo mi potěšením.“

Zdvořile čekal, až za hostem zapadnou dveře, a ptal se sám sebe, co si ten ochlasta vlastně myslí. Že mu budu radit, aby zrzka odpravil stejně šikovně jako svého bratra? V tom případě mu už kořalka straší v hlavě. Ani bych se dvakrát nedivil.

Tou dobou stál Veselý Sam na ulici, mhoural do žlutého slunce a opravdu uvažoval, jak obratně zabít. Ne však Walta Cooka.

3

Čtrnáct dní po runu objevila se v Enidu Mařka Sudíková na voze svého táty taženém týmž špatným koněm, který ji při runu dovezl k Velkému stromu. Přijela nakoupit zásoby, deset nebo dvacet věcí, které člověk potřebuje k životu v prérii daleko od lidské společnosti, ale na které předem nikdy nevzpomene, či alespoň ne na všechny. Proto hledala nejprve kramáře, pokud tu už nějaký je; ale určitě tu je, protože takové obchodování uprostřed nově otevřené země musí vynášet pytle dolarů.

Kdosi hned na okraji města – té záplavy chajd, baráků i stanů – jí řekl, že sůl, mouku, hřebíky a tak dále prodává nějaký John Dolittle hned za tratí: pouze v malém a za nekřesťanské ceny. „Ale co se dá dělat, holka, když se mu tady prozatím neusadil konkurent a když člověk nemá čas jezdit do Kingfisheru; my jsme prostě ti poctiví hlupáci, co dovedou leda dřít, a to je vždycky nejkrušnější cesta k penězům.“

Drkotala tedy k nádraží po rozježděné brázdě, jež jednou bude ulicí a bude se jmenovat Main Street, Hlavní. Ale dříve než Johna Dolittlea objevila Rattlesnakea, tu krysu ověšenou celou sbírkou zbraní. Stál u skladu dřeva a již zdaleka cenil řídké žluté zuby:

„Haló, krasavice!“

„Haló, zabijáku.“

Zdálo se, že mu ten titul zalichotil.

„Tak co,“ povytáhl se v bocích, „radil jsem vám dobře, abyste se moc nenamáhali? Že už pod stromečkem bude sedět někdo s bouchačkou!?“

„Jak se to vezme. Někdo tam seděl, jenže teď tam sedíme my.“

„A hrome! Snad jste ševce neodpravili!“

„Ne. Proč? Je tam s námi a staví nám barák.“

„Fí!“ hvízdl s živým zájmem a přistoupil blíž. „A jak jste ho k tomu přinutili? Střílel, ale netrefil, co, blbec?“

„Střelil jen jednou, a nejspíš ani trefit nechtěl,“ zasmála se. Koutkem oka zahlédla Franka Bastillona, který se vynořil zpoza hromady dřeva a zastavil se tam. Najednou jí bylo hrozně do řeči, protože věděla, že ji poslouchá. On, Frank, sice bez klobouku a jen v košili, zato pořád v těch nádherných lakýrkách. A tak tedy vyprávěla naoko vrahounovi Rattlesnakeovi, ale vpravdě hrdinovi Frankovi, aby věděl, že ani ona není ze zbabělého těsta. Všechno řekla, jak vykázala ševci nocleh až u potoka, aby na něj bylo dobře vidět, jak držela první hlídku, jak seděla s puškou pod Stromem a měla dojem, že se někdo vzadu plíží s nožem v zubech, třeba zrovna ševcův společník, protože švec přece určitě neplánoval zůstat na claimu sám, někoho si musel zjednat, aby mu přivezl zásoby, vůz, koně.

„Cheche!“ zubil se Rattlesnake tak zblízka, až cítila, že páchne potem jako kráva, protože s mytím je zřejmě na štíru.

„A jak to chutná, když vám někdo šelestí za zádíčky?“

„Šimrá to,“ smála se, „jako mravenci.“

„Hehe. A co teprv, kdyby vás někdo šťouchl revolverem!“

„To by asi nemohlo být horší.“

„Ba ne!“ píchl ji prstem do zad. Rozkřikla se, aby dal tu pracku pryč, ale neposlechl, píchl podruhé, a když mu dala facku, chytil se legračně za tvář a zubil se, že od krásné ženy to nebolí. „Ale ani dost málo, zvláštní věc, že jo, Franku!“

Už také zblýskl Franka Bastillona.

„Běž, běž,“ zvedl Frank prst.

A Rattlesnake vskutku ochotně běžel pryč; komicky se klátil, samý úšklebek, samé významné mrkání, jako by chtěl dát najevo, že ví, kam fouká vítr: Vy jste dva a třetí je vždycky navíc, hehe. – Ještě za rohem té hory prken se smál.

„Ach Franku Bastillone,“ zvolala Mařka Sudíková, „to je ale hrozná náhoda. Jako že vás tady vidím. Namouduši jsem nepřijela za vámi.“

„Proč mi to povídáte?“

„Protože se to tak sluší,“ řekla rozechvěně. „Ale mám-li mluvit pravdu, jsem moc ráda, že jste tu. Víte, Franku, vy jste takový kus jistoty. Rozumíte mi?“

„Ne, děvče,“ usmál se a přistoupil blíž, docela stejně jako před chvílí Rattlesnake.

„Vy jste taky zpocený jak kůň,“ řekla, „ale voníte líp než kůň… Víte, Franku, moc jsem na vás myslela, protože nebýt vás, nebyla bych si troufla pustit hned druhé ráno Acuffa k pušce. Posloucháte mě?“

„Poslouchám, dítě, jenže nemám moc času, musím pryč.“

„Tak já půjdu s vámi,“ řekla a seskočila z vozu. „Dovolíte mi to, že? U vás se zase jednou cítím jistá…“

„Proč?“ zeptal se.

„Protože jinak jsem tak sama, táta je už skoro starý chlap. Ach Franku, hned ráno po runu jsem si vzpomněla na vás a řekla jsem si, že udělám něco hrdinského. Jako vy. Jenomže jsem nevěděla co. Až mě napadlo, že to tak nemůže u nás pod Stromem zůstat, že švec musí pryč, nebo se u nás usadit, ale že by bylo lepší, kdyby se usadil, protože by se nám aspoň nemusel mstít. Že když bude u nás, tak se nepřiplíží v noci a nepobije nás jako králíky. Rozumíte mi?“

„Ano,“ kývl Frank Bastillon, třebaže rozuměl jen trochu. Ale bylo mu s ní dobře a na tom, co žvatlala, čerta záleželo.

„Tak jsem tedy Acuffa probudila, dala mu sekeru a poručila, aby šel porazit pár stromků, protože budeme stavět srub. Vlastně dva sruby. ‚S vámi, vy padouchu, pod jednou střechou nebudeme,‘ povídám mu. – A on vzal tu sekeru, zvedl ji a já proti němu stála s holýma rukama a myslela jsem si, teď mě praští nebo mi usekne hlavu. Proto jsem si v tom momentě vzpomněla na vás, jak jste šel do té kukuřice za Quanahem a nevěděl jste, kde číhá a jestli vás nevidí. Jenomže vy jste šel pořád dál, kdežto já uskočila zpátky od té sekery. Proto teď tak dobře vím, co je to hrdinství, Franku. Já to nevydržela, já utíkala. Dovedete si to představit?“

„Jo,“ kývl Frank Bastillon a už nepospíchal, protože se bavil.

„Jenže Acuffa ani nenapadlo po mně seknout,“ řekla skoro lítostivě. „Prostě poslechl jako voják a šel kácet stromky. A ještě se ptal, pořád zdálky křičel, jestli tenhle, nebo tamten, aby to nebyla moc veliká škoda. Tak jsme mu nakonec vrátili i flintu a táta řekl: ‚Pořád tě, ty padouchu, hlídat nebudeme, na to nemáme kdy.‘ Jenže předtím jsem vyndala náboj. Chápete, Franku?“

„Chápu, děvče,“ přikývl a smál se.

„Vám se to směje, Franku Bastillone,“ vzdychla. „Vám se to moc dobře směje, protože jste hrdina a dovedete čelit smrti. Ale my ne. Já jsem měkká a táta ještě měkčí. Když nám švec vyprávěl, že mu umřela žena a že bez ní už neměl v Guthrii stání a že musel, ale musel pryč a že si vzpomněl na ten náš báječný Strom, tak jsme skoro brečeli…

Ale víte, kdo ševce navedl, aby se šel Stromu nezákonně zmocnit? Ten váš sluha. Ten váš pistolník! Jak ho, Franku, můžete vydržet vedle sebe!? Vždyť je to krysa.“

„A co ten ševcův parťák s vozem? Přijel?“ zeptal se Frank Bastillon místo odpovědi.

„Přijel.“

„Sám?“

„Nám stačil, Franku,“ mávla rukou. „Měl byste ho vidět. Starý chlap, ale jako hora, vousatý jako opice, a ještě k tomu úplně pomatený. A koktavý: ‚Vy-vy-vy si tu žijete, ani ne-ne-nevíte jak! Ale jen po-po-počkejte, přijdou Ko-Ko-Komančové!‘ – Pořád to mlel, nic jiného, než že se Indiáni vrátí a přivážou nás všechny k mučednickému kůlu. ‚To-to-tohle je indiánská země a vy na ni ne-ne-nemáte právo! Takže Ko-Ko-Komančové zase vy-vy-vykopou válečné sekyry!‘ – A pak zase: ‚Qua-Qua-Quanah není mrtev, vy nešťastníci, a přijde v čele Ko-Ko-Komančů!‘ – Až jsem se třásla celé noci… Panebože, Franku, myslíte, že přijdou?“

„Jen klid,“ smál se. „Na toho koktavého dědka nesmíte dát, Mary, znám ho. Že nosí u pasu pytlík s jablečnými semínky? Tak vidíte, že jsem se trefil. Kdepak starý Tom Appleseed! Ale býval to zabiják, zamlada skolil tolik Indžanů, že mu z toho přeskočilo a běžel prosit velebníčky, aby mu předepsali nějaké strašné pokání. Tak dlouho je otravoval, až mu jeden poradil, aby za každou tu rudou kůži vysadil sto jabloní. No, a blázen Tom to vzal vážně a teď sbírá semínka a sází je, kam přijde. Ačkoliv je i jiná verze, že to prý dělá z lásky ke stromům a na památku nebožky ženy. Kdoví. Je to prostě Tom Jablečné semínko. Tommy Appleseed.“

„Aha,“ řekla. „Jenže on je tak strašně opravdický, Franku. Tím chci říct, že když ho posloucháte, přísahal byste, že má svatou pravdu. Myslím s těmi Komanči, co se vrátí…“

„Haha!“

„Ba ne, to není švanda, Franku. Na tátu to zapůsobilo zrovna tak. A možná ještě hůř, takže s Acuffem staví jen jeden barák, rozumíte, Franku, jeden pro nás všechny, aby nás bylo víc pohromadě, abychom se spíš ubránili, až ti Indiáni přijdou. Takže vlastně bydlíme pohromadě.“

„Tím líp, ne, Mary?“

„Těžko říct,“ povzdechla. „Oni si totiž pořád nadávají. Jako táta s Acuffem. A venku běhá ten bláznivý děda a křičí o Komančích. Takže nemám žádný klid. Ačkoliv vím, že se táta s Acuffem už nepodřežou. Ale pořád se něčeho bojím… Kdežto s vámi je jistota, Franku. Na vás je každý krátký. Vy jste prostě Frank Bastillon. Už je vám to jasné?“

„Ne. Myslel jsem si, že se mnou jdete, protože mě máte ráda, Mary.“

„Samozřejmě! Jenže to je tak stará věc, že by vás už ani nezajímala. Teď jsem vám chtěla říct něco nového. Ach Franku, pojďte k nám, u nás je všechno daleko hezčí než tady. A strašně potřebujeme někoho… někoho…“

„Teď ne,“ smál se, „mám tu práci.“

Dostali se už ke staveništi Patentovy hospody, loučili se před tou velikou přízemní budovou, která ještě neměla střechu, jen prkenný strop.

„Kdy tedy, Franku?“

„Kdoví. Ale jednou určitě. Až mě vůbec nebudete čekat.“

„Vás budu čekat vždycky. Na shledanou, Franku Bastillone!“

„Na shledanou, Mary!“

Díval se okamžik za ní a myslel si, že je to roztomilá holčice a že v poslední době vyrostla jistě o půl hlavy.

4

Jak šla středem Enidu, opatrně nadzvedajíc své dlouhé tmavé sukně, aby je nepotrhala a nepošpinila, opakovala si v duchu, co má nakoupit, ale pletla se a musela začínat znovu a znovu, protože Frank byl stále ještě tak blízko. V jednom okamžiku se otočila, aby mu zamávala, a třebaže ho už nespatřila, nic to nezměnilo. Pořád věděla, že je blízko, tamhle v tom ošklivém baráku, který ještě nemá střechu, kde však už někdo huláká a zpívá. Nejspíše Sam Wilcox, ten lotr, co ukradl Frankovi nejlepší claim, a teď se nestydí lézt do jeho hospody. Vlastně do Patentovy, ale to je vcelku totéž. A Frank ho nevyhodí, protože Frank je tak veliký a silný muž, že dovede snést i nespravedlnost. To by každý nedokázal, ani táta to neumí, ani já ne, pořád máme oba vztek na toho padoucha ševce, že se chtěl podvodně zmocnit Stromu. A přitom není švec tak zlý, žádný padouch, jen stál najednou na světě sám a sám, a tak tedy všechno prodal a běžel nám vzít Strom. Na první pohled to vypadá jako lotrovina, ale ve skutečnosti by ho člověk dokázal i pochopit. Pod stromem si člověk opravdu nepřipadá tak osaměle, to už vím z vlastní zkušenosti: Listí šumí a je to, jako by ti někdo něco vyprávěl, ale něco daleko hezčího, klidnějšího, než obyčejně povídají lidé.

Vtom zahlédla rezavou hlavu a odvrátila se, dokonce přidala do kroku, protože ten mrňous Walt by ji jistě zastavil a začal hořekovat, jak mu Sam Wilcox skočil na claim. Kdekdo už o tom mluví, i daleko v prérii, že zrzek putuje od čerta k ďáblu, stěžuje si a žebrá o zastání. A přitom není ten claim vlastně ani jeho, ani Samův, ale Frankův.

„Haló, Mary!“

Přece jen se musela zastavit. Otočila se, pohlédla mu do očí a zčistajasna jí ho bylo líto. Tamhle Samův veliký dřevěný barák, tady – hned vedle – Waltova chajdička ze starých beden a Waltův koník, stejně ošklivý, malý a rozježený jako ta bouda.

„Haló, Walte.“ Až ji zamrazilo, jak je pohublý a neveselý. „Haló, Walte, neberte to tak. Byl jste předtím, budete i potom.“

„To se ví, že budu… Poslyšte, Mary, jsem moc rád, že vás zase vidím…“

„Aha!“ zasmála se. „Myslíte si, že vám půjčím pět set dolarů!“ Už i tráva v prérii zpívala, jak ubohý Walt shání pět stovek na zálohu pro soud, ale marně, protože je nikdo nemá pohotově, leda snad Sam Wilcox.

„Špatně mi rozumíte, Mary,“ řekl Walt, „jsem strašně rád, že vás vidím jen tak, pro nic za nic. Zkrátka proto, že se mi po vás stýskalo.“

„Ale těch pět stovek byste vzal, ne?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Nanejvýše stovku. Já se, Mary, už smířil s tím, že prodám koně, a poslední nabídka je tři sta padesát. A dvacet ještě mám a třicet by mi půjčili kamarádi, ale pořád mi chybí ta stovka… S vámi je prý na claimu švec Acuff?“

„Je, Walte, a peníze má. Moc a moc, protože všechno v Guthrii prodal, než šel dělat soonera. Jenže vám nic nedá, Walte, je to škrob.“

„Nechci, aby mi něco dával,“ ohradil se zprudka. „Chci jen půjčit, vrátil bych to, až vyhraju spor. Vrátím dvakrát tolik! A vyhraju, mám už čtyři svědky.“

„Možná,“ řekla a bylo jí ho líto čím dál tím víc. „Jenže Acuff vám nic nepůjčí, protože má v hlavě velikánskou farmu. Dobytčí ranč, rozumíte, i koně chce pěstovat a k tomu potřebuje každý centík. A nejen to…“ Odmlčela se, hledíc na něj, jak tady stojí a vypadá docela jako ten jeho slavný koník. Taky tak nepohledný a pod míru.

„Ale mám lepší nápad,“ pokračovala, když mlčel. „Potřebujeme – vlastně švec bude potřebovat kovboje k těm stádům. A tak vám radím, nechte to tady Samovi, než se utrápíte, a pojďte k nám. Acuff není takový padouch, tátu znáte a já bych vás netýrala. A Frank by byl taky určitě dobrý pán…“

„Který Frank?“ přerušil ji.

„Který jiný, Frank Bastillon!“

Vyjeveně se na ni podíval. Vteřinku se zdálo, že se rozesměje, ale najednou byl ještě smutnější.

„Co je vám?“ nakrčila čelo.

„Mně? Nic,“ řekl. „Ale vy si musíte uvědomit, Mary, že něco je možné, a něco zase není.“

„Co například?“

Nervózně vrtal špičkou boty v trávě:

„Například je možné, že u vás jednou budu hledat práci. Jestli prohraju tenhle spor…“

„A co není možné?!“

„Hned dvě věci. Za prvé, abych se tohohle claimu vzdal jen tak. Abych dobrovolně couvl. To neudělám, Mary.“

„Frank to udělal!“

„Frank tady nebyl první. Dokonce ani druhý. Vůbec tady nezapíchl kolík.“

„Ale měl největší šanci!“

„Třeba měl, třeba neměl, o to se nebudeme přít. Prostě šel od toho, protože mu nic jiného nezbylo.“

„A co zbývá vám?“

„Rvačka, Mary. Soud. Spor. Souboj. Zkrátka, kdo s koho. A před takovou legrací jsem ještě nikdy neustoupil.“

„A za druhé?“ zeptala se, hledíc mu do očí. „Co ještě není možné?“

Odvrátil se. „Nechme toho, Mary.“

„Ne! Jen ven s tím: Za druhé není možné…“

„Za druhé…,“ opakoval a bylo na něm vidět, že by dal mnoho za to, kdyby ho pustila z té smyčky. „Za druhé není možné, aby si vás někdy Frank Bastillon vzal. Aspoň doufám, Mary.“

„Proč?“ zeptala se zostra. „Myslíte si, že pro něj nejsem dost dobrá?“

„Naopak,“ řekl chvatně. „Doslova naopak, rozumějte…“

Nedala mu domluvit. Chvěla se pobouřením.

„Jste špatný člověk, Walte Cooku! Ze závisti pomlouváte někoho, komu nesaháte ani po kolena, a to se mi hnusí. Fuj!“

Vykročila. Ale ještě se obrátila:

„K nám nechoďte, slyšíte! Ani až budete v úzkých, jako že budete. Nemáme pro vás místo. Ani vidět vás už nechci!“

Spěchala pryč, téměř utíkala. Teprve u stanice polevil ten nával hněvu natolik, že opět začala na prstech počítat, co má koupit. Věděla, že je to sedm věcí, ale na tu sedmou ne a ne vzpomenout. Tak ji ten mrňous rozčilil.

*

Když nazítří ráno doručil nádražní poslíček Waltu Cookovi telegram, v němž ho soudce McDonald žádal o návštěvu, povytáhl se malý kovboj v bocích a dal klukovi čtvrt dolaru spropitného, takovou měl radost. Nenapadlo ho totiž nic jiného, než že si soudce tu věc s kaucí možná rozmyslel. A tak byl netrpělivý, aby už měl jistotu, že nečekal na polední vlak, nýbrž vyrazil do Kingfisheru na koni.

Ale už první soudcova slova ho vyvedla z omylu.

„Ne, ne, milý hochu, od kauce upustit nemohu, předpisy želbohu – ehm – platí pro každého. Pan Wilcox ji složil také a neváhám říci, že – ehm – ochotněji.“

„Sam na to má! Já ne. A kvůli tomu, že jeden je boháč a druhý chudý…“

„Ne kvůli tomu,“ zavrtěl soudce hlavou a trpělivě se pustil do výkladů, že před zákonem jsou si všichni rovni. Což v praxi znamená, že bohatí nemají žádné výhody, avšak – ehm – že je nemají ani chudí.

„Zvláštní věc, kamaráde,“ pravil zadumaně, „že jsou to bez výjimky vždy ti takzvaní chudí, kteří si na všelijaké výhody dělají nárok… Ne, prosím, jen klid! Vcelku – jako člověk a jako, ehm, jeden z nich – tedy vcelku je chápu. Domnívají se zřejmě, že bohatství je už samo o sobě tak značná výhoda, že by – podle jejich názoru – měla být vyrovnána určitými nevýhodami. Jenomže, hochu, v tom případě bychom museli mít dva různé zákony, jeden horší pro bohaté, druhý lepší pro chudé, a to – jak jistě uznáte – nelze. Ehm!“

„A ostatně,“ dodal vzápětí, když viděl, že se Walt hotoví k delší řeči, „a ostatně nějakou tu výhodu přece máte, a ne zrovna malou, ehm!“

„Jakou?!“

„Nu,“ pravil soudce, mhouře oči, „nu – jste neobyčejně rozumný člověk. A pan Wilcox je dobrák, takže byste – ehm – mohli snadno uzavřít soukromou dohodu.“

„Já? S ním? Nikdy!“

„Proč ne?“ usmál se soudce slibně. „Třeba by pan Wilcox byl ochoten poskytnout vám jisté odškodnění. Pokud jsem z jeho slov vyrozuměl – zastavil se totiž u mne na kus řeči, když skládal zálohu –, tedy pokud mne neklamal sluch, zdálo se mi, že mu ani tak nejde o výhody peněžní, ale spíše – ehm – o prestiž. O čest. Je významný muž…“

„Myš je to!“ vyskočil Walt Cook ze židle. „A mě si nekoupí! Mě ne!“

„Ó, promiňte, to je nedorozumění! O nějakém kupování nemůže být přeci ani řeč,“ zhrozil se soudce, jehož čelo náhle zrůžovělo. „Jak také, když nic neprodáváte, pravda? Šlo by výhradně o odstupné. O projev dobré vůle, chcete-li, na slovíčku přece nezáleží zdaleka tolik jako na výši sumy…“

„Ani na ní ne! Vyhrál jsem run a chci jen svoje. Nic méně, nic víc!“

„Jak myslíte,“ uklonil se soudce, na tváři výraz hlubokého politování. „V tom případě vám opravdu jiného nezbude než čekat na soud se všemi důsledky, které z toho plynou. Nu!“ zvolal povzbudivě, neboť právě zahájil složitou operaci spojenou se vstáváním. „Nu!… Nu!… Máte půl roku čas na rozvážení. Nebo na sehnání peněz.“

„Půl roku?“ vyhrkl Walt Cook s nadějí.

„Ovšem, hochu. Dříve se přelíčení konat nemůže, protože do půl roku je vlastnictví claimů pouze provizorní. Co když někdo během té doby opustí svou půdu?“

„Já určitě ne!“

„Nemluvím o vás,“ prohodil soudce McDonald venkoncem zbytečně, neboť Walt už byl ze dveří.

Jak se zastavil na ulici, dolehl k němu tlumený zvuk, jako když někdo trhá kousek po kousku starý hadr nebo papír. Vpravdě netrhal nikdo nic, pouze soudce McDonald doháněl odkašlávání, které ke konci rozhovoru s tím zrzavým bláznem velice zanedbal. To se mu stávalo jen zřídka, ponejvíce ve chvílích krajního rozčilení nebo rozhořčení. A dnes byl jak rozčilen, tak nahněván. Přál si opravdu upřímně sprovodit tu nechutnou záležitost co nejdříve a co nejtišeji ze světa – i v Kingfisheru se už dali mnozí slyšet, že Walt Cook je v právu, ale že to stejně prohraje, protože Sam podplatí soud. Slovem krajně nepříjemná, ba nebezpečná situace, kterou by byl nejlíp vyřešil nějaký kompromis. Jen proto skrčka pozval a tak dlouho se s ním bavil: čekal na příležitost předhodit mu nenápadně tu udičku s odstupným, jak se se Samem dohodl.

Jenže ryba – ehm – nezabrala, zatracená práce… Teď hlavně, aby nedošlo k soudu. Nu, snad to Sam nějak chytře zařídí. Ehm, ehm, ehm!

Když dokašlal, nasadil si klobouk a svým pomalým krokem odešel na nádraží odeslat telegram. Adresa zněla „Samuel Wilcox, Enid“ a text měl kromě podpisu jen dvě kratičká slova:

„I lost.“ – „Prohrál jsem.“

„A heleme, očpak jste se s panem Wilcoxem vsadili?“ klábosil telegrafista.

„O pět dolarů,“ usmál se soudce McDonald pohotově, protože s tou otázkou najisto počítal. „Tvrdil jsem – ehm –, že dokáži ztratit během týdne dvě libry.“

„A jakpak to dopadlo, smím-li se ptát?“

„Přibral jsem tři.“

„Hahaha!“

„Ehm. Ehm,“ sklopil soudce zahanbeně oči.

Byl z těch obratných lidí, kteří si sami dovedou dělat legraci ze svých drobných nedostatků. Věděl, že je to zaručená cesta k popularitě.

5

Telegrafická zpráva, že malý kovboj nepřistoupil na kompromis, předběhla Walta Cooka o celý den. Po návštěvě u soudce McDonalda zdržel se sice v Kingfisheru sotva půlhodinku, a hned nato se vydal rychlým klusem na sever, avšak u nádraží v Hennessey zahlédl Billa Donovana, přednostu tamní stanice, zastavil se s ním na kus řeči a nakonec zůstal do rána. Znal Donovana jako rozvážného, slušného člověka a byl rád, že se mu může svěřit se svými potížemi; snad na ně Donovan najde lék. V skrytu srdce dokonce doufal, že by mu Donovan mohl vypomoci půjčkou, říká se přece, že je zazobaný.

Co se týče půjčky, vyšel naprázdno – Donovan spořil na věno pro svou dceru a počítal s každým centíkem, aby bylo co největší a aby holku provdal co nejdřív. Kdekdo ve Staré Oklahomě věděl, že Mary Donovanová měla před časem jakési pletky s Quanahem, tím nepolapitelným desperátem, a třebaže se nikdo neodvážil dotknout se přímo její cti, vrhala ta tajemná romance na její jméno stín: koneckonců byl Quanah po otci Komanč, tedy divoch, jako divoch žil a unikl šibenici jen o vlásek tím, že zavčas odešel do věčných lovišť za svým Indžanem tátou i za svou matkou, bílou Indžankou.

„Kdo si teď Mary vezme, Walte? No řekněte sám!“ naříkala večer Donovanová. „Leda někdo pro peníze. A přitom s Quanahem nic neměla, prostě u nás nějaký čas pracoval a tehdy byli oba ještě napůl děti, Mary i on, ten rošťák, ten pekla syn!“

Konejšil ji, jak dovedl, ale neměl úspěch, a jestliže se mu posléze podařilo převést řeč jinam, vděčil za to Donovanovi, který chtěl z první ruky vědět, co se vlastně při runu v Enidu semlelo a jak.

„Hrome, hrome, to je zlé,“ nakrčil pak čelo. „Slyšel jsem o té věci spoustu povídaček, ale co mi říkáte vy, Walte, je ještě horší. Mohu-li vám radit, hleďte to skončit po dobrém. McDonald je se Samem jedna ruka, a jestli někdo ví, jak by asi dopadl rozsudek, je to samozřejmě McDonald.“

„Proč by mi tedy nabízel odškodnění?“

„Právě proto, že ví, že bude muset nahrát vítězství Samovi, copak nechápete? Zkrátka se bojí, že by si musel veřejně ušpinit ruce.“

„Proč by musel?“

„Vždyť vám to povídám: má se Samem kšeftíčky. Ale i kdyby nemusel, tím hůř pro vás… Slyšel jste snad taky, co se o Samovi šeptá, ne? Jak přišel k dědictví?“

„Že maršála odpravil on, a ne Quanah? To je skoro jistá věc.“

„Jistě to ví jen on sám a pánbůh,“ zabručel Donovan a zvedl se.

Měl za to, že řekl dosti. Chytrému napověz. A s hloupým nehneš, i kdybys mluvil od rána do večera. Vždycky tvrdil, že hloupost je ten nejtvrdší kámen na zeměkouli.

Ráno při loučení zahlédl Walter Cook Mary Donovanovou, která se zřejmě včera před ním skrývala. Teď stála ve dveřích – hezké, třebaže poněkud obtloustlé děvče s ústy stále plnými cukroví, pokroutek nebo čeho – a tvářila se napůl sklesle, napůl vzdorovitě. V první chvíli mu jí bylo líto, ale když vzpomněl, jak se nakonec ke Quanahovi zachovala, opustil ho všechen soucit a vyjel bez pozdravu.

Když tehdy – a nebylo tomu tak dávno – přivezli zajatého, na smrt zraněného Quanaha do Kingfisheru, spatřil ten chudák psanec v davu na nádraží právě ji, svou zbožňovanou, a vykřikl „Mary! Mary!“ – A každý věděl, na koho volá, jenže slečna Mary Donovanová se k němu otočila zády. „Volá Matku boží,“ dala se tehdy slyšet, a hodně nahlas. „Volá Virgin Mary, aby mu odpustila jeho zločiny!“

Byl to od ní neobyčejně pohotový, chytrý tah, využít shody jmen a schovat se za Pannu Marii, současně to však byl tah špinavý a zbabělý. Božíčku, tak neuvěřitelně zbabělý… A stejně jí to nepomohlo, stejně na ní zůstala skvrna, ačkoliv ne kvůli té zbabělosti, ale kvůli tomu, že ji měl rád jeden statečný muž. Tak to na světě chodí. K tomu vede chytrost. Ke zbabělosti. A zbabělost nevede nikam.

Byl už na hranici Čerokíského pruhu, ale pořád ještě uvažoval o té zbabělé holce. Kdo si ji vezme? Ale však on už se někdo na dolary nachytá, v tom se Donovanová nemýlí. A možná že právě vítěz nad Quanahem. Proč by ne? Vzal Quanahovi všechno, zdědil po něm slávu, revolver, pověst hrdiny – ať tedy zdědí i ženu. Ať jde do všech důsledků, krásný Frank!

Tu ho poprvé napadlo, že Franka Bastillona nenávidí, a bylo mu to divné, protože k záští neměl důvod. – Ale hned si uvědomil, že to, co vůči Frankovi cítí, není ani tak nenávist jako spíše… Co spíše? Je mi zkrátka protivný a hotovo.

Ale proč je mi protivný? Vždyť mi nic neudělal, vždycky se ke mně choval slušně… Jenomže mu nevěřím. Ničemu, co říká, nevěřím, ani tomu, jak se tváří, nevěřím, dokonce ani tomu, jak vypadá. Jako kdyby na něm nebylo nic pravé. Jako kdyby hrál pořád nějakou komedii. Jako kdyby nebyl skutečný člověk, ale něco na divadle.

Stále jel podél trati po Chisholmské stezce vroubené rohatými lebkami, z nichž po runu zbyly jen střepy. Zvláštní věc: i lebka praskne a rozbije se jako talíř nebo džbán… Pak se díval k obzoru a ptal se sám sebe, je-li tato země krásná, jak se zdá jemu, Waltovi, anebo fádní, jak tvrdí starý Sudík. Inu, každý máme jiný vkus a jiné nároky, záleží asi na tom, kde se kdo narodil a vyrůstal. Mně se prérie odjakživa líbila, já stromy nepotřebuji pro krásu, ale pro dřevo. Kdyby byla se Sudíkem a Acuffem kloudná řeč, porazil bych jich pár na jejich claimu a na svém bych postavil pěkný dům…

Náhle se přistihl, že jede krokem, jako kdyby se mu do Enidu zaboha nechtělo. Zastavil, pošinul si klobouk do týlu, zapálil si cigaretu.

Je to tak, nechce se mi tam doopravdy?

Je to tak.

Ale proč?!

Než dokouřil, přišel tomu na kloub:

Netáhne mě to do Enidu, protože mě to táhne k Sudíkovi. Totiž k Mary Sudíkové. Kdybych teď zahnul k severovýchodu, dostal bych se tam klidně vpůli odpoledne a…

Dále neuvažoval. Odbočil. Zprvu jel cvalem, pak stále pomaleji. A když po dvou hodinách napájel koně u jakéhosi potoka, jehož jméno neznal, měl už živý pocit, že to nemá cenu. Celá tahle nenadálá návštěva. Co vlastně Sudíkovi řeknu? Že jsem přijel za Mary? Třeba… Ale co na to poví ona? Abych jel honem zpátky, že mě nechce ani vidět a že mi to včera nebo předevčírem podala po lopatě. Nakonec mi ještě hodí do tváře, že za ní dolézám.

A to zase ne! Za nikým nelezu, ani za ní ne.

Vstal, nasedl a vyjel, tentokrát k severozápadu.

Do Enidu se dostal až po setmění. Z hospody strejdy Patenta, která se už honosila právě dokončenou střechou, zněl řev. Pomyslel si, že Veselý Sam zase jednou řádí, rozjařen ohnivou vodou. Je vůbec ten chlap doopravdy veselý tak sám od sebe, nebo si k tomu musí vždycky něčím napomoct? Co kdyby neměl tu berličku z kořalky? Zachoval by si ještě náladu?… Ale co je mi po tom. Ať je veselý nebo smutný, ať řve nebo je zticha, mne se nezbaví. –

Včera večer ho Donovanovy řeči poněkud zviklaly. Teď však už opět věděl s naprostou určitostí, že od svého práva neustoupí na krok. Že nebude zbaběle chytrý jako Mary Donovanová, která zapřela Quanaha, a stejně z toho nic nemá, leda ostudu.

A věděl ještě toto:

Že hned zítra prodá tohohle báječného koníka, ačkoliv by namouduši radši prodal nevímco, třeba boty. Jenže boty by nevynesly tři sta padesát dolarů.

Šeřilo se už. Na claimu sklouzl ze sedla. Zalezl do své boudy z beden, lehl si na drnový pelech, zavřel oči. A kupodivu, sotva že je zavřel, viděl jasněji než předtím, jako kdyby se mu něco rozsvítilo v mozku:

Provedl jsem hloupost: Jestli zítra prodám koníka, už se k Sudíkovi, vlastně k Mary, nedostanu. Jak také? Pěšky? Nesmysl… Panebože, měl jsem tam jet dnes, když jsem byl tak blízko! Měl jsem jí říct: „Mary, omlouvám se vám. Nevím sice proč a zač, ale omlouvám se, když jinak nedáte.“ – Ona by mi samozřejmě hned v tu ránu neodpustila, křičela by: „Co tady chcete, Walte Cooku, jednou jsem vám jasně řekla, že vás nechci do smrti vidět…!“ A co já na to?

Ale to je hrozně jednoduché: „Mary, vyhnat mě můžete, ale stejně ne provždycky. Protože já vás, Mary, miluju!“ – A ona by se zarazila, a všechno by zase bylo v pořádku. Protože každou ženskou těší, když ji někdo má rád.

Že jsem tam nejel, panebože. To byla hrozná chyba…

Ale proč, ještě je čas!

Překotně vstal. Vylezl z boudy. Byla průsvitná tma jako z modrého skla, vše mělo tmavomodrý nádech, ale také ostré obrysy. Rozhlédl se. Koník nikde.

Zarazilo ho to. Už častěji se stalo, že jej nepřivázal, ale Myšák se nikdy nehnul dál než na několik kroků, natož aby se zatoulal.

„Mouse!“ zavolal a hvízdl. „Myšáku!“

Rozběhl se jedním směrem, pak druhým:

„Mouse! Mouse!“

A opět:

„Mouse! Kde jsi?! Mouse! Myšáku!…“

Před půlnocí vrazil do Patentovy hospody:

„Ukradli mi koně!“

Avšak chlapi tak hlučeli, že ho zaslechli jen ti nejbližší:

„Co to žvaníš?“

Zoufale opakoval:

„Ukradli mi koně! Myšáka!“

Znenáhla křik utichl. Přihodily se tu – v Enidu i okolí – již všelijaké špinavosti, zlodějny nevyjímaje, ale koně ještě nikdo nikdy neukradl, natož vítěze runu. To byla příliš vážná věc.

„Kdo?!“ zasmál se Sam Wilcox. Seděl na čestném místě u dřevěné stěny, na niž Frank Bastillon připevnil hřebíkem Bonapartův klobouk; nakonec ho nepoužil jako rohožky, byla to příliš pěkná trofej a na zemi by nevydržela ani čtrnáct dní. A právě pod kloboukem svého pohůnka teď trůnil Veselý Sam, karty v hrsti, pěkně opilý. A nejspíš právě proto, že měl příliš v hlavě – se ozval tak nahlas a vyzývavě:

„Kdo?!“

„Taky se ptám!“ sykl Walter Cook.

„Koho?!“ rozkřikl se Sam, ale cítil už, že chybil, když se ozval první. Tak namol zase nebyl, aby nepoznal, že všichni hledí na něj.

„Vás, Same Wilcoxi!“

Veselý Sam svraštil čelo:

„Jsem snad hlídač koní?“

„To určitě nejste, ale…“

„Co ale?“ zasmál se Sam. Zkušenost ho naučila, že jde-li do tuhého, vyplatí se obyčejně převést rozprávku na žertovnou kolej. „Já ti to povím, chceš? Ale i kdybych byl, s tou tvou kočkou bych si nedělal starosti. Třeba sedí někde na střeše, haha!… Jenže teď vážně,“ dodal vida, že vtip nezabral a že všichni se stále dívají k němu: „Co si tady otevíráš klapačku? A proč zrovna na mě?! Tohle není šerifova kancelář, tohle je hospoda a já tady klidně sedím už od poledne, ani nos jsem nevystrčil. Tak co ode mě chceš? Sklenici na zármutek? Tak si spánembohem sedni a pij, ono se všechno vysvětlí. – Měj přece rozum, člověče,“ dodal smířlivě. „Kam by se ten tvůj chudák mohl ztratit? Nejspíš vzal všechny čtyři na ramena kvůli ovádům. Byl přivázaný?“

„Ne.“

„Tak vidíte!“ rozmáchl se Sam zeširoka. „Nepřiváže koně, a pak ho přijde hledat do lokálu. Sem nechodí ani moje kobyla, a že by na to měla právo, chachacha!“

Rozřehtal se a s ním vzápětí i celá hospoda, neboť sice plácal, avšak legračně, a mimoto měl hned čtyřnásobnou pravdu: Vskutku odsud nevytáhl paty; ovádi tady opravdu zvečera pekelně řádí a pobláznili už nejednoho koně; a koně opravdu nechodí do lokálu, ani Samova Lucy ne; a skutečně by mohla, protože má pěkné šatičky a Sam by jí jistě rád zaplatil putýnku likéru. Haha.

Ostatně nikdo nepochyboval, že Walt ráno koně objeví.

*

Ráno se na sporný claim přihnal šerif Vestal – už ne bývalý šerif z Kingfisheru, ale nynější šerif z Enidu, zbrusu čerstvý šerif, protože ho zvolili sotva před týdnem –, založil ruce v bok, rozhlížel se, jako kdyby větřil a vykládal všem, kdo chtěli slyšet, že tady žádné zloděje koní trpět nebude. To by tak hrálo! Kde je nebo byl, nebo bude šerifem on, Bert Vestal, tam se koně nekradli, nekradou a nebudou krást, protože on, šerif Bert Vestal, to prostě nepřipustí a basta. Takže ani tady by si to nikdo netroufl, vůbec na to nepomyslel ze samého strachu z šerifa a jeho šibenice. Takže nikdo koně neukradl, nesmysl, dětinská hloupost. „Prostě ovádi! Rozumíte?!“

„Ne, šerife,“ přihlásil se ke slovu Jezu Morales.

„Co ne?!“

„No že nerozumím, šerife.“

„Čemu?“

„No ničemu.“

„Protože jsi pitomec! Tak koukej: Walt Cook nepřivázal koně, je ti to jasné? A ovádi ho píchli. Toho koně, ne Walta, rozumíš?“

„Rozumím, šerife. Jenomže nevím, jak to víte. Jako že ti ovádi píchli toho koně, a ne Walta. Totiž, že nepíchli Walta, můžete vědět, protože se ho můžete zeptat. Ale ptal jste se už toho koníka?“

„Co to žvaníš…!“

„Promiňte, Excelence, přeřekl jsem se,“ omluvil se honem Jezu. „Chtěl jsem uctivě připomenout, že zřejmě při tom nikdo nebyl, jen ten kůň a ti ovádi, a kůň už tady není a ovádi taky ne, takže je těžké s určitostí tvrdit…“

„Nic netvrdím, usuzuji,“ pravil Vestal s velkou převahou. „Od toho mi dal pánbůh rozum a to je ten rozdíl mezi mnou a tebou.“

Nato vylezl na svého velikého oře a vydal se pátrat po zaběhlém Myšákovi, ačkoliv, jak pravil, to není jeho povinnost, nýbrž jen dobrá vůle. Prostě snaha dokázat, že řeči o krádeži jsou pomluvy.

A vskutku zvíře za dvě hodiny našel, lépe řečeno to, co z něho zbylo. Chudák Mouse ležel u trati kus za Enidem, na kusy roztrhaný, jak na něj narazila lokomotiva a odhodila ho stranou.

„Tak, a věc je jako den,“ vysvětlil šerif Waltovi. „Naprosto v pořádku. Žádný koňský zloděj! Ovádi píchli, kůň se splašil, běžel a běžel – přímo proti vlaku.“

„Dobrá,“ procedil Walt mezi zuby. „Jenže vlak jede v pět ráno!“

„Nu a? Právě proto strojvůdce koně přejel. Protože ho neviděl pro šero.“

„Jenomže kůň by musel splašeně běhat celou noc!“

„A proč ne?“

„Protože by asi uběhl dál, nemyslíte!“

„Třeba běhal v kruhu.“

„Aha! Schválně se splašil, schválně běhal pořád dokola a pak schválně rovnou proti vlaku. Všechno schválně, jen abych ho nemohl prodat a neměl na kauci!“

„To sem nepleť,“ okřikl ho šerif. „Do tvé kauce mi nic není. Vyšetřuji případ tvé herky a vlaku. Koně mám, strojvůdce vyslechnu, až pojede zpátky. V tom mi nikdo nezabrání!“

Přísně se rozhlédl, a když zjistil, že mu nikdo bránit nemíní, odejel domů. Za své zásluhy o organizaci runu dostal pěkný pozemek na okraji města, jeden z těch, které úřady rezervovaly pro veřejné účely, pro hřbitov, věznici, kostel a soud. Kromě toho vyfasoval šerif vojenský barák, který stačilo rozebrat a přemístit. Ne, nedopadl při runu zle, ba naopak tak znamenitě, až nabyl přesvědčení, že jeho zásluhy jsou ještě daleko větší, než se domníval. I z toho důvodu si předsevzal, že nesmí polevit ve své píli.

Večer tedy opravdu důkladně vyslechl strojvůdce, ale chlapík jen krčil rameny, že byla ještě tma a že až v poslední chvílí zahlédl na kolejích něco jako tele. Nemohl už zabrzdit. Ostatně kdyby měl zastavovat před každým zvířetem na trati, kam by dojel, pravda?

„Ovšem, ovšem,“ pochválil ho šerif. „Nic proti vám.“

„Spokojen?“ obrátil se k Waltovi.

„Na tom nezáleží,“ zahučel zrzek. „Ale jestli si Sam Wilcox myslí, že mi tímhle podrazil nohy, je ještě větší blázen než ochlasta. Ještě nejsem v koncích! Vyřiďte mu to.“

Vestal ovšem nevyřídil nic. Bylo to ostatně zbytečné. Zakrátko věděl celý Enid, co chce Walt podniknout.

Postaral se o to strejda Patent, který před plnou hospodou oznámil Samovi, že zrzek ho, strejdu, přišel žádat o půjčku; o maličkost, cheche, o pět set dolarů!

„Já ho samozřejmě hned přivedl k rozumu, Same. Ani cent, povídám. A on, že by mu tedy stačila aspoň stovka na cestu, že musí jet moc daleko, tam že peníze sežene.“

„A půjčil jste mu?“

„Co vás vede, Same.“ –

Nicméně Walt Cook odejel hned nazítří odpoledním vlakem na sever.

Pokladník na stanici tvrdil, že si koupil jízdenku do Kansas City a že si pohvizdoval.

6

Místo pro kostel v Enidu už bylo, ale kostel sám ještě dávno nestál. Přesto usoudil baptistický pastor z Kingfisheru, že by bylo záhodno poslat do nového města aspoň občas duchovního pastýře, ježto nové enidské ovečky – sehnané ze všech koutů Států – potřebují a přirozeně si i zaslouží duchovní útěchu. Osobně se ovšem toho úkolu ujmout nemohl už proto, že při své slabé tělesné konstrukci by takové harcování nevydržel; měl však synovce, baptistického kaplana, který se mu pro budoucí enidskou farnost zdál jako stvořený.

Byl to mladý muž zavalité postavy, s růžovými tvářemi, mohutnými svaly a s tak silným vojenským hlasem, že když vyzval věřící: „Modleme se!“, znělo to jako povel „K poctě zbraň!“ Když pak zanotoval svou oblíbenou „K nebesům výš, k nebesům blíž…“, třásla se obloha strachy. Jmenoval se David Kollarowicz; jeho otec pocházel z Polska.

Opravdu pozoruhodný mladý duchovní. Přesto by byl asi v Enidu nesklidil hned napoprvé výrazný úspěch, nebýt příhody u Golden Creeku.

Tento mělký potok se strmými břehy teče východním směrem, takže blízko u Enidu přetíná Chisholmskou stezku, a kaplan Kollarowicz, který se na svou první misijní cestu vypravil v dvoukolové káře tažené dvěma poníky, v něm uvízl. Nehodu pozoroval zpovzdáli usedlík jménem William Shark a hotovil se už přispěchat velebníčkovi na pomoc… ale nakonec zůstal, kde byl, s tak říkajíc otevřenou hubou. Kaplan totiž seskočil z káry, vypřáhl poníky, prvního plácl tak mohutně do zadku, až zvíře vylétlo na druhý břeh jako vystřelené prakem, druhého poníka tam poslal obdobným způsobem, jenže levou rukou, nato se zezadu opřel do káry a vytlačil ji nahoru, jako by to byl dětský kočárek.

Nutno poznamenat, že kára byla lehoučká, zatížená jen posvátným náčiním potřebným k pobožnosti pod širým nebem. Nicméně katapultování poníků učinilo na Williama Sharka tak hluboký dojem, že se horempádem vydal do Enidu zpravit o tom zázraku svoje přátele; měl tam ostatně tak jako tak zamířeno, ne ovšem na pobožnost, nýbrž do hospody. Vzhledem k tomu, že cválal na rychlém koni, předstihl kaplana Kollarowicze o dobrých dvacet minut, kterých použil k barvitému líčení velebníčkova výkonu.

„Kamarádi,“ vykládal se sklenicí v ruce, „vy samo sebou řeknete, že přeháním, ale když jsem ho předjížděl, broukal si jen tak pro sebe tu kostelní ‚Pokleknětež, zástupové‘, a věřte nevěřte, tráva si ne klekala, ale lehala. Takovou sílu má ten chlap v plících!“

Tak se stalo, že Davida Kollarowicze očekával v Enidu zvědavý dav složený valnou měrou z těch, kdo jinak o pobožnost ani nezavadili. Přišel dokonce i Sam Wilcox a dlouhou chvíli vydržel obdivovat kaplanův hromový hlas při kázání pod širou oblohou. Ba zůstal i na obligátní zpěv žalmů; kdekdo z Patentových denních hostů toužil totiž vyzkoušet mohutnost svého orgánu v soutěži s tím báječným řvounem, a Samovi se vedlo nejinak. Znenáhla ovšem odpadal jeden zpěvák po druhém, i on, Sam, zmlkl zcela vyčerpán… A tu zaslechl po svém boku podivně třaslavý hlásek, jako by tam notovala stará bába. Překvapen – neboť o žádné babě v Enidu nevěděl – pohlédl tím směrem a seznal, že se mýlí: Nezpívala stará žena, nýbrž majitel prvního enidského hokynářství.

Stál tam ve svých příliš velkých, jakoby zděděných šatech, kapičku u červeného nosu, v ruce velikánský zpěvník, a trylkoval s tak neobyčejným zápalem, až mu Sam chtě nechtě musel poklepat na rameno:

„Sakra, kdybyste měl křídla a zobák, přísahal bych, že jste skřivánek.“

„Dobrý den, pane Wilcoxi,“ zašeptal zpěvák, ale ihned se opět připojil k vůdčímu hlasu kaplana Kollarowicze:

„Chci být čistý jako děcko v srdci svém…!“

„Poslyšte,“ prohodil Sam, když Dolittle na okamžik zmlkl, aby nabral dech. „Jestlipak jste už na něco přišel? Myslím v té naší záležitosti? Nevypadá to, že byste se moc snažil. Skoro bych řekl, že si těch pět stovek zaslouží spíš ten ovád.“

John Dolittle se opatrně rozhlédl. Stáli sami v poslední řadě.

„Ovád?“ zašeptal s údivem. „Jaký ovád?“

„Ten, co píchl zrzkova koně.“

„Ale, ale pane Wilcoxi, přece tomu nevěříte,“ zabručel Dolittle vyčítavě. „Takový rozumný člověk… Toho koně někdo ukradl, to je nabíledni.“

„He – he,“ zasmál se Sam. „Podle vás šel asi někdo k zrzkově boudě, vyskočil na koníka a jel pryč? Tak si to představujete? A riskoval přitom…“

„Ale, ale pane Wilcoxi,“ zašeptal pan Dolittle znovu s výčitkou o stín výraznější. „Takový blázen by přece nikdo nebyl. Zvlášť když stačí nasypat do trávy trochu ovsa nebo obroku. Udělat takovou cestičku do tmy, rozumíte mi, že? On kůň taky rád občas něco lepšího, ne pořád tu trávu, pravda?“

„Nevím. Neznám koňský vkus,“ řekl Sam krátce a zmlkl, neboť kaplan Kollarowicz právě s novou vervou zanotoval svou druhou nejoblíbenější „Tebe, ó Pane, tiše prosíme…“, provázen už jen několika hlasy, mezi nimi i vroucným Dolittleovým tremolem:

„…z hloubi srdce svého tebe chválíme…“

„No, a kus dál ve tmě už byla s koníkem lehká práce, nemyslíte, pane Wilcoxi,“ zašeptal Dolittle po chvíli, když hledal ve zpěvníku další zbožný chorál. „Pak už stačilo jen ho svázat a položit na koleje…“

„Nevím,“ řekl Veselý Sam s nechutí. „Ale neslyšel jsem, že by se našly provazy…“

„Ale, ale pane Wilcoxi,“ pokáral ho pan Dolittle potřetí. „Stačilo přece počkat, až vlak koníka přejede, a provazy odstranit… Ó, duše má se k tobě vznáší, přijmi čisté prosby mé! V srdci svém, v srdci svém, chci být nevinný jak dítě v srdci svém!…“

„Poslouchejte,“ zarazil ho Veselý Sam už celý nervózní. „Vy o tom mluvíte tak zasvěceně – neudělal jste to nakonec vy sám?!“

„Já?“ podivil se pan Dolittle. „Ne, pane Wilcoxi. Nemyslím si, že jsem chytřejší než druzí, ale takovou pitomost bych přece jen neprovedl.“

„Pitomost? Jak to!“

Visel na Dolittleových rtech, avšak zmrzlý muž mlčky sklapl zpěvník, neboť kaplan Kollarowicz se chystal k závěrečné modlitbě.

„Jakou pitomost?!“

„Hned vám to povím, pane Wilcoxi. Jen co dokončím svou pobožnost. Jestli ovšem dovolíte…“

„Jděte do pekla,“ zavrčel Sam, nicméně také klesl na kolena, aby ve zbožném davu nevypadal tak nápadně. Pijáci, kteří už před chvílí poznali marnost svého úsilí překřičet velebníčka a teď nenápadně couvali zpátky k hospodě, měli z té podívané velké povyražení.

„Tak mluvte, člověče! Jaká pitomost?!“

„Ach dobrý bože,“ vzdychl pan Dolittle třaslavě a melodicky, zřejmě ještě ze setrvačnosti, pod dojmem svého zpěvu. „Přece bylo předem jasné, co se musí stát: Že veřejné mínění hodí tu špinavost na krk vám. A to se také stalo. Víte snad, co se šeptá, ne? Že jste to provedl vy, protože nikdo jiný na tom nemá zájem.“

„Jak jsem to mohl udělat, když jsem seděl…“

„Jistě, jistě, seděl jste celou dobu v hospodě. Ale stačí přece najmout nějakého otrapu… Ne, tím nechci tvrdit, že to máte na svědomí, vysvětluji vám jen, proč by to byla pitomost, kdybyste to byl zorganizoval. Víte, zdejší lidi popudí daleko víc, když někdo zabije koně, než když odrovná člověka. Asi vědí, co je v koních a co je v nich, jako v těch lidech, že ano? Ale to jen mimochodem. Takže zrzek sice přišel o koníka, ale získal spoustu přátel…“

„Hm,“ zabručel Sam a chvíli zamyšleně kráčel po Dolittleově boku. „Hm… a nevíte náhodou, ke komu jel shánět dolary?“

„Vím,“ přikývl pan Dolittle. „K tomu žurnalistovi do Kansas City. Ale z toho si nic nedělejte, novináři mají obyčejně vymetené kapsy.“

„A kdo mu půjčil na cestu? To taky víte?“

„Ovšem.“

„Kdo?!“

„Já, pane Wilcoxi.“

Po těchto slovech, jež vyřkl se skromným úsměvem, sklopil pan Dolittle oči a pobaveně pozoroval Samovy boty, jež se najednou zastavily jako přilepené k trávníku.

„Cože?!… Vy… vy šupáku!“

„Ano, ano, divíte se asi, kde jsem na to vzal, že,“ pravil Dolittle s pochopením. „Vypadám tak chudě, žiji tak chudě… Ale právě proto jsem nastřádal hromádku drobných, které se teď snažím uložit co nejvýhodněji…“

Byli už daleko od náměstí, na pusté straně za tratí, takže enidská veřejnost přišla o pozoruhodný pohled na Veselého Sama, jak rudne vzteky, cení zuby a zuřivě gestikuluje:

„Na to kašlu! Ale vy se odvažujete jít proti mně?! Vy…“

„Ale, ale pane Wilcoxi!“ vzdychl John Dolittle už asi popáté. „Já, a proti vám? Co bych z toho měl? Právě naopak… Ne, račte mě vyslechnout, důležité je přece, na jakou záruku jsem mu půjčil. Tak tedy na tu jeho boudu. Sto dolarů, pane Wilcoxi, splatných do měsíce. Chápete už? Jestli je za měsíc nevrátí, připadne ta bouda na claimu věřiteli. Bude zkrátka moje. A já vám ji, pane Wilcoxi, na důkaz hluboké oddanosti prodám. Přirozeně za cenu zvýšenou o úroky, výlohy a můj zisk. Řekněme za dvě stě…“

„Vy jste se zbláznil. Nemá cenu ani padesát!“

„Jak pro koho,“ pokrčil Dolittle rameny. „Pro vás určitě ještě daleko větší než dvě stovky. Protože vy ji, pane Wilcoxi, potom zbouráte, aby vám nekazila vyhlídku.“ Odmlčel se a utřel si levou rukou nos, zatímco pravou stále tiskl k hubené hrudi tlustý zpěvník. „Dřevo samozřejmě použijete k jiným účelům.“

„Hrome…,“ zamrkal Veselý Sam, jemuž začínalo svítat. „Hrome… A to bude znamenat, že opustil claim!“

„Právě tak.“

„Člověče, vy jste geniální!“

„Oh ne,“ zamával pan Dolittle zpěvníkem. „Přeháníte, vážený příteli. Snažím se jen uvažovat logicky a co možná nejdál dopředu…“

„Počkat!“ vykřikl Sam a zastavil se. „Počkat! Co když se včas vrátí a zaplatí vám?!“

„O tom velice pochybuji,“ zabručel John Dolittle. „Musel by totiž během necelého měsíce sehnat šest stovek – pět pro soud a jednu pro mě, úroky nepočítajíc. Ne, s tím si nelamte hlavu… Pravděpodobnější je, že se vrátí po zbourání boudy. Pak by ovšem musel honem postavit novou a to by ho přišlo draho, protože dřevo pořád stoupá a bedny už nikde nesežene. Zkrátka vezměte to, jak chcete, teď už mu pět set zdaleka nestačí. Zajímalo by mne, jestli si to uvědomuje.“

„Sotva!“ zasmál se Sam. „Ale z toho všeho plyne, že jsem udělal dobře, když jsem mu…“ Zarazil se uprostřed věty.

„Když jste mu dal odpravit toho koně?“ dopověděl pan Dolittle zarmouceně. „Ne, ne. Opravdu nesouhlasím. Sice jste ho tím připravil o pěkné peníze, takže mu nezbylo než odejet, ale jak už jsem řekl, poštval jste si proti sobě spoustu lidí. I mne se to hluboce dotklo, pane Wilcoxi, nezlobte se, prosím. Proč jste se mě předem nezeptal? Byl bych vám ochotně poradil něco lepšího. Nebo když už jste toho koně – jaksi – vzal pod svou ochranu, měl jste ho ušetřit. On se taky radoval ze života, on si taky rád pochutnával na travičce, skotačil a vesele řehtal. On je taky boží tvor… Promiňte mi ta dojatá slova, ale jsem člověk hluboce nábožensky založený a desatero je mi zákonem. Nikdy nezabíjím, pane Wilcoxi…“

„Dobrá, dobrá, nemluvme už o tom,“ zarazil ho Sam, kterému se zdálo, že kázání bylo dnes už dost. „Povězte mi radši, kolik pozemků jste už koupil a prodal?“

Ukazoval na nápis „První realitní kancelář v Enidu“, zdobící Dolittleův skromný baráček, k němuž právě došli.

„Žádný, pane Wilcoxi,“ přiznal Dolittle bez rozpaků. „Jak bych také mohl, když pozemky jsou rozděleny jen prozatímně?“

„Tak proč už vyvěšujete firmu?“

„Abych byl první. Abych měl právo na slovíčko ‚první‘. Z reklamních důvodů to je velmi důležité, protože až se za půl roku obchody hnou, přijde špinavá konkurence… Ale pojďte dál, pane Wilcoxi, rád bych vás pohostil, bohužel mám jen studený čaj…“

„Děkuji mockrát,“ otřásl se Sam, nicméně zvědavost mu nedala a nakoukl dveřmi, jež Dolittle otevřel po složité manipulaci s několika závorami a zámky. Spatřil holou místnost rozdělenou neuměle sbitým kupeckým pultem na dvě nestejné části. Ta menší, zřejmě určená pro zákazníky, byla přirozeně prázdná; ta větší, za pultem, byla tak přecpaná směsí pytlů, krabic, beden a bedniček, až se vnucoval dojem, že se tam prodavač nemůže vejít, leda by si na své zboží sedl.

„Safra, Dolittle,“ řekl s uznáním, „vy se dovedete činit! Jak jste to sem všechno dostal? A kde vůbec spíte?“

„Oh…,“ učinil John Dolittle rukou malé ledabylé gesto naznačující, že slušný, zbožný obchodník se bez takových zbytečností obejde. „Je tu trochu nepořádek, promiňte. Moc mi schází ženská ruka, pane Wilcoxi. K mladému muži patří mladá hezoučká hospodyně.“

„Hu!“ kousl se Veselý Sam do rtů.

Ale když se s Dolittlem rozloučil, napadlo ho, že ten nastydlý strašák je možná opravdu mladší, než by člověk hádal. A rozhodně troufalejší, než by se zdálo možné:

Mladou, a navíc hezoučkou! A přitom bych se vsadil, že ji dostane. Že ji nějak sežene, jako sehnal všechno, co má v krámě, cukr, patrony, sůl, mouku.

Kroutě hlavou, vracel se do hospody.

Cestou potkal Davida Kollarowicze. Kaplan už spěchal zpátky do Kingfisheru, podoben obrovskému černokněžníkovi, který se žene do pekel na vozíku taženém dvěma morčaty.

„Bůh s tebou, bratře!“ zaburácel David.

„A s tebou Manitou, stará Hromová hubo!“ odvětil Sam po indiánsku.

Velebníček ho sice už neslyšel, ale muži kolem ano. Zvesela se zašklebili. Samův květnatý pozdrav se jim tolik líbil, že bojové jméno Old Thunder-Mug, kamarád Hromová huba, už kaplanovi zůstalo.

7

John Dolittle míval obvykle znamenité nápady, dovedl uvažovat velmi logicky a promýšlet své plány daleko dopředu. Přesto nebyl neomylný, jak ukázal už neúspěch jeho triku s předčasným výstřelem: přes všechnu snahu nezískal Sam Wilcox dosud svůj vytoužený claim a on – John Dolittle – svou odměnu.

A stejně tak se bezmála zhatil jeho plán týkající se Walta Cooka a jeho boudy.

Alfred Harris, onen novinář, který s takovým básnickým vzletem popsal v kansaském deníku průběh velkého runu a který se Walta spravedlivě zastal, neměl prázdné kapsy a nadto byl štědrý člověk. Kdyby ho byl Walt v Kansasu zastihl, určitě by neodešel s prázdnou. Pohříchu tentokrát stálo štěstí na Dolittleově straně a samo zalepilo díru v jeho výpočtu.

Den předtím, než se Walt Cook vypravil do Kansas City, odjel Alfred Harris z Kansas City na světovou výstavu v Chicagu, o níž měl napsat několik poutavých sloupců. Walter Cook ho tedy nezastihl a po krátkém váhání se pustil do Chicaga za ním. V redakci mu totiž naznačili, že čekat na Harrise v Kansasu nemá smysl, neboť reportér může odjet z Chicaga zase jinam, a třeba hodně daleko. Vše záleží na tom, zda se na světě přihodí nebo nepřihodí něco významného.

Lidé od novin doufali v první možnost, Walt Cook v druhou. A osud se přiklonil k novinářům a poslal jim velkou rybu v podobě jistého Mohameda ibn Abdallaha, který pod slavným jménem Mahdi a v čele svých divokých vojsk napráskal v těch dnech Angličanům u řeky Nilu tak důkladně, že Alfred Harris dostal telegrafický příkaz nechat výstavu výstavou a pospíšit do Súdánu.

Odjel sotva dvě hodiny předtím, než malý kovboj vystoupil v Chicagu celý zmatený z vlaku. Na hlavě měl svůj široký stetson, na nohou texaské boty s vysokými podpatky, v peněžence sotva čtyřicet dolarů a kolem sebe velkoměsto, jaké co živ nespatřil.

První den strávil hledáním Harrise, druhý na výstavě, odkud poslal Mařce Sudíkové pohlednici. Třetí den ubil na kavalci ve špinavém hotelu přemýšlením, co dál; měl už jen pětadvacet dolarů.

Než se rozhodl, zda se poraženecky vrátit do Enidu, nebo bojovat dále i bez Harrise, uplynuly další dva dny a hotovost se smrskla na polovinu.

Za týden prodal revolver, který zde nebyl k ničemu, i klobouk, ve kterém vypadal příliš nápadně, a koupil si čepici, lehké střevíce, krabičku krému na boty, gumový límeček s hotovou kravatou a nastoupil v chicagských jatkách jako honák. Jeho úkolem nebylo ovšem hlídat stáda na pastvinách nebo je hnát prérií k železniční stanici, nýbrž naopak pomáhat při vykládání zvířat z dobytčích vagónů a při jejich transportu vstříc smrti. Na chicagské poměry pracoval za pakatel, ale podle oklahomských měřítek vydělával velké peníze a lehce si vypočítal, že bude-li žít skromně, ušetří za pár měsíců rovných osm stovek: Pět na kauci, sto a něco pro Johna Dolittlea, zbytek na cestu z Chicaga do Enidu a na koně… Ano, vycházelo to. –

Z první mzdy koupil pak dvanáct pohlednic, protože ve větší sérii byly lacinější, pracně vydělil pět měsíců, to jest 153 dnů dvanácti a dospěl k výsledku, že může Mary Sudíkové napsat každý třináctý den. Maně ho napadlo, že je to nešťastné číslo, ale hned to pustil z hlavy. Nebyl pověrčivý, leda potud, že neměl rád černé koně; vždy mu připomínali pohřební vůz.

Že si těch sto dolarů nevypůjčil od Dolittlea na neurčito, nýbrž jen na měsíc, vzpomněl až velmi pozdě. Avšak ani pak si se zaplacením nedělal starosti. Počítal, že věřitel rád posečká, ježto úroky nekřesťansky vzrostou.

Přesně za měsíc koupil Sam Wilcox Waltovu boudu od Johna Dolittlea za smluvených dvě stě dolarů, které mu – Samovi – ochotně poskytl strejda Patent.

Sam měl v poslední době jisté potíže s hotovostí zaviněné tím, že zlatý příliv ze San Franciska ochabl. Samův plnomocník, onen mladý právník, zeť soudce McDonalda, radil totiž posečkat s prodejem nemovitostí. „Můžeme téměř najisto počítat s obrovským ‚boomem‘, s obrovským rozmachem města!“ psal naléhavě. „A bylo by tudíž bláhové zbavovat se tak cenného majetku těsně předtím, než se jeho hodnota zdvoj-nebo i ztrojnásobí, jak se určitě v příštích měsících musí stát. Trocha rozumné spekulace neuškodí, pane Wilcoxi! Prosím tedy, vážený kliente, o trpělivost, která – a za to vám ručím svou profesionální pověstí – přinese zlaté růže.“

Jisté je, že nebýt strejdy Patenta a jeho ochoty půjčovat, byl by asi Veselý Sam přespříliš trpělivosti neprojevil.

A že nebýt výtečných informací, které Patent získal ze San Franciska a které právníkovu předpověď do puntíku potvrzovaly, byl by krčmář jen stěží poskytl Samovi další úvěr. Takto však advokátovy rady vřele podporoval. Výsledek byl opět dvojí:

Sam na prodej nemovitostí nenaléhal.

A strejda Patent bohatě získal, neboť čím častěji si Sam vypůjčoval, tím více dlužních úpisů musel podepsat; a protože je podepisoval povětšině ve chvílích, kdy už sotva udržel pero, mohl Patent bez nejmenšího nebezpečí vystavit úpis na vyšší sumu, než na jakou měl právo. Zprvu to zkusil jen se skromnou přirážkou, ale během času dospěl k rovným sto procentům: za každých deset dolarů dvacet, za každých padesát stovku.

Vydatně mu v tom úsilí napomohl i zmatek, který Veselý Sam dovedl zvesela vnést i do nejjednodušších úvěrových operací: Prohrával tak často, že byl nucen vypůjčit si do karet i vícekrát za večer; přitom hostil tolik kamarádů, že neměl nejmenší přehled, kolik může činit útrata; a na závěr, obyčejně pozdě v noci, vypůjčil si ještě nějaké to kapesné. Všechny tyto dílčí sumy pak strejda Patent zamíchal a spojil v jedno číslo, které krasopisně namaloval na Samův denní dluhopis. Byl to daleko pohodlnější postup, než čekat, až Sam zmačká vyplacený úpis, a potom papír pracně narovnávat.

Pouze v jediném případě si Patent nepřirazil nic:

Když si Sam, do růžova vyspalý a střízlivý přišel před polednem vypůjčit ty dvě stovky pro Dolittlea.

„Haló, pokladníku!“ hulákal bodře. „Hoď sem dvě stě a papír, dneska se podepíšu jako šlechtic!“

„Žádné spěchy, Same,“ zubil se Patent jako opravdický úslužný pokladník. „Srovnáme to až večer všechno dohromady.“

Bohužel Sam trval na svém, že se podepíše hned teď, a jako velmož – ne, jako princ! – protože právě teď k tomu má to pravé rozpoložení. Hrozně toužil spatřit svůj autogram, sám nevěděl, co mu to vlezlo do hlavy. Asi radost z prvního vítězství v souboji o proslulý claim.

A vskutku se podepsal trochu jako šlechtic a trochu jako princ. „Haha,“ chechtal se, „víte, jak se podepisuje šlechtic, chlapci? Ne? Tak já vám to teda povím: Pořádný šlechtic ze staré Evropy se pozná podle toho, že má všude korunky, na košili, na šnuptychlu, na onucích, zkrátka všude, jen podpis má bez korunky, protože ji nedovede namalovat, protože šlechtici jsou blbci. Tak je to.“

Přihnul si už trochu a jak se mu v poslední době stávalo, stoupla mu kořalka překotně do hlavy. Ale naneštěstí dlužní úpis už byl hotový a Patent na něm nemohl nic měnit. Teď měl ten papír v práci Sam, mával nad ním namočeným perem, až udělal kaňku, ale to vůbec nevadilo, zavolal Patentova podomka, poručil „Slízni!“ a podomek – byl to klučík jménem Slim – poslušně slízl a dostal za to sklenici ohnivé vody, aby spláchl ten inkoust na jazyku. Teprv potom se Sam podepsal a nádherně, samé vlasové čáry a stíny, samé kudrlinky, a za jméno Samuel Wilcox připojil dovětek „of Enid“, „z Enidu“. „Protože takhle se podpisují šlechtici, přátelé, takhle je poznáte i bez korunky, podle toho, že jsou všichni ‚z‘ něčeho, obyčejně ze starého hradu. A princové se podpisují taky tak, jenže jsou ‚z‘ něčeho většího, obyčejně ‚z‘ nějaké země jako například princ ‚of Wales‘. Rozumíte mi? Tak já za to ‚z Enidu‘ taky ještě přidám ‚z Oklahomy‘ a budu jako princ.“

Odešel v nádherné náladičce, odpoledne vlastnoručně ustrojil kobylu Lucy do jejího pohádkového rytířského hávu, naskočil, zamával klackem místo mečem a ze sedla přihlížel, jak jeho hrdlořezové rozebírají zrzkovu boudičku, ten nepřátelský hrad. Prkna dal spálit, aby nic nezbylo, a zem pod zbouranou boudou posypat solí, ježto kdysi kdesi četl nebo slyšel, že se to tak za starých časů dělávalo. Nato pozval všechny zevlouny do hospody.

Přišlo však jen několik skalních ochlastů. Mnozí z těch, kdo mu jindy bez rozpaků dělali společnost, zůstali raději stranou oslav. Připadal jim už příliš jako šašek… a tak trochu jim i bylo líto zrzka: Největší dostih všech dob vyhrál, a přece všechno prohrál, chudák Walt… Ale Samovi tím slavnost nezkazili, na to byli krátcí. Věděl, že za pár dní zase přijdou zadarmo hasit žízeň, protože v Enidu je jen dřina s nudou, málo peněz a hory starostí.

*

V příštích měsících rostlo město jako z vody, a třebaže pořád jen prkenné, mělo všechny předpoklady zastínit v dohledné době Kingfisher jak významem, tak co do rozsahu.

Z veřejných zařízení vznikl nejdříve hřbitov, neboť muži si příliš často pohrávali s revolvery a zástup nebožtíků houstl. Hned vedle hřbitova vyrostla věznice se čtyřmi celami po pěti postelích; zpočátku byla poloprázdná, ale dalo se očekávat, že ne nadlouho – alespoň šerif Bertie Vestal přísahal, že by ji byl naplnil už dávno, kdyby ji měl k dispozici: „Co jsem měl k sakru dělat bez klece? Držet ptáčky pořád v hrsti?!“ – Na toto básnické přirovnání (které ostatně vymyslel Jezu Morales) byl šerif nadmíru hrdý, kdekomu je opakoval, až mu namísto Bert čili Bertie, jak byl pokřtěn, začali říkat „Birdie“, „Ptáček“; znělo to skoro stejně.

Po věznici došlo na kostel a faru, avšak bez významného příspěvku ze strany Sama Wilcoxe; dávno už zapomněl na své žertovné předsevzetí, že postaví kostelík, a vyslouží si tak pamětní desku. Tím významněji se o obojí – o modlitebnu i příbytek pro pastora – zasloužil David Kollarowicz, který hromovým hlasem žehnal pracovníkům a uděloval jim praktické pokyny. Pořád ještě do Enidu pouze dojížděl; aby si však zkrátil cestu, našel si pohodlný pokojík v Hennessey u Donovana, přednosty stanice. Rattlesnake, známý nejen jako vrahoun, ale i jako klepař, tvrdil dokonce, že kamarád Hromová huba našel v Hennessey kromě pokojíku i něco navíc, a nejspíše tím narážel na Mary Donovanovou, tu, kterou miloval Quanah a z níž by, panečku, byla pěkná pastorka. Ačkoliv přejít od zlosyna k velebníčkovi… „Ale třeba to zrovna není tak moc vzhůru nohama, hehe! Mám takový dojem, že se tomu říká pokání.“

V těch měsících půjčil Patent Veselému Samovi hromadu dolarů a Sam nesplatil ani centík, neboť cena nemovitostí ve Frisku nadále stoupala, a prodávat je právě nyní by byla do nebe volající pitomost. Jinak se nepřihodilo nic pozoruhodného, až snad na to, že Sam několikrát vyhrál v kartách. Ale právě tehdy prohodil Frank Bastillon trochu neprozřetelně, že Sam se to už zřejmě trochu naučil; jako hrát poker. A Sam se naježil a vyzval Franka, aby se tedy posadil a ukázal, co dovede on, Frank Bastillon, šlechtic bez hvězdičky a hrdina, který ze samého strachu na kartu ani nesáhne. A Frank se dal vyprovokovat, posadil se a za půl hodiny měl Sam kapsy vymetené a podpisoval nový dlužní úpis.

Od té doby si nedal pokoj, aspoň obden přitáhl Franka ke stolu, aby hrdina zase pěkně vysázel, co náhodou vyhrál. „Náhodou, povídám, protože mezi námi děvčaty, teda bez urážky, ty hraješ, bohatýre Franku, jako pětiletý kluk!“

Jenže bohyně hry očividně milovala hrdinu a přála mu téměř napořád. Až jednou Sam ztratil nervy a praštil kartami:

„To není poctivá hra! To je –“

„Co je to?“ zvedl Frank obočí právě včas, aby se Sam vzpamatoval a spolkl, co měl na jazyku. Horoucně si přál porazit Franka v kartách, ale rozhodně si nepřál utkat se s ním jinou zbraní.

Příští týden odjel Veselý Sam za rozptýlením do San Franciska a při té příležitosti nařídil svému právníkovi, aby přece jen prodal aspoň jeden barák z bratříčkovy pozůstalosti – „jen tak na kapesné, kamaráde, nemohu se přece potloukat po velkoměstě o žízni a hladu.“ Právník pokrčil rameny a hle, Sam shrábl dvakrát tolik, než se odvážil doufat, a z radosti nad tím báječným kšeftíčkem si koupil zlaté ostruhy. Pravé, z ryzího kovu. Něco jinšího než usmolené lakýrky!

S podpatky ozdobenými tím jemňounce cinkajícím šperkem vystoupil v Enidu z vlaku a samozřejmě cinkal rovnou do hospody, aby to Frank měl z první ruky, aby viděl, kdo je v Enidu pán a král. Nezdálo se bohužel, že by ostruhy udělaly na Franka velký dojem, a strejda Patent dokonce poznamenal, že Frank je z tak vysokého rodu, že jeho předci mívali ve Francii zlaté brnění, tlusté jako hrnec. „Viď, synovče!“ Tu se Veselý Sam dopálil, zul boty i s ostruhami, vsadil je proti Frankovu slavnému revolveru – onomu s růžovou pažbou, který Frank sebral kdysi Quanahovi – a vyhrál.

Tu noc probudily Enid ostré výstřely, jako práskání bičem, ale přece jen trochu odlišné, jako ještě špičatější. Než ale šerif Vestal-Ptáček stačil vyskočit z postele rovnou do holínek, bylo po všem a zaplaťpánbůh žádná mrtvola: Veselý Sam střílel jen pro legraci, na oslavu svého vítězství, a tedy do vzduchu. Tvrdil ovšem, že míří na hvězdičky.

„Hvězdičky jsou štěstí!“ halekal. „A to černé mezi nimi je smůla! Tak se musíte koukat na karty, vy pitomci. Trefit hvězdu a vynechat smůlu, to je ten zatracený kumšt!“

Odvedli ho bosého do jeho baráku, neboť se zapomněl obout, boty se zlatými ostruhami mu postavili k posteli jako stráž, a pod okno navíc jednoho z jeho hrdlořezů, aby je ochraňoval. Ty vzácné boty a ten vzácný revolver, ne Sama, kterého nikdo neukradne. Stejně však už Vestal nezamhouřil oči samým strachem, aby do rána nezmizel strážce i s pokladem.

Kupodivu se to nestalo.

Večer vyhrál Frank Bastillon svůj revolver zpátky, a k tomu i Samovy drahocenné šporny. Avšak vědomí, že hrdinu aspoň jednou položil na lopatky, podnítilo Sama k novým a novým pokusům úspěch opakovat. Pohříchu se snažil zbůhdarma.

Nikdo se tomu nedivil, zato enidské ženy měly Frankovi za zlé, že si ty zlaté ostruhy nepřipevnil na lakýrky. „Šlo by to moc pěkně dohromady, pravdaže, má drahá! Ačkoliv – všimla jste si, že ano? – ty lakýrky se už zdaleka tolik nelesknou a jsou popraskané. Škoda jich.“

Jako kdyby slyšel ten důvěrný šepot, dal si Frank Bastillon ušít nový lakový pár. Vypravil se kvůli tomu až do Texasu, ale stálo to za to: nohy jako by mu rozkvetly. Zlaté ostruhy však nenosil ani na té nové kráse, ba nepřibil je ani na zeď v hospodě pod Bonapartův klobouk, jak mu docela vážně radil Jezu Morales:

„To by přece byla báječná výstava, Franku! Nahoře klobouk, dole šporny – to vlastně máte oba konce každého pořádného nepřítele! To se ví, chybělo by ještě něco mezi, například košile, kalhoty, podvlékačky, jenže ty ještě ukořistíte, žádný strach. A třeba zrovna Bonapartovy.“

Frank Bastillon zbystřil sluch:

„Co je s ním?“

„Dohromady nic,“ řekl Jezu, šilhaje po láhvi. „Ale něco málo přece jen…,“ dodal, když mu Frank nalil. „Slyšel jsem, že se potlouká někde u Skeletonu ještě s několika… Tak na zdraví, Franku!“

Řadu příštích večerů okna hospody nezářila, ačkoliv uvnitř bylo plno. Frank a strejda pečlivě zavírali okenice, aby ze tmy náhodou nepřilétla kulička.

Ale Bonaparte se neobjevil v Enidu, nýbrž o hodný kus dále na východ, na Sudíkově claimu.

8

Přijel s dvěma vozy jako zemědělec, se čtyřmi pomocníky jako zámožný člověk, jenže v noci jako bandita. A nebýt psa, kterého si Mařka sotva před měsícem opatřila, byl by asi natropil spoustu škod. Sniff však zvětřil útočníky, když ještě nebyli ani na dostřel, štěkáním probudil Acuffa, který spal na půdě, a Acuff popadl bouchačku a seběhl dolů. To už byl vzhůru i Sudík s Mařkou.

„Co se děje?“ zeptala se.

„To právě chci zjistit.“

„Radši neotvírejte!“

„Jak to mohu zjistit, když neotevřu?“

„Oknem,“ poradila mu a vstala.

Ale švec přece jen otevřel, překročil práh a v měsíčním světle spatřil několik postav a obrysy dvou vozů. Okamžitě a jasnozřivě (jak později s pýchou zdůrazňoval), tedy jasnovidně a naráz si uvědomil, že lupičům jde o dřevo; neboť k čemu jinak vozy?

„Hej! Vy tam!“ křikl. „Zpátky, nebo…“

Než domluvil, střelil první lupič.

„Podle toho jsem poznal,“ vykládal později švec tónem spíše nedbalým, „že jde do tuhého.“ A opravdu to asi poznal, neboť sebou praštil za špalek na sekání dříví do trávy.

Tehdy se už za rohem baráku krčila Mařka s puškou a srdce se jí mohlo utrhnout. V bledé záři měsíce, jež pršela shůry jako mlha, viděla stíny pěti mužů, kteří seskákali z vozů. Dva z nich vypálili směrem k baráku – snad jen pro zastrašení –, ale jejich střely bezmála zasáhly cíl. Tak zaslechla Mařka Sudíková poprvé v životě zpěv kulky letící těsně kolem hlavy. Znělo to, jako když zabručí veliký poplašený brouk.

„Táto!“ zavolala. „Jsi v pořádku?“

Nedočkala se odpovědi a v návalu úzkosti přeběhla za stavením k druhému rohu, kde otec musí být, ať už živý nebo… Nechtěla domyslet.

Ale Sudík tam nebyl.

Napadlo ji, že se snad vrátil do baráku a usadil se nahoře ve vikýři, odkud má lepší přehled. Současně spatřila, že jeden z útočníků shrbeně postupuje vpřed, a stiskla spoušť. Zdálo se jí, že chlap se zastavil.

A pak – zatímco nabíjela pušku – ozval se kdesi vzadu pronikavý hlas:

„Ko-Ko-Komančové jsou tu!“

Ve tmě stále ještě zuřivě štěkal Sniff, koně zapřažení do lupičských vozů se rozřehtali úzkostí, ale nad všemi těmi zvuky převládl ten příšerný, jako nadpozemský křik:

„Ko-Ko-Komančové si přišli pro ska-ska-ska…“

Znělo to jako volání, jež se ve skalách odráží od jedné stěny k druhé, až hlaholí ze všech stran:

„…pro ska-ska-skalpy!“

Chlapi u vozů znehybněli. Vteřinu je bylo vidět jako matné siluety mezi jinými, vyššími siluetami stromů. Pak čtyři z nich skočili za čtyři kameny. Ale pátý, ten vpředu, zůstal, kde byl.

„Nebojte se, blázni!“ zasmál se. „To je přece jen Tom Appleseed!“

Mluvil o onom volání ze tmy a měl pravdu, vskutku to byl jen starý Tom, který koktavě halekal vzadu v prérii, u stáda, které střežil.

Ale jestliže on – ten pátý útočník – poznal hlas starého Toma, poznal švec hlas pátého útočníka.

„Bonaparte! Ty dobytku!“ křikl zpoza svého špalku. „Stůj, nebo ti prostřílím kožich!“

A Bonaparte se zasmál „Hahaha!“, protože znal toho čarostřelce.

„Už se třesu!“ houkl a obrátil se k těm čtyřem za stromy:

„Co je s vámi, porážejte!“

Tehdy švec znovu vystřelil a nejspíš trefil měsíc, neboť najednou byla čirá tma. Avšak vzápětí se opět rozjasnilo, a když Mařka zvedla oči, poznala, že měsíc jen proplul za mráčkem podobným černému praporu.

„Porážejte!“ zařval Bonaparte už vztekle. „Tyhle hňupy si beru na starost!“

A ti čtyři se opravdu odlepili od siluet stromů. Okamžik to vypadalo, že se čtyři černé kmeny rozdvojily, že je jich náhle osm…

Vtom vyšlehl po jejich pravém boku ohnivý sloup.

Zjevil se tam s hromovým zaburácením, vteřinku trčel k nebi, žlutý do běla, jakoby plný žhavosti, nahoře roztřepený v hnízdo oslňujících hrotů, nad nimiž letěla vzhůru divná černá věc – cosi jako předlouhé, hubené tělo.

Než vše pohaslo, rozpadl se ten dlouhý kostlivec na kusy a Mařka poznala, že to byl ještě před okamžikem mladý strom. V té poslední chvilence jas ohnivého sloupu ještě vzrostl a ve světle takřka denním se zjevil obraz krajiny, nehybný, jako by byl namalován na obrovském plátně:

Sinalá tráva – bledé stromy – pět útočníků ztuhlých v nepřirozených pózách, s tvářemi obrácenými ke zdroji světla, s bělmy, jež se leskla… dva vozy a sochy vzpínajících se koní; jako kdyby zkameněli v okamžiku, kdy se postavili na zadní.

Vzápětí sloup zmizel. Nastala čirá tma. A Mařce kmitlo hlavou, že vše, co na obraze spatřila, čekalo právě na tuto tmu, aby dokončilo svůj pohyb. Slyšela jeho zvuky:

Sérii tupých úderů; to splašení koně dopadli na přední.

Přerývaný hlas „Zpátky! Zpátky! Má dynamit!“ – To ječel Bonaparte už na útěku.

Dupot – to se chlapi hnali k vozům.

Ale tma rychle řídla a náhle bylo opět vidět prérii, měsíc, stíny Lesa. A stíny dvou vozů vzdalujících se v bezhlavém trysku.

„Tumáte, všiváci!“ zajásal švec a vypálil.

„Nechte toho!“ okřikla ho. „Ještě trefíte tátu.“ –

Sudík však přišel směrem od potoka, celý zmáčený, jak se skrčil pod břeh, když zapálil šňůru a hodil patronu po banditech.

„Kdes ji sebral, krejčíku?“ vyběhl mu Acuff naproti.

Sudík se posadil a počal si ždímat nohavice. Třásl se jak zimou, tak smíchy:

„Koupil jsem ji před runem v Kingfisheru.“

„Proč?!“

„Kvůli jednomu soonerovi, chacha! Řekl jsem si, že ho vyhodím i se Stromem do vzduchu, jestli –“

„Nevěřte, Acuffe,“ vpadla mu Mařka do řeči; nechtěla, aby se opět začali hádat. „Táta ji s sebou vozí už léta, je to památka na doly. Vlastně byla…“

„To znamená, že už nemáme žádnou jinou?“

„Ráno zajedu k Dolittleovi,“ pravila unaveně.

„Běž si lehnout, holka,“ řekl Sudík a vstal. Zuby mu cvakaly.

„Už jdu.“ Vzala ho pod paží a táhla ho do světnice opakujíc: „Už jdu, už jdu.“ Jinak by si třeba chtěl hrát na hrdinu a zůstal by venku na stráži. Ale takto šla ona a on ji jako vedl. Muži jsou někdy jako děti.

Než usnula, napadlo ji, že táta s Acuffem si už nenadávají padouchu a ničemo. Ale zaboha si nemohla vzpomenout, kdy přestali, jestli teprve dnes v noci, anebo již dřív. – Pak už myslela jen na tu divnou věc, že v okamžiku, kdy výbuch ozářil prérii, proměnilo se všechno v obraz bez pohybu.

9

John Dolittle seděl ve svém krámě tak neuvěřitelně přeplněném zbožím, že mimoděk potřásla hlavou:

„Jak se sem vejdete, prosím vás!“

Hleděl na ni s velkým zalíbením:

„A vidíte, slečno, pořád ještě cítím, že je tady pusto. Jsem někdy hrozně osamělý…“

„Kupte si psa. Nebo kočku.“

„Oh,“ usmál se. „Taková společnost by mi nestačila… Čím mohu sloužit?“

Želbohu se ukázalo, že má na skladě všechno, mouku, boty, kávu, náboje, kroupy, kusy oděvů – prostě vůbec všechno až na dynamit.

„K čemu také?“ omlouval se. „Nikdo ho nežádá, nejsou zde ani doly, ani lomy, protože zde nejsou – jak jistě račte vědět, slečno – žádné skály. Ale teď samozřejmě rozšířím sortiment. Opatřím spoustu dynamitu. Pro vás všechno, drahá miss. A jaký dynamit! Mám obchodního přítele pana Duponta. Báječný chemik! Samouk, ale génius! Teď se samozřejmě spíše soustřeďuje na střelný prach, ten artikl je v kursu, obrovská poptávka… Neobyčejně šikovný, pružný muž, a smím-li to tak říct, můj vzor. Za pár let bude milionář. A možná víc: jeden z králů Ameriky!…“

„A vy budete druhý, ne?“ přerušila ten proud žvatlání.

„Nikoli,“ usmál se skromně. „Přesto vám děkuji… a dovolte, abych vám zabalil tento krásný šátek…“

„Ne, ne! Na parádu nemám peníze…“

„Však je také nepotřebujete. Nemusíte nic platit. Je to prémie.“

Zvedla nejistě obočí:

„Jak to?“

„Prémie,“ opakoval usměvavě. „Dar vděčného obchodníka…“

„Nechci žádné dary.“

Vůbec se nedal vyrušit:

„…dar vděčného obchodníka jubilejnímu zákazníkovi. Někdo dává prémii každému tisícímu, já každému pětistému. A vy jste, drahá slečno, právě ten pětistý.“

„Opravdu?“ vyhrkla radostně.

„Opravdu, miss,“ přikývl vážně a vyhodil šátek do vzduchu.

S okouzlením se dívala, jak ta hebounká pavučinka padá zvolna dolů. Jako sněhová vločka nebo javorový list.

„Zajisté dovolíte, abych vám jej uvázal.“

„Ach ne, dovedu to sama…“

„Ovšemže dovedete. Ale pravděpodobně nevíte, jaká je dnešní móda ve velkoměstech, v Chicagu, Frisku, v Los Angeles, kam často jezdím za obchodními přáteli… Dovolte tedy, abych vám jej patřičně upravil. Takto… Hlavinku trochu stranou, prosím.“

Okamžik viděla zblízka jeho nos zakončený načervenalou, jako namrzlou bambulkou, ale pak hleděla přes jeho hlavu do zrcadla, co provádí se šátkem. Ta nová móda se jí dvakrát nezdála – veliká mašle po straně, kterou ani nedovedl pořádně urovnat. Ale budiž, nosí-li to tak ženy z velikého světa…

„Hu!“ otřásla se, jak se jí dotkl studenými prsty.

„Ha!“ opravil ji nadšeně. „A je hotovo! Nejkrásnější hlavinka v nejkrásnějším šátku z celé Oklahomy. Pozítří tedy na shledanou, miss. Zboží už na vás bude čekat.“

„Tak brzy?“

„Ovšem! Hned pošlu telegram, a ještě večer bude zásilka na cestě. Pracujeme rychle, jsme přece mladí, slečno!“

Překvapeně se zadívala na jeho úsměv, jako zavěšený pod nosem s bambulkou. Dosud nikdy ji nenapadlo, že by tenhle nedokrevný hokynář měl vůbec nějaký věk, natož že by mu bylo míň než čtyřicet. Ale asi nemluvil o sobě, nýbrž o americkém národu.

„Na shledanou, bylo mi potěšením, Miss Sudik,“ řekl ještě jednou.

S rukama v kapsách pozoroval oknem, jak vyskočila na vůz. Přijatelná holka. Sice až moc mladá a žádná krasavice, ale tady si člověk nemůže příliš vybírat. Země bez žen, alespoň bez těch prvotřídních…

Vytáhl ruce z kapes, dýchl na ně a nakrátko se zasnil. I za bílého dne ho občas přepadaly sny, jimž ovšem říkal „plány“ nebo „vyhlídky“. Obyčejně ho k snění podnítila skupina bílých mráčků na obloze, které lidé nazývají „beránci“, ale v nichž on spíše viděl družičky, celý zástup děvčátek v nadýchaných šatičkách, jak je znal z bohatých katolických svateb v Bostonu, kde si jako kluk vydělával zametáním chodníků a prodejem kradených květin. Ale ve svých snech samozřejmě ani nezametal, ani se nesnažil vnutit zvědavcům před kostelem kytičku karafiátů, nýbrž hrál tu nejdůležitější roli. A tu druhou nejdůležitější hrála krasavice v bílém závoji, která kráčela z chrámu po jeho boku a stydlivě klopila oči. A třetí nadmíru závažnou roli hrál tchán, otec překrásné mladé nevěsty, neobyčejně bohatý a velkorysý muž: Dávám vám, Johne Dolittle, to nejdražší, co na světě mám – svou dceru, svůj obchod a podíl na svém jmění…

Byly to věru opojné sny už proto, že on, John Dolittle, ani na vteřinu nepochyboval, že by všechny ty drahé věci zvelebil a rozhojnil: dceru o početné potomstvo, obchod o četné filiálky a jmění aspoň o sto procent… Ale po snech následovalo probuzení – jako například právě teď, kdy John Dolittle sledoval očima jednu z možných nevěst, která želbohu neměla otce milionáře, ale přesto byla za daných okolností ještě nejlepší. Nebo ne přímo nejlepší, ale pořád lepší než nic. Inu, uvidíme…

A pak už uvažoval s chladným soustředěním. Spatřil, že zastavila u nádraží, a věděl proč: Jde se zeptat, zda tam na ni nečeká lístek z Chicaga. Ale věděl ještě více – že tento týden lísteček nepřišel, a věděl to bezpečně: Nádražní telegrafista, který zároveň sloužil jako poštmistr pro Enid, platil za tabák jen polovinu běžné ceny a rozdíl uhrazoval zprávami. –

Vskutku vyšla s prázdnýma rukama, ale ani skleslá, ani zasmušilá. To poznal i na dálku a rozhodně se tomu nedivil. Věděl, že jí Walt Cook nepřirostl k srdci a že si pro lístky chodí tak pravidelně jen ze samolibosti: dělá jí dobře, že jí někdo píše. Každému děvčeti to lichotí.

A věděl dokonce, kam pojede teď. K hospodě, avšak nepůjde dovnitř. Jen zastaví a bude předstírat, že něco upravuje na postroji nebo na voze, a bude doufat, že ji Frank Bastillon zahlédne a vyjde na pár slov. Jenže dnes bude doufat marně, protože krasavec odjel ráno do Kansasu objednat whisky…

Ano, vůbec všechno věděl John Dolittle, jen to nejdůležitější ne:

Zda by se hodila do obchodu. Jinými slovy, zda je tupá, anebo pouze naivní. Prostě zda té pohádce o prémii a pětistém zákazníkovi uvěřila z vrozené hlouposti (a to by bylo zlé, protože hloupost je nevyléčitelná), anebo z dětinské nezkušenosti, což by bylo lepší, protože z toho vyroste.

Ještě jednou si dýchl do dlaní a šel do skladu vyhrabat plechovou bedničku s dynamitovými patronami, neboť přirozeně vedl i toto zboží. Ale byl by blázen, kdyby se s ním vytasil ihned, protože pak by Mary Sudik přijela nakupovat až za čtrnáct dní, ba možná až za tři neděle.

*

Zahlédl ji oknem přes umaštěné sombrero Billa Clampitta, který si právě koupil leštidlo na boty a teď v polodřepu zkoušel prstem na holínkách, jestli se dobře roztírá.

„Je to prvotřídní krém, Bille Clampitte, buďte bez starosti,“ prohodil netrpělivě. „Vidíte přece tu značku, ne? Dupont, nejlepší chemik ve Státech! Však pro vás vlastnoručně vyrábí i patrony. A selhala vám někdy jediná?“

„Neselhala,“ uznal Bill. „Jenže chlap, co dělá patrony i krém na boty, by se taky někdy mohl splést, nezdá se vám? Co když zamíchá do krému prach a do prachu…“

„Jestli vám ty škrpály vybouchnou, vrátím vám peníze, a ještě vám přidám nové boty,“ prohlásil obchodník a Bill Clampitt tedy uklidněn zaplatil a kopl do dveří.

Krátce nato seskočila Mařka Sudíková z vozu a poradila Billovi, aby táhl a neobtěžoval osamělé ženy, na to že je v Oklahomě šibenice. Bill Clampitt zastříhal ušima, zabručel „Nic ve zlém, miss!“ a John Dolittle, nakloněný přes pult až téměř k oknu, připsal v duchu děvčeti kladný bod: Je nebojácná, rázná.

Přelezl pult a dvorně jí otevřel:

„Á, Miss Sudik! Vítám vás, zboží je už připraveno, vidíte, že jsem dodržel –“

„Dobrá, dobrá,“ přerušila ho, zvedla plechové víko a ohmatala pytel uvnitř. „Ale tu bedničku nechci.“

„A pročpak, smím-li se ptát?“

„Neobjednala jsem si ji. Tak proč bych ji měla platit?“

„A kdo vám řekl, že vám ji započítám?“ usmál se radostně, neboť její slova znamenala další důležitý klad: smysl pro obchod.

Pohlédla na něj zpod obočí:

„Zase nějaká prémie?“

„Bohužel…,“ zalomil rukama. „Ačkoliv bych vám to ze srdce přál. Ale jste teprv pětistá sedmdesátá osmá zákaznice, takže prémii byste mohla vyhrát tak někdy zítra k večeru. Rozhodl jsem se totiž, že odměním každého stého.“

„A kdo tedy zaplatí tenhle plech?“

„Chtěl bych mít vaše starosti,“ povzdechl s touhou. „Ptáte se snad, kdo zaplatí krabičku, když si koupíte krém na boty? Nikoli. Krém na boty si nemůžete odnést v dlani, a dynamit se nenosí v pytli přes rameno. Dovolte, pomohu vám s tím.“

„Ne, děkuji.“

Nenaléhal. S potěšením pozoroval, jak popadla těžkou bednu, vynesla ji ze dveří a opatrně položila na vůz. To byl další bod v její prospěch: měla fortel, věděla, jak se postavit k práci, a navíc pozoruhodnou sílu.

Když platila, pokusil se pohladit jí prsty. Nepodařilo se mu to, měl však dojem, že neodtáhla ruku schválně, nýbrž že si prostě nepovšimla jeho snažení, ježto dávala pozor, aby dostala správně nazpátek. Opravdu pozoruhodné děvče: mladé, přiměřeně hezké, nebojácné, silné, šetrné, a hlavně jako stvořené pro obchod.

Sotvaže poodjela, vyběhl, zamkl krám a vydal se pomalu za ní. U stanice našel prázdný vůz, totiž ne prázdný, ale bez kočové. Ta nyní stojí u telegrafní přepážky a má radost, protože dnes přišel další pozdrav z Chicaga. A poprvé to není pohlednice, ale psaníčko. Copak v něm asi stojí?

Vylezl na kozlík, aby lépe viděl do baráku, jemuž Enidští říkali „naše stanice“ nebo „naše nádraží“ jen z velikášství.

Ano, stála u přepážky a četla. Copak asi píše Walter Cook?…

„Nezlobte se, slečno!“ zvolal prosebně, když vyšla. „Svezete mne přes město, abych si nezaprášil boty? Buďte tak hodná. Mám přece na vaši laskavost trošičku právo…“

„Proč myslíte?!“ řekla nevlídně, ale nasedla a trhla opratěmi.

„Nu už proto, že jsem vám počítal brutto za netto bez ohledu na táru.“

„O čem to mluvíte, prosím vás?“

„O zboží, Miss. Brutto je hrubá váha, netto je čistá váha a tára…“

„…je asi obal,“ zasmála se. „Čili netto je brutto bez táry, a brutto je netto s tárou.“

„Výborně. Znamenitě, slečno!“ vyhrkl s obdivem. „Jste nejbystřejší děvče v Čerokíském pruhu. A chytrost je dneska veliký kapitál. Nemyslíte?“

Neodpověděla. Drkotali už po náměstí, dnes docela jiném než před necelým půlrokem, v den runu: rozježděném, s rýhami po stovkách těžkých kol, plném prachu a bez stébla travičky. Jen slavný claim Walta Cooka se dosud zelenal; ovšem nepočítáme-li kupy neřádstva kolem Samova baráku. Jinak ale všude hustý drn, po Waltově boudě ani stopa, ani zaražený kůl, ani lysina.

Napadlo ji, že čtvereček, na němž bouda stávala, je snad jediné místo v Enidu, kam se prérie vítězně vrátila. A řekla to nahlas.

„Ano,“ přikývl Dolittle. „Letos byla mírná zima.“

Avšak ona neměla na mysli ten malý zázrak, že i během zimy vypučela tráva, nýbrž smutnější věci. Například že všichni v Enidu už dávno pracují na svých pozemcích, budují cesty, staví ploty, stáje, důkladnější domy, okopávají záhony, kypří půdu – všichni, jen ne ten, kdo by měl na to největší právo, protože vyhrál run.

„Ale nevadí, Walt se stejně brzy vrátí,“ prohodila.

Dolittle zvedl živě hlavu:

„Kdypak?“

„Prvního.“

„Ale? Máte spolehlivé zprávy?“

Přikývla s nepokrytou pýchou:

„Napsal mi to. Pořád mi píše.“

„Hm…,“ zabručel. „Hm-hm… To je zvláštní.“

„Co je na tom zvláštního!“

„Nic, nic, promiňte mi, slečno,“ omluvil se, ruku na prsou. „Jen se divím, proč se chce vrátit. Co si tady počne, chudák?“

„Jaký chudák!“ vyhrkla uraženě. „Není už chudák. Má spoustu peněz. I na soud má. I na koně. I na dům!“

„Frrr… frrr!“ vysmrkal se John Dolittle do kostkovaného kapesníku, ačkoliv právě v této chvíli měl suchý nos. Ale dovedl smrkat různým způsobem, v různých stupnicích a dlouhá praxe ho naučila, že smrkáním lze vyjádřit nejrůznější pocity, jen když se zvolí správný tón. Zrovna teď chtěl vyjádřit krajní pochyby, a proto smrkal táhle a zvysoka; nepůsobilo to tak urážlivě jako chichotání, a zdaleka ne tak vtíravě jako přímá otázka. „Frrr… Frrr…“

„Nevěříte?“ chytila se. „Tak si to přečtěte sám.“

„Ale to přece není zapotřebí,“ usmál se a sáhl po dopisu.

Za necelých deset vteřin jí ho vrátil. Dovedl číst velmi rychle, hlavně dík tomu, že přeskakoval nepodstatné a soustředil se na vyhmátnutí jádra.

„Děkuji. Ten chlapec má na kovboje celkem slušné písmo.“

„Walt je někdy protivný, ale není divoch…,“ řekla a zapomněla klesnout hlasem, protože před hospodou stál Frank Bastillon.

Ještě než zastavila, seskočil John Dolittle jako myška a vydal se zpátky k náměstí. Ani se nerozloučil. Věděl, že Mary na něj zapomněla v téže vteřince, kdy spatřila Franka. Všechno věděl, i to, že se – ona, Mary – ve Frankovi zhlédla, že se na něj dívá jako na pánbíčka. Ale příliš ho to netrápilo. Dokonce ji chápal: Má prostě své sny, iluze, jakými jsem si kdysi – a čas od času dodnes – zpříjemňoval život i já. Jenže sny jsou pára, pevná je pouze skutečnost a ta velí slevit – žádná překrásná dcera milionáře, ale přiměřeně hezká dcera krejčího… A tak i ona přijde k rozumu: žádný dlouhovlasý krasavec, nýbrž solidní, pracovitý, úspěšný John Dolittle, nekuřák, nepiják… zkrátka muž s budoucností, člověk pro rodinu.

Po dvaceti krocích se úkradkem podíval přes rameno a spatřil ji, jak zaujatě žvatlá s Frankem. Hrdina se bohorovně opíral o vůz, špičku lakýrky v loukotích kola, a Johnovi Dolittleovi mimoděk kmitlo hlavou, co by se asi stalo, kdyby teď zamlaskal a křikl „Hyjó!“ – Kůň by zabral, vůz by se hnul, kolo by se otočilo… Ale ovšemže to neučinil. Už dávno nebyl kluk.

Ostatně měl na starosti důležitější věci. Co přečetl ve Waltově psaníčku, znělo velmi sebejistě a přesvědčivě. To znamená, že se celá situace sporu o claim mění. Walt má peníze a vrátí se prvního. Kterého prvního? Jistěže prvního března, to jest pozítří. A přesně šestnáctého března uplyne půl roku od velkého runu. Hm, hm…

On, John Dolittle, měl sice ve hře jen těch pět stovek, které mu dluhoval Sam, nicméně cítil tíseň u srdce, náhodou zrovna tam, kde nosil peněženku. Ale právě proto byl zvědavý, jak se na tu smutnou zprávu bude tvářit veselejší muž. Ten, kterému jde spíše o prestiž.

*

Sam Wilcox přijal zprávu skvěle, přesně ve svém stylu:

„Výborně! Ať přijde! Bez šaška bych se tady stejně užral nudou.“

Jenže za chvíli se do něj dala zima a horempádem spěchal do teplejších míst, to jest k Patentovi. A vpůli odpoledne už halekal na celé kolo, že ten trpaslík Walt se objeví prvního a to že bude sláva, chacha, celý Enid sezvu na tu podívanou! I faráře! A to se ví, hlavně bankovního ředitele… Tak, to je ten pravý nápad, Malcolma Lebruna pozvu! Toho strážce zlata, co tady vede banku, ať spočítá ty nuggety, chacha, co si skrček přivezl z Chicaga!

Večer ho museli odvézt na trakaři. Ale to nebylo zajímavé, žádná zvláštnost, každý už dávno věděl, jak se vyjímá král Enidu na trakaři, když mu nohy visí ven a drncají o náměstí. Daleko větší pozornost vzbudilo to, co Veselý Sam roztroubil, než spadl pod stůl:

Zrzek má peníze na soud i na barák a vrátí se prvního.

10

V ten den se na nádraží shromáždil hlouček Samových přívrženců v čele se svým velitelem, který dal až ke kolejím vyvalit sud piva. Ne whisky, ale doopravdy piva, aby se mu – jak pravil, přátelé příliš nenamazali a poznali toho pidimuže, až vyleze z vagónu. Teprv potom, kamarádi, začne ta pravá slavnost, to je moje vůle, můj plán, můj rozvrh hodin, jestli chcete, protože já myslím dopředu a chci mít pořádek. Pořádek, to je moje. Všecko po pořádku!…

Vlak od severu přijel na minutu, vystoupilo asi dvacet cestujících, ne však Walter Cook.

Veselý Sam odplivl, kopl do sudu s pivem a šel domů. Ani jednu láhev něčeho ostřejšího nedal k lepšímu. Všechno udělal obráceně: Bál se návratu protivníka, ale chtěl jej oslavit; a vypadal zklamaný, když se sok neobjevil… Všechno postavil na hlavu.

Bill Clampitt pravil – ovšem tiše –, že Sam je blázen jako všichni alkoholici. Ale Jezu Morales prohlásil velmi nahlas, že Sam ví, co dělá. Sam je moc a moc chytrý člověk, pravil. Sam má tu zvláštní věc, které učenci říkají „zdravý rozum“.

„Představte si,“ pokračoval škrábaje se za uchem, „představte si, že jste se rozhodli ukázat, jak dovedete zkrotit divokou kobylu, a že jste za tím účelem sezvali tu nejlepší společnost. Jako vás všechny,“ uklonil se ke čtyřem světovým stranám.

„Za jakým účelem!“ křikl Rattlesnake, který sice věrně sloužil Frankovi Bastillonovi, ale zároveň si dělal zuby na Samovu láhev; pivo mu nevonělo.

„Za účelem obdivu,“ vysvětlil Jezu zasvěceně. „Kdo zkrotí mustanga, zaslouží si přece náš obdiv, pravdaže? A teď si představte, že všechno je připraveno, obecenstvo, stoly, pohoštění… a vy se jen rozběhnout k tomu mustangovi a pěkně odvážně se na něj vyšvihnout… A bác, on je fuč! On se nedostavil, potvora, a vy se můžete vyšvihnout leda do povětří! Co v takovém případě podniknete, seňores? Vyvalíte sudy a zahájíte slavnost? Nesmysl. Tak padlí na hlavu zas nejste! Vy, gentlemani, se seberete a běžíte otráveně domů. – A právě to udělal Sam Wilcox, protože taky není padlý na hlavu. A my to uděláme po něm, protože co tady čumět na vlak, a ještě k tomu nasucho.“

Když se ta řeč Samovi donesla, dal se slyšet, že tomu barevnému tatrmanovi dá při nejbližší příležitosti vypálit na čelo dobytčí značku. Ale než se mu ta příležitost naskytla, přišla katastrofa a smetla ho z enidského trůnu.

Stalo se to čtvrtého března v poledne a první, kdo se o věci dověděl, byl pan Malcolm Lebrun, vedoucí enidské filiálky „The Pacific Bank of San Francisko“. Budova banky neměla dosud krov, stálo jen přízemí – první kamenné v městě – a kousek ohyzdné věžičky, jež měla stavbu zdobit; avšak pan Lebrun již v novostavbě nejen úřadoval, nýbrž i bydlel se svou ženou a dvěma odrostlými dcerami, ještě ošklivějšími než ta věžička.

Toho dne – byl to pátek – pojedl Malcolm Lebrun vařené skopové a jako obvykle po špatném obědě hleděl truchlivýma očima na své dcery, tázaje se sám sebe, proč jsou nepohledné, když on, otec, vcelku ujde a manželka též. Kde se v nich vzala ta hrozitánská kostnatost?… Tehdy zaklepal poslíček, pan Malcom Lebrun přelétl očima depeši a rázem zapomněl na kostnaté potomstvo. Vstal, vrazil do kanceláře, hodil depeši pokladníkovi: „Zařiďte se podle toho!“ a vyběhl na ulici.

Ti, kdo ho v té chvíli spatřili, zapřísahali se, že ten kostnatý opičák klepal zuby, jako by měl horečku. A mýlili se, neboť pan Lebrun necvakal chrupem, nýbrž si polohlasně opakoval, že tohle se mu ještě v celé praxi nestalo. Takovýhle zatracený případ. Štěstí že jsem byl opatrný! A napříště budu dvojnásob!

To už vpadl do hospody:

„Je tady pan Wilcox?“

Ptal se zbytečně, neboť až na Rattlesnakea, který srkal u pultu kávu, a na Patenta, který se zabýval účetnictvím, byl lokál prázdný.

„Ne,“ zvedl strejda Patent hlavu a povšiml si, že pan Lebrun se potí, a že je proti svému zvyku prostovlasý „Stalo se něco?“

„Nic, nic,“ mávl Malcolm Lebrun rukou. Ale pak mu přece jen svědomí nedalo a naklonil se přes pult a pošeptal Patentovi do ucha pár slov.

Rattlesnake spatřil, jak Patentova tvář zešedla, a nedivil se tomu; měl znamenité indiánské uši a ve svém rozčilení nešeptal pan Lebrun zrovna zticha.

Půl hodiny nato vědělo už půl města, že Samův agent v San Francisku, ten mladý znamenitý právník, prodal všechen Samův majetek, všechny domy i pozemky – celé ulice! – a s dobrými dvěma miliónky v kapse práskl do bot.

S velkým potěšením sledovala pak enidská veřejnost Veselého Sama, jak bez stopy veselí, s očima ještě opuchlýma po včerejší pitce a s rozepnutou košilí pospíchá na nádraží. Vlak k jihu chytil jen taktak.

O tom, co se týž den odpoledne odehrálo v Kingfisheru u soudce McDonalda, referoval podrobně a přesně kingfisherský telegrafista. Byl to člověk zádumčivého vzezření a dobrý šachista, který dvakrát třikrát týdně chodil k soudci na partii, jak kdy mu to dovolila služba. Shodou okolností měl volno právě tento pátek, ale vůbec si nezahrál. Zastavil se totiž pod soudcovými okny, ježto hlasy, které pronikaly až ven, byly daleko poutavější než šach.

„Vy podvodníku!“ řval prý Veselý Sam, až se okna třásla. „Tohle mi zaplatíte!“

„Kroťte se, pane Wilcoxi, ehm, ehm,“ odkašlával soudce bezmála stejně zuřivě. „Nadávejte tomu, kdo –“

„Je to váš zeť!“

„Už ne, ehm! Zříkám se…“

„Zabiju ho!“

„Buďte tak laskav,“ vzdychl soudce toužebně a měl k tomu pádný důvod: onen mladý znamenitý právník sice utekl s penězi, pohříchu bez manželky, jež byla soudcova dcera.

Hádka pokračovala ještě hodnou chvíli, ale telegrafista už věděl dost. Odlepil se tedy od soudcova okna, udýchaně doběhl na nádraží, odstrčil od přístroje kamaráda, s nímž se ve službě střídal, a jal se vyťukávat zprávu pro kolegu v Enidu. – Toto soukromé zpravodajství po drátech bylo tehdy – v době chabého zpravodajství veřejného – velmi důležitý pramen informací, zábavy a sem tam i výhod: telegrafisté si jím nejen krátili dlouhou chvíli, nýbrž získávali i slevy na zboží od obchodníků, kterým mnohdy čerstvou novinkou velmi posloužili. Například tato novina – že blázen Sam si ještě zhoršil situaci, protože si proti sobě poštval soud – stála bratru za deset lahví Patentovy whisky.

Uvidíme, kolego, jak se kořalečník projeví.

Patent dal enidskému telegrafistovi jen dvě láhve, a ještě s těžkým srdcem.

„Tady máte za námahu,“ řekl navenek docela klidně. „Je to zajímavý klep, jenže pro mě nemá velkou důležitost.“

„Myslíte?“ bručel telegrafista, potěžkávaje s pohrdáním tu almužnu. „Sam je vám dlužen hezkou hromadu dolarů, to ví každý, a teď je na mizině!“

„Že o něco přišel, věděl jsem už ráno. Co z toho, pořád má ještě claim.“

„Kde by ho vzal?“ zachechtal se telegrafista hledě se zadostiučiněním, jak se Patentovi najednou klepou ruce. „Snad ne u soudu?“

„Žádný soud nebude!“

„Třeba ne, třeba ano. Co když přijde Walt Cook?“ pokrčil telegrafista rameny, jízlivě se zašklebil… a strejda Patent ztratil nervy, naklonil se přes pult a vrazil mu pěst do zubů. Byl malý, starý, ale překvapení sehrálo svou roli: ta pápěra od telegrafního klíče odletěla nazad až do náruče Jezu Moralesa, který tak zachránil obě láhve.

„Strejdo! Strejdo!“ řekl vyčítavě.

Ale strejda Patent neslyšel, byl bez sebe vzteky, bledý jako křída, pěsti zaťaté, ústa dokořán:

„Já ti dám malovat čerta na zeď, rošťáku! Já ti dám Walta Cooka! Já ti…“

Ječel a ječel, i když ho Frank Bastillon chytil zezadu za ramena a vlekl pryč. Pořád vykřikoval, že mu – telegrafistovi – dá Walta Cooka: „Nikdo se nevrátí, žádný zrzek, ty drátěná potvoro! Nesmí! Nesmí, nebo…“

Bylo to poprvé, co se strejda Patent opil svou vlastní kořalkou. Jezu Morales dokonce tvrdil, že to bylo poprvé, kdy ji vůbec ochutnal, jinak by ji totiž nemohl prodávat tak draho, že seňores.

Mluvil pravděpodobně jen tak pro legraci, ale o jednom se nedalo pochybovat:

Že strejda Patent pil už celé odpoledne, že začal dávno předtím, než přišel telegrafista. Všichni v hospodě ho pozorovali, jak si tajně přihýbá, obrácen sice zády k lokálu, ale čelem k zrcadlu. Takže se přece jen jednou stal obětí vlastní zbraně, haha! Jenomže za to nemusí platit jako my. –

Po půlnoci se objevil Sam Wilcox, týmž nočním vlakem přijel, který kdysi na kousíčky rozbil Waltova chlupatého koníka Myšáka, vítěze runu. Vrazil do hospody jako bouře, a že potřebuje tisíc dolarů a že to podepíše. Frank Bastillon, který zastupoval za nálevním pukem strejdu, potřásal klidně hlavou – kdepak teď najednou vzít tisícovku, Same! –, ale veselý muž trval na svém, že to podepíše – že všechno podepíše! – a že to hrozně spěchá. Tak nedočkavý byl, až kreslil prstem ve vzduchu překrásné vlasové i stínové tahy, vespod klikyháky a obrácené srdíčko. Jedva mu však Frank Bastillon vyplatil dvě stovky – víc namouduši nemám, Same! – přestal Sam pospíchat, dal si nalít a se sklenicí v ruce hlásal, co všechno podnikne ve Frisku, až tam vypátrá a lapne toho lupiče advokáta. Protože on, Sam Wilcox of Enid, se tam osobně vypraví s dvěma pořádnými chlapy, na žádnou policii se nebude spoléhat, sám půjde po stopě a potom běda mu, zlodějovi ze soudcovského rodu!

Sliboval, vyhrožoval až do rána a pak doopravdy odjel i se svými dvěma hrdlořezy, v kapse ty dvě stovky. I dnes pil totiž na dluh, na podpis. Kdekdo se Frankovi divil, že na tu čmáranici ještě něco dal – Patent by to určitě neudělal, jenže Frank Bastillon je kavalír, hrozně velkomyslná šlechtická povaha… Anebo snad ví něco víc než my? Třeba zrovna, že Walt se nevrátí, a že claim je tedy Samův?… Stěží: V tom případě by to musel vědět i Patent a neudělal by tu ostudu.

A poté – asi za dva dny – došla ze San Franciska legrační zvěst, že Sam lupiče nevystopoval, chacha, ale že byl naopak sám oloupen, a navíc svou vlastní osobní stráží, hned jak vylezl ve Frisku z vlaku. Znělo to jako vtip, ale byla to zaručená pravda, neboť ji nepřinesl nikdo jiný než pastor David Kollarowicz, Old Thunder-Mug, kamarád Hromová huba, který byl ve Frisku ohledně svého jmenování na enidskou faru. A tam, na nádraží, našel Veselého Sama bez peněz i bez hrdlořezů, jak se snaží prodat hodinky, aby měl na cestu zpět. A on, dobrý pastor Kollarowicz, mu dal na jízdenku, jenže Sam s dolárky někam zmizel, vůbec nepřišel k vlaku, ovečka jedna pošetilá, zbloudilá.

Takto líčil enidský duchovní své dobrodružství se ztraceným synem, jehož duše litoval mnohem více než ztracených dolarů. Mohl mít ostatně plným právem za to, že nejsou beznadějně v pekle, ježto pořád je tu claim, hlavní cena runu; a Walt Cook pořád nikde, a teď už do půlroční lhůty zbývá pouze pár dní, přesně řečeno osm.

Myslel na to David Kollarowicz, když Samovi půjčoval na zpáteční lístek? Pravděpodobně ne, spíše jednal jen a jen z křesťanské lásky a soucitu. Zato lidé v Enidu ihned postřehli, že tuto partičku Sam ještě neprohrál.

„Kampak na něj,“ řehtali se. „Kolikrát už byl na suchu, a vždycky se z toho vymotal. Vsaďte se, že mu padne dobrá karta a že do neděle přijede s něčím zlatým, třeba se zlatou podkovou. A prodá claim, a zaplatí pastorovi i Patentovi, a ještě mu zbude na rámus!“

Ale v neděli nepřijel Sam Wilcox, nýbrž ten, s nímž už nikdo nepočítal.

11

Důvod, proč se Walter Cook zdržel v Chicagu o více než týden, byl prostý:

Odvezli ho do nemocnice s podezřením na úplavici nebo choleru. Ale měl jen obyčejný střevní katar, a teď tedy dorazil do Enidu sice pobledlý, pohublý, ale velmi živý, v novém tvrďáčku městského vzoru a v novém saku z divoce kostkované látky. A samozřejmě se svou starou ošoupanou peněženkou, naplněnou však zbrusu novými penězi; jako kdyby právě vyšly z tiskařského lisu či na čem se vyrábějí.

Vcelku působil v tom ustrojení tak komicky, že první, kdo ho zahlédl – Jezu Morales – se div nepřevalil smíchy. Ale brzy ho to přešlo. Walt Cook se totiž zastavil u svého claimu, odkud bouda už dávno zmizela, a Jezu mu jasně viděl do tváře, kterou ten směšný uzoučký klobouček nedokázal zastínit.

„Haló, Walte!“ rýpl ho povzbudivě loktem. „Zbourali ti to, kamaráde, protožes nezaplatil dluhy, ale to nic. Dříví dost, postavíme znova. Jenomže si musíme pospíšit.“

„Taky si myslím,“ řekl Walt ztěžka. „Ničemové… Počítám s tebou, Jezu, že mi pomůžeš. Nechci to zadarmo.“

„Dobrá, dobrá…“

Ale vzápětí zase bylo veselo, ze všech stran se sbíhali chlapi, jedni zdravili: „Tak přece, Walte, tak přece!“, jiní se jen zubili, ale všichni by ho byli rádi poplácali po tom kostkovaném saku. Líbilo se jim a to, co v něm vězelo, ten malý zrzavý muž se jim líbil ještě více, protože se nedal. Na claim mu Sam Wilcox skočil, koně mu zabil, boudu zboural, ale zrzek se nedal zlomit, nezahodil flintu do žita, neprosil o milost. Prostě chlapík. Samozřejmě ne takový chlapík jako veliký Frank Bastillon, který přemohl Quanaha a jediný se odvážil vstříc jisté smrti, ale přece jen chlapík z pořádného těsta. Proto ho tak přátelsky vítali, a všichni bez rozdílu, i ti, co hrávali a zpívali s Veselým Samem. Dokonce i Bill Clampitt, kterého Sam získal jako falešného svědka, ale jemuž za to prozatím vyplatil jen zálohu. Teď se holomek Bill div nerozplynul nadšením nad návratem Samova soka a měl k tomu pádné příčiny: Kdyby se Walt včas nevrátil a nepostavil novou boudu, ztratil by nárok na claim, takže by nebyl soud, takže by Sam nepotřeboval svědka, takže by zálohu už nedoplatil; avšak teď ji určitě doplatí, ačkoliv je na mizině – tím spíše se bude muset rvát o claim a Patent mu bude muset půjčit, protože jinak by oba ztratili poslední naději; všechno by mohli odepsat, do posledního centu.

A tak se tedy Bill Clampitt tiše pochechtával – nahlas si přece jen netroufal –, nicméně tolik drzosti zase měl, že táhl s celým průvodem po náměstí, ačkoliv až v poslední řadě. Ale ti vpředu kolem Walta halekali na celé kolo, že tohle je poslední hřebík do Samovy rakvičky. A jak se na to Walt vystrojil! Stoprocentní velkoměstský hezoun.

„He, k čemu ten kotlík na hlavě, Walte?“ křičeli. „Budeš si v něm vařit?“

„Počkej!“ natahovali jiní prst. „To je tak začouzený, nebo doopravdy tak černý? Smím si sáhnout?“

Ale všechno dobromyslně, z přátelství, zatímco mířili k hospodě, protože takováhle legrace se musí zapít.

Uvnitř nikdo, všichni vyběhli vítat, jen strejda Patent tam stál za nálevním stolem, opřen zády o polici se zrcadlem a lahvemi a tak podivně ztuhlý, že vypadal jako ze dřeva. Oči však měl jasné: tentokrát už nehledal útěchu ve vlastní kořalce.

„Tak vidíte, už jsem zase tady, strejdo,“ řekl Walt Cook a položil tvrďák na pult, až to klaplo. „Hrome, vypadáte bledě. Není vám nic?“

„Děkuju za optání,“ vycenil Patent zuby. „Všechno zdrávo. Co to bude?“

„Něco do sklenice. Totiž jestli po Samovi ještě něco zbylo.“

„Hodně. S tím, co máte v kapse, byste to asi nezaplatil.“

„Kdoví,“ zasmál se Walt. „Ale bez starosti, u vás to nenechám. Musím složit kauci, o tom přece víte?“

„Něco jsem slyšel,“ řekl strejda Patent přimhuřuje oči, aby nepřelil.

„A pak musím koupit koně.“

„Koní stádo,“ usmál se Patent, ale jak držel láhev v ruce, měl klouby celé žlutobílé; jako kdyby se pokoušel láhev rozmáčknout. „Třeba vám něco dohodím.“

„Děkuju, na to stačím sám. Od vás, strejdo, potřebuju jen dříví.“

Patent už naplnil dlouhou řadu sklenek, nyní zazátkoval láhev, ale neřekl nic.

„Potřebuju dřevo na stavbu a rychle, Patente,“ opakoval Walt Cook s důrazem. „Jaká je teď cena?“

„Všelijaká. Podle kvality.“

„Vezmu to lacinější.“

„To lacinější není.“

„Tak to lepší.“

„Lepší taky nemám.“

Walter Cook nakrčil čelo:

„Jak to? Na nádraží jsem ho viděl hromady. Patří vám?“

„Patří a nepatří.“

„Tomu nerozumím!“

„Je zadané. Nebo si snad představujete, že v Enidu chcete stavět jen vy?“

„Ne,“ řekl Walt pomalu. „Představuju si, jak to bude chutnat, až vám za chviličku vyrazím ty falešné zuby.“

„Můžete to zkusit hned, ne za chviličku,“ zašklebil se Patent, sáhl pod pult – – – ale jakási dlouhá ruka zakončená pěstí se vynořila přes řadu nedopitých sklenic, udeřila ho do ramene a strejda couvl se zaskučením k polici.

„Tak pozor!“ křikl Mike Onakkis, jemuž ta pěst patřila; byl to hubený čahoun, černé oči, černé vlasy, černé vousy, černé obočí. „Tak pozor! A natahovat uši! Co když je to dřevo pro mě? Prodáš?!“ Přistěhoval se odněkud z Kréty a dodnes lámal angličtinu až hrůza.

„Prodám,“ sykal Patent. „Každému prodám. Ale až z příští zásilky.“

„A kdypak přijde ta příští zásilka, Excelence?“ zeptal se Jezu Morales.

„Za čtrnáct dní.“

„Aha. Trochu pozdě, nezdá se vám?“ poznamenal zdvořilý Mexičan a chtěl zřejmě ještě něco dodat, ale nedostal se k tomu pro hluk, který se náhle zvedl jako bouře. Kdekdo teď křičel, jeden přes druhého, pult duněl pod údery pěstí, sklenice poskakovaly, jen strejda Patent byl zticha, opřen zády i dlaněmi o svou polici se zrcadlem. Jako přišpendlený. Kdykoliv však rámus maličko polevil, řekl pronikavě:

„Za čtrnáct dní.“

A opět:

„Prodám! Ale za čtrnáct dní!“

Taková dřevěná plešatá figurína, která se dá rozsekat, ale bude až do konce mlít totéž, protože nic jiného nedovede:

„Za čtrnáct dní!“

Ještě když Mike Onakkis zařval: „Umučit ho! Zabít!“, odpověděl mu ten ječivý hlásek:

„Za čtrnáct dní!“

Vtom zařinčelo rozbité sklo, jak se Mike vyšvihl na pult.

„Ne, kamarádi!“ vykřikl vzadu Bill Clampitt. „Nechte ho, vezmeme si to dřevo sami! Kamarádi…!“

Jenže nebyl jejich kamarád. Neposlouchali ho tedy, hrnuli se za Mikem, převrhli pult… a tím nechtě zachránili Patenta, toho tvrdohlavého blázna, který se už třepal v Mikeových pěstích. Visel v nich za hrdlo, rozhazoval rukama jako tahací panák, ale překocený pult podrazil Mikeovi nohy a Mike uvolnil sevření.

Tak se stalo, že Frank Bastillon zasáhl ještě včas:

„Co je to tady!“

Měl hluboký hlas a tak zvučný, až se zdálo, že vždy mluví jen pomalu. Proto ho ihned poznali, po tom basovém, jako líném tónu. Otočili se. Stál ve dveřích u dvora, klidný a nádherný od hlavy až k patě, od nových lakýrek až po ramena, až po ty dlouhé světlé vlasy.

„Co se to tu děje?“

„Nic, Franku,“ zasmál se Jezu Morales. „Strejda se pomátl, tak s ním chlapci trochu zaklepali, aby přišel…“

„Nechce prodat Waltovi dřevo!“ přerušil ho Mike Onakkis zuřivě. „Aby Walt neměl barák! Aby claim měl Sam!“

„Prodám, ale za čtrnáct dní,“ zasípěl Patent. Už opět stál zády k polici.

„Hloupost,“ řekl Frank Bastillon. Pomalu šel k převrženému pultu. „Udělejte místo.“

Poslušně couvli.

„Ještě kousek.“

Opět couvli. Mlčky se dívali, jak jediným trhnutím zvedá pult.

„Tak,“ řekl spokojeně. „Sklo platit nemusíte, měli jste na vztek právo.“

„Franku!“ vyjekl Patent.

Ale Frank Bastillon na něj pohlédl přes rameno a strejda Patent ztichl.

„Co bude s tím dřevem?“ zeptal se Walt Cook.

„Co by bylo. Dostanete ho,“ řekl Frank.

„Kdy?“

„Zítra.“

„Proč ne hned?“

„Protože je neděle.“

„Pravda. Děkuju.“

„Zač. Jsme obchodníci a vy jste kupec… Běž si lehnout, strejdo, málo ses vyspal.“

Strejda šel. Pomalounku, pořád tak ztuhle, jako dřevěná figurína. U dveří se zastavil:

„Jsi blázen, Franku!…“

„Běž.“

„To jsou moje peníze, ne tvoje!“

„Mlč a jdi.“

Avšak strejda Patent nebyl k utišení, až Frankovi nezbylo než ho vystrčit. Zavřel dveře.

„Stárne,“ řekl s povzdechem. „Nezlobte se na něj, chlapci.“

„Ale vůbec ne, Franku!“ Pojednou se smáli, předháněli se v ujišťování, že je ani nenapadlo se zlobit, že je jen popadl vztek, a z dobrých, spravedlivých důvodů. „Sám jste to, Franku, povídal! Jako že máme všechny důvody. Ale ani toho vzteku nebyla fůra, Franku, jen takovýhle ždibeček, co by se za nehet vešlo, prostě jen zrovna tolik vzteku jsme měli, abychom mu trošičku zakroutili krk, ačkoliv to se ví ne moc. Jen tak, aby chodil s hlavou na stranu jako svatá socha a aby si pamatoval, že nemáme rádi, když někdo podvádí. A proto naopak máme rádi tadyhle Walta a samozřejmě vás, Franku. Vy všechno klidně rozlousknete, vy se prostě dovedete krotit, a přitom se nebojíte. Vy jste zkrátka, Franku, prima chlap a kamarád.“

Klepali mu na rameno, smekali klobouky, šklebili se – vše z čiré spokojenosti, že Walt dostane materiál, postaví včas baráček a vytře Samovi zrak. Neměli rádi Sama, nebyli z jeho party flamendrů. K té patřil jen Bill Clampitt, který se však ztratil, hned jak převrhli pult.

„Teda!“ opakovali znovu a znovu. „Teda Frank Bastillon je fešák, a navíc chlapík. Sláva Frankovi!“

Napili se na zdraví Walta Cooka a ovšem také na Frankovo a odtáhli ve znamenité náladě, protože tahle neděle se povedla. Nebyla nudná jako jindy, ani zdaleka ne – vida, už je skoro tma, tak rychle čas letí, když je zábavička! Tak zítra pro dřevo, Walte! A nechceš jít spát ke mně, mám místo v maštali… Co maštal, pojď se mnou, uložím tě krásně na seníku, kafe uvařím, popovídáme si, jak to chodí v Chicagu. Opravdu tam všichni nosí na hlavě takovýhle rendlík?

„Všichni ne, jen ta lepší sorta,“ vykládal Walt pyšně. „To je teď taková nová móda, chlapci, ale já si ho vlastně koupil jen pro švandu, protože vypadá tak neprůstřelně. Haha!“

Jenže dva tři z milých chlapců by se byli rádi na místě přesvědčili, jestli snad ten kotlík je neprůstřelný opravdu – „jak to, Walte, můžeš vědět, kdyžs to nevyzkoušel? Hoď ho schválně do povětří, já se trefím, vsaď se!“ – Už už tahali revolvery. Walt zachránil buřinku jen dík tomu, že honem spustil o děvčatech, co jich tam v Chicagu je, a jakých. „Tisíce a tisíce, kamarádi, a s měkkoučkýma rukama! Ne jako tady, sem tam nějaká, a s dlaní jako sedlo.“

To je neobyčejně zajímalo, ta spousta krásných nevěst, ať už mají ruce, jaké chtějí, tady by jim stejně brzo ztvrdly. Hlavně jestli mají měkké srdce! „No mluv, kolik sis jich tam namluvil? Tak povídej, co mlčíš?… Cheche, asi žádnou, jinak bys nepsal té krejčíkově holce, té Mary, co sem jezdí s vozem!“

Opět se smáli. Přestali, až když obrátil list a se vší rozhodností prohlásil, že půjde spát na svůj claim. Nikam jinam, ani do maštale, ani na seník, ani do nejkrásnější světnice, a kdyby třeba měla v oknech záclonky a květináče jako v Chicagu. „Protože, kamarádi, to je moje země, a natolik jsem zase ve velkoměstě nezchoulostivěl, abych se nevyspal pod širým nebem, sedlo pod hlavou. Vlastně sedlo ještě nemám, tak tedy poslouží tenhle módní klobouk, co mu říkáte kotlíček. A pro přikrývky si schválně zajdu k Patentovi, ať mi půjčí pár koňských houní. O co, že si netroufne odmítnout!“

Zmizel ve tmě, ale hlouček na něj nečekal a rozešel se. To se ví, že houně přinese, protože v lokále není Patent, ale Frank!

*

Že se nemýlili, zjistili nazítří ráno, když mu přišli pomoci s tím dřevem. Přesně v místech, kde stávala jeho první bouda, ležely dvě koňské přikrývky a tvrďák. Ale sám Walt ležel kus dál, obličej v trávě a v zádech indiánský šíp.

12

Když šíp vytáhli, aby mohli obrátit to drobné, rosou promočené tělo, když mu podložili hlavu, spatřili, že má otevřené oči – kalná bělma a panenky až nahoře zpola pod víčky jako člověk, který se už dívá mimo tento svět.

Avšak jak k němu poklekli, sklonili se a vykřikli: „Kdo ti to udělal?!“, pohnul ústy i očima. Panenky sklouzly stranou, ústa se pootevřela.

„Mluv! Kdo?!“

„Patent…,“ řekla ústa a oči se zavřely.

A když se i ti, kteří dosud stáli a neslyšeli přesně, nad ním sklonili a znovu se ptali, pokusil se promluvit ještě jednou:

„Patent…“

Pak mu hlava klesla a z úst vytryskl pramének krve jako červená nit.

Ale o to se už nestarali. Vzpřímili se. Stáli. Hleděli jeden na druhého, a oči jako kdyby se jim propadaly někam hluboko:

„Patent… Bodejť, Patent! Každý ví, že střílí z luku jako Indžan!“

Pohnuli se. Šli.

„Patent!!… Patent!!!“

Šli stále rychleji, pětice mstitelů, v čele Mike Onakkis.

„Patent!“ křičeli. „Patent zabil Walta!!“

Běželi. Už jich bylo osm, deset.

„Patent zabil Walta!!!“

Už jich bylo patnáct, a stále přibíhali noví a noví:

„Jak?! Kde?!“

„Tam! Šípem!“

Pak už nebylo lze rozeznat jednotlivá slova, jen ten stále stejný pokřik:

„Patent zabil Walta!“

Hnali se k hospodě s dupotem a řevem, který zburcoval celé město. Vzadu u věznice vyrazil šerif Vestal ze svého baráku, zapínaje si ještě opasek se zbraněmi, rozběhl se dlouhými skoky… a zastavil se. Spatřil tu lidskou smršť, porozuměl, co ječí, a pochopil, že strejda Patent je už jako mrtev, i kdyby zde bylo deset šerifů. Nikdo nezastaví pochod soudce lynče, ani vojsko, leda by pobilo tucet lidí, aby zachránilo jednoho. Zarazil se… A pak rychle běžel zpátky, zamkl za sebou, zasunul závoru, zavřel okenice. Nic nechtěl vidět, nic slyšet, nic vědět, pro nikoho nebyl doma. Šerif má, pravda, řadu povinností, ale jen jeden život a soudce lynč je slepý, ještě daleko slepější než spravedlnost. Nic ho tolik nevydráždí jako odpor.

V té chvíli vystrčil strejda Patent hlavu z lokálu, co znamená ten lomoz. A dav ho spatřil a zavrčel. Znělo to jako vzdálené burácení hromu.

Pět minut nato stál už Patent venku na stoličce, tak jako kdysi stával na svém voze, na svém řečnickém pódiu, ale nesmál se, nezvedal klobouk „Před upotřebením!“, nechválil svůj patentní vlasový elixír. Nic z toho. Byl šedivý jako vosk, cloumal svázanýma rukama, volal „Ne! Přísahám! Já to neudělal!“, ječel ve smrtelném strachu – a marně. Kdekdo pamatoval, jak nedávno hrozil, že Walt se nesmí vrátit, mnozí byli svědky, jak před runem mistrovsky sestřeloval šípem brambory posazené na lahvích, všichni už věděli, že včera odpíral Waltovi dřevo. A tak tedy volal a přísahal zbůhdarma, zatímco Bill Clampitt už vázal oprátku. Ale v okamžiku, kdy mu ji přehodil přes hlavu, vykřikl strejda Patent „Franku! Franku, proboha!…“ a dav se poněkud ztišil, neboť nahoře, v okně obytné místnosti, se objevila hlava Franka Bastillona.

„Franku! Řekni jim pro milosrdenství boží, že nejsem vrah!“

S oprátkou na krku hleděl strejda vzhůru k oknu, jako k bohu na nebesích. A s ním všichni i Bill Clampitt, který už stál připraven u stoličky a teď také zvedl tázavě oči, jako kdyby váhal. Jako kdyby čekal na vyšší rozhodnutí. Jako kdyby to, co shora zazní, mohlo něco změnit.

„Franku!“ zaúpěl Patent ještě jednou… a pak se jeho oči, už teď nepřirozeně veliké hrůzou, rozšířily ještě více, až se zdálo, že pohltily celou tu šedivou tvář:

Hlava Franka Bastillona zmizela. Ruka Franka Bastillona zavřela okno.

A najednou jako by se odsouzenec zbavil strachu a zbyl mu jen hněv:

„Nebesa!“ vykřikl. „Lidi, vrah je –“

Vtom podrazil Rattlesnake stoličku. On, ne Bill Clampitt, který stále ještě hleděl k oknu, za nímž zmizel Frank Bastillon.

*

Za čtvrt hodiny bylo před hospodou prázdno. Tehdy se přihnal šerif Vestal, obočí svraštělé, dlaň na pažbě revolveru:

„Kdo to udělal?! Kdo má tohle svinstvo na svědomí?!“

Odpověděl mu jen starý zarostlý muž, který seděl na stupních verandy a prohrabával se v pytlíku jablečných jader:

„Ko - Ko - Komančové! Vrátili se pro svou pré - pré - prérii!“

„Dej pokoj, blázne!“ zavrčel šerif.

Avšak Tom Appleseed pořád koktavě skřehotal, že to byli I - I - Indžani:

„Po - po - podívejte se! Přišli pro po - po - pomstu!“

Dlaní plnou semen ukazoval na šíp, jímž mstitelé připíchli k Patentově kazajce kus papíru s nápisem „Vrah“…, a dokonce vstal a chytil šerifa za rukáv, aby se šel kou - kou - kouknout blíže. Až ho Vestal vztekle odstrčil. Tom Appleseed se zapotácel, semínka mu vylétla obloukem z dlaně, jako když rolník seje oblili. A Tom už je nesesbíral, protože ho zavolal Acuff; přijel dnes nakupovat místo Mařky.

Většinu jader později rozšlapali návštěvníci hospody, ale dvě – jež zapadla až k verandě – se uchytila. Vyrostly z nich rozložité jabloně, jediné uprostřed Enidu. Kvetly tam dlouhá léta. Teprve po první světové válce přestaly rodit a majitel je porazil. Nové už nevysadil, neboť ovocné stromy nepatří na betonový chodník.

*

Přes všechen křik a hrozby nepodařilo se šerifovi vnést do věci jasno a nakonec se spokojil s prohlášením, že případ neuzavře, ale bude pátrat dál, a kdyby to trvalo nevímjak dlouho. Bylo to nejlepší, pro všechny přijatelné řešení, zejména ovšem pro něj: vyvlékl se z té hloupé záležitosti, aniž ztratil tvář.

Teprv potom vzpomněl na druhou oběť, vlastně na tu první, na Walta Cooka, a sháněl se po něm. Nenašel ho však už na místě útoku, nýbrž na faře, kam ho David Kollarowicz odnesl s pomocí Jezu Moralesa. Teď nad ním oba bezradně stáli, neboť sice dýchal, ale byl v hlubokém bezvědomí, a ani farář, ani Mexičan nevěděli, co počít, aby ten slabý plamének nezhasl. Z nouze mu vymyli ránu, přiložili obvaz a snažili se vpravit mu do úst trochu kořalky; Jezu tvrdil, že je to osvědčený lék, neboť whisky přivolá každého pořádného chlapa zpátky, a jestli ne, tak to buď není chlap, anebo už zašel na cestě do pekla příliš daleko.

„Ne, ne, bratře!“ hrozil se pastor Kollarowicz. „Jestli to bude peklo, ráj, anebo očistec, rozhodne až nejvyšší soudce, nikoli ty nebo já. Ale volat samozřejmě můžeme, tím se nic nezkazí.“

Volali tedy oběť útoku pomocí útočníkova likéru a kupodivu se zdálo, že hlas kořalky má sílu, že se nese přinejmenším tak daleko jako hlas kamaráda Hromové huby:

Zrzek pohnul ústy a tváře se mu slabě zarděly.

Právě tehdy přišel šerif Vestal-Ptáček, podíval se znalecky na obvaz, poté stejně odborně zvedl Waltovi oční víčko a rozhodl, že nejmoudřejší bude dopravit nešťastníka do Kingfisheru.

„Takovýchhle polomrtvých jsem už viděl tucty,“ pravil s převahou. „Možná víc, než ten koňský felčar, jenomže nemám ty jeho lektvary a stříkačky. Hm… he, ten bude mít radost, až mu ho přivezeme!“

Mluvil o doktoru Marlowovi, který působil v kingfisherské nemocnici, ale o němž bylo známo, že radši léčí koně než lidi.

„Kdo tam s Waltem pojede?“ zeptal se Jezu. „Vy, šerife?“

„Ne, ty!“

„Dobrá,“ uklonil se Jezu; nedávno ho vyhodili z pozemkového úřadu pro nedostatek úcty k představeným, a byl tedy volný.

„Waltovi vždycky rád posloužím… Jen jestli budu umět doktorovi všechno pořádně vysvětlit.“

„To je jednoduché, troubo,“ poučil ho šerif. „Řekneš, že tuhle vezeš raněného…“

„Ahoj, takhle na to!“ ťukl se Jezu do čela. „Jenže… co když se mě doktor zeptá, kdo to zaplatí. Jako léčení raněného?“

„To je ještě jednodušší,“ usmál se šerif. „Kdo jiný než raněný. Přijel přece s plnou kapsou…“

„Ano, jistě,“ zasáhl do hovoru pastor. „Ale teď ji má prázdnou. Aspoň jsme u něho nic nenašli.“

Šerif Vestal ztuhl:

„Jak to?“

„Inu je to tak,“ potřásl David Kollarowicz smutně hlavou. „Když jsme ho zvedali, podívali jsme se přirozeně všude kolem, jestli náhodou něco nevytrousil. Ale nic tam nebylo. A než jsme ho omyli, museli jsme mu svléci kabát i košili a já sám! – ano, já sám! – jsem se podíval do kapes, abych vše, co má u sebe, řádně zapsal a uložil. Peníze jsem želbohu nenašel, ani peněženku. Takže…“

„Ale to je tedy loupežná vražda!“ vykřikl šerif.

„Vypadá to tak. Jenže kdoví?“ zabručel Jezu. „Třeba si někdo vzal ty peníze jen tak říkajíc do úschovny. Rozumějte, šerife, jsem jen hloupý člověk, ale co bych udělal, kdybych Waltovy peníze našel? Sebral bych je –“

„Aha!“

„Ano, ano,“ přikývl Mexičan radostně. „Přesně tak, jak si to teď myslíte: Sebral bych je, poslal bych Waltovým jménem kauci k soudu, koupil bych dřevo, sehnal kamarády a postavil Waltovi ten barák. A Walt by vyhrál soud a měl by claim a Sam by utřel hubu, a následkem toho by ji utřel i Patent…“

„Patent!“ vyhrkl Vestal. „Tak je má Patent!“

„Tak se mi zdá, že Patent už nemá nic,“ povzdechl Jezu. „Leda pokoj.“

„Ale Patent peníze vzal!“

Jezu se poškrábal pod sombrerem tak sveřepě, až se mu svezlo k pravému uchu:

„Myslíte? No, vy to jako šerif musíte vědět nejlíp. Ale dejme tomu, že bych já byl šerif…“

„Checheche!“ zasmál se Vestal, protože tohle byl opravdu podařený vtip.

„Říkám jen ‚dejme tomu,‘ šerife, ačkoliv člověk nikdy neví… Tedy kdybych já byl šerif, co bych se zeptal sám sebe? Tohle, šerife: Byl Patent blázen? – A odpověděl bych si: Kdepak, nebyl, ani nápad! – A dál: Uměl Patent počítat? – Uměl! – A to by mi stačilo, šerife. Protože jestli Patent nebyl pitomec a dovedl počítat, nemohl po Waltovi střelit, protože by si na prstech vypočetl, že to bude na něm, na Patentovi. Že zkrátka přijdete a pověsíte ho, protože vy jako šerif taky dovedete trochu počítat a taky nejste pitomec. Ačkoliv kdoví…“

Vestal-Ptáček zrudl:

„Co kdoví?!“

„Ačkoliv kdoví, jestli byl Patent doopravdy taková liška, jak se zdálo,“ odpověděl Jezu Morales zádumčivě. „Člověk se někdy v lidech nevyzná.“

„Hloupost,“ mávl šerif rukou. „Když má někdo všech pět pohromadě, vyzná se ve všem. Já se například vsadím, že tenhle chudák přijel bez dolaru a jen tak se chlubil.“

„Vida, to je dobrý nápad,“ prohodil Jezu uznale. „A co dobrý – výtečný! Protože když je to tak, nebudete muset po těch penězích pátrat. Kdežto kdyby to tak nebylo –“

„Povídám, že je to tak,“ uzavřel šerif s konečnou platností. „Co o tom soudíte, důstojnosti?“

Ale pastor Kollarowicz jen pokrčil rameny, že se nestará o pozemské statky, protože s duší je starostí až do aleluja. A co se týče výloh s léčením… anebo s pohřbem, jestliže Pán tak rozhodne… anebo nedej bože s obojím, s léčením i s pohřbem, protože nebožák může dlouho stonat a pak přece jen odejít na věčnost –, tedy co se týče této stránky věci, bude nejlepší uspořádat v neděli po mši sbírku.

„Věřím svým ovečkám,“ pravil vroucně. „Nenechají svého bližního bez pomoci.“

„Amen,“ pokřižoval se Jezu Morales.

*

V poledne odnesli zraněného k vlaku a uložili ho co nejměkčeji, aby netrpěl otřásáním vagónu. O to pohodlí se velice zasloužil John Dolittle, který jako pravý křesťan a samaritán zapůjčil nejlepší ze svých podušek. V okamžiku, kdy se nad ubožákem shýbal, aby mu podložil hlavu, zašeptal Walter Cook tři slůvka.

„Co říkáte?!“ vyhrkl John Dolittle ne proto, že by byl špatně slyšel, ale proto, že mu ta tři slova vzala dech, což se mu stávalo jen výjimečně. „Co jste to řekl?!“

Avšak Walt mlčel, už opět v bezvědomí.

John Dolittle se napřímil. A setkal se s očima Jezu Moralesa a poznal, že Mexičan slyšel totéž. A že také pochopil.

„Co myslíte,“ zahučel Jezu, „blouznil, nebo neblouznil?“

„Blouznil!“ řekl John Dolittle s důrazem. „Až se vrátíš z Kingfisheru, přijď si ke mně pro pár dobrých věciček. Zůstane to ovšem mezi námi.“

„Spolehněte se,“ uklonil se Jezu, zamnul si ruce a usadil se v nohách Walta Cooka. Vzápětí se však opět vymrštil a přiskočil k okénku. Zdálo se mu totiž, že zaslechl hlas Veselého Sama. A sluch ho neklamal: Zatímco do jednoho vagónu nakládali nosítka s Waltem, procitl v sousedním voze Sam Wilcox, který se právě vracel ze San Franciska, ale cestou usnul a nyní se na nástupišti chechtal, že by byl málem zaspal Enid, tu staroslavnou metropoli středozápadu.

„Teď namouduši nevím, jestli by to bylo štěstí, nebo smůla!“ křičel oknem do dopravní kanceláře.

„Jak pro koho,“ zašklebil se telegrafista.

Sam opravdu vypadal, jako by už týden bydlel někde pod mostem nebo ve stoce: sešlý, pomačkaný, špinavý, bradu neholenou. Nicméně se tvářil jako vždycky, ba snad ještě o stupínek bezstarostněji; nejspíš aby dokázal, že ještě není na dně, kdepak, ani zdaleka.

„Hej, Same!“ křikl Jezu z vlaku. „Půjčte mi pětku, jednou vám ji vrátím. Třeba zrovna, až ji budete nejvíc potřebovat.“

„Tumáš!“ zasmál se Sam a dal mu ne pět dolarů, ale deset, v té chvíli celou svou hotovost.

Bylo to velkolepé gesto, neboť nemohl vědět, co se stalo s Waltem Cookem. A tudíž nemohl ani tušit, že k soudu nedojde a že on, Sam Wilcox, má už v kapse hlavní cenu velkého runu.

13

Týž den pohřbili strejdu Patenta, neboť nemělo smysl tu truchlivou záležitost odkládat. Předem bylo jasné, že nepůjde o slavný obřad, a na hřbitově se vskutku objevil jen šerif Vestal, pomocník z hospody Slim a Frank Bastillon. A přirozeně i druhá hlavní osoba vedle nebožtíka, pastor Kollarowicz, který své povinnosti odbyl co nejrychleji, bez smutečního projevu.

Večer zůstala hospoda tmavá, tichá. Ani nazítří, 12. března, se nezdálo, že by Frank opět hodlal zahájit provoz. Alespoň Sam Wilcox musel po ránu dlouho bušit na zamčené dveře.

„Haló,“ zvolal bolně, když ho Frank konečně pustil dovnitř. „Haló, upřímnou soustrast a tak dál. Moc mě mrzí, že jsem včera nemohl chudáka strejdu doprovodit na poslední cestě, jsem mu přece moc zavázán, ale doma jsem usnul jako špalek, to víte, ve Frisku se člověk unaví. Tak bych chtěl aspoň dodatečně objednat z Kansasu nějaký ten věnec… No nedívejte se na mě tak vyjeveně, vím, čím jsem mu povinován, jako strejdovi, bez něho bych se byl té štěnice těžko zbavil. Myslím zrzka… Ne že bych schvaloval, jak na to strejda šel, trochu to přehnal, pravda, ale o mrtvých jen dobré, to už říkali staří Egypťané. Nebo to byli Římani? Ale to je fuk, hlavní věc, že bych moc rád nějaké ty kytičky. Tak jsem se vás přišel zeptat, jaké měl strejda rád, jestli růže, nebo lilie, ačkoliv lilie by se asi dvakrát nehodily, co říkáte? Pojďte, popovídáme si o tom. Můžete mi taky hned nalít.“

„Máte peníze?“ zeptal se Frank Bastillon stále ve dveřích.

„Na ty kytky? Něco málo, ale to nestojí za řeč. Půjčte mi asi stovku, ať je to pořádný věnec. Jednou jsem viděl jeden báječný z orchidejí…“

„Na kytky zapomeňte,“ řekl Frank chladně. „Strejdu uctíte nejlíp tím, že zaplatíte.“

„Co?“ zeptal se Sam užasle.

Frank Bastillon svraštil obočí:

„Dluhy. Včera večer jsem to spočítal. Víte, kolik to dělá?!“

„Ne,“ přiznal Sam upřímně. A když Frank vyslovil sumu:

„Hrome. Hrome! Počítal jste dobře?“

„Kdy zaplatíte?“ zeptal se Frank místo odpovědi.

„To je otázka! Samozřejmě hned, jak budu mít…“

„Kdy to bude?“

„Kdy!… Co je to s vámi, Franku? Takový pakatýlek… Přece mě znáte, víte, že claim je teď můj a že stojí za víc.“

„To se teprv ukáže.“

„Co? Jestli je claim můj nebo jestli –?“

„Obojí!“

„Chacha,“ zasmál se Sam. „Ale dobrá, když nechcete věnec, věnuju strejdovi jen tichou vzpomínku, to mu taky stačí. Ale tu stovku doopravdy potřebuju, a o stovku více nebo míň…“

„Ani o cent,“ řekl Frank Bastillon s důrazem a zvolna. „A pít přijďte, až na to budete mít.“

Stejně pomalu a s týmž důrazem ho vystrčil ze dveří vůbec nedbaje, že se Sam tváří, jako by se chtěl rvát.

„Sbohem.“

„Kdepak! Na shledanou!“ plivl Veselý Sam na kliku.

Ještě okamžik stál před hospodou jako v rozpacích, co dál. Pak se rozhodným krokem vydal k trati.

Za hodinu byl zpátky, zabušil na okno, skrz sklo ukázal Frankovi stodolarovou bankovku a vítězně vstoupil. A jako kdyby ucítila kořist, seběhla se vbrzku i jeho stará parta karbaníků, a tak hned nazítří po Patentově smrti zahájila hospoda veselý provoz. Všechno zase běželo ve starých kolejích – whisky, zpěv a karty –, jen s tím malým rozdílem, že Sam pil za hotové. Nepotřeboval žebronit o úvěr. Právě naopak, pořád a pořád chtěl platit. Jen vyzunkl skleničku, už hulákal, že ji zaplatí, a hned, v ten moment, protože není přece jen tak leckdo, ale Samuel Wilcox zvaný Veselý, král Čerokíského pruhu. Dlaň mi stačí nastavit, vy blázni, a hned mi do ní prší zlato!

A zase pil a zase hned platil a zase křičel, že ten věnec přece jen koupí, jenomže ne pro nebožtíka Patenta, ale pro jinou osobu. „Jen počkejte, a uvidíte! Jen počkej, ty zatracený frajere, jednou mi ještě budeš lízat boty!“

Mával přitom sklenicí směrem k Frankovi Bastillonovi, který neřekl slovo. Měl jinší starosti než si lámat hlavu s jedním ochlastou:

Právě poslal Rattlesnakea, aby zjistil, kde Sam Wilcox sehnal peníze.

Chlap se vrátil až za hodnou dobu, oči navrch hlavy:

Hned poté, co se marně dobýval do hospody, navštívil Sam Wilcox Johna Dolittlea. A hned po Samově návštěvě zabednil John Dolittle krám a narychlo – ještě poledním vlakem – odjel na jih do rezervace Komančů.

*

John Dolittle si sice vskutku koupil lístek až do stanice Comanche, ležící právě ve středu indiánského území, ale ve snu ho nenapadlo plahočit se až k vigvamům rudých kůží. Co tam? Prodávat jim pozemky? K smíchu. Mimoto mu byli Indiáni odjakživa nesympatičtí už proto, že když dali vydělat na kořalce, vypili ji příliš rychle a pak obvykle dostali zálusk na kořalečníkův skalp. Ne, ne, jděte mi s Indiány někam; rozumný, civilizovaný člověk pochodí lépe, obchoduje-li s civilizovanými lidmi. Například se Samem Wilcoxem.

Byla s ním – s Veselým Samem – vskutku snadná, téměř veselá práce. Přišel, chtěl stovku v hotovosti a on – John Dolittle – se zamyslel:

„Hm… Hm… Dobrá, máte ji mít. Ačkoliv to udělám jen kvůli tomu, že jsme spolu už delší dobu tak říkajíc v obchodním spojení. Pamatujete se, že mi musíte za pár dní vyplatit pět set, až vám připadne ten claim?… Ne, nechci, abyste je hned vytáhl z klobouku, jen vám to připomínám… A teď mě napadá: Co kdybychom to srovnali bez dlouhých cavyků? Všechny výhody budou na vaší straně, protože muž vašeho formátu se stovkou dlouho nevystačí. To bude řekněme jen záloha, zítra nebo pozítří vám vyplatím nejmíň tisícovku a budeme vyrovnáni.“

„A těch pět set?“ zeptal se Sam bez dechu.

„O ty se nestarejte,“ pravil Dolittle lidumilně. „Ty škrtnu.“

„Ale… ale proč!“ vyhrkl Sam, neboť tak brzy dopoledne nebyl ještě opilý a ve střízlivém stavu nebyl blázen.

„To je mé malé tajemství,“ sklopil John Dolittle oči. „Ale jestli chcete mermomocí vědět, odkud ty peníze vykouzlím, ptám se vás: Zapomněl jste, že jste pan Samuel Wilcox, nejbohatší člověk v této zemi? Nebo vás ta malá nepříjemnost s pozemky ve Frisku srazila na kolena?… Ne? Tak vidíte. Podepište mi, prosím, toto zplnomocnění, tady máte sto dolarů a o víc se nestarejte, s ničím si netrapte hlavičku. Je příliš cenná, patří kavalírovi! Zbytek peněz vám v příštích dnech osobně přinesu.“

Sam podepsal a John Dolittle se bez prodlení vypravil na jih do Kingfisheru. Jízdenku až na území Komančů si totiž koupil jen proto, aby zmátl stopu; předpokládal, že pokladník z enidské stanice bude mluvit, a nechtěl, aby Frank Bastillon předem vytušil, oč běží.

V Kingfisheru pak během dvou hodin prodal tamní Samův dům za šestnáct set dolarů. Byla to důkladná kamenná stavba, dokonce s mřížemi v prvním patře, za nimiž před časem dožívala nešťastná Quanahova matka, Cynthie Parkerová, bílá Indiánka. Ano, byla to bezesporu nejhezčí, nejvýstavnější, nejdůkladnější budova v městě a obchodník Jack Smith si na ni už dlouho dělal zuby; nenapadlo ho však, že by se Sam Wilcox někdy odhodlal zbavit se takového majetku. A hle, teď přišel John Dolittle, vytasil se s plnou mocí Samem řádně podepsanou a Jack Smith radostně pádil do banky.

Ze stržené sumy odpočítal pan Dolittle šest stovek, které ihned uložil v bance na své konto: pět set za ten předčasný výstřel při runu, jak bylo ujednáno; padesát za úroky z prodlení a padesát jako provizi za zprostředkování prodeje nemovitosti.

Nato skromně pojedl, a ježto se už blížil večer, ubytoval se pro jednu noc v kingfisherském hotelu. Hned po ránu zaklepal na jisté dveře, a když pak usedl tváří v tvář soudci McDonaldovi, vycítil na první pohled, že s tímto tlustým mužem ho něco pojí, něco tajemného… cosi jako neviditelné pouto sympatie.

„Ehm…,“ odkašlal tlusťoch. „Neměl jsem, pokud vím, ještě – ehm – to potěšení, pane Dolittle. Co mohu pro vás udělat?“

„Maličkost,“ vysmrkal se John Dolittle do čistého kapesníku, zastrčil jej do kapsy a týmž pohybem z ní vylovil papír už trochu pomuchlaný. „Rád bych pro pana Wilcoxe vyzvedl pět set dolarů, které kdysi složil u soudu jako kauci pro spor s Walterem Cookem. Zde je má plná moc.“

„Jsem – ehm – opravdu rád, že ta zbytečná pře odpadla,“ pravil McDonald, když pět stovek přešlo ze soudního trezoru do Dolittleovy peněženky. „Pan Wilcox je tedy teď zase – ehm – bohatý, pravda?“

„Jak se to vezme,“ pravil Dolittle přerývaně, neboť už opět smrkal. „Momentálně je spíše v úzkých. Nevím, nevím, udrží-li se nad vodou, a právě proto mu přicházím nezištně na pomoc. Nevyzná se, chudák, v obchodních transakcích.“

„Ehm…,“ zamhoural soudce přes brejličky. „Také s ním mám tu trpkou zkušenost.“

Rozloučili se velmi srdečně, ba tlustý soudce šel ve zdvořilosti tak daleko, že doprovodil hosta až na zápraží. Něco mu říkalo, že tento směšný svatý má velkou budoucnost. A budoucnost zajímala soudce McDonalda vždy daleko více než minulost. Budoucnost jeho vlastní, budoucnost země, budoucnost lidí v ní. – Co se týče budoucnosti Oklahomy, byl si jist, že zanedlouho získá postavení plnoprávného státu; co se týkalo budoucnosti oklahomských občanů, věděl právě bezpečně, že zanedlouho budou potřebovat státního návladního a ovšem i senátora; pouze o své vlastní budoucnosti od jisté doby pochyboval – ta hloupá aféra se zetěm-defraudantem mu poněkud podryla pozici.

Tím důležitější ovšem bylo získat přátelství a přízeň těch, kdo budou mít v budoucnosti peníze a vše, co s tím souvisí.

*

Když vyřídil záležitost se Samovou kaucí, vrátil se John Dolittle do hotelu a v soukromí svého pokoje spočítal stav Samovy hotovosti:

Z výtěžku domu zbývá tisícovka, kauce vynesla pět stovek. Od toho nutno odečíst sto dolarů, které Sam včera dostal předem. Zůstatek v Samův prospěch činí tedy čtrnáct…

Nicméně po krátkém zamyšlení vložil do obálky označené Samovým jménem pouze devět stovek a pět set do vlastní peněženky. Napadlo ho totiž, že Sam určitě na soudní kauci zapomněl jako na smrt, a že by tedy bylo moudré uchovat její výnos pro pozdější časy jako milé překvapení. Rozumný člověk vždycky myslí daleko dopředu.

Velmi spokojen sám se sebou, vyšel John Dolittle před hotel. Chvilenku tam okouněl, rozhlížel se vpravo vlevo, co teď, jak zabít ty dvě hodiny do odjezdu vlaku… A pak se radostně pustil napříč ulicí k dobře známému koníkovi. Stál s prázdným vozem před špitálem, takže i hloupější muž než Dolittle by uhádl, proč asi vážila Mary Sudik dalekou cestu do Kingfisheru.

14

Doktor Marlow pokyvoval hlavou – ano, ano, chudák Walt je mimo nebezpečí. A pak zase vrtěl hlavou – ne, ne, radši s ním moc nemluvit anebo jen příjemné věci, v prvé řadě nic o tom nešťastnému případu. O tom, že přišel o claim i o peníze – však mi rozumíte. Ano, ano, jistě si to uvědomuje, ale radši mu to nepřipomínat. To rozhodně ne, nikdo s ním o tom dosud nehovořil, šetříme ho, moje milé dítě. Totiž, milá slečinko.

Ale když pak nad Waltem stála – vypadal hrozně drobounký, přepadlý, nešťastný na posteli pro mnohem většího muže –, bylo jí ho příliš líto a musela mu říci:

„Nic si z toho nedělejte, Walte, hlavně že jste celý. A jestli vás to zajímá, tak toho lotra pověsili. Toho, co vám to udělal.“

Spatřila, jak se mu rozšířily oči, a raději tedy zprudka obrátila list a začala vykládat, co všechno se zběhlo u nich doma, u Velkého stromu. Že mají pěkné stádečko, koně i dobytek. Ranč že se jmenuje Prague, jak chtěl táta, ačkoliv Acuff prosazoval jméno Aberdeen, ale los rozhodl pro tátu. A že Bonaparte přišel jednou v noci loupit dříví…

„Víte, Walte, je nás tam přece jen trochu málo. Až se uzdravíte, přijďte, jak jsem vás už jednou zvala. U nás budete jako v rodině. Jen nesmíte pomlouvat Franka Bastillona, to prostě nesnesu.“

Opět viděla, že se mu rozšířily oči.

„Co je vám?“ zarazila se.

„Ale… ale…,“ vydechl. „Koho pověsili?“

„Patenta. Koho jiného.“

Náhle byl bledší než poduška.

„Sám jste jim přece řekl, že po vás střelil on. Patent, Patent, to jste říkal,“ pravila s úzkostí. „Ale nechme toho, doktor mi nařizoval…“

„Panebože,“ vydechl. „Tak kvůli tomu…“

Ruce na pokrývce se mu rozklepaly, až se vyděsila:

„Klid, prosím vás, Walte. Mluvme o něčem jiném!“

Ale nedbal, zpola se zvedl opřen o lokty, jako kdyby neunesl své vyhublé tělo:

„Snad jsem řekl ‚Patent‘! Ale to nebylo všechno, Mary. Chtěl jsem říct, co jsem viděl!“

„A co jste viděl? Koho?“

„Nikoho…“ I hlas se mu třásl. „Jen jeho boty, když mi přišel sebrat peníze.“

„Boty!“ opakovala nechápavě. „Jaké boty?“

Vteřinu na ni upíral oči, které nepoznávala. Byly to jeho známé hnědé oči, ale současně nebyly. Zdálo se jí, že jsou mnohem temnější, hlubší než kdysi, ba ještě než před chvilenkou, že je v nich něco cizího, snad strach. Anebo je to lítost?

„Jaké boty?“ ptala se znovu.

Hlava mu klesla na polštář a jeho oči zmizely pod průsvitnými víčky.

„Nevím…,“ vydechl. „Prostě boty.“

„Nu a? Boty nosí každý.“

„Prosím?… Ach ano…“

Měla tísnivý dojem, že zabloudil duchem někam daleko.

„Neunavuji vás, Walte?“

„Ach ne…“

Zprudka vstala:

„Moc vám přeju, abyste se brzy uzdravil. Na shledanou.“

„Na shledanou, Mary. Přijďte zas.“

„Pokusím se. Ale mám to sem daleko.“

„Ovšem. Sbohem, Mary.“

U dveří se otočila. Střetla se s jeho očima, které otevřel, když se domníval, že už se na něj nepodívá. Ale ona se obrátila a pojednou se jí zdálo, že v nich rozeznala soucit: Žádný strach, žádnou lítost. Soucit. Ale proč?

Vyšla ze špitálu. Na jejím voze seděl John Dolittle, bič v hrsti, a usmíval se, jako by mu vozík patřil a jako by se to rozumělo samo sebou.

„Dobrý den, Miss Sudik.“

„Co vy tady?!“

„To víte, obchodní transakce… Ale teď mám volno, a tak mě napadlo, že vás kousek svezu. Jste přece po té dlouhé cestě unavená, ne? Ovšem, ovšem! Tak prosím nastupte a vyzkoušejte, jak by to chutnalo, kdybyste měla kočího.“

Hovořil žertovně, avšak ukláněl se docela jako opravdický úslužný zaměstnanec a ona mu za to byla vděčná, protože ta legrace pomáhala zaplašit tísnivý dojem ze špitálu. Nastoupila, usedla po jeho boku. Práskl bičem. Vyjeli.

„Povšiml jsem si, Miss Sudik, že máte na voze novou tabulku ‚Prague‘. Není to nějaké město?“

Ano, přitakala. Ano, je to velké staré město v maličké staré Evropě. V té zemi, co se narodil táta. Pořád vzpomíná na starou vlast.

„Achich, achich,“ vzdychl čtveračivě. „My jsme na tom líp, ne, Miss Mary, naše vlast je tady, my nemusíme na nic vzpomínat, my se klidně můžeme soustředit na věci příští. Zkrátka myslet dopředu. Není to tak, miss?“

„Možná,“ řekla nepřítomně. Stále musela myslet na Waltovy oči, ale přitom byla vděčná Dolittleovi, že tak hloupě žvatlá a pomáhá jí vrátit se do světa zdravých lidí.

„Slibme si tedy,“ vyhrkl, „slibme si tedy, že na ni budeme myslet spolu!“

„Nač?“

„Na příští dny,“ zvolal s nadšením, odložil bič a vzal ji za ruku. „My dva jsme přece Američani! Stoprocentní, praví, tak říkajíc z gruntu. Není to tak, Mary?“

„Ano,“ přikývla roztržitě. Měl samozřejmě pravdu, ale i kdyby neměl, co na tom. Byla ráda, že se ji někdo snaží bavit. Ani si nepovšimla, co provádí s její rukou, že ji tiskne a hladí. Ostatně ji už pustil.

„Miss Mary,“ pravil vroucně. „Jsem slušný, pořádkumilovný člověk. Snad už jste si toho povšimla…“

„Ano,“ řekla téměř zvesela. Pomalu se vymaňovala z myšlenek na nemocnici. Nad hlavou měla vysoké oklahomské nebe, kolem sebe širokou prérii… ona, kůň i vůz byly nepatrné maličkosti a nejnepatrnější ze všeho byl ten človíček na kozlíku. Ale snažil se jí vrátit náladu, plácal, šklebil se, zvedal obočí, potřásal jí rukou, a to bylo dobré. Proto se zasmála:

„Ano!“

Vzápětí s úžasem spatřila, že pustil opratě a podklesl v kolenou:

„Slečno Mary, miluji vás!“

„Prosím?“ zajíkla se.

Místo odpovědi ji vzal kolem pasu.

Ještě v okamžiku, kdy ho vší silou odstrčila, neuvědomovala si přesně, co se vlastně stalo. Dokonce seskočila, aby mu pomohla na nohy, neboť sletěl z vozu jako žok. Naštěstí byli už daleko za městem a padl na hustý kožich trávy.

„Zbláznil jste se?!“

„Ne, jen jsem se zmýlil,“ řekl sykavě a ji napadla prapodivná věc: že je to muž. Až dosud v něm viděla něco neosobního, něco, co stojí mezi zbožím a zákazníkem. Takovou živou součást pultu.

„To jste přece nemyslel vážně?“

„Myslel jsem…,“ řekl, oprašuje si kalhoty, „myslel jsem, že jste chytřejší, slečno. A teď si myslím, že jste udělala chybu.“

„Protože jsem odmítla budoucího milionáře?“ zasmála se.

„Ne,“ zasmál se na oplátku a jí se zdálo, že nakřivo. „Ale odkopla jste poctivého člověka a radši dolézáte za ničemou.“

Couvl o dva kroky, jak sáhla po biči.

„A navíc za hlupákem!“ vyjekl. „Kdybych já šel někoho odstřelit, aspoň bych se přezul! Zul bych si lakýrky, rozumíte?!“

„Co… Co!…“ zakoktala.

„Patent leather shoes!“ opakoval. „Lakové boty! Patent leather shoes!“

A ona věděla, že tři slova „patent leather shoes“ znamenají lakýrky, avšak pořád ještě nechápala celou souvislost.

Až za hodnou chvíli, když už byl John Dolittle daleko vzadu, když štvala koně domů, napříč prérií. Co řekl Walt? Toto: Viděl jsem jen boty. – Jaké boty? – Lakýrky. Patent leather shoes…

Jela a jela a vše bylo jasné jako ta prérie v dopoledním slunci:

Někdo srazil Walta šípem do zad. Walt padl kupředu, ale na bok. Ten, kdo vyslal šíp, přišel blíž prohlédnout mu kapsy. Walt nemohl zvednout hlavu, ale spatřil nohy muže, který stál nad ním. Nohy a boty. Patent leather shoes… A ráno Walta našli a ptali se ho: Kdo?! – A Walt chtěl říci to, co viděl: Patent leather shoes. – Avšak síly mu stačily jen na první slovo.

Proto zemřel strejda Patent.

Zastavila. Seskočila. Chtělo se jí ulehnout do trávy, pohřbít se v ní, aby už nikdy nespatřila člověka, ale jen nějaké zvíře, které netouží po penězích.

Když však ležela v trávě a viděla nad sebou obrovské rozlohy nebe, pohnulo se cosi v její mysli, náhle byla šťastná a klidná:

Co řekl Walt? – Jen to, že spatřil boty, nic víc.

Kdo mluvil o lakýrkách? – Ne Walt, ale Dolittle.

Proč o nich mluvil? Proč si to vymyslel?

Samozřejmě ze vzteku, že jsem ho odmítla, a ještě k tomu srazila dolů!

Chtíc nechtíc se rozesmála při té vzpomínce na Dolittlea letícího dolů. Ale také proto, že objevila nové možnosti:

Skoro každý si mohl v noci vypůjčit Frankovy boty. Kde je důkaz, že je měl na nohou právě Frank Bastillon? Nikde, nikde! Ano, Dolittle si to vycucal z prstu!

To už opět jela.

„Nic už od něj nekoupím,“ opakovala si v rytmu koníkova klusu. „Nic a nic. Ani za centík! Je to špinavý pomlouvačný skunk.“

K Lesu však dorazila až pozdě odpoledne, a měla tudíž dost času uvážit všechny okolnosti a dospět k závěru, že u Dolittlea zase bude nakupovat, protože zase pojede do Enidu. Proč? Protože je to mnohem blíž a protože by se jinak už nikdy nesetkala s Frankem. A v Enidu je prozatím jen jedno hokynářství, Dolittleův obchodní dům.

15

Devět set dolarů, které přivezl v obálce z Kingfisheru, vyplatil John Dolittle Samovi Wilcoxovi poctivě a nachlup. O pěti stovkách na kauci se ovšem ani nezmínil. Opravdu je prozatím schoval na své hrudi jako milé překvapení pro pozdější časy a byl rád, že se o kauci nezmínil ani Sam, neboť jinak by samozřejmě vzala záhy zasvé. Takto se rozkutálely pouze dolary za dům, a s pozoruhodnou rychlostí: Čtrnáct dní po uplynutí půlroční lhůty, to jest čtrnáct dní poté, co definitivně získal sporný claim, byl už Sam opět nasuchu.

Ještě předtím shrábl Frank Bastillon – dědic po Patentovi – celý Samův majetek.

Všechno šlo ráz na ráz. Soudce McDonald dovedl pracovat jako blesk, třebaže se obvykle pohyboval tempem volského spřežení. Ale když chtěl, uměl zabrat. Frank ho ani nemusel popohánět, soudce spěchal o své újmě, jen aby Samovi ukázal, že nadávat ctnostnému tchánovi kvůli hříšnému zeti se nevyplácí.

Postup odpovídal přesně zákonům:

Žaloba o zaplacení dluhu; soudní výměr; dražba. V dražbě koupil Frank Bastillon Samův claim i s barákem, ba i s kobylou Lucy, a z výtěžku uspokojil Samova věřitele. Ježto kupec i věřitel byly jedna osoba, to jest on sám, shrábl Frank Samovo jmění, aniž sáhl do kapsy, aniž vyplatil jediný cent.

I další události měly překotný spád: Když Sam vydal poslední dolary, vypravil se rozmrzele k Johnovi Dolittleovi v naději, že mu ten vynalézavý muž opět pomůže z louže, jak se to stalo už jednou. Pohříchu dveře „Dolittleova obchodního domu“ byly zabedněné třemi důkladnými závorami, po majiteli ani památky. Náhodou totiž odjel na jednu ze svých obchodních cest.

Všecek nesvůj vrátil se tedy Sam domů, jen aby zjistil, že mezitím opatřil kdosi závorami i jeho bývalý barák, v němž mu Frank Bastillon až dosud dovoloval přespávat. Venku na trávě ležely Samovy druhé boty, už hodně sešmaťchané, Samovo špinavé prádlo a onen slavný úbor pro kobylu Lucy, který podle pohádkové knížky ušila Mařka Sudíková a o který nikdo nestál.

„K sakru, Franku, co to má znamenat!“ vrazil Sam do hospody. „Přece mi necháte aspoň střechu nad hlavou, ne?!“

„K čemu,“ řekl chladně Frank Bastillon. „Oběsit se můžete i pod širým nebem.“

Sam zatěkal vyjeveně po místnosti. Až na Franka, podomka a Rattlesnakea, který se zubil v koutě, pěst na pažbě revolveru, byl lokál jako po vymetení, třebaže se schylovalo k večeru. Skoro to vypadalo, jako by se Samovi kumpáni obávali, že si štědrý hostitel bude chtít od nich vypůjčit, anebo pít na jejich účet.

„Co to povídáte, Franku?“

„Že se můžete pověsit i při měsíčku,“ odpověděl Rattlesnake místo svého pána. „Na déšť to nevypadá. Ale i kdyby lilo, vám už to může být fuk. Haha!“

„Franku!…“

Místo odpovědi obrátil se k němu Frank Bastillon zády a Sam ještě chvíli jezdil očima ze stolu na stůl, z pultu na polici a zase zpátky k Frankovým plecím, jako kdyby něco hledal. Nebo někoho.

„Provaz je v kůlně,“ poradil mu Rattlesnake přátelsky.

„Tak… tak dobře! Máte mě na svědomí!“ zaúpěl Sam a potácivě vyšel do šera.

„Amen,“ pokřižoval se zbožně Rattlesnake a kluk Slim ho napodobil třesoucími se prsty.

Jenomže za chvíli byl Veselý Sam zpátky, v ruce kus provazu.

„Neblázněte, Franku!“ volal, až srdce usedalo. „Jak se mohu oběsit pod širým nebem, když tady nikde není strom? Franku, jestli mě nepustíte domů a nedáte mi napít, pověsím se namouduši na vaší verandě. Slyšíte, Franku!“

Byl na něj hrozný pohled, jak koulel očima, jak blekotal, jak prosebně vztahoval k Frankovi obě ruce, i tu s oprátkou:

„Zrovna pod vaším oknem!“

Ale místo Franka odpověděl opět Rattlesnake:

„Tak honem. Však my vás tam dlouho nenecháme, buďte bez starosti. Už teď je na vás špatná podívaná, což teprve potom.“

Opravdu se znamenitě bavil.

„Proklínám vás!“ vykřikl Sam z posledních sil. „Ano, proklínám! Vzpomeňte si na mě, až budete stát na posledním soudu!“

Znovu se vypotácel. Tentokrát se už pokřižoval pouze Slim. A opět zbůhdarma, neboť za deset minut se Veselý Sam vrátil, v hrsti stále ten provaz se smyčkou, ale jinak jako vyměněný.

„Rozmyslete si to přece, Franku,“ spustil domlouvavě. „Uvědomte si, že nemám ani na funus! A pohřbít mě budou muset, to se nedá nic dělat. A kdo to zaplatí? Vy, Franku, z toho se nevykroutíte, jinak budete mít proti sobě veřejné mínění! Chápete, ne? To mi nebudete moci odepřít, když jsem u vás nechal tolik peněz. Všichni by po vás plivali… No, a teď rozumně, obchodně: Proč byste nedal živému, co byste musel dát nebožtíkovi? Rozumíte mi? Uděláte dobrý skutek, já zůstanu naživu a přitom vás to nebude stát nic. To je přece kšeftík, že jo? A abyste byl docela klidný, odpřisáhnu vám na Písmo svaté, že se už tady neobjevím.“

Zmlkl, oči na Frankovi. S potěšením viděl, že nakrčil obočí jako člověk, který uvažuje.

„Přísahám na svou nesmrtelnou duši! A taky to dodržím!“

„Budete muset,“ prohodil Frank. „Protože vám už nenaleju ani kapku. A když ne já, tak ani nikdo jiný.“

„Správně!“ vyhrkl Sam, mávaje radostně svou oprátkou. „Teď se jen dohodnout, kolik funus stojí. Nechci vás samozřejmě k ničemu nutit, natož vás ovlivňovat, ale mě byste nemohl odbýt lacino, já jsem přece jen známá osoba a nechal jsem u vás moc. Takže by nad mou rakví musel mluvit pastor a to je jak známo starý zloděj. A navíc nějaké ty kytice…“

„Kytice ne!“ vyhrkl Rattlesnake sveřepě. „To tak!…“

„Buď ticho!“ okřikl ho Frank.

Avšak Rattlesnake nechtěl být tiše, pořád drtil mezi zuby, že kytice ne, nikdo tady ještě kytice neměl, a byli tu nějací nebožtíci! Ale funus měli bez kytek, protože tady žádné nerostou. Kytice a věnce jsou, Franku, dovážené zboží, strašně drahý luxus.

„Drž hubu,“ zavrčel Frank podruhé a sáhl po tužce.

Vzadu se řehtal kluk Slim, u pultu opřen o něj oběma lokty, hleděl Sam napjatě do Frankových výpočtů. Vskutku hodně záleželo na těch kyticích, jestli žádná, nebo jedna, anebo třeba dvě, tři, ne-li čtyři. Vskutku to byla na celém pohřbu ta největší položka, daleko nákladnější než celý pastor Kollarowicz i s jeho smutečním projevem, zpěvem a hudbou.

„Neblázněte, Franku, dva věnce z růží nedostanete za dvacet dolarů!“

„Kdo vám povídal, že by to byly růže?“

„A co jiného?“

„Papírové lilie. A k tomu trochu jmelí, to je zdejší národní kytka.“

„Je mi známo,“ odplivl Sam otráveně. Nicméně když shrábl peníze, slušně poděkoval a lehkým krokem vyšel před hospodu, kde na něho čekal s napětím Jezu Morales. Na pozoruhodnou myšlenku, aby se Sam pokusil zpeněžit svůj vlastní funus, přišel totiž on, Jezu, a dal ji Samovi náhradou za oněch deset dolarů, které si od něho nedávno vypůjčil a momentálně nemohl vrátit.

„Tak co, jak to dopadlo?“

„Prostředně,“ odfoukl Sam. „Je to škrob. To já býval jinší kavalír! Tumáš, kamaráde.“

„Ne! Za žádnou cenu, Same, vy jste teď potřebnější. Ale kdyby vám to nevadilo, vzal bych si ty šaty po Lucy na košile. Žlutá barvička se mi ohromně líbí.“

„Spánembohem. Cheche!“

Ještě na nádraží se Sam řehtal – skoro jako kobyla –, vždy na okamžik přestal a vždy znovu se začal uchechtávat, neboť představa, že Jezu bude nosit košile po kobyle, byla prostě báječná.

Odjel nočním vlakem celkem bez lítosti. Oklahoma mu už nevoněla, znal krásnější země. Než začal pít, býval kapitánem plachetnice, jež pašovala opium z Indie do Číny, procestoval bezmála celý svět a neviděl důvod, proč by nemohl začít někde jinde, kde ho nikdo nezná. Ovšemže peníze za funus nestačí na daleké cestování. Ale pořád jsou zde ještě karty.

Na kauci, kterou před půlrokem složil u soudu v Kingfisheru, nevzdechl do poslední chvíle. A tak opravdu došlo k onomu milému překvapení, na něž se pan Dolittle tolik těšil:

Sam byl v prachu, takže on, John Dolittle mu při nejlepší vůli nemohl těch pět set vyplatit, ačkoliv se po návratu z obchodní cesty po Samovi svědomitě sháněl. Volky nevolky si je tedy musel ponechat.

Když pak spočítal své jmění včetně zásob v krámě, musel přiznat, že si od runu vedl nad vše očekávání a že na tom není nejhůř.

Ovšem ani nejlíp. O míle před ním vedl hrdina v lakýrkách. Všechno získal, všechno měl: slávu; peníze po Patentovi; hospodu na starém claimu ; a hlavně nový claim, ten nejcennější v městě, který začas vynese hezkých pár set tisíc.

Ano, bez přehánění se dalo říci, že ve velkém sporu Sama s Waltem zvítězil Frank.

A že velký run vyhrál nakonec také on.

Kapitola čtvrtá VELKÝ NÁČELNÍK

1

Přání Mařky Sudíkové, aby se Walt Cook brzy uzdravil, se bohužel nesplnilo a k zranění se přidružil zápal plic. Doktor Marlow opravdu rozuměl spíš koním, aspoň je léčil daleko úspěšněji. Říkává se sice, že člověk snese víc než zvíře, ale v praxi doktora Marlowa to dopadlo vždycky obráceně, ačkoliv pro oba druhy pacientů používal stejné léky a zachovával nachlup stejný postup.

Chudák zrzek ležel tedy v Kingfisheru bezmála půl roku a po celou tu dobu hradil náklady Frank Bastillon. Nebylo zapotřebí uspořádat sbírku, jak měl v úmyslu pastor Kollarowicz, Frank se sám přihlásil, že všechno zaplatí, aby alespoň zčásti napravil zločin svého strýce, dej mu pánbůh věčnou slávu anebo aspoň odpuštění. Byl to krásný příklad milosrdenství a pastor neopomněl zmínit se o tom hned v prvním kázání po Patentově smrti.

„Hle, dobrý křesťan!“ volal a jeho hromový hlas se nesl daleko za okna i dveře nedostavěné modlitebny. „Hle, praktická ukázka, jak se chovají ti, kdo milují Pána a které Pán na oplátku obdařil svou láskou! Snad mi, drazí, nezazlíte, když se v této souvislosti zmíním o činu, o němž již dva tisíce let hovoří lidstvo s úctou.“

Vykládal pak velmi zajímavě o jistém římském vojevůdci, jehož jméno mu momentálně unikalo, ale který dal popravit vlastního syna, protože v rozporu s rozkazem svého otce-vojevůdce zaútočil na nepřítele a zvítězil. A hle, otec-vojevůdce jej pochválil za vítězství, ale hrdlem potrestal za neposlušnost. Ano, moji drazí a milí, tak jedná spravedlivý muž!

Drazí a milí sice zprvu nechápali, co to má společného s Frankem Bastillonem, nicméně znenáhla jim svitlo, že pastor naráží na tvrdý postoj, který Frank v den lynčování zaujal vůči svému strýci a který mu mnozí měli za zlé. Ano, zachoval se doopravdy skoro jako tamten Říman.

Když pak asi za čtrnáct dní po Patentově smrti objevil Frank Waltovu peněženku ukrytou v Patentových věcech a když ji v pořádku a nedotčenou poslal majiteli, neodolal pastor, aby se znovu při kázání nezmínil o příkladné poctivosti. Učinil to měkkým hlasem, který měl tak teplý spodní tón, že Jezu Morales nahlas zavzlykal.

„Uvidíte,“ dal se dojatě slyšet před kostelníkem, „uvidíte, že teď Frank vrátí Waltovi i jeho claim! Tak jste to myslel, důstojnosti, ano?“

Ale pastor neobjasnil, zda to myslel tak nebo onak, měl v té chvíli velice naspěch, aby vyzkoušel nové harmonium, dar Franka Bastillona.

Bez ohledu na to trval však Jezu na svém, že to Frank určitě udělá, protože ten Říman by to taky určitě udělal, vsaďte se! Tak dlouho mlel o Římanovi, až ho šerif Vestal-Ptáček usadil, že ten Říman byl pohan, všichni Římani byli pohani a sloužili jak známo modlám, a to je, ty pitomče, něco docela jiného.

Opravdu došlo na jeho slova. Frank Bastillon claim nevrátil. Ostatně to ani dost dobře nešlo, neboť už na něm začal stavět veliký hotel s hernou. A měl k tomu plné morální právo, ježto – jak šerif všude vykládal – kdyby byl Bonaparte nesrazil při runu Franka s koně, byl by na claimu první Frank, a ne Walter Cook. Natož Sam Wilcox. A hned z toho dále vyvozoval, že spravedlnost vždycky nakonec zvítězí. A z toho opět, že vždycky nakonec zvítězí on, šerif Vestal, protože on, Bertie Vestal, je ochránce spravedlnosti. Ale Jezu Morales šel ještě o krok dál a prohlásil s hlubokou úctou, že šerif je tedy přirozeně ještě něco víc než sama spravedlnost, protože jinak by nepotřebovala jeho ochranu; silnější chrání slabšího, ne obráceně!

V té době – kdy pastor podruhé řečnil o Frankovi – dostavil se shodou okolností do hospody pan Dolittle. Vklouzl skromně a nenápadně ve chvíli, kdy byl lokál prázdný, vyzunkl maličkou skleničku, pochválil likér a pogratuloval Frankovi k jeho velkorysému plánu postavit v Enidu hotel hodný toho názvu. „Je to věru nejlepší investice – toto město rozkvete! – a s tou hernou je to taky výtečný nápad, pane Bastillone. Omezíte se na pár karetních stolků, anebo zavedete taky ruletu? Jestli ano, mohl bych vám dodat zařízení… Ne, obstaráte si všechno sám? Jak libo… Ale ještě jedna maličkost: Získal jste Samův pozemek na základě Samových dluhů… a zcela podle práva… jenomže Sam byl dlužen i mně a zárukou byl týž pozemek, který teď vlastníte vy, takže…“

Vytasil se s dlužním úpisem na pět stovek, který mu Sam kdysi podepsal, ale který mu pan Dolittle zapomněl vrátit, když si těch pět stovek strhl z ceny za kingfisherský dům.

„…takže přirozeně moje pohledávka pořád ještě vázne na Samovu pozemku. Nyní vašem, aby bylo jasno. Takže vás prosím o zaplacení jakožto Samova nástupce…“

Podával Frankovi úpis, avšak Frank se nedíval na papír, nýbrž přes něj na Dolittleův zmrzlý nos.

„Zdá se,“ řekl pomalu, „zdá se, že si mě pletete s tím bláznem Samem.“

„Prosím?“

„Povídám, že vám nezaplatím ani findu. Tenhle hadr můžete klidně zahodit.“

John Dolittle přivřel oči.

„Jistě, to mohu… Ale nemusím.“ S těmi slovy sebral úpis, pečlivě jej složil a schoval do náprsní kapsy. „Na shledanou, Mr Bastillon!“

„Snad s tím nechcete jít k soudu?“ zasmál se Frank.

„Já?“ otočil se Dolittle užasle ve dveřích. „Ale co si to o mně myslíte, pane Bastillone. Jsem tak poklidný člověk, že se sporům raděj vyhýbám. Tím spíše sporům s vámi, prvním mužem města. Vždyť vy jste náš big boss!“

S hlubokou, nicméně trochu ironickou úklonou vyklouzl z hospody. Za sebou zanechal pronikavý pach pomády, jíž si v poslední době mazal vlasy, a nové okřídlené slovo. Big boss znamená asi totéž jako velký šéf, velký náčelník anebo i velké zvíře, velký pán; a všechny ty honosné tituly seděly Frankovi jako ušité na míru.

Nicméně Jezu Moralesovi nestačily a začal pro velkého bossa razit novou čestnou přezdívku:

Zelený král.

To proto (jak pravil), že Frank kraluje nejen Enidu, ale i široširému okolí a že město je vlastně jen zatracené mrňavé hnízdo v zeleném moři trávy. A také proto (jak dodal), že Frank vděčí za svůj vzestup Samovým kartičkám a že zelený král je, jak známo, jeden z těch dvaatřiceti loupežníků.

Když se o tom Frank doslechl, odplivl si a zabručel, že toho mexického špindíru jednou obarví na zeleno bičem. Ale bylo pozdě, přezdívka se už ujala a Jezu ji nemohl ani odvolat, ani zabít, i kdyby mu byl Frank nakrásně slíbil, že ho místo výprasku zasype zelenými dolary. Dokonce ji nemohl sprovodit ze světa ani sám velký boss Frank, třebaže jinak mohl téměř vše:

Co řekl, to platilo. Co schválil, to bylo. Co zamítl, to padlo.

*

Jeho autorita měla trojí základ:

Od vítězství nad Quanahem byl nejslavnější muž; od Samova pádu byl nejbohatší muž; a od Patentovy smrti platil i za nejtvrdšího muže, fanatika spravedlnosti, člověka bez kompromisů. Nicméně to vše by samo o sobě nestačilo vysvětlit nesmírnou váhu, kterou v krátké době získalo nejen každé jeho slovo, ale i gesto, pohled, pohyb úst… Co ho učinilo velkým náčelníkem bylo něco navíc, zdánlivá maličkost, kterou však měl ve vrchovaté míře:

Schopnost získat přízeň lidí.

A přitom nemusel činit nic obzvlášť populárního, lidem příjemného. Nemusel si kupovat oblibu, podlézat davu. Nebyl štědrý jako Sam Wilcox, ba ani veselý nebyl, nikoho nehostil, s nikým nezapřádal dlouhé rozhovory. A přece ho zahrnovali přízní, přece mlčky, jako samozřejmě, uznávali, že je něco víc než oni. Prostě je Frank Bastillon. Náš Frank Bastillon, jakého nemá žádné jiné město.

Byli na něj hrdí, tak jako národy bývají hrdé na veliké muže, které daly světu. A snad ho i milovali, tak jako tisíce mužů i žen milují herce, zpěváky nebo sportovce, ačkoliv je vlastně neznají, ačkoliv je spatřili leda zdálky a nikdy jim ani nepotřásli rukou.

Vypadalo to, že v jeho osobě uctívají to, po čem všichni touží, to jest úspěch. Z nepatrného, neznámého pomocníka stejně nepatrného a neznámého kramáře vyrostl velký náčelník, big boss, Zelený král.

Tím se uzavřel kouzelný kruh:

Uctívali ho, protože se stal velkým náčelníkem; a stal se jejich velkým náčelníkem, protože ho uctívali. A čím větší byl pán, tím více si ho vážili; a čím více si ho vážili, tím větší byl pán.

Nebyl to vlastně kruh, nýbrž spirála.

A zatím město i se svým velkým bossem rostlo a bohatlo. Po půlroční lhůtě, kdy pozemky připadly definitivně prvním osadníkům, účastníkům runu, hrnuly se do Enidu zástupy těch, kdo vytušili jeho velkou budoucnost a také chtěli urvat svůj podíl. Dříve nemohli, neboť nikdo nesměl prodat půdu, která mu ještě nepatřila. Ale teď se všechno rázem změnilo, nyní začali usedlíci kupčit se svou zemí, dělit ji, prodávat kousek po kousku, aby měli na stavbu lepších domů.

John Dolittle měl zase jednou dobrý čich: hned první den po půlroční lhůtě zprostředkovala jeho „První realitní kancelář v Enidu“ první pozemkovou transakci. A pak už to běželo samo a stále rychleji – jako když se vůz řítí ze strmého svahu.

Ale dobrý čich měl i Frank Bastillon. Ti, kdo přijeli obhlédnout nové město a posoudit jeho budoucnost, ty desítky řemeslníků, kteří se zde chtěli usadit, ty tucty handlířů, podnikatelů, budoucích továrníků, rančerů, ty hloučky dobrodruhů všech kalibrů a odstínů, celá ta pestrá smečka z Kansasu, Texasu, Arkansasu, ba i z Kalifornie nebo z Chicaga chtěla a musela někde strávit první noc. A třeba deset nocí, než ten či onen koupil půdu, anebo nekoupil nic a odtáhl jinam. Všichni museli někde spát, jíst, bavit se, pít, hrát karty, čachrovat, vyjednávat, shánět zprávy, čekat na partnera, vyptávat se na dobrý tip. Pro takový nával, pro nároky zazobaných obchodníků z velkých měst už stará Patentova krčma nestačila. Proto rostl nový hotel hned vedle Samova baráku, téměř na témž místě, kde stávala bouda Walta Cooka.

Měl kamennou podezdívku, dvě dřevěná patra a jmenoval se King’s Hotel, Králův hotel, neboť patřil králi Enidu. A byl růžový a bílý s bledě modrým vývěsním štítem ozdobeným žlutou, krásně namalovanou královskou korunu. Natěračův návrh, že by se k té barevné nádheře hodily zelené dveře a okenice, však velký boss vztekle zamítl. Rozhodně si nepřál dát městu záminku k laciným vtipům. Chtěl mít královský hotel, ale ne hotel U Zeleného krále. Nesmířil se dosud se svou přezdívkou, stále mu připomínala usmolený list, kterým kdejaký otrapa karbaník mlátí o stůl. Dveře i okenní rámy dostaly tedy jen smutný hnědý kabát.

Novostavba rostla jako z vody, ale ani to nestačilo a cizinci už jedli, pili a spali v přízemních lokálech, zatímco řemeslníci zvlášť povolaní z Kansasu ještě zdaleka nedokončili první poschodí.

*

Tehdy už trčela nad kostelíkem věžička-zvonice stejně ošklivá jako věžička banky a jen o málo nižší. A obě věžičky na sebe hleděly přes nizoučké ohyzdné střechy města a vypadaly strašně osaměle nad tou záplavou dehtovaného papíru a vlnitého plechu; tak osaměle, až se zdálo, že po sobě touží a že si jednou půjdou popovídat, nebo aspoň potřást rukou. Taková bláznivá představa…

A hle, přece se splnila, byť i jen symbolicky:

Dva měsíce po Patentově smrti si pastor David Kollarowicz, vládce kostelíka i zvonice, vzal za ženu jednu z dcer Malcolma Lebruna, ředitele banky. Musel, ubohý mladík s hromovým hlasem, zapřít své srdce, jež ho táhlo k Mary Donovanové z Hennessey. Byla daleko hezčí než slečna Lebrunová (vystavěná jako z koňských kostí), ale pohříchu měla poskvrněnou minulost. Ne, při nejlepší vůli se nehodilo, aby bývalá milá psance a Komanče Quanaha vstoupila jako manželka duchovního pastýře na enidskou faru.

Po enidských barácích si ženy dlouho blaženě vyprávěly, jak prý starý Donovan, otec té Indžanovy milé, prosil pastora na kolenou, aby uvěřil, že Mary neměla s tím rudým lotrem pranic společného… aby on, duchovní, dal dobrý příklad a prokázal shovívavost; a jak prý Mary Donovanová nahlas proklínala Quanaha a před pastorem si myla svěcenou vodou ruku, které prý se Quanah dotkl, jen té ruky, ničeho jiného, přísahám při Matce boží, důstojnosti! A prý pastor plakal soucitem i zoufalstvím nad pekelnou mocí lidských pomluv.

Kdo ví, jak to bylo. Jisté je pouze, že kamarád Hromová huba si nevzal Mary Donovanovou z Hennessey, ale tu kostnatou z banky, že ho oddal jeho strýc, pastor z Kingfisheru a že v kostele se shromáždilo celé město včetně Jezu Moralesa, který k té slavné příležitosti poprvé oblékl novou zářící košili, ušitou z bývalého hávu Samovy kobyly Lucy.

2

Přijela i Mařka Sudíková z ranče Prague, naneštěstí pozdě, až po obřadech, takže nemohla splnit, o čem celou cestu snila – přivřít v kostele oči a představovat si samu sebe na místě nevěsty a Franka na místě ženicha. Štěstí jí však přálo alespoň potud, že Franka zahlédla před novostavbou hotelu. Stál tam zády k ní, rozkročený, ruce v kapsách.

Tiše přistoupila.

„Dobrý den, Franku!“ zasmála se hledíc na dva stíny, jeho a svůj, jak se černají v prachu vedle sebe, skoro jako stíny snoubenců. „Povězte mi, jaké to bylo.“

„Haló, Mary,“ ohlédl se. „O čem vám mám povídat?“

„O té svatbě,“ řekla nepřítomně. Až teď mu viděla do obličeje a překvapilo ji, jak se změnil za těch několik týdnů, co s ním mluvila naposled. Jako kdyby pohubl, takové úzké rty… Ne! Spíš jako kdyby ztloustl. Ty tváře…

„Nebyla jste tam?“

„Ne. Zmeš –“ Zajíkla se a zmlkla.

Udiveně se k ní obrátil. Seznal, že se upřeně dívá na jeho boty. Sklouzl k nim maně očima. Byly lesklé, čisté, jak se slušelo na sváteční den, a ovšem lakové, jak se slušelo na Franka Bastillona.

„Co je vám,“ zeptal se bez otázky.

„Franku,“ vyhrkla. „Franku, prosím vás, řekněte, že to není pravda!“

„Co?“

Mlčela. Stáli nyní proti sobě, ale ne už blízko, neboť ustoupila o krok, aby viděla jeho tvář zároveň v celku i přesněji. Bylo to tak, změnil se? A jestliže ano, ztloustl, nebo zhubl? Má větší tváře, jako naběhlé, nebo se mi to jen zdá?… Má užší rty, anebo je pouze svírá, protože má zlost?…

Vtom se usmál a všechna její tíseň se rozplynula. Je pořád stejný! Pořád týž krásný, hrdinný, spravedlivý Frank Bastillon.

„Co není pravda, Mary?“

„Nic, Franku.“

Nenaléhal už. Vykročil a ona šla s ním. Do zad jim pálilo květnové slunce, před nimi šly jejich dva stíny těsně bok po boku jako novomanželé. Zasmála se té představě, jež se jí dnes tvrdošíjně vracela.

„Nemám tušení, o čem jste to prve mluvila,“ prohodil náhle. „Ale asi to bylo něco o mně, a ne zrovna pěkná věc. Tak tedy to není pravda, Mary! Spokojena?“

„Ano,“ řekla vděčně.

Šli dál. Před pozemkovým úřadem stál John Dolittle, na sobě měl zbrusu nové šaty městského střihu, ale stále vypadal jako hastroš. Jako oblečená hůl. Opět se musela smát:

„To jsem vám ještě nevyprávěla, Franku, že se o mě Dolittle ucházel? Ano, vážně! Klesl na jedno koleno a mumlal ‚Miluju vás!‘“

„A co vy na to?“

„Shodila jsem ho z vozu. A on…“ Zarazila se.

„A on?“

„Nic. Šel pryč,“ vyhrkla.

„Opravdu? Co jste to měla na jazyku?“

„Nevím už.“

„Jen se nestyďte, Mary. Vyhrožoval? Nebo na vás doráží dál?“

„Ne… Ano,“ řekla zmateně.

Nabídl jí rámě:

„Chyťte se mě tedy.“

Uposlechla. Zachvěla se štěstím. Zavěšeni kráčeli po náměstí. Dolittle smekl, poklonil se. Velký boss maličko kývl hlavou.

„Tak – a hotovo,“ zasmál se, když přešli. „Víckrát si na vás netroufne, to mi můžete věřit.

Přikývla. Toto mu vskutku věřila.

*

V červenci byl Frankův hotel hotový od hlavy až k patě, od lokálů, herny a kuchyně v přízemí až k střeše nad druhým patrem, ba až k špičce věžičky, kterou dal Frank na poslední chvíli vystavět. Se svou plechovou korouhvičkou na špičce zřetelně převýšila věžičku banky, jež se opět dívala svrchu na tu kostelní. Všechny je Frank přetrumfl, banku i pánaboha, všechny strčil do kapsy. Ale aby to tak nevypadalo, koupil do kostela krásný ebenový kříž.

Nejlepší na věci ovšem bylo, že slavnostnímu zahájení provozu v King’s Hotelu dodal obzvláštního lesku John Dolittle. Právě v ten den se totiž ženil a pro hostinu si přirozeně vybral nejlepší podnik v městě.

Byla – ta svatební trachtace – stejně velkolepá jako sama svatba, avšak veselejší než svatba, při níž leckdo pokyvoval hlavou, ten smutně, ten uštěpačně… A věru byl divný pohled na Mary Donovanovou, „vdovu po Quanahovi“, jak klečí po boku toho škvora, jak klopí oči a horlivě šeptá svoje „Ano,“ strašlivě horlivě a uspěchaně, jako by se, chudáček, bála, aby jí ženich neutekl. Právě ona, kterou před rokem zbožňoval muž, jehož činy hýbaly Oklahomou.

A opět kolovaly pověsti, jak Dolittle ždímal budoucího tchána, jak stále zvyšoval požadavky. Hned od pastorovy svatby, když už bylo jisté, že nemá u Mary konkurenta, dojížděl prý k Donovanovům do Hennessey, prohlížel si dceru, jako by to byla kráva na prodej, dával se hostit, bručel, že Mary se mu líbí, ale ten zatracený Indián vůbec ne. „To víte,“ říkal prý starému i staré, „já nejsem ani lupič, ani Komanč, já jsem jen poctivý obchodník, a právě proto vím, že se všechno na světě dá koupit, jen ne čest. Anebo moc draho.“ – A tak prý Donovan pořád přihazoval na slíbené věno, až už to skoro nešlo dál… Jenže kdykoliv prohlásil, že už to dál nejde, pokrčil prý Dolittle rameny, že lituje, ale že má ještě jiné možnosti – například hned tady blízko je jedno moc šikovné mladé stvoření, jak zrozené pro obchod. „Na tom moc záleží, pane Donovane, má-li žena obchodníka smysl pro byznys anebo jen pro parádu.“ – A starý zase přihodil. Teprv když se rozkřiklo, že o Mařku Sudíkovou – neboť ona byla to mladé šikovné stvoření – má zájem sám Frank Bastillon, udělal prý starý Donovan za licitací tečku a naráz byla ruka v rukávě.

Potud klepy. Nedá se však popřít, že jediný Frankův pohyb, jímž tehdy nabídl Mařce rámě, pomohl Mary Donovanové rychleji pod čepec a zbavil starého Donovana velkých starostí – i velkého pytle zlata. Musel prodat tři čtvrtiny stáda, které pěstoval na pastvinách za nádražím v Hennessey a na němž si zakládal více než na své přednostenské hodnosti. Nicméně mu ještě něco zbylo a z nadšení, že dcera udělala takovou trefu, uspořádal hostinu, jakou město ještě nevidělo. Celý sud kořalky dal vyvalit, ať pije, kdo chce a jak dovede. Pro jednou se vrátily doby Sama Wilcoxe, štědrého kavalíra.

To bylo před hotelem. Uvnitř se místnosti skvěly novotou, všude plyš jako ve skřínce na šperky, záclony ve všech oknech, na stěnách zrcadla, jen koberce ještě scházely a v herně pár pěkných hracích stolků. Zakrátko se však ukázalo, jak je dobře, že podlaha je dosud holá. Začalo to přirozeně oním sudem kořalky venku. Moc tam chlapi pili, ještě více než za Veselého Sama, který objednával whisky pouze po lahvích. Leckomu se brzy leskly oči, ale Rattlesnakeovi se zbarvily do červena jako králíkovi, pak do temně ruda a to byl konec. Vlastně začátek. V té chvíli se totiž ve dveřích hotelu objevil Číňan Lin.

Bylo mu asi dvanáct let, Frank ho nedávno sebral kdesi na obchodní cestě a přivezl si ho domů; zdálo se mu, že je nejvyšší čas, aby velký náčelník měl osobního sluhu, a ne obyčejného, ale efektního, ne černého ani bílého ani nějakého indiánského spratka, ale žlutého a pokud možno němého jako v románech. Lin sice němý nebyl, ale mluvil tak zřídka, že se to skoro nepoznalo. A právě jeho věčně nehybná tvář spojená s věčným mlčením dráždila Rattlesnakea.

„Hej!“ vyjekl teď. „Hej, žluťásku, nevíš, co se říká, když přijdeš do prima společnosti!“

Lin neodpověděl.

„Pozdrav!“ zařval Rattlesnake.

Lin zamrkal, ale mlčel dál.

„Pokloň se! Raz dva…“

Lin se nepohnul, jen jeho malé černé oči sledovaly Rattlesnakeovu pravici, jak sahá po bouchačce. V okamžiku, kdy zbraň vylétla z pouzdra, couvl Číňan dovnitř. Ale bylo pozdě, Rattlesnake skočil za ním… a pak už Číňánek zvesela tančil, poskakoval z nohy na nohu, protože mu Rattlesnake střílel hned pod pravou, hned pod levou, a nadmíru přesně, vždycky dovnitř, aby nožka odlétla hezky na stranu.

Než ho Frank srazil pěstí do kouta, vyvrtal v nové, naleštěné podlaze šest dírek, na každé straně tři.

„Sakra,“ vyprskl otec Donovan, „tohle je otřepaná legrace, jenže jsem ji vždycky viděl jen na trávníku. Ta drahá podlaha vám tady dlouho nevydrží, Franku!“

„Podlaha vydrží,“ řekl Frank Bastillon klidně, zvolna, avšak s tak sevřenými rty, až vypadaly jako jediná čárka. I oči měl přivřené, na čele ostrou vrásku. „A koberce taky vydrží. Za to vám ručím.“

Donovan poslušně přikývl, neboť když se Frank Bastillon za něco zaručil, byla to hotová věc. Ale novomanžel Dolittle se uchichtl:

„Nevím, nevím. Na vašem místě bych sem koberce radši nedával. Spíš udupanou hlínu.“

„Vy snad,“ procedil Frank mezi zuby. „Já ne.“

„Ó, nic ve zlém, pane Bastillone!“ vyskočil Dolittle a dvorně se uklonil. Byl celý v černém, zbrusu nový oblek měl tak vypasovaný, až se zdálo, že uvnitř je místo ženicha jen smeták; a přece pořád vypadal – ten kabát – jako koupený z druhé ruky, jako šitý na někoho mnohem mohutnějšího.

„Jistě. Všechno v dobrém,“ uklonil se Frank Bastillon ne jemu, nýbrž nevěstě, která se zapýřila a honem strčila do úst další cukrátko. Stále cucala bonbóny, i k polévce. Ale byla tak hezká, že jí všechno slušelo, i ta boulička na obličeji, kterou bonbón vytvořil, když si jej schovala mezi dáseň a tvář, aby se mohla napít nebo žvýkat zvěřinu.

Ano, byla téměř krásná. Alespoň Mařka Sudíková nespatřila nikdy hezčí děvče. Dívala se na ni pouze zdálky otevřeným oknem, ale viděla jasně a myslela si, jak je dobře, že si ji Dolittle vzal dříve, než si jí povšiml Frank. Třeba by se do ní zbláznil a to by byl konec všech snů…

Čekala pod oknem, aniž věděla proč a zač – jen tak ze zvědavosti, říkala si – a dočkala se. Velký boss vyšel před svůj nový velký dům.

„Haló, Franku,“ zasmála se, neboť už věděla, že čekala na něj, „haló, Franku, to je úžasná náhoda. Jedu nakupovat a u Dolittlea zavřeno. Dolittle se žení! Tak jsem se přišla podívat, jak to na takové svatbě chodí, co dělá nevěsta a co novomanžel.“

„Nu a?“

„Nic,“ ušklíbla se. „Ženich se tváří, jako by dobře prodal nebo koupil, a nevěsta se krmí cukrovím. Nejspíš aby si ho osladila.“

„Koho, co?“

„Přece ženicha.“

„Víte, že máte jedovatý jazyk, Mary?“

„Ne. To mě ještě nikdy nenapadlo.“

Pohlédl na ni velmi zblízka:

„Ale to jistě víte, že nejste hloupá?“

„Kdysi jsem si to myslela,“ povzdechla.

„Teď už ne?“

„Ne.“

„Proč?“

„Protože kdybych byla chytrá, nejezdila bych sem, ale jinam. I kdybych to měla třikrát tak daleko.“

Tentokrát se už neptal, proč. Věděl to. Vzal ji za ruku.

„Co by vám to bylo platné? Třeba bych přijel já za vámi… A jednou určitě přijedu a na něco se vás zeptám.“

Srdce jí vynechalo.

„Dobře,“ řekla s námahou. „Přijeďte. U nás je moc krásně.“

„Věřím,“ řekl.

„Kdy to bude, Franku?“

„Brzy. Teď nemohu. Musím na sever shánět, co ještě chybí k zařízení.“

„Ovšem,“ přikývla. „Velkou nádheru, že ano… A – a víte vůbec, kde je náš ranč?“

„Někde tamhle,“ mávl rukou. „Buďte bez starosti, doptám se. Děvčat jako vy není moc.“

Nevěděla, co odpovědět. Jen se šťastně smála.

Ale když se vracela domů, byla šťastná už jen z poloviny, protože mu věřila pouze každé druhé slovo. Hrozně ho milovala, ale to nemělo s důvěrou nic společného. „Mám ho ráda,“ říkala si, „ačkoliv je možná lhář.“

A za chvíli:

„Miluju ho, ačkoliv je možná ještě něco horšího.“

A opět za chvíli:

„Zkrátka miluju ho, protože je to on. Jaký je, na tom mi nezáleží.“

Nevěřila mu, nicméně ho očekávala den po dni. A hle, jednou doopravdy přišel. Seděla právě ve světnici. Spravovala Acuffovi košili. Venku se divoce rozštěkal Sniff. Vstala. Vtom se rozlétly dveře a v nich stál On.

„Franku,“ řekla tiše. „Tak přece jen…“

Neodpovídal. Povšimla si, že je udýchaný a že má neobvykle velké oči, jako plné úžasu nebo rozpaků.

„Přišel jste se mne na něco zeptat?“ usmála se, aby mu napomohla.

„Ano… Vlastně ne. Ne vás,“ zatápal a jí se zdálo, že mu hlas selhává rozčilením. „Chtěl bych nejdřív… chtěl bych mluvit s vaším otcem.“

„Je vzadu u stáda,“ vydechla. „Mám jít s vámi? Nebo tam půjdete sám?“

„Radši sám.“

„Dobře.“

Vyšel a ona padla na postel a vzlykala štěstím jako malé děcko. –

To se odehrálo asi tři týdny po Dolittleově svatbě s Mary Donovanovou.

3

Mnohem dříve, hned nazítří po téže svatbě, přihodilo se však cosi, o čem se Mařka Sudíková nikdy nedověděla všechny podrobnosti:

Frank Bastillon odjel do Kansasu vybrat asi dvacet maličkostí, které ještě potřeboval k zařízení hotelu, a na nádraží ve Wellingtonu spatřil poprvé Lauru. Bylo to jedno z oněch náhodných setkání, jaké zhusta změní život mnoha lidí, ačkoliv se zprvu zdají zcela bezvýznamná. Poněkud nevšedním jej činila pouze Lauřina osoba a okolnosti, za nichž upoutala Frankovu pozornost.

Seděl sám s Linem v oddělení jediného Pullmanova vozu, který tehdy společnost RIRR zařadila do provozu, a nebýt opilého hulákání pasažérů v ostatních vagónech, nebyl by se asi obtěžoval otevřít okénko. Křik sice zněl už od stanice Caldwell, kde ta horda podroušených kraváků nastoupila a zaplnila vlak, nyní však zesílil natolik, že Frank vstal a vyklonil se. A zahlédl ženu, jíž sice neviděl do obličeje, ale jež ho nenechala na pochybách, že nepatří mezi ochlasty; byla příliš dobře oblečená, a navíc mladá a hezká, jak vyrozuměl z jejich nadšeného řvaní. Přesto se pokoušela vtěsnat se mezi ně i se svým starším společníkem a hromadou kufrů.

„Line,“ luskl prsty Frank Bastillon, „běž k té dámě a přiveď ji sem. Vyřiď, že ji tvůj pán zdvořile zve a že má celé oddělení.“

S mírným zájmem čekal, až se žena otočí. Ano, byla mladá, a ještě hezčí, než si ji představoval. Alespoň na dálku.

Pak seděli proti sobě, zatímco vlak drkotal a Lauřin společník stál ve dveřích, jako by nevěděl, zda vejít, nebo zůstat na chodbičce. Byl to suchý, obrýlený pětačtyřicátník s huňatými licousy, nejspíš učitel nebo úředník.

To už Frank věděl o své nové známé mnoho, v prvé řadě to, co mu sama prozradila:

Že se jmenuje Laura La Salle a její strýc Adam Vanderwelde; že je zpěvačka; že jede do Wichity, kde má angažmá.

Ale přirozeně věděl ještě mnohem více:

Že je to nejkrásnější stvoření, s jakým se kdy setkal. Připadala mu jako svatý obraz.

A on sám si připadal trapný a neotesaný. Zdálo se mu, že několikrát zavadila ironickým pohledem o jeho dlouhé vlasy, a mimoděk skrčil hlavu do ramen, jako by je chtěl skrýt. Pokoušel se překonat svůj zmatek řečí, ale blízkost této nádherné ženy ho mátla, ztrácel nit. Nakonec se přistihl, jak už potřetí opakuje, že mu patří nejlepší hotel a nejcennější pozemky v Enidu. Její oči daly najevo, že o tom hnízdě nikdy neslyšela. Nahlas to ovšem neřekla. Nikdy by nic takového nevypustila z úst, aby ho neurazila, tím si byl jist! Byla stejně jemná jako krásná. Nikdy by byl nevěřil, že se může narodit bytost s tolika půvaby.

Vtom si uvědomil, že na ni hledí upřeně a vyjeveně jako hlupák – a ona že si toho všimla. V rozpacích si zapálil doutník, ale když spatřil, že se odvrátila, aby unikla kouři, vyskočil, otevřel okénko a doutník vyhodil. A nechal okénko otevřené, aby kouř vyvanul. Avšak vítr jí rozcuchal vlasy. Opět tedy vyskočil, celý nesvůj zavřel okénko, a dokonce se pokusil oprášit dlaní saze s jejích šatů. Zrudl, když chvatně odsedla.

„Promiňte, já… já…,“ zabručel a schoulil se ve svém koutě. V duchu proklínal svou neobratnost, ale čím usilovněji se snažil být nenucený, tím více ztrácel sebejistotu. Náhle měl tísnivý pocit, že je směšný. To se mu ještě nikdy nestalo, až dnes, právě když mu tolik záleželo na tom, aby zapůsobil co nejlépe.

„Věřte, slečno…,“ spustil křečovitě, želbohu právě vstala a odešla do umývárny upravit si vlasy.

Díval se bez dechu za ní. Byla štíhlá a vysoká. Tak si vždycky představoval královny.

„Dovolte laskavě,“ řekl cizí hlas a Frank si uvědomil, že je zde ještě její strýc, ten Adam Vanderwelde nebo tak nějak.

„Dovolte laskavě, abych vám ještě jednou poděkoval za vaše kavalírské pozvání. Jsme vám velmi vděčni, že nemusíme cestovat v té, abych tak řekl, hlučné společnosti.“

„Nemluvte o tom, pane,“ usmál se Frank, snaže se hovořit týmž zdvořilým, korektním tónem jako tento zdvořilý, korektní muž. „Jsou namol.“

„Obávám se,“ přikývl Adam. „Obávám se ovšem také,“ pokračoval po chvíli, „že má neteř ve vás vzbudila mylnou představu. Řekla vám totiž, že je zpěvačka.“

„Ano.“

„Ale neřekla vám, že pochází z nejlepší rodiny, že nebyla vždycky zpěvačkou a já že jsem vždy nepůsobil jako její průvodce a manažér…“

„Ne. Ale myslím, že je to celkem na dlani. Poznal jsem to.“

„Opravdu?“ zvedl strýc Adam obočí. „Tím lépe. Chtěl jsem vás totiž poprosit, abyste se k ní choval, jak je jistě vaším zvykem, to jest jako k dámě.“

„Ovšem,“ přikývl Frank s nepříjemným pocitem, že se mu do tváře hrne krev. „Prohřešil jsem se snad?“

„Chraň bůh!“ zvedl strýc bělostné úřednické dlaně. „Ale mluvme o něčem jiném. To město, kde račte mít hotel… ano, Enid, děkuji vám… tedy to město je v Arkansasu, pravda?“

„Ne, v Oklahomě.“

„Ale to je přece indiánská země!“

„Byla. Už pomalu rok není.“

„Oh…,“ otřásl se strýc.

Poté mlčeli až do chvíle, kdy se vrátila Laura. Jak vstupovala do oddělení, padlo jí slunce do vlasů a Frank Bastillon pojednou věděl, že nejkrásnější barva na světě je plavá do zlatova.

Vtom zastavil vlak ve stanici Peck a do pullmanu se nahrnuli tři z těch ochlastů, které mrzelo, že jim unikla zábava s mladou dámou. Pocítili to najednou – očividně po další láhvi – jako urážku a vydali se za tím troufalým ničemou, který jim krásku odčaroval. Hulákali, že ho levou rukou přinutí sníst vlastní zuby a zapít je vlastní červenou, sotva se mu však octli tváří v tvář, ztichli. Znali ho.

„Sakra, sakra,“ zajíkl se Bill Clampitt, týž, který chtěl zprvu svědčit proti Waltovi, ale potom – když Samův trůn zakolísal – obrátil na čtyráku a vlastnoručně navlekl Patentovi na krk oprátku; myslel, že si tím napraví reputaci, ale nepomohlo mu to, lidé před ním plivali a brzy po popravě se ztratil z Enidu. „Sakra, sakra!… to je Frank Bastillon!“

„Haló, Franku!“ pípl druhý, jakýsi Eddy Spitz z bývalé Samovy party.

„Co je! Praštěte ho přece!“ řval třetí, který přes ně neviděl.

„Kuš! To je big boss z Enidu!“ utrousil druhý přes rameno a ten vzadu zmlkl.

„Tak nic ve zlém,“ zubil se Bill Clampitt rozpačitě.

„My totiž nevěděli… Já jsem teď u dobytka, Franku!“

„To je vidět,“ procedil Frank skrz zuby. „Zmizte! Line, běž jim ukázat jejich vůz!“

„Není zapotřebí, však trefíme sami,“ zasmál se Bill Clampitt a dodatečně smekl. „Tak hodně štěstí, Franku Bastillone!“

Ale jak se hrnul na chodbičku, obrátil se ještě:

„Franku, mám pro vás důležitou zprávu. Vlastně spíš vzkaz!“

Rýpl se přitom levým palcem do žeber, plácaje pravicí na pouzdro s revolverem, až Frank pochopil, oč asi běží, a vyšel za ním.

„Srazil jsem se onehdá s Bonapartem, Franku,“ zahučel mu Bill Clampitt do ucha. „Byl pár měsíců v base v Kansas City, ale teď ho pustili a dává se slyšet, že půjde po vás, jen co se mu naskytne příležitost. Tak pozor!“

„Bez starosti,“ zabručel Frank.

Dal té kryse stříbrný dolar. Vrátil se na své místo. Usedl. Pohlédl Lauře do očí a pojednou věděl, že ještě krásnější než zlato je modř.

Neřekla nic. I on mlčel. Dokonce se odvrátil k okénku. Ale cítil na sobě její pohled, tak docela jiný, než ještě před čtvrthodinou. A bylo mu do jásání, chtělo se mu běžet za Billem Clampittem a dát mu ještě hrst stříbra, protože si to zasloužil, i když nevědomky:

Už pro ni nejsem křovák. Cítí ke mně úctu. Snad mě i obdivuje! Prostě poznala můj význam.

4

V půlhodince, jež zbývala do Wichity, se dověděl, že jim vedení divadla zajistilo pokoje v hotelu West, který znal jako podnik třetího řádu. Pobouřilo ho to, ale mlčel.

„Přijdete zítra do divadla, pane Bastillone?“ zeptala se Laura při loučení.

„Když dovolíte…“

Nečekal však na zítřek, šel do divadla ihned. Ne ovšem do hlediště, nýbrž za kulisy.

„Oh, veliká čest pro mne i pro náš stánek umění, pane Bastillone!“ klaněl se ředitel, dramaturg, režisér a pokladník, vše v jedné málo důvěryhodné osobě. Jmenoval se Pomeranz a znal Franka sice jen z doslechu, zato dobře, skoro dopodrobna. Oklahomská hranice nebyla tak daleko, aby přes ni neprosákly všechny zajímavé zprávy o nové zemi, z níž se jednou jistě stane zlatý důl; ostatně Frank objednal a nakoupil ve Wichitě bezmála celé zařízení pro nový hotel, o němž šla zvěst, že zastíní i podobné podniky v mnohem starších městech. „Opravdu veliká pocta. Čím vám mohu sloužit?“

Pět minut nato shrábl s úsměvem jistou částku, přislíbil, že hned ráno dá slečnu La Salle i s jejím průvodcem přestěhovat do nejlepšího hotelu v městě a že celou záležitost vysvětlí nedorozuměním.

„Vždyť je to fakticky vlastně omyl, pane Bastillone,“ rozkládal rukama. „Ano, přímo tragické nedopatření! Umělkyni jejího formátu samozřejmě patří důstojný příbytek, veškerá úcta a péče… Ale abychom si dokonale rozuměli: Vskutku si nepřejete, abych se o vaší velkomyslnosti zmínil? Ani náznakem? Ani – abych tak řekl – bez souvislosti s finanční stránkou věci, která by pochopitelně potřísnila – abych to tak vyjádřil – čistý štít vašeho zájmu o umění? – Vskutku ne? – Prosím, jak si přejete, vaše slova jsou mi příkazem… Ach, umění, umění! Jak úžasná to věc, pane Bastillone, jak zlehka, jak mohutně přenáší hory a pozvedá člověka do vyšších… do vyšších… no prostě do těch nejvyšších… těch sfér!“

A když už to vznešené slovo našel, byl by s ním nejradši operoval do večera – mluvil o harmonii sfér, o hudbě sfér, o ženě vyšších sfér, což byla přirozeně Laura La Salle, naše veliká, nezapomenutelná, božská, ano sférická umělkyně! – Drmolil a drmolil, až se Frank chvatně odporoučel.

Nechtěl už jen slyšet o Lauře, chtěl o ní přemýšlet. Nebo vlastně ne přemýšlet, ale vybavovat si znovu a znovu ten blažený pocit, který jím prochvěl, když se na něj zahleděla s úctou. Když pochopila jeho význam a váhu. Když si o něm přestala myslet, že je primitiv, který nedovede zacházet s jemnou ženou. Ačkoliv třeba si to o mně myslí stále, ale už jí to tolik nevadí, protože poznala, že jsem velký boss. Že přede mnou padají chlapi aspoň na zadek, když už ne na kolena. Prostě teď ví, kdo jsem. Žádný vrabec, žádný škvor! Teď by jistě dovolila, abych jí pohladil ruku. Zítra se o to pokusím.

A pak si představoval, jak se o to pokusí, jak se k ní nenápadně nakloní, jak řekne „Lauro…“, jak zplna ucítí něžnou vůni, která ji obklopuje… Ale tu se mu do snění promítla přísná tvář strýce Adama, jeho oči jako vyvalené za tlustými skly, a pojednou věděl, že si to nedovolí. On, velký boss, se neodváží pohladit ruku dámy, protože ta dáma je z docela jiného světa. Holubice a vrabec. Náčelník mezi vrabci, ale to nestačí… Neumím se chovat… Křovák… Divoch…

S tím usnul.

Avšak hned nazítří ráno – když stál skryt za záclonou svého pokoje a čekal na Lauřin příjezd – řekl si, že se zbytečně podceňuje. Jaký vrabec! Kdysi jsem snad něco takového byl, ale to je už dávno za mnou. A tu přednost mám před ní, že ona zřejmě všechno ztratila, kdežto já vše získal. Vlastní zásluhou, vlastním úsilím, svou vlastní osobností! Já jsem budoucnost! A kolem je Amerika, kde nic není zadarmo, kde nic starého neplatí, protože všechno je nové!…

Vtom přijela. Opět spatřil zdálky její tvář a opět užasl, jak je něžná. Měla na sobě šaty ze zeleného hedvábí cudně upjaté ke krku, ale bez ozdoby, a napadlo ho, že by jí jistě slušela zlatá spona. Vyčkal tedy, až se strýcem zašla do pokojů, vyklouzl na ulici a ve zlatnictví vybral skvostnou brož. Ale sotva mu ji zabalili, řekl si, že Laura ji nepřijme. Nikdy, zanic na světě. – Nevěděl přesně proč, ale nemohl se zbavit pocitu, že by to bylo příliš odvážné, nebo spíš nehorázné, třeba jako chtít lapit holubici lasem. Dal tedy vybalit brož, ale aby před zlatníkem nevypadal směšně, koupil si zlaté hodinky s tlustým zlatým řetězem.

Když je chtěl zastrčit do vesty, když rozhrnul šosy kabátu a podíval se do zrcadla, jak se řetěz bude vyjímat, povšiml si pouzdra s revolverem, které mu viselo u pasu. Ovšemže je to stejně běžná a potřebná věc jako třeba kapesník – ale v Oklahomě. Anebo i tady v Kansasu, jenže Laura La Salle by se na to mohla dívat jinak. Třeba by si pomyslela, že jsem násilník. Anebo že Enid je doupě dobrodruhů, střelců, rváčů, zkrátka kus divoké země. Samozřejmě že je – ale musí to Laura vědět?

Cestou do hotelu se zastavil v květinářství a objednal kytici rudých růží s příkazem, aby ji večer poslali do divadla slečně Lauře. V pokoji pak odepjal revolver; bez opasku a zbraně však vypadala jeho soukenná vesta nějak chudě, honem si tedy běžel koupit skvělou, hedvábnou. V příštích hodinách vyřídil několik obchodních záležitostí, ale jen ledabyle, narychlo, a vpůli odpoledne už opět číhal za záclonou, kdy se Laura vrátí ze zkoušky. A sotva zaklaply dveře jejího pokoje, pustil se do divadla.

Pan Pomeranz svačil právě kus slaniny a zapíjel pivem, avšak přeochotně zanechal hodování a utřel si kapesníkem ruce.

„Přicházíte se zajisté pozeptat, jak dopadla zkouška, že, pane Bastillone?“ pravil jasnozřivě. „Tedy nad vše očekávání. Nádhera, nádhera. Zlato v hrdle! A ten zjev…“ S těmi slovy si utřel i ústa a nakrátko se odmlčel.

„Pane Bastillone,“ pravil poté hlasem, jenž se maličko zachvíval. „Rozhodl jsem se ke kroku, jaký činívám jen zřídka a skoro nikdy hned napoprvé: Udělám ze slečny La Salle hlavní číslo programu.“

S velkým gestem zastrčil kapesník do kapsy. Vypadalo to, jako kdyby tam strčil celý svět.

Frankovi poskočilo srdce:

„Vystoupí tedy první?“

Pomeranz na něj vyvalil oči:

„První?! Oh ne, ne!“ spráskl ruce. „Právě naopak! Vrcholné umění, pane Bastillone, je jako strmá hora: Špička ční před námi, my k ní toužebně vzhlížíme, naše napětí stoupá, naše očekávání roste, náš dech se krátí, naše srdce buší stále rychleji… až… Až konečně! Konečně je zde ta vytoužená chvíle… Oh, divadlo je, pane Bastillone, kouzelný dům, z něhož spatříte celý všehomír jako na dlani.“

„Jistě jistě,“ přikyvoval Frank trochu v rozpacích. Co se týkalo divadla a záležitostí kolem, musel se plně spolehnout na Pomeranzovy údaje, protože jediné divadlo, které v životě navštívil, byl právě tento podnik pana Pomeranze zvaný Great Variety Theatre. Zapadl tam při své poslední cestě do Wichity, aby zabil večer, a největší dojem na něj tehdy udělal polykač mečů. Avšak publikum kupodivu zahrnulo mnohem bouřlivějším potleskem hadí tanečnici, která jemu připadala ukrutně hubená.

„Počítám,“ prohodil v té vzpomínce, „počítám, že slečna La Salle bude mít úspěch.“

Pan Pomeranz na něj letmo pohlédl.

„Taky doufám,“ pravil klopě oči. „Ano, ano, doufejme…“

„Jak to?!“ zneklidnil Frank. „Řekl jste přece, že je výtečná, že má zlato v hrdle!“

„Zajisté. A to je také pravda, pane Bastillone. Jenomže…“ A pan Pomeranz opět vylovil kapesník, aby si otřel zpocené čelo. „Jenomže úspěch, drahý pane, je nevysvětlitelná věc. Úspěch nezáleží na umění, nýbrž na lidech, co umění rozumějí jako kobyla slabikáři. Je to smutné, ale je to fakt…“

„Leč žádné obavy!“ zvolal vida, jak se Frank zamračil. „Nic není ještě ztracené, pane Bastillone, ještě pořád jsem tu já, váš nejoddanější služebník. Jestliže vám na triumfu slečny Laury doopravdy záleží…“

„Ovšem. A velice!“

„Pak je pomoc snadná. Stačí vaše slovo a zařídím to.“

„Jak?“

„Opatřím,“ pronesl pan Pomeranz slavnostně, „zajistím a uvedu do pohybu sílu, která pohne vozem… Ne, nejsem ani opilý, ani pomatený, pane Bastillone, mluvím pouze ve výstižném podobenství. Co jiného je umění, ne-li vůz zlatem naložený? Ale i kdyby byl nacpaný diamanty, pohne se bez síly, jež by se do něj opřela? Nikoli, pane Bastillone… Nu a já tou silou disponuji. Lépe řečeno silou dvaceti spolehlivých mužů, kteří v zájmu pravého umění uspořádají slečně La Salle ovace. Opakuji, že v zájmu čistého umění, a tedy lacino. Po dolaru za hlavu za večer.“

Vyčerpaně se vysmrkal a po očku se díval, jak návštěvník loví v kapse.

„Ano!“ zvolal ještě dříve, než Frank vytáhl peněženku. „Ano, za padesátku denně by to stálo!“

„Dvacet krát dolar je dvacet dolarů,“ řekl Frank suše.

Na mastných rtech pana Pomeranze se objevil shovívavý úsměv:

„Beze vší pochyby… Jenže zapomínáte na tisk, pane Bastillone. Kolik návštěvníků spatří slečnu Lauru dnes večer v mém divadle a bude okouzleno jejím božským hlasem? Sotva sto padesát. Ale kolik obyvatel má Wichita? Nesrovnatelně víc! A ti že by měli žít v nevědomosti, jaký poklad k nám zavítal, jaká umělkyně? Ne! Nikdy! Opakuji NIKDY!, pane Bastillone! Nepřijdou dnes, ale musí přijít zítra! Ano, hned zítra večer, protože už u snídaně budou číst ve svém oblíbeném listu, ve „Wichitském Staru“, slova chvály a nadšení…“

„Už ráno?“ zeptal se Frank s nedůvěrou.

„Už ráno,“ potvrdil pan Pomeranz pevně. „S potěšením vidím, že uznáváte, že za ty peníze je to zadarmo… Samozřejmě že za normálních okolností by to reportér nestačil. Ale jsem tu ještě já, pane Bastillone! Já sám načrtnu ten článek, protože já sám nejlépe vím, jaký skvost jsem ve slečně La Salle získal. Takže referát bude vysázen ještě dříve, než slečna večer začne zpívat. Takže už ráno u snídaně si celé město přečte, že na uměleckém nebi vzešla nová skvělá hvězda. A nikoli kometa, nýbrž stálice…“

„Dobrá, dobrá,“ zabručel Frank. Byl rád, že Lauře zajistil úspěch, nicméně tón a gesta pana Pomeranze mu příliš živě připomínaly jiného drobného muže, na kterého od jeho smrti radši nemyslel.

Aby si spravil náladu, zaskočil do hotelu na skleničku. Stačila mu jedna. Pil málo, ba donedávna jen zcela výjimečně. Ani dnes mu whisky dvakrát nechutnala.

5

Zato v noci po představení mu znamenitě lahodilo šampaňské. Ještě před odjezdem do divadla prozíravě nařídil vychladit tři láhve a nyní zvolna srkal ledové víno, hleděl do očí Laury La Salle, velké hvězdy. Ne komety, ale stálice!

Zářily také jako hvězdy. Takový úspěch! – „Ach pane Bastillone, ani nevíte, jak jsem šťastná… Zpívala jsem opravdu tak dobře? Povězte na své čestné slovo!“

Kýval – ano, ovšem! – dával čestné slovo a bylo mu blaze. V jedné chvíli dokonce zapomněl na tu padesátku, které Laura vděčila za svůj triumf, přivřel oči a jako ve snách se kolébal na vlnách potlesku. Jako kdyby patřil jemu, ne jí. Ale což to není totéž? Což není nádherné být přítelem nádherné ženy, kterou obdivují stovky lidí, kterou zbožňuje tolik mužů bez nejmenší naděje dotknout se někdy byť jen jejího prstu? Všichni odešli domů, aby o ní snili, jen já sedím těsně u ní, jen já ji mohu vzít za ruku a říci: „Lauro, mám vás rád!“, aniž by to bylo beznadějné, směšné. Jen já!…

Ale samozřejmě to neřekl. Nemohl. Přímo proti němu seděl strýc Adam Vanderwelde, poulil oči skrz brýle a všechno viděl, všechno slyšel, ačkoliv pil více, než mu svědčilo. Rozvaloval se v křesle, chvílemi se pochechtával a hned zase skákal Lauře do řeči, aby mlčela, že tenhle úspěch je přirozená věc. Jak by ti ta chátra netleskala? Je to houf nevzdělanců, ale poznají osobnost, vycítí prostě, kdo před nimi stojí!

„Jenže, strýčku, nikdy dříve…“

Avšak Adam Vanderwelde mávl sklenicí a chytil se toho slůvka „dříve“.

„Dříve, dříve! Cos byla ty – dříve! Paní miliónů! A co jsi teď!“

Zesmutněla. Jakmile ji však začal Frank utěšovat, okřikl ho Adam velkým hlasem:

„Co vy víte! Ale kdybyste věděl…“

A pustil se do vyprávění o její minulosti, chrlil údaje i čísla, jako by je měl napsaná na neviditelném papíře: Obrovský majetek v Louisianě! Panský dům, sídlo pro maharadžu, osmnáct černých sluhů a bílý majordomus! Henry La Salle, Lauřin otec, vlastník tisíců akrů nejúrodnější půdy, velmož, grand! Ale v prvé řadě dobrý otec, milovník umění. Znalec. Ačkoliv i on zprvu jen tušil, co má Laura v hrdle.

Pouze tušil, a ještě k tomu matně… Naštěstí byl zde ještě Adam Vanderwelde, bratr Lauřiny matky, hudebník tělem duší, expert. Pedagog. Hudební pedagog, pane Bastillone! Slavná Vanderweldova pěvecká škola v Bostonu – nejlepší v USA, haldy děkovných dopisů! Ale ze všech žákyň jedna nejmilejší: neteř Laura. Milá, něžná, veselá – oh, kdybyste ji byl, milý pane, znal jako děvčátko…

Frank Bastillon mlčel. Vše, co se týkalo přímo Laury, ho živě zajímalo. Jak se na ni zblízka díval, dovedl si ji takřka dopodrobna představit ve třinácti – čtrnácti letech. Něžná, milá, veselá!

Naneštěstí Adam Vanderwelde už zase přešel ke ztraceným miliónům: Smrt Henryho La Salle. Nečekaná. A Laura u strýčka v Bostonu, ve slavné Vanderweldově pěvecké škole. Prospívá, hlas sílí, hlas zvoní, ale vše jen tak pro zábavu, nikdy přece nebude zpívat pro peníze před hordou nevzdělanců. Dědička takového jmění! Jenomže vtom otcova smrt! Ach, jaká bolest, jaký žal… Truchlivá cesta k jihu na pohřeb, truchlivé prostředí, prázdný dům, jen osmnáct negrů a bílý majordomus bez pána a paní, která zemřela už dřív. Smutek, nepořádek, rozklad… Než žít zde, raději se strýčkem zpátky do Bostonu, o majetek se postará bratranec Roy…

„A postaral se, jak sám vidíte, pane… pane…“

Strýc Adam se napil a konečně zmlkl.

„Kde je teď?“ zeptal se Frank.

„Kdo, prosím?“

„Ten bratranec Roy.“

„Roy?“ zasmál se Adam hořce. „Pátráme po něm.“

„Zmizel?“

„Se vším všudy. Zbylo jen to, co měla Laura v Bostonu.“

„A vaše pěvecká škola?“

„Zanikla.“

Více z něj Frank nedostal. Ostatně se o to ani nepokoušel. Zajímalo ho to jen nepatrně. Dovedl si představit, jak to vpravdě bylo:

Strýc Adam Vanderwelde, hudební pedagog, a hlavně štěnice – nejprve cucal z Lauřina otce, potom se přilepil na dceru a přiživoval se vesele dál. Hnusný chlap.

Třetí láhev dopili téměř mlčky. Ale Frankovi to nevadilo. I mlčet s Laurou bylo krásné. Snad pod vlivem vína se odvážil dotknout se její ruky. Nepohnula se. Stiskl ji tedy. A srdce se mu rozbušilo, neboť její drobné, teplé prsty odpověděly.

Při loučení jí políbil ruku.

„Zítra odcestuji asi na tři dny, slečno Lauro,“ zašeptal. „Z obchodních důvodů. Ale budu vás postrádat…“

„Přeháníte,“ usmála se.

„To je omyl,“ řekl tiše. „Vůbec ne.“

A pak, už cestou do pokoje, sám sebe proklínal, že nepřišel na nic vhodnějšího, důvěrnějšího, na žádná obratnější, významnější slova, jen na to hloupé koktání: „Vůbec ne, to je omyl.“ – Jsem tak tupý? Nebo mi chybí cvik, když pořád mluvím jen s chlapy z prérie? Ach bože, kdyby byla v Enidu jediná žena jako Laura…

*

Zrána před odjezdem zaskočil do divadla, poklepal rozespalému Pomeranzovi na rameno a předplatil potlesk na tři večery. Tisk už nemusíme podněcovat, pravda?

„Jak se to vezme,“ pokývl hlavou Pomeranz ze strany na stranu. „Místní snad ne – ovšem místní je jen místní, lokální, abych tak řekl. Daleko nepronikne. Ačkoliv Wichita zdaleka není zapadlá ves, ach ne, stokrát nikoliv! To dokazuje už skutečnost, že tisk z Kansas City si zde vydržuje dopisovatele… Přišlo by to samozřejmě o maličko dráž – větší město, větší nároky, hehe! – ale, mezi námi, stálo by to za to!“

Byl by rozhazoval rukama ještě dlouho, Frank však spěchal na vlak, a bez dlouhých úvah tedy vysázel dolary pro toho reportéra největšího kansaského deníku.

Ještě týž den jezdil drožkou po ulicích Kansas City, vyřizoval tucet záležitostí najednou, vybíral, objednával, prohlížel katalogy, ale vše jen jako napůl. Jako polovinou hlavy: druhá se zabývala Laurou. Dlouze například přemýšlel, že včera poprvé v životě políbil ženě ruku. Jí, Lauře…

Té noci špatně spal a opět kvůli Lauře. Nemohl se dočkat rána. Věřil ve schopnosti pana Pomeranze už natolik, že najisto očekával objednanou zprávu. Avšak ranní listy žvatlaly o všem možném, jen ne o Lauře La Salle, natož o Wichitě. Vztekle je zahodil. „Tak mě tedy Pomeranz přece jen dostal! Tohle mu nedaruju.“

V první chvíli zamýšlel poslat ostrý telegram, ale brzy se mu to rozleželo. Lepší bude čapnout ho vlastnoručně za límec a ukázat mu, jak se v Oklahomě trestají podvodníci! A podvodník to je. Jaképak divadlo! Pravé divadlo je jinší podnik, dobře že jsem tam včera večer zašel. Žádné hadí ženy ani polykači mečů, v pravém divadle hrají operu, zpívají a je z toho příběh. A žádné stoly, žádná lůza, žádný kouř. To by bylo něco pro Lauru!

Opět vyjednával, nakupoval, podepisoval objednací listy, ale dnes už sotva třetinou mozku. Stále musel myslet na toho lotra Pomeranze, na Lauru a na operu. Večer zašel znovu do divadla, ale hráli činohru, jakousi komedii. Avšak nakonec byl rád, protože se alespoň rozveselil a zapomněl na Pomeranze. Ne však na Lauru, na její zářící oči, na její půvab, který i mlčení promění v něco nádherného. Který nakonec napomůže snést i tu štěnici Adama.

Po snídani vzal do ruky noviny už jen mechanicky, rozložil je… A hle, bylo to tam, Pomeranz nelhal! A stálo to bratru za stovku. Článek sice v podstatě opakoval, co vyšlo předevčírem ve „Wichitském Staru“, nicméně poslední věta dodala celku jiný, velkolepější význam. Jako by mu nasadila korunu.

„Ve wichitském Divadle zajímavostí, na té znamenité varietní scéně, řízené znamenitým odborníkem F. J. Pomeranzem, zrodila se pěvkyně, jejíž věhlas přesáhne beze vší pochyby hranice tohoto státu.“

Zavřel oči a snil.

Pěvkyně… Věhlas.

Budu mít slavnou ženu.

6

Rozechvěně odjel na nádraží. Rozhodnutí, že požádá Lauru o ruku, vyvolalo v něm neodolatelnou touhu učinit tak co nejdřív. Chtěl a musel vědět, co Laura odpoví. Potřeboval jistotu. Stál u okénka a jeho fantazie mu kreslila Lauru, jak ohromuje Enid svou krásou a vznešeností. Teprve potom budu pravý král!…

Vrazil do hotelu rozhodnut, že se vykoupá, převlékne a předem si připraví slova, s nimiž před Lauru předstoupí. Ale potkal ji na schodech. Ani nepozdravil. Vzal ji za ruku:

„Lauro,“ vydechl, „Lauro, chcete být mou ženou?“

A pak seděl ve svém pokoji a zoufal, protože Laura mu nepadla do náručí. Neřekla ano.

Na druhé straně ovšem neřekla ani ne. Zarazila se. Celá zardělá pravila, že tu otázku očekávala, že přemýšlela, co odpoví, ale že dospěla opět jen k otázce: Znamenalo by to pro mne konec divadla?

A on musel přitakat. V Enidu není divadlo a hned tak nebude.

„Ale budu tam já, Lauro!“

Stiskla mu ruku:

„Vím, Franku. A mám vás velmi, velmi ráda… Ale vzdát se divadla právě teď, po největším úspěchu?“

A jemu se chtělo vykřiknout, že je to všechno klam, že jde o koupený úspěch – za mé dolary, Lauro! –, ale mlčel. Nevěřila by mu, a ještě by se jí zprotivil. Ostatně stáli na schodišti, kde je mohl co chvíli někdo překvapit.

„Budete se, Franku, moc hněvat, neodpovím-li vám ihned?“ řekla posléze. „Je to příliš vážné rozhodnutí.“

Políbil jí ruku. Vrazil do svého pokoje:

Jak to, že jsem nepomyslel na tuto stránku věci?! Přirozeně, že ji úspěch blaží. Podnítil ji. Jistě už ví, že o ní psal i tisk v Kansas City, že jí prorokoval velkou budoucnost. I mne to oslnilo, ačkoliv znám celé pozadí… v tištěných slovech je neuvěřitelná síla, něco jako mámení, najednou věříš, že vše je doopravdy tak, jak to stojí černé na bílém… A možná že to vskutku tak je, kdoví. Je nádherná a umí zpívat. Pořád ji vidím na jevišti, jak tam stála krásná jako něco z pohádky… Jenomže chci ženu, ne zpěvačku! Svou vlastní krásnou ženu!

Bez klobouku se rozběhl do divadla. Pomeranz opět svačil slaninu s pivem, hodně slaniny, hodně piva, kapesník mu stěží stačil na tu záplavu pěny a mastnoty.

„Oh, vítám vás, pane Bastillone, jak jste se měl ve velikém městě? Četl jste noviny? Spokojen? Ale ovšem, jak by ne…“

„Nechte toho a poslouchejte!“ zarazil mu Frank řečnění. „Ten potlesk zastavíte, rozumíte mi?! Už neplatím! Nechci už žádný úspěch.“

„A safra,“ zajíkl se mastný muž. „To půjde dost těžko…“

„Povídám, že už nezaplatím ani centík!“

„Postřehl jsem, pane Bastillone… Jenomže věc je už v pohybu. Jak bych vám to nejlíp vysvětlil? Prostě reklama udělala svoje. Zkrátka povedlo se to. Lid uvěřil, abych tak řekl. Jinými slovy zařídil jsem to co nejlíp. Zdůrazňuji, že na váš výslovný příkaz. Na vaše naléhavé přání! A vyšlo to. To, prosím, není holedbání, ale holá skutečnost: Lid zbožňuje slečnu Lauru La Salle.“

„Zbožňuje?“ opakoval Frank Bastillon hloupě.

„Tak. Zbožňuje,“ potvrdil Pomeranz, hledě mu pátravě do tváře. „Samozřejmě neprávem! Slečna La Salle a velká zpěvačka, to je jako nebe a dudy, slabý hlas a tak dále, špatné školení, podrobnostmi vás snad nemusím unavovat, zřejmě jste to poznal sám, máte vynikající postřeh a čich. Jenomže to prosím nemění nic na smutném faktu, že si dobyla přízeň publika. Zkrátka a dobře budou jí tleskat i bez placení. Ne ovšem moji muži – těch dvacet milovníků umění – ti jsou příliš poctiví a spolehliví. Bez dolaru za večer nehnou ani rukou.“

„Možná!“ vyhrkl Frank Bastillon. „Ale pískat dovedou, ne?“

„Oh…,“ zvedl ředitel Pomeranz obočí. „Oh… Slečna se tedy projevila jako nevděčnice?… Oh, promiňte, nic mi do toho není, jsem hrob… Hm, co se týče projevů nevole – samo sebou, že dovedou pískat. Ovšem taxa je o poznání vyšší. Strašně nepříjemný úkol, vypískat tak hezkou osobu…“

„Na ceně nezáleží.“

„Hm…,“ utřel si pan Pomeranz kapesníkem nos. „Je zde ovšem háček: Slečna získala za těch pár dní nevídanou řadu ctitelů. Jeden z nich jí dokonce denně posílá květinový koš…“

„Kdo?!“

„Zabte mě, pane Bastillone, ale nemám ponětí!“ uhodil se Pomeranz do prsou. „Asi nějaký zámožný muž, soudě podle těch košů… A napadá mě: Co když – bez mého vědomí ovšem! – co když přeplatí mých dvacet odborníků, aby nepískali, ale tleskali? Jsou to poctivci od kosti, jenže dolar je dolar, pravda? A v jakém světle se potom před vámi ocitnu? Nakonec byste se mohl mylně domnívat, že jsem vás zradil. Že jsem nedodržel slovo!… Ne, opravdu bych vám doporučoval, abyste slečnu La Salle ztrestal jiným způsobem…“

Frank Bastillon se vztekle vrátil do hotelu. Měl dojem, že Pomeranzovi vmetl do tváře mnoho urážlivých slov, ale nebyl si tím jist. Tak či onak to bylo vedlejší, stokrát více záleželo na tom bohatém ctiteli. Koše květin! A já blázen jí jen jednou poslal ubohoučkou kytici. Převalil se v zaprášených botách na postel: Já blázen! A teď má jiného!

Prochvěla jím taková bolest, že zaryl nehty do dlaní: Bude ji mít jiný!… Počal vztekle kopat do prostěradla: „Má jiného, má jiného…!“

Teprv po chvíli zoufalství povolilo:

Ne, nemá jiného, na to je příliš počestná! Nanejvýš je možné říci, že jiný o ni usiluje. Že se mě snaží předejít. Ale kdo je to? Ovšemže to Pomeranz ví. Chytím ho za krk, umaštěného ničemu, a vytřesu z něj duši!… Ne, koupím si ho, přeplatím ho! A potom…

Zaslechl šelest a až teď si uvědomil, že v koutě stojí Lin a upřeně se mu dívá na boty, zavrtané do bíle povlečené pokrývky.

„Zuj mě!“

Lin radostně uposlechl, byl to pořádkumilovný Číňan, neschvaloval boty v posteli. Vyklouzl s nimi na chodbu. Otevřeným oknem bylo slyšet hrčení kočáru, které se rychle blížilo. Frank ztuhl: Někdo přijíždí, snad právě ten druhý! Snad sem jezdí už tři dny, nosí květiny i odpoledne, proto mu Laura dává přednost, proto si vyžádala čas na rozmyšlenou!… Ale kočár nezastavil, rachot slábl. Tím líp. Vlastně tím hůř, už toho druhého nenachytám, nemohu tady trčet věčně, nejpozději zítra musím domů…

Vtom Lin zaklepal.

„Polez, ty idiote!“

Ale nebyl to Lin, nýbrž Adam Vanderwelde s naježenými licousy a zdviženým obočím.

„Eh… promiňte,“ vyskočil Frank.

„Nic se nestalo,“ odkašlal Adam škrobeně. „Zřejmě jste čekal někoho jiného…“

„Ano. Ne… Posaďte se, prosím.“

Adam si sedl na okraj židle, jako by se bál, že se ušpiní. Jeho vykulené oči přeskočily od rozválené, zamazané postele k Frankovým chodidlům:

„Nepřekvapil jsem vás?“

„Vůbec ne,“ zahučel Frank. I on nyní hleděl dolů na svůj palec, klubající se z ponožky. Pokusil se vtáhnout jej dovnitř, ale nešlo to.

„Tedy,“ spustil Adam, „abych šel rovnou k věci. Má neteř mi sdělila, že jste jí nabídl sňatek, a požádala mne o radu. Nemusím zdůrazňovat, že jsem věc podrobil zralé úvaze.“

„A k čemu jste dospěl?“

Ale strýc Adam nebyl ještě hotov se svým úvodem:

„Moment, prosím. Rozhodně mne nepřekvapilo, že se o Lauru ucházíte. Je mladá, velmi přitažlivá, má mimořádný úspěch, a nadto naději získat v dohledné době alespoň část svého velikého majetku. Naprosto reálnou naději –“

„Nestojím o její majetek!“ přerušil ho Frank netrpělivě. „Jsem sám dost bohatý. O tom se můžete snadno přesvědčit.“

„Už se stalo,“ usmál se Adam shovívavě. „Jsem opatrný člověk a dříve, než jsem připustil, abyste se Lauře dvořil, opatřil jsem si informace. Ano, jste opravdu zámožný, vážený muž. Takže jsem nakonec ochoten uvěřit, že vám jde o Lauru, a ne o její peníze.“

„Díky,“ procedil Frank skrz zuby. Rozmluva mu připadala natolik ponižující, že měl co dělat, aby nevybuchl. „A co jste slečně poradil?“

„Opatrnost.“

Frank vstal: „Co tím myslíte?!“

„Rozhodně nic, co by se týkalo vaší osoby!“ odvětil polekaně Adam. „Jde pouze o vaše životní prostředí. Nezlobte se, prosím, ale v záležitostech tohoto druhu je upřímnost nade vše. Žijete v kraji, který neznáme, ale o němž kolují všelijaké zkazky. A toto prostředí by se mělo stát Lauřiným domovem… Jste si jist, že by tam byla šťastná?“

„Proč ne! Divadlo tam ovšem prozatím nemáme. Nic mi ale nebrání, abych ho tam jednou nepostavil.“

Adam Vanderwelde se shovívavě usmál:

„Dejme tomu. Ale o tak vzdálené možnosti radši nemluvme. Co mně a Lauře nejvíce leží na srdci, je dnešní stav. Nezapomínejte laskavě, že Laura je jemné, znamenitě vychované děvče, vyrostlé navíc ve velmi bohatém domě. Takže opatrnost velí…“

„Chápu. Ať slečna přijede a přesvědčí se na vlastní oči. Vás zvu samozřejmě také,“ vyhrkl Frank bezmála radostně. Skutečnost, že Adam přešel tak zlehka Lauřinu divadelní kariéru, ho naplnila novou nadějí: ten starý lotr jistě nejlépe ví, jaké má neteř vyhlídky, jak je to s jejím hlasem, nadarmo není hudebník; snad dokonce tuší, co a kdo vězí za nenadálým úspěchem. „Ano, přijďte! Uvidíte, že tak moderní, dobře zařízený hotel nemají ani v Kansas City.“

Sotvaže se Adam odporoučel, rozpadla se však Frankova sebejistota jako špatně postavená drnová chatrč. Co je to Enid? Hromada dřevěných, všelijak slepených baráků. Co na tom změní jeden krásný nový hotel? Nejde přece jen o střechu nad hlavou, ale o víc, o to, čemu Adam říká „životní prostředí“, o způsob života, o věci kolem, o společnost… Byl jsem blázen, hlavní přece není, aby Laura ohromila Enid, ale aby Enid ohromil Lauru!

Přistihl se, že se opět válí oblečený v posteli. Vstal. Bylo mu tak horko, že strhl košili a omyl se studenou vodou. Poněkud se mu ulevilo. Ne, Enid není tak mizerné město, Čerokíský pruh není tak mizerná země. Je to kraj budoucnosti! Až Laura za týden přijede, až spatří ty široširé dálky a uprostřed nich můj dům, poskočí jí srdce. A na ní záleží, ne na Adamovi. Je přece plnoletá… A má mě ráda, vždyť to zpola přiznala.

Když si navlékl košili, řekl si, že pošle Lauře kočár plný květin. Něco jinšího než nějaký usmolený květinový koš.

7

Zprvu počítal, že večer zajde do divadla, aby spatřil Lauru na jevišti ještě jednou, ale znenáhla se ho zmocnil neklid, který vyústil v úzkost: Budu mít dost času připravit doma všechno k uvítání?

V poledne se rozhodl, že se raději vrátí ihned. Do odjezdu vlaku zbývala dobrá hodina, nicméně málem zmeškal. V poslední chvíli si totiž vzpomněl na díry, které Rattlesnake vyvrtal kulkami v nové podlaze, a pro jistotu běžel koupit hezký menší kobereček, který by mohl vzít s sebou do vlaku; čert ví, zda koberce objednané v Kansas City dojdou včas!

Vlak stihl s náskokem několika minut. Jak stál u okénka a netrpělivě čekal na signál k odjezdu, spatřil cosi, co ho přimělo překotně couvnout a přikrčit se. Srdce mu bušilo až v hrdle. Ne, nechtěl teď zemřít, právě teď, když měl naději na Lauru!

Vlak se pohnul. Opatrně vyhlédl… a s ulehčením se zasmál: Zarudlá lebka, kterou prve zahlédl v davu, nepatřila Bonapartovi, ale komusi, koho neznal.

Jeli a jeli, vagón drkotal a on, velký náčelník, seděl v koutku svého salonního kupé a uvažoval, že ho Laura velice změnila. Jej, Franka Bastillona, vítěze nad Quanahem. Až do setkání s ní se nebál smrti, ani ve chvíli, kdy se plazil po břiše stále hlouběji do kukuřičného pole. Ovšem ani tehdy netoužil přidružit se k předkům. Jenže tehdy v něm nepřevažovala myšlenka na to, co si nepřeje, nýbrž na to, co si přeje; a přál si dostat Quanaha… Celkem vzato jde tedy o docela nepatrný rozdíl, pouze o to, na kterou ze dvou stránek situace se člověk soustředí. A bác, člověk jedná buď tak, nebo docela opačně; a buď platí za zbabělce, nebo za hrdinu. Směšná záležitost.

Ale zakrátko mu v mysli opět převážila Laura, její obraz, jak se s ním plaše loučila, vzpomínka na barvu jejích očí, když jí šeptal „Na shledanou!“ – Nádherné děvče. Rozená královna Enidu.

Tím se však jeho myšlenky vrátily k nově zrozenému městu a náhle znovu pocítil strach, jak Enid na Lauru zapůsobí. Vstal, vyklonil se. Překročili už hranici, Enid téměř na dohled. Byl podvečer, plné léto, ale až neuvěřitelně pošmourno. Na nebi visely nízké šedé mraky jako zašpiněný strop, chvílemi zavál vítr, zvedaje kotouče prachu… a hle, vpředu je Enid. Panebože…

Zavřel oči. Otevřel je. Nic naplat. Nic se nezměnilo:

Baráky, baráky… obrovská, nehotová vesnice. A vůkol, na všech stranách až k obzoru jen prérie, podobná v kalném světle spíš bažině nebo rašeliništi.

Panebože, jak to zapůsobí na Lauru?! Wichita má do velkoměsta daleko, ale oproti této beznaději je to metropole.

Nebo je to jen moje představa? Jen dojem vyvolaný nepříjemným počasím a večerním stínem?

Upřímně v to doufal.

*

Pohříchu ráno nebylo o nic nadějněji. Schválně si vyjel na koni, aby ze všech stran prozkoumal pohled na Enid. Hledal místečko, úhel, odkud město působí lákavěji, a kam by tedy mohl Lauru zavést. Zdálo se mu, že ještě nejlíp vypadá ta záplava ubohých střech od východu, ale bylo mu to málo platné: trať běží na západním okraji města a z vlaku získá Laura ten příslovečný první dojem, který prý rozhoduje…

Ne, nedá se nic dělat, ani obr by za týden neproměnil prérijní tábor v něco půvabného.

Jen jednu maličkou útěchu měl:

Od západu, od dráhy, působí zase nejlépe King’s Hotel se svou věžičkou převyšující i kostel. Blahopřál si, že ho napadlo dát ji postavit.

Jak obloukem objížděl město, narazil na starou Chisholmskou stezku, či spíše na to, co z ní zbylo po velkém runu a pozdější stavební horečce. Nebylo toho mnoho, želbohu ty nejnápadnější stopy zašlé slávy byly právě ty nejméně vhodné pro oči jemné ženy: rohaté dobytčí lebky rozházené po obou stranách pásu v prérii… Ani s tím se však nedalo narychlo nic udělat, jen doufat, že sem Laura nezabloudí.

Vrátil se domů. Zamkl se v kanceláři a s tužkou v ruce počítal svůj majetek. Věděl, že si v poslední době vedl dobře, ale neměl přesný přehled o hotovosti a o stavu bankovních kont k dnešnímu dni. Výsledek ho příjemně překvapil. Po Patentovi zdědil hodně, avšak za těch pár měsíců od chvíle, kdy claimy dostaly své definitivní majitele a kdy se o novou zem začali zajímat i přespolní, vzrostlo jeho jmění nad vše očekávání. Hlavní podíl na tom měla ovšem cena tohoto pozemku u náměstí, která prudce stoupla, avšak značný, a navíc okamžitě použitelný přínos znamenaly i výtěžky ze staré hospody a nového hotelu, kde cizinci utráceli už z nudy bez počítání. Bylo to, jako kdyby z řeky cizího zlata, jež nyní do Enidu proudila, neustále tekl vydatný potok do jeho, Frankovy pokladny. V tomto ohledu nemusel před Laurou nic předstírat, ani se za nic stydět.

Složil své papíry v okamžiku, kdy zvenčí zazněl hluk. Ovšem, přijeli noví hosté. Vlastně přišli – spatřil je oknem, jak se se svými zavazadly brodí závějemi červeného prachu.

Vteřinu nehybně stál, pak zaklel a vyrazil ven. Ne však vstříc hostům, nýbrž dozadu, do stáje. Stálo tam pět koní, samá dobrá zvířata, ale jemu šlo o to vybrat dva nejlepší, a ne jezdecké, nýbrž kočárové. Nesmím přece připustit, aby Laura šla z nádraží pěšky! Je to, pravda, malý kousek, ale tady nesmí udělat pěšky ani krok, ztratila by v prachu střevíce. A co její kufry… Ano, musím teď denně a ke každému vlaku posílat vůz, rozhodně ne pouze jednou, až Laura přijede. Bylo by to nápadné, město by si toho povšimlo, kdekdo by pochopil situaci. A to nesmím připustit! Kdyby to nevyšlo, kdyby mě Laura odmítla, ztratil bych před Enidem tvář. Nesmím prostě prohrát…, a prohraji-li, nesmí to nikdo ani tušit.

Vybral koně. Povoz měl, ne sice městský kočár, ale velmi slušný čtyřkolák, který ještě prohlédne, až ho Lin umyje a naleští. Jenže kde sehnat kočího?

Vyběhl na náměstí.

První, kdo mu padl do oka, byl Jezu Morales. Od té doby, co ztratil místo dozorce u pozemkového úřadu, potloukal se po Enidu ve své křiklavě žluté košili po Samově kobyle a vydělával si na chleba a kořalku příležitostnými službičkami. Právě si čistil nehty špičkou nože, ale jen zahlídl Franka, nechal všeho a uklonil se až k zemi:

„Haló, Franku,… vlastně chci říct Dobrý den, Excelence! Do pekla, pořád se pletu! Jak se na vás kouknu zpředu, vidím Franka Bastillona, jak se na vás kouknu zezadu, vidím Excelenci. Myslím, že to dělají ty vlasy, co tam najednou nejsou. Promiňte mi, příště se už budu koukat dolů jen na lakýrky, ty jsou pořád…“

„Drž hubu,“ usadil ho Frank mrzutě. Užuž se domníval, že má kočího, ale teď to pustil z hlavy. Tenhle chlap je moc mazaný, všechno by zkrátka prokoukl, jak je to mezi mnou a Laurou, oč mi běží; navíc je moc drzý a povídavý, kdoví co všechno by Lauře a Adamovi vyprávěl… Věčná škoda, vypadá zajímavě.

Nakonec mu ze všech úvah vyšel jen Rattlesnake, protože je nejspolehlivější, a nemá-li v hlavě, nežvatlá. Jen tu flintu, revolvery a pás s patronami bude muset nechat doma, jinak by si Laura pomyslela, že tu ještě pořád řádí Indiáni.

Schválně se na něj šel podívat do skladiště dříví, jak asi zapůsobí na jemnou městskou ženu a toho zatraceného hudebního pedagoga. Chlap si tam kroutil cigaretu a uctivě se šklebil a čirou náhodou vypadal stejně zajímavě jako Jezu Morales. Našel totiž kdesi starý čerokíský klobouk, ten široký s šišatou hlavou, a ozdobil jej po čerokísku dlouhým perem.

„Haló, náčelníku!“

„Náčelníka si prozatím nech, od nynějška jsem ‚pan‘!“

„Jak libo, pane. Je to tak dobře, pane?“

„Ujde to. A pojď se mnou, sem pošlu někoho jiného.“

„He? Bude povyražení?“

„Pane!“

„To se ví, pane,“ opravil se Rattlesnake jako žáček. „Bude teda mela, pane?“

„Dej si zajít chuť!“ sykl varovně Frank Bastillon. Opět vzpomněl na ty díry v nové podlaze.

Dal Rattlesnakeovi potřebné instrukce. – „Každý pořádný hotel posílá pro hosty vůz!“ řekl vcelku podle pravdy a hned se na vlastní oči přesvědčil, jak si Rattlesnake povede v roli vozky. Nebylo to nejhorší až na to, že bez svého arzenálu, bez bouchaček, šňůry nábojů kolem břicha a pušky, působil nějak bezvýznamně, chudě. Nebo ne přímo chudě, ale jako myš.

„Nalešti si aspoň boty,“ nařídil mu tedy, ačkoliv věděl, že to moc nepomůže. Zvláštní, co z člověka udělá flintička.

Pak dlouze rozvažoval, zda má, či nemá jet Lauře naproti k vlaku, ale s ohledem na enidské klepny se nakonec rozhodl, že ji bude očekávat doma.

Dva dny před určeným dnem přikázal však vyčistit z gruntu celý hotel; dobrou záminku mu k tomu dala zásilka koberců, která přece jen došla včas. A ze srdce rád by dal zamést a upravit i celé náměstí, želbohu tak gigantický úkol přesahoval jeho možnosti. Půda, na níž ještě před půlrokem rostla řídká tráva, změnila se v bezedné smetiště prachu, a snažit se o nápravu pomocí košťat bylo asi totéž jako pokoušet se o vysušení řeky hrncem.

Naštěstí právě v předvečer zapršelo.

A najednou zde byli. Adam Vanderwelde i ona – v prvé řadě ona! – tak krásná a zářící, že i Jezu, kterého hned tak něco nepřekvapilo, zkameněl a otočil se za povozem, ústa dokořán. Rattlesnake na kozlíku jen pomlaskával, tváře se, že ty zvuky platí spřežení.

Adam seskočil, pomohl dámě z vozu. V téže chvíli objevil se na prahu Frank Bastillon.

„Dobrý den,“ uklonil se chladně, jako by vítal běžné hosty. „Doufám, že cesta byla příjemná.“

„Děkuji. Děkujeme,“ řekla Laura tiše a jemu se zdálo, že má v očích slzy.

Tu zapomněl na všechnu opatrnost.

„Co se stalo, Lauro?!“ Přiskočil k ní, vzal ji za ruku.

„Nic, Franku. Jsem ráda, že vás opět vidím. Ale…“

„Jaké ale, Lauro!“

„Ale ta hrozná, pustá země…“

Kousl se do rtů. Všechny jeho obavy se splnily.

Navíc spatřil před hotelem hlouček zvědavců s Jezu Moralesem v čele.

8

Ze zoufalství ještě týž den odpoledne vyjel s hosty do prérie.

Nemělo smysl ukazovat jim město a snažit se je přesvědčit, že je krásné, ba ani, že je to město. Prostě není a hned tak nebude! Takže zbyla jen prérie a naděje, že na Lauru zapůsobí její smutné kouzlo a její obrovitost.

Seděl s nimi ve voze vyšňořeném jako ještě nikdy. Nemělo smysl tvářit se, že jde o dva cizince, kteří sem náhodou zabloudili – už teď si určitě půl Enidu vypráví, že za touto návštěvou vězí něco více, o to se jistě postaral Jezu Morales a personál hotelu. Ostatně se už ani nechtěl se svými záměry skrývat. Věděl, že Lauru chce, že ji musí dostat, a na ničem jiném mu nezáleželo. Byla zde stokrát krásnější než ve Wichitě, tam zářila jako plamen ve dne, zde jako plamen v noci. Když vyjížděli, potkali Mary Dolittleovou, rozenou Donovanovou, tu milou psance Quanaha a nyní manželku nastydlého obchodníčka, tu, která až dosud platila v Enidu za krasavici. K smíchu! Ve srovnání s Laurou vypadala jako housenka; jednak ukrutně ztloustla, za druhé se nedovedla obléct, za třetí… za čtvrté… za páté… Zkrátka, housenka, kukla. Kdežto Laura je motýl.

Vezl ji přirozeně na východ, odkud by spatřili Enid v nejlepším světle, kdyby se obrátili. Ale neobrátili se. Adam Vanderwelde se zamyšleně rozhlížel. Laura se dívala přímo vpřed na Rattlesnakeova záda.

„Vypadá to na bohatou půdu,“ prohodil uznale Adam. „Tohle vám taky patří?“

„Ne. Ale kdyby se mi zachtělo, koupím to všechno.“

„Proč tedy ne?“

„Protože mám svého dost.“

„Hm… A třeba by neprodali, že ano.“

Frank Bastillon se usmál:

„Chcete to zkusit? Jsem tady, milý pane, něco jako král!“

„Zelený král!“ ujelo Rattlesnakeovi na kozlíku.

„Buď tiše, osle,“ okřikl ho Frank; stále ho ten titul dráždil, stále mu vnucoval představu špinavé karty, a ke všemu ne té nejvyšší. „Nu, chcete to zkusit, pane Vanderwelde?“

Ale strýc Adam jen mávl rukou. Jeli tedy dál a dál v tichu, jež se zdálo každým okamžikem hlubší a tísnivější. Třebaže Frank neviděl Lauře do obličeje, věděl, že slzí. Dotkl se její ruky:

„Podívejte se napravo, má drahá. Vidíte ten pahorek a pod ním ten stín? Nemáte dojem, že je to vlna a že se valí blíž? A za ní jsou jiné a jiné, je to nekonečná země, veliká jako nebe, Lauro!…“

Přikývla, ale měla v očích slzy.

Zanechal tedy snahy o básnění a počal líčit veliké bílé vítězství:

„Moje vítězství. Ale i vaše, Lauro. Vůbec všech nás bílých!“ mluvil vzrušeně. „Tisíce let tady žili divoši. Ale teď jsme všude my! Necítíte trochu hrdosti?“

„Jistě,“ řekla tiše.

„A právě proto zde musíme zůstat. Necouvnout před ničím. Protože jen my můžeme z téhle země něco vydupat. Nemyslíte?“

Nejistě přikývla. A opět jeli dlouhou dobu mlčky stále týmž směrem, k východu. A stále byla všude prérie. A stále vypadala prázdná, ačkoliv tu a tam stál barák nebo sod-house, brloh z drnu. Nebo i dva stejné baráky, z nichž jeden byl jistě stáj. A někde stál před barákem i člověk a díval se za vozem velkého náčelníka anebo jen tak do dálky, k horizontu.

„Nač asi myslí ti lidé?“ zašeptala znenadání Laura.

„Nač?“ podivil se. Připadalo mu nepochopitelné, že se někdo může takto ptát. „Na budoucnost, na co jiného.“

„Mají strach, že bude černá, ne?“ zabručel Adam.

„Vůbec ne,“ vyhrkl Frank. „Když se někdo bojí budoucnosti, nedívá se do dálky, ale dolů. K zemi. Jako kdyby mohla za jeho zbabělost!“

Adam, který právě upíral oči na své boty, zvedl rychle hlavu. A Frank se zasmál, sám překvapen tou pravdou, kterou mimovolně vyslovil.

„Správně, hlavu vzhůru, pane Vanderwelde! Tady se už dávno nemusíte strachovat o skalp.“

„Nestrachuji se o svůj skalp, ale o svou neteř,“ odsekl Adam. „Opravdu se domníváte, že tohle je kraj pro mladou, dobře vychovanou dámu?“

„To snad musí vědět ona sama!“

Ale Laura mlčela, hledíc kolem sebe, hned sem, hned tam, jako ti, kdo sice věří v dobrou budoucnost, ale teprve k ní hledají nejschůdnější cestu.

„Lauro!“ Vzal ji za ruku. „Myslíte… Máte… Myslíte snad na jiného muže?!“

„Franku…,“ řekla s výčitkou.

A jeli dál ruku v ruce a stále na východ, chvílemi pluli měkce v trávě hebké jako závěj, chvílemi drkotali po vylysalém pruhu, prvním náznaku cesty nebo silnice. A nikdo nevěděl, k jakému cíli jedou, ani velký boss. Prostě někam do prérie, protože co v Enidu. Jen občas mu kmitlo hlavou, že jednou budou muset obrátit, a to že bude katastrofa, protože Enid je hrozné hnízdo. A tak tedy radši pořád dál.

Jeli. A vzadu klesalo slunce a stín koní, vozu i lidí v něm klouzal po hladině prérie nehlučně jako člun, neboť ten veliký svět miliard a miliard trávních stébel měl v sobě týž smutek jako zakleté jezero. Ale jak se blížil večer, zbarvilo se nebe odstínem hyacintu a tu se zdálo, že to zakleté jezero procitlo a že se raduje ze života. Pojednou bylo celé nafialovělé s lehoučkým zeleným nádechem jako mladý hrášek nebo osení.

Tehdy vůz vyjel na táhlý svah, otevřel se nový výhled a Laura zatleskala jako děcko:

„Zahrada! Park!“

„Ano!“ Smál se radostí, že ji konečně něco vzalo za srdce.

„To jste mi chtěl ukázat, že, Franku!“

„Ovšem,“ přikývl a lhal, neboť sám zde byl poprvé a vůz sem přivedla náhoda.

„Tady bych ráda žila.“

„Budete!“ vykřikl a nepochyboval o tom ani dost málo.

„Vám ta země patří?“ zeptal se Adam.

„Ano,“ zasmál se Frank. „Od zítřka.“

Než dojeli k první skupině bílých topolů, spatřili lesklou čáru potoka, vinoucí se v hlubokých březích. Pak se objevil barák a stáj, krčící se poblíž obrovitého stromu. Pod stromem stála lavička. Z komína se nekouřilo, nikde nikdo.

Zastavili u potoka, Frank Bastillon seskočil. Ruce se mu třásly.

„Lauro,“ vydechl nakláněje se k ní, až jí viděl zblízka do očí. „Lauro, chcete-li, dám vám všechno, co tady vidíte, zem, stromy, potok. Postavím vám tedy ještě krásnější dům, než jste měla na jihu. Mám jen jednu podmínku.“

„Jakou?“ Také se trochu chvěla.

„Bude to svatební dar. Rozumíte, co tím chci říci?“

„Ano.“

„Souhlasíte tedy?“

„Můj bože, Franku…,“ zašeptala a hlas se jí tetelil. „Vždyť víte, co k vám cítím…“

„Platí!“ Smál se tak, jak ona prve tleskala: bláznivě, jásavě, jako kluk. Běžel. Na břehu potoka ho dostihl její hlas:

„Franku!“

Polekaně se otočil. Stála ve voze a mávala mu.

„Franku!“ volala. „Ano! Ano! Ano!“

„Děkuji!“ křikl zpátky.

Přebrodil potok, vyšplhal na druhý břeh. Nepovšiml si, že opodál je lávka.

„Ano,“ šeptal si v rytmu dechu. „Ano!… Ano!… Ano!…“

Běžel k baráku. Odkudsi se přihnal pes a zuřivě zaútočil.

„Ano!“ zasmál se Frank Bastillon nahlas. Ohnal se po psu nohou. Pes uskočil, ale nepřestal štěkat. Dveře baráku byly sbité ze starých prken. Bez zaklepání stiskl kliku. Povolila. Uvnitř stálo děvče s tmavými copy a velikýma očima, jež se nyní ještě rozšířily.

„Tak přece, Franku!“

Zarazil se. Okamžik mlčel krče čelo, jako by přivykal šeru.

Avšak ona nic nechápala.

„Přišel jste…,“ zajíkla se. „Přišel jste se mne na něco zeptat?“

Najednou vzpomněl, že jí kdysi něco takového slíbil, a bylo mu napůl trapně a napůl do vzteku.

„Přišel jste se…,“ opakovala.

„Ano…,“ zatápal. „Vlastně ne. Ne vás. Chtěl bych nejdřív mluvit s vaším otcem.“

„Je vzadu u stáda…“

Měl dojem, že ještě něco řekla, ale neposlouchal už.

„Ano,“ vyhrkl jako stroj. Zatracený případ.

Obrátil se a vyběhl.

Když za ním zapadly dveře, vrhla se Mařka Sudíková na postel a vzlykala samým štěstím.

9

Vstala, osušila si oči. Řekla si, že bude tiše, klidně čekat pod Velkým stromem, až se Frank vrátí s tátou. Vyšla před dům. V dálce štěkal Sniff. Usmála se. Asi běží za Frankem, pronásleduje ho, nechápe, že je to jeho nový pán. A jak by chápal, zvíře nemá rozum.

Pomalu kráčela ke Stromu. Je tak nádherný, myslela si o nich obou, o Velkém stromu i o velkém náčelníkovi. A vzápětí: Tak tedy se nám oběma splnil sen… Avšak tentokrát měla na mysli sebe a tátu. Táta dostal svůj Strom, já Franka.

Jak usedala, spatřila za potokem vůz. Nemálo ji to překvapilo – proč nepřijel Frank v sedle?

Nebo mne chce hned odvést s sebou?

Ne, hloupost. Snad je to cizí vůz.

Napřímila se. Šla k potoku. Viděla už, že ve voze sedí dvě osoby a že jedna z nich je žena. Pak poznala kočího: ten lotr Rattlesnake. Tedy přece jen Frankův vůz.

Uprostřed lávky ji napadlo, že ta žena je možná Frankova sestra. Nikdy sice neslyšela, že by měl sestru, ale neslyšela ani opak. Proč ale nejdou dál?

„Dobrý večer,“ pozdravila.

Muž ve voze se zlehka uklonil, žena se nepohnula. Byla mladá, velmi krásná, v nádherných šatech. Rattlesnake na kozlíku se šklebil jako opičák.

„Jsem Mary Sudíková,“ řekla. „Nechcete jít dál?“

„Ne, děkujeme,“ odpověděl muž. „Čekáme na pana Bastillona.“

„Jste jeho sestra?“ zeptala se ženy.

„Ne,“ řekla žena. „Jsem jeho snoubenka.“

Mařka Sudíková se krátce zasmála.

„Prosím?“ zeptala se. Přeskočila očima z muže na ženu a zpět.

„Má neteř je nevěsta pana Bastillona,“ řekl muž.

Mařka pohlédla zmateně na Rattlesnakea. Byl to darebák, ale jediný z nich, koho znala, a tedy přece jen nějak bližší. Ale Chřestýš se stále jen šklebil jako satan.

Najednou nemohla dýchat. Ustoupila o krok. Pak se jí dech vrátil, ale cosi jí sevřelo hrdlo a rozkašlala se. Odvrátila se, dlaň před ústy. Chtěla odejít, ale nohy ji nechtěly poslouchat.

„Je vám nevolno, slečno?“ zeptal se zdvořile muž z vozu.

Mohla jen zavrtět hlavou. V příštím okamžiku se ovládla natolik, že se jí vrátil hlas.

„Ne. Děkuji…“ Dívala se upřeně na tu ženu, jež se usmívala. „Proč jste vlastně přijeli?“

„Pan Bastillon nás sem zavezl,“ řekl muž a zostra dodal: „Máte něco proti tomu?“

Zaryla nehty do dlaně, aby přemohla nával hněvu.

„Leda to,“ vyhrkla, „že stojíte na cizím. Nebo jste přišli na návštěvu?“

„Klid, Mary,“ uchichtl se Rattlesnake. „Hned zase pojedeme. Frank si jen odskočil koupit váš claim. Zem, stromy, barák, koně, stůl, stádo a třeba i boty. Zkrátka všechno až na vás.“

Otočila se a klopýtala pryč. Lávka jí zčistajasna připadala úzká jako provaz. Aby ji přešla, musela opatrně klást nohu před nohu. Cítila v zádech, že ti z vozu ji se zájmem pozorují, a bylo to ještě daleko horší než tehdy při runu, když držela noční stráž a čekala, kdy ji někdo vrazí mezi lopatky nůž.

Vpůli lávky se přinutila zvednout hlavu. Dál už šla zpříma, sice trochu ztuha a trhaně, jako stroj, ale bez zakolísání. U Stromu potkala Franka Bastillona. Hnal se zamračeně k potoku, při každém kroku se zaleskla jedna lakýrka, teď pravá, teď levá. Pravá, levá, pravá.

„Franku!“ zvolala.

A když se nevrle zastavil:

„Je to pravda?“

Hleděl mimo ni:

„Co?“

„Že se budete ženit.“

„Proč ne.“

„Pravda,“ přikývla. „Proč ne… A prý chcete koupit náš claim.“

„Třeba…“ Něco ho napadlo. Obrátil k ní oči:

„Chci, Mary! Přemluvte otce, neproděláte na tom!“

„A když ho nepřemluvím?“

„Proč by ne. Aspoň to zkuste, Mary…“ Pojednou se svůdně usmíval. Měla dojem, že by byl dokonce s to vzít ji za ruku a hladit. „Můžeme být pořád přátelé, ne? Co se změnilo? Dohromady nic. Tak řekněte, prosím vás, otci, aby nedělal hlouposti.“

„A když na mě nedá?“

Nepřestal se usmívat, jen rys kolem jeho úst se změnil.

„To by bylo moc zlé. Myslím pro něj. A tím i pro vás a pro Acuffa. Takže uděláte nejlíp, když se vynasnažíte. Určitě na vás dá, jste takové chytré milé děvčátko… No, co se na mě tak díváte?“

„Ach Franku Bastillone…,“ vydechla jako už tolikrát v minulosti, ale přece zcela jinak.

Jenže Frank Bastillon nepostřehl ten rozdíl a opravdu se pokusil vzít ji za ruku.

Ucouvla.

„Ach Franku…,“ opakovala s hrůzou. „Teď už to vím jistě.“

„Co?“

„Jak to bylo s Waltem!“ vykřikla. „Ten šíp jste poslal vy!“

Nakrátko ukázal zuby, jako by se chtěl zasmát tomu nesmyslu. Ale nepovedlo se mu to, byly to jen vyceněné zuby, nic víc. Sám to asi cítil. Obrátil se a šel k vozu, pravá, levá. Teď, zezadu se už lakýrky neleskly.

Celá se třásla.

„Pokrytec!“ vyjekla. „To jste! Pokrytec, ne hrdina! Komediant. Vrah!“

Neotočil se. Šel rychleji a rychleji.

„Nikdy nedostanete náš claim!“ křičela. „Nikdy a nikdy! A jestli se tady objevíte ještě jednou, poštvu na vás psa!“

Vtom se obrátil. Na okamžik znovu spatřila jeho zuby. Teď už se mu smích povedl, a znamenitě.

Čekala, dokud nenastoupil k té ženské. Rattlesnake zamával bičem, prásk – prásk! Jak napínal opratě, zvedl hlavu, stín klobouku mu sklouzl z tváře a Mary spatřila, že se chechtá i on. Odjeli. Nebe už ztemnělo a prérie se zdála velmi znavená a stará, špinavá do zelenohnědá. Vzadu se ozval Sniff, štěkot se blížil. Táta s Acuffem se vraceli.

Ale ona musela být sama. Rozběhla se. Daleko za Stromem padla do trávy a vzlykala docela stejně jako sotva před půlhodinou.

Vrátila se domů až za tmy. Táta s Acuffem žvýkali u stolu chleba se slaninou, zapíjeli kávou, ale nějak nepřítomně, jako by ani nevěděli, že jedí a pijí.

„Dobrý večer,“ řekla.

„Byl tady Frank Bastillon,“ řekl Sudík místo odpovědi.

„Vím.“

„Byl tady Frank!“ opakoval a znělo to, jako by sám sebe přesvědčoval, že se mu nic nezdálo. „Viď. Bobe.“

„Jo, byl tady Frank. Namouduši,“ potvrdil švec, jako kdyby mluvil o strašidle.

„Vím,“ řekla znovu.

„Chce koupit náš Les, viď, Bobe.“

„Vím,“ řekla potřetí.

Ale nedbali jí. Pořád žvýkali a hleděli do prázdna.

„Řekl jsem mu, aby šel k ďasu. Viď, Bobe.“

„Právě tak,“ přikývl Acuff. „A já mu řekl, aby si tě vzal, Mary, a že bude mít všecko zadarmo. Ale nechtěl.“

Odvrátila se.

„Mlč, blázne! Takové věci se nepovídají,“ vyhrkl Sudík.

„Proč. Je to pravda,“ řekla. „Má jinou. Hezčí.“

Poprvé na ni pohlédli.

„Tys ji viděla?“

„Viděla.“ Sklonila hlavu, dívala se na podlahu z udusané hlíny. „Taky jsem mu řekla, že nikdy neprodáme… Ale teď si myslím, že by bylo lepší prodat a jít pryč.“

Sudík bouchl do stolu:

„Zbláznila ses!“

„Proč?“ zeptal se Acuff. „Proč myslíš, že máme prodat a jít pryč?“

„Je to lotr,“ řekla tiše. „Ne proto, že si mě nechce vzít. Ale proto, že nás zničí, jestli neprodáme. Má peníze a moc.“

Sudík povyskočil:

„Jenže na naší straně je právo!“

„To měl i Walt,“ zasmála se. Přišlo jí divné, že se může smát, a současně tomu byla strašně ráda.

„Aťsi!“ vykřikl Sudík. „Ale my neprodáme! Viď že ne, Bobe!“

„Ne,“ zavrtěl Acuff hlavou. „Nikdy. Radši to všechno vyhodíme do povětří.“

„A pak nebudeme mít ani peníze, ani Les,“ zasmála se znovu. A náhle už věděla, proč se směje: Kdyby se nesmála, musela by brečet, a to nechtěla.

„Jsi hloupá holka,“ řekl Sudík a sedl si. „Vyhrožoval nám, ale právě proto nic neudělá. Pes, co štěká, nekouše. A Waltovi nevyhrožoval. Je to tak, Bobe?“

„Je to tak,“ souhlasil Acuff. „A vůbec kdoví, jestli tu věc s Waltem má na svědomí.“

„Má!“ vyhrkla. „Má!“

Ale už opět na ni zapomněli.

„Počkáme,“ hučel Acuff. „Jen klid.“

„Na co?!“ vyjel Sudík. „Nic se nestane! Co žvaníš o čekání.“

„Klid. Klid.“

„Kdo není klidný?!“ bouchl Sudík do stolu. „Já určitě!“

Vstala: „Dobrou noc.“

Měla postel v přístěnku u kuchyně, kam bylo odvedle slyšet každé slovo. Dnes však neslyšela nic. Mlčeli. Snad se ani nepohnuli. Jako kdyby vskutku na něco čekali. Asi na zázrak.

10

Frank Bastillon nastoupil do vozu, který se zhoupl jako člun. Laura se zeptala:

„Kdo je to děvče?“

„Dcera z toho baráku,“ odvětil ledabyle. „Znal jsem ji ještě jako malou.“

Zostra se zasmála:

„Zdá se, že jí nejste lhostejný!“

Pokrčil rameny:

„Snad. Nevím… Mohu za to?“

„Zaslechl jsem nějaký křik,“ prohodil Adam Vanderwelde. „Proti své vůli, samozřejmě. Ale vyrozuměl jsem, že vás zklamali. Že nemají chuť prodat.“

Frank Bastillon měl pocit, že mu na čele vystoupily žíly.

„Na tom nezáleží, tady rozhoduji já! Do týdne budu pozemek mít, za to vám ručím.“

„Řekl jste tuším, že už zítra.“

„Teď říkám do týdne a na tom trvám! Věříte mi aspoň vy, Lauro?“

Pohladila ho po vlasech:

„Ovšemže, Franku… Ale činí-li vám to potíže, netrvám na tom. Dáte mi jiný svatební dar.“

„Jaké potíže!“ vyhrkl zhurta. „Dal jsem slovo, že dostanete tenhle claim, a dostanete ho! A do týdne, ani o den později…“

Vtom si uvědomil dosah Lauřiných slov: Byla s konečnou platností jeho. Bez podmínek. Bez výhrad.

„Děkuji… děkuji…,“ vydechl trhaně. „Udělám všechno, abyste byla šťastná. Ale ten pozemek bude váš, a možná ještě dříve než za týden. Na to vám přísahám! Chci, abyste poznala, že nikdy nemluvím do větru.“

„Však to vím už dávno,“ usmála se.

Naklonil se k ní. Poprvé ji políbil na rty. Strýc Adam se odvrátil. Zato Rattlesnake jako naschvál zašilhal dozadu.

*

Laura se strýcem odcestovali nazítří ráno. Při loučení na nádraží opakoval Frank Bastillon znovu a znovu, že nejdéle za týden – a možná ještě dříve! – přijede do Wichity a přiveze jí její panství, její park.

„Tadyhle!“ plácal se na náprsní kapsu. „Tadyhle na svém srdci vám to všechno přinesu a složím k nohám. Bude to taková malá listina, ale bude to ono. To, co jsem vám slíbil. Nejsem, má drahá, laciný mluvka!“

Smála se, že si to o něm nikdy nemyslela, a on se nakonec smál též, protože vše, co učinila, každý nepatrný pohyb její tváře měl nad ním nesmírnou moc. Stačilo, aby smutně sklopila oči, a propadl smutku; a naopak stačilo, aby se zaradovala – a plesal jako dítě.

Vlak se pohnul.

„Na shledanou, Lauro!“

Mával kloboukem, dokud nezmizela její bílá ruka s bílým kapesníčkem. Vrátil se do hotelu, zavřel se v kanceláři a poprvé vážně uvažoval, jak na to. Jak přimět ševce a krejčíka, aby prodali. Není to samozřejmě problém, jenže jde o to, přinutit je k povolnosti včas. V co nejkratší době. Čím dříve, tím líp.

To ovšem znamená, že se nemůže spoléhat na nějaké právnické kličky, ačkoliv McDonald by možná něco vydumal. Možná! Jisté to není. A i kdyby to bylo jisté, trvalo by to příliš dlouho.

Čili na to musí jinak. Možnosti jsou jen dvě: buď po dobrém, nebo po zlém. Zkrátka cukr, nebo bič. Jako když drezíruju koně: poslechni a dostaneš cukr, neposlechni a dostaneš napráskáno.

Ale cukr jsem už přece zkusil, nabídl jsem přímo skvělou cenu…

Tak tedy bič!

Přesto ještě váhal. Nějak se mu do toho nechtělo, snad i kvůli té bláznivé, copaté Mary. Není zlá, kdysi jsem dokonce na ni myslel… Dobrá, zkusím to s cukrem ještě jednou.

Zavolal Rattlesnakea, dal mu instrukce.

Ale jedva chlap odešel, kopl Frank Bastillon do rohožky, až odlétla ven na náměstí:

Jestli neprodají ani teď, ztratil jsem zbytečně spoustu času! Rozběhl se k maštali. Na dvoře se mu připletl do cesty Lin.

„Blbče!“

Poslal Číňana pěstí až k protější zdi. Běžel dál. U konírny se zastavil, vrátil se k Linovi a dal mu dolar jako záplatu na tu bolest.

„Ne abys slečně Lauře vyprávěl, že jsem tě uhodil! Byl to spravedlivý trest, ale slečna Laura má měkké srdce.“

„Oh ano, pane. Slečna je hodná!“

„Tak tedy se ti líbí?“

„Jako… jako sluníčko!“

Klukovi zářily oči a Frank by se byl vsadil, že mluví upřímně. Dal mu ještě jeden dolar a vrátil se do hotelu. Rozhodl se, že nepojede za Rattlesnakem. Přešlo ho to. Najednou se mu chtělo snít o Lauře, královně Enidu. Ale zakrátko mu samota nestačila, chtěl si o ní s někým vyprávět. Zavolal tedy Lina, dal mu třetí dolar a znovu se vyptával, jak se mu paní líbí; mimoděk jí už přidělil ten čestný titul. A třebaže kluk mlel stále totéž, číhal Frank napjatě na každou jeho odpověď a bylo mu blaze:

„Viď, Line, jako sluníčko!… Krásná, že!… Docela jiná než ženské tady, viď… Máš ji rád?“

„Oh ano, pane, velice moc.“

Lin zvedl oči k nebi tak okouzleně, že ani nepostřehl čtvrtý dolar, který Frank vytáhl z kapsy. A to byl nejlepší důkaz, že mluví pravdu, ba že to, co říká, prožívá celou duší. Tak tedy i on ji už miloval… Ale jaký div, ji musí mít rád každý.

„Všichni ji mají rádi, viď, Line!“

„Oh ano.“

A Frank Bastillon byl ještě blaženější, protože všichni ji sice milují, ale pouze zdálky a beznadějně, jen on sám byl na tom lépe.

Poslal Číňana pryč, i ten čtvrtý dolar mu dal. Chvíli snil o tom krásném bílém domě se sloupovím, který pro Lauru vybuduje tam „v parku“, jak říkala pozemku krejčího a ševce. A pak – docela znenadání – ho opět přepadla úzkost, co bude, jestli ti dva blázni přece jen neprodají. Jestli si kvůli té potrhlé holce postaví hlavu. Jestli Mary popíchne ze žárlivosti tátu, aby odmítl. V jakém světle se před Laurou ocitnu? Řekne… ne, nic neřekne! Ale pomyslí si, že jsem obyčejný žvanil.

V té představě ho přemohl takový záchvat vzteku, že už předem začal promýšlet plán na použití biče.

11

Rattlesnake přijel k Lesu na slavném bělouši Franka Bastillona, jako kdyby jeho pán chtěl i navenek zdůraznit, že ho posílá s bílým praporem. Líbezně se však posel míru nechoval, ačkoliv byl od začátku samá legrace.

„Hehe!“ chechtal se, když vedl hřebce uzoučkou lávkou, po níž nepřešel ještě žádný kůň. „Hehe, co stojíte a čumíte? Myslíte, že spadnu? Tu radost ti neudělám, hnidopichu. Ani tobě, příštipkáři. My nikdy nepadáme, ani já, ani Frank. Jak jsme jednou v sedle, tak tam zůstaneme, na to můžete vzít jed!“

Ani se neobtěžoval seskočit, když přes lávku vskutku přejel. Trůnil v sedle ověšen svým arzenálem, na hlavě šišatý čerokíský klobouk s perem, ruce v bok, oči žluté jako pampelišky.

„Tak co?“ rozhlížel se. „Prodáte ten svůj smradlavý podnik za deset tisícovek, nebo ne? Se vším všudy, jak to stojí a leží! Frank se dává zdvořile poroučet, že to je jeho poslední zdvořilý pokus. A samozřejmě chce pěkně rychlou a uctivou odpověď. Protože Frank se bude ženit, a tohle je jeho svatební dar pro tu jistou šťastnou. Takže nemá chuť se s vámi moc dlouho bavit. Takže se moc dlouho nerozmýšlejte! Naše trpělivost je u konce! Frankova i má,“ dodal na vysvětlení. „A odvolejte toho zatraceného psa, než ho odbouchnu!“

Sudík se příliš třásl pobouřením, než aby ihned promluvil. Ale když ze sebe konečně vypravil pár slov, stačilo to Rattlesnakeovi vrchovatě. Odjel, mávaje kloboukem a celý rozzářený nadějí, že bude zábavička. A ježto Sniffa neodvolali, ale naopak ho poštvali za běloušem, hmátl vyjednávač k boku a ukázal, co dovede: levou rukou stále ještě mával kloboukem, zatímco pravá stiskla spoušť.

Večer Sniffa zahrabali.

Nazítří byl klid, avšak v noci, vlastně už k ránu, probudil Mařku rachot palby. Napočítala šest výstřelů v jediné rychlé sérii; jako kdyby někdo pro zábavu vyprázdnil bubínek revolveru.

Ale spíše šlo o několik pušek – revolverem by nikdo nedokázal složit v šeru a na dálku tři nejlepší dobytčata a tři z plemenných koní.

Jenomže starý Tom Appleseed, který spal u stáda, se zapřísahal, že výstřely šlehly z jediného místa.

Když pak ono místo prohledali – byla to mělká úžlabina, v níž se stěží mohl skrýt jediný střelec –, našli šest navlas shodných nábojnic.

„Ko-Ko-Komančové!“ křičel Tom Semínko popleteně. „Šest Ko-Ko-Ko…“

Nechali ho jeho bludům. Tušili, že to nebylo šest Komančů, nýbrž jeden poloviční Apač, vybavený nejmodernější opakovačkou. A navíc věděli, kdo má takovou drahou zbraň: Jediný člověk v širokém okolí.

„Darebák!“ vyjekl Acuff. „Za tohle ho odstřelím jako psa!“

Nikdo se ho nepokusil přemlouvat nebo krotit. Věděli, že je to planá hrozba. Švec ještě nikoho neodpravil, ba ani sám sebe, třebaže se prý o to jednou doopravdy pokoušel. Ostatně koho chce vlastně trestat? Rattlesnakea? Bláhovost – stejně dobře by mohl hrozit, že rozbije tu opakovačku: Co z toho, pán si koupí jinou. A odstřelit pána? Jen to by snad pomohlo. Avšak to by znamenalo vzít spravedlnost do svých rukou a k tomu se necítili ani dosti silní, ani dosti bezohlední, ani dost zoufalí. Nikdo z nich, ani Acuff, třebaže vyhrožoval. Plácal prostě z bezmocného hněvu, ten malý chudák švec.

„K-k-kdo seje vítr, s-s-sklízí bouři!“ prohlásil Tom Appleseed. „Ko-Ko-Komančů padlo víc než dobytčat!“ A spokojen svým proroctvím, či co to bylo, počal chroustat jablko pečlivě dbaje, aby zachytil v dlani všechna jadérka. Potřeboval jich moc, aby proměnil prérii v jabloňový sad.

Tak je zastihl úsvit: Zkřehlé a mokré rosou uprostřed prérie, jež v té chvíli vypadala neuvěřitelně mladá. Jako by se právě narodila. A stádo se začalo pást jako každý den, jako kdyby se nic nestalo; jen těm šesti temným hromádkám se vyhýbalo, které ležely bez pohnutí v trávě. A co se vlastně stalo? Z celé nekonečné země ubylo pro ně – pro to stádo – právě jen těch šest obdélníčků trávy, ne větších než šest rozprostřených pokrývek; tedy opravdu nic a nic.

Ano, přesně tak to vypadalo: Že stádo je strašně moudré a země že je strašně veliká a vše ostatní že jsou dětinskosti.

Nicméně Mařce drkotaly zuby.

„Panebože, pojďme odsud,“ zaprosila stejně jako předevčírem večer. „Pojďme! Dokud je ještě čas.“

Viděla, jak se Sudík zprudka hnul.

„Ano, jsou tady stromy!“ vykřikla. „Ale zasadíme jiné. Svoje!“

„A budeme čekat padesát let,“ zasmál se vztekle Acuff.

„Co na tom. Aspoň budeme vidět, jak vyrůstají. A nejsme přece poslední na světě.“

Ale ještě než domluvila, věděla, že plýtvá námahou. Co navrhovala, bylo příliš moudré – jako to stádo, na které také nikdo nebere zřetel. Ani ji neposlouchali, pouze Tom Semínko přikyvoval, že je to správná řeč, správný postup, sázet a sázet semínka. Jenže Tom byl blázen.

Přesto mluvila dál, neboť v této studené, beznadějné chvíli potřebovala krásnou představu.

„Jen pojďte,“ usmívala se opírajíc se o pušku, s kterou sem přiběhla, protože jen člověk zaslechne výstřely, vždy popadne pušku a někam utíká, aby také střílel. „Pojďme. Nemusíme ani příliš daleko. Je tady ještě tolik volné země… Ne, rozhodně ne daleko! Lotrům přece tuhle zem nepřepustíme.“

Jak mluvila, cítila, že vlastně sama sobě odporuje, ale to jí vůbec nevadilo.

V pohádkách si taky všechno odporuje, a nikomu to nevadí. Zvířata tam hovoří jako lidé a obyčejně jsou bystřejší, ale přitom jsou to pořád zvířata, která ulovíš a stáhneš. A jsou tam ohyzdní zlí čarodějové, kteří kdekoho a kdeco proměňují v něco jiného a přitom je nikdy nenapadne proměnit samy sebe v něco lepšího, například v mladé krasavce, v anděly nebo v holubice. Prostě pohádky.

„Usadíme se jen o kousek dál,“ usmívala se. „A za padesát let tam bude krásný les. Pravda, Tome.“

A Tom Appleseed horlivě přikyvoval, že ano, že bu-bu-bude… Ti-ti-tisíce stromů! Tolik, že tuhle zem Ko-Ko-Komančové nepoznají, až sem zase přijdou spravedlivě se mstít.

„Ja-ja-ja!“ křičel pronikavým hlasem Indžanů. „Najednou budou vidět zem plnou stromů, jabloň na jabloni, a řeknou si, že se spletli, a pojedou zase zpátky! Tak to bude.“

Překvapeně se k němu obrátili. Ve svém nadšení zapomněl koktat a jim se zdálo, že tady stojí jiný muž. Ale tu se Acuff zasmál, v Tomovi něco zhaslo a pojednou to byl opět pouze ten potrhlý stařec s kapsami plnými semínek.

„Ta-ta-tady!“ vyrazil celý rudý snahou mluvit tak souvisle jako před vteřinou. „Ta… tady budou jabloně.“

„Brrr,“ otřásl se Sudík zimou a nevyspáním. „Tak co dál. V noci přijede zas.“

A bylo po pohádce, opět stáli na pevné zemi a kolem byla zlá skutečnost. Jen s tím rozdílem, že se rozednilo a že z té pevné země viděli daleko víc: na jedné straně až k obzoru, na druhé až k Velkému stromu, který tam strměl jako zelený hřib. Největší, nejkrásnější zelený hřib v celé Americe.

„To se ví, že přijde,“ rozčilil se Acuff. „Jenže ještě je na světě právo! Jedu k šerifovi.“

Opravdu se otočil a rázoval k baráku, pušku na rameni jako myslivec.

„Počkejte,“ křikla za ním Mařka. „Vezmu vůz a pojedu s vámi, potřebujeme sudy a sůl. – Co jiného s takovou spoustou hovězího?“ obrátila se k tátovi.

A tak tedy jeli, ona s opratěmi v hrsti, ale Acuff s puškou v hrsti, jako kdyby stále ještě číhal někde nepřítel. Na okamžik zastavili u brodu a sestoupili, aby převedli koně.

„Jeďte napřed, dohoním vás,“ řekla Acuffovi.

Pomalu se vracela mokrou trávou. Na nohou měla mokasíny z jelení kůže, a jak šla, vyskakovaly z trávy bílé jiskřičky rosy a některá z nich se zachytila na srsti mokasínů, uvelebila se tam vždy na konci chloupku a okamžik tam seděla, kulatá a duhová jako korálek.

„Co je?“ ptal se Sudík.

„Něco jsem zapomněla.“

Vzala z police svou starou pohádkovou knížku, vracela se k brodu. Acuff byl už kus cesty za potokem. Přešla tedy po lávce. „Haló!“ zavolala.

Otočil se.

„Co je?“ zeptal se docela stejně jako Sudík.

„Něco jsem zapomněla,“ odvětila také docela stejně.

Usedla vzadu na hromadu pytlů. Acuff trhl opratěmi:

„Hyjé!“ Odložil už pušku.

Vůz se hnul. Otevřela knížku a pokoušela se číst. Ale vůz příliš kodrcal a písmenka poskakovala před očima sem tam. Zavřela knížku. Ne, nebyl čas na pohádky. Až snad někdy jindy, v lepších dobách.

Ale přitom věděla, že už nikdy nepřijde doba pohádek, i kdyby ji člověk sebevíc volal.

12

V půli cesty ochladl švec natolik, že počal uvažovat, co vlastně šerifovi poví, jak přednese svou obžalobu. Situace vskutku nebyla tak jednoznačně jasná, jak si v prvním návalu pobouření představoval. Ovšemže tu špinavost má na svědomí Rattlesnake a že v pozadí stojí Frank Bastillon. Ale jak to prokázat?

V jedné chvíli dokonce zastavil a řadu minut seděl na kozlíku, loket zapíchnutý do kolena a bradu podepřenou dlaní. Mlčel. Ani Mařka neřekla slovo. Otevřela svou knížku, pokoušela se číst, ale nevedlo to nikam, třebaže písmenka už neposkakovala. Myšlenky jí utíkaly, čas pohádek byl s konečnou platností tentam. A slunce začínalo hřát, pak zostra pálilo do zad, a na nebi kroužili ptáci a v knížce miloval princ Popelku a pohrdal bohatstvím i nádherou. Taková ukrutná lež. Nebo je to k smíchu?…

„Opakovačka!“ vyhrkl konečně Acuff a pobídl koně. „Jen ta opakovačka…“

Vyjeli. Zavřela knihu.

„To je přece důkaz jako hrom, ne!“ prskal švec, šátraje v kapse pro nábojnice, které ráno sebral. „Opakovačka! Protože tady ji nikdo nemá, jen to nafoukané prase!“

„Nevím,“ pravila nepřítomně. Nyní, když byla řeč o Frankovi, utíkaly jí myšlenky zase opačným směrem, k té pošetilé knížce, v níž jsou hrdinové nejen krásní a silní, nýbrž i plní šlechetnosti,

„Ale já to vím! A vůbec každý to ví! Ben Williams mi nedávno vykládal, že ho viděl, jak z ní střílí po vránách.“

„Třeba ji má i někdo jiný.“

„Hloupost! Střílel po vránách, jen aby ukázal, co si zase pořídil. Drahou věc! Opakovačku! Šest ran za sebou jako z revolveru! Tu tady nikdo nemá. Schválně si ji dal poslat až z Chicaga. Tu opakovačku. Sám se tím chlubil, když viděl, jak všichni vyvalují oči. Ale já ti dám opakovačku, bandito!“

„Mlčte už, proboha,“ řekla unaveně. Přála si být někde na konci světa a neslyšet už o opakovačce, a hlavně ne o Frankovi Bastillonovi.

Ale Acuff nemohl mlčet, pořád musel nahlas přesvědčovat sám sebe, že je to dobrý důkaz, těch šest ran z opakovačky. Pořád to opakoval. Jako ta opakovačka.

Zavřela oči. Nemohla však zavřít uši a to bylo zlé.

„Prosím vás, mějte rozum, Bobe Acuffe,“ vykřikla posléze. „Šerif přece nepůjde proti němu a s námi!“

Až teď Acuff zmlkl, jako by ho byla přesvědčila. Ale v městě zamířil rovnou k Vestalovu baráku, seskočil, povytáhl si s velkou rozhodností kalhoty a vrazil dovnitř. Zůstala sedět na voze. Otevřela knížku. Želbohu okno šerifovy kanceláře bylo dokořán, zevnitř zněl ječivý Acuffův hlas „Opakovačka… Opakovačka…“ Nemohla se soustředit. Vlastně ne soustředit, po tom netoužila, ale uniknout někam, kde by mohla spát. Nebo aspoň snít.

Sklapla knížku a seskočila. Šla podél hřbitovní zdi, jež byla tak nízká, až se zdálo, že to vůbec není zeď, nýbrž jen práh, takový kamenný rámeček kolem obrázku. Na konci zdi stál kostelík s věžičkou a otevřenými dveřmi, a na okamžik váhala, kam zajít, zda na hřbitov, nebo do kostela. Kde je asi větší klid a ticho.

Rozhodla se pro kostel, protože Vestalův dům měl druhé okno otevřené směrem ke hřbitovu, takže Acuffovo ječení jistě doléhá i tam. Vešla. U oltáře stál pastor Kollarowicz a pečlivě urovnával papírové růže. Při zvuku jejích kroků se otočil.

„Vítám vás v domě Páně, milá dcero,“ řekl co možná tiše, avšak jeho sytý, mohutný hlas naplnil prostor, jako kdyby zaduněly varhany. Až k nízkému plochému stolu, od dřevěné stěny k dřevěné stěně; i dřevěné lavice ho byly plné, toho obrovského zvonivého hlasu.

Chtěla couvnout. Vtom k ní vykročil, usmívaje se tak radostně a teple, že jí najednou bylo líp.

„Nevídám vás tady často,“ řekl napůl káravě, napůl jako z žertu.

„Jsem zdaleka, důstojnosti.“

„Vím, vím. Ale tím více mě těší, že nezapomínáte na Pána… Nesete si knížku. Zpěvník?“

„Ne, důstojný otče. Pohádky.“

„Ach, pohádky,“ usmál se. „Pán je má rád, je v nich čisté srdce. Srdce dětí. A koho měl na mysli Spasitel, když pravil: ‚Nechte malých přijíti ke mně?‘ Nejen děti, dcero, ale všechny s čistým srdcem a svědomím. Chápete, že.“

„Ano,“ zašeptala.

Usedli na tvrdou lavici až vpředu u stolu-oltáře, na němž stál kříž a váza s papírovými květy.

„Ale nejen všechny s čistým srdcem a svědomím zve Pán,“ pravil pastor vroucně. „I ty, kdo zhřešili. Všechny potěší a posílí. Všem odpustí… Máte na srdci něco, s čím se mu chcete svěřit, dcero?“

„Ne, důstojný otče,“ vydechla. A znenadání jí proudily z očí slzy, a když se chtěla opravit, že ano, že toho má mnoho na srdci, když chtěla prosit Všemohoucího, aby odpustil tomu, na koho stále myslela, změnil se její hlas v dlouhou šňůru vzlyků. Jen jméno znělo jasně, protože je volala hlasitěji, aby je Pán slyšel a smiloval se:

„Frank… Frank Bastillon…“

„Správně. Vyplačte se, dcero,“ řekl pastor s pochopením. „Pán nám dal slzy, aby smyly bolest. Ale také, aby smyly hněv a nenávist.“

A jeho hlas byl kupodivu něžný a tak měkký, že k němu obrátila oči plné díků.

„Mluvte, dcero, chcete-li. Pán vás poslouchá.“

„Ano. Vím,“ přikývla.

Řekla mu všechno. Neplakala už. Necítila zášť. Mluvila. Sama se divila, že jí stačí tak málo slov, aby do nich shrnula celý stav věcí. Asi je to tím – myslela si –, že z toho příběhu vyprchalo všechno zbytečné, všechno mé zklamání, všechna má bolest. Asi těch zbytečností bylo ze všeho nejvíce. Jako bývá někdy bláta na mokasínách, když je po dešti a když se na ně nalepí více hlíny, než samy váží. Ale u potoka se smyje bláto a člověk je zase lehoučký.

„A teď poraďte, důstojnosti,“ zaprosila. „Co máme dělat? Bojovat, nebo ustoupit?“

Pastor Kollarowicz potřásl hlavou.

„Milá dcero, Pán na nás někdy sešle těžký kříž,“ řekl zamyšleně. „Ano, velmi, velmi těžký… Avšak přitom je vždy s námi. V tom je naše síla…“

„Ale co máme počít?“

Pastor sklopil oči a chvilenku se upřeně díval na prkennou podlahu, než je opět zvedl, tentokrát hodně vysoko, až k dřevěnému stropu.

„Věřit, dceruško,“ pravil s úsměvem. „Ano, věřit v Pána, že vás neopustí. A já vám slibuji, že učiním vše, abych našel dobré východisko.“

„Vy, důstojnosti?“

„Ovšem,“ přikývl. „Jste moje ovečky a pastýř neopouští stádo, blíží-li se bouře.“

Vstal. Sklonila se k jeho ruce, aby ji políbila, jak uvykla v katolických školách, jimiž prošla, ale couvl a skryl ruku za zády:

„Ne, ne! Jsem jen nehodný služebník! Na shledanou, dcero.“

Vyšla do rozjásaného dne. Slova Davida Kollarowicze ji uklidnila více, než ještě před čtvrthodinou měla za možné. Byl první člověk, který o té neblahé záležitosti hovořil klidně, rozumně a s důvěrou v budoucnost. Ano, snad je opravdu nějaké východisko, snad se opravdu stane zázrak. Usmívala se: Zázrak jako v pohádkách…

Ve chvíli, kdy usedala na vůz, vyběhl z šerifova domu Bob Acuff, celičký rudý, jako by ho někdo udeřil do tváře. Ale byla to jen červená barva pobouření a bezmocného hněvu. Zuřivě si povytahoval kalhoty. Jako by za dnešní noc zhubl na polovinu.

„Lotr!“ prskal. „Jen horda lotrů, nic víc!“

„Co vám řekl?“

Neodpověděl, jen odplivoval a vrčel o lotrech a povytahoval si gatě. Ještě nikdy s nimi tolik nezápolil.

„No co je s tou opakovačkou?“ zeptala se.

„Nic! Má ji on!“

„Kdo?“

„Vestal! Ten ničema mu ji včera dal. Aby prý mohl líp plnit svoje povinnosti strážce zákona… Kristepane, člověk neví, jestli je Enid blázinec, nebo hnízdo samých padouchů.“

„Ani to, ani ono,“ řekla. „Frank prostě koupil dvě. Ty flinty, myslím.“

„Hyjéé!“ trhl opratěmi.

Vyjeli tak zprudka, že bezmála přepadla nazad.

„Kam tolik pospícháte?“

„K němu! Povím mu, co si o něm myslím!“

„To nám pomůže. Myslíte si, že to neví?“

Rozhodil rukama:

„A co mám dělat? Zabít ho?!“

„Prozatím nic…“ Chtěla mu povědět o pastorovi, o naději, kterou jí dal, avšak byli už na místě a Acuff seskočil a hrnul se do lokálu, kalhoty v hrsti, jako by už neměl vůbec žádné břicho.

Minutu dvě seděla bez pohnutí na kozlíku, pak seskočila taky. Něco ji táhlo dovnitř, jakási sebetrýznivá touha spatřit Franka Bastillona ještě jednou v jeho nové podobě, prohlédnout si ho pozorněji než předevčírem. Musel se přece hrozně změnit, jinak to není možné.

Vešla do haly. Byla uvnitř Frankova nového hotelu poprvé, ale nic ji nepřekvapilo, ani koberce, ačkoliv to byly první, které spatřila po dlouhých letech. Ba ani velké vyřezávané hodiny, ačkoliv takové nespatřila ještě vůbec nikdy. Všimla si pouze, že už je tři čtvrtě na dvanáct, a napadlo ji, že dnes jim trvala cesta do Enidu neuvěřitelně dlouho. Ale ani to ji neudivilo. Prostě to tak bylo a hotovo. Pro nic neměla smysl, jen pro svou představu, že se Frank Bastillon dojista strašlivě změnil, protože jinak to není možné.

Nevěděla, kde ho hledat, ale Acuffův ječivý hlas ji vedl. Vstoupila. Za dveřmi bylo prázdno. Nic, jen stůl, židle a na ní Frank Bastillon. Zavřela za sebou popaměti. Nemohla odtrhnout oči od Franka Bastillona. Žasla, že se změnil tak nepatrně. Dokonce by byla přísahala, že je do všech podrobností stejný jako před dvěma třemi týdny, kdy jí sliboval, že si pro ni jednou přijede. Tytéž světlé kudrnaté vlasy – nyní arci kratší –, ale to nebyla změna, kterou hledala. Tytéž světle modré oči, nyní hněvivě přivřené, avšak ani to nebyla ta změna. Tatáž hezká, téměř chlapecká tvář, teď sice s brázdami vrásek, jež však určitě nebyly ani znak stáří, ani znak špatnosti. Prosté vrásky vzteku, které zmizí, až bude po všem.

Jako zdálky slyšela Acuffovy nadávky a řev:

„…Nikdy neprodáme! Nikdy, pamatuj si to, ty… ty…“

Ale neslyšela už, co Frank Bastillon odpověděl, protože se soustředila na zvuk jeho hlasu, ne na jeho slova. A byla zoufalá, neboť hlas měl stejně krásnou barvu jako kdysi dávno. Teď sice zněl úsečněji, zostra, ale i to byla jen přechodná, pomíjivá věc. A rty měly i dnes týž pevný, mužný tvar jako před rokem. Tak se tedy vůbec nezměnil… Jak to jde dohromady? Jak je to možné!

„A když prodáme,“ hulákal švec, „tak určitě ne tobě! To ti přísahám!“

Bezhlavě se rozběhl ke dveřím. Ale ona ještě vteřinku bez pohnutí stála a bylo jí stále hůř. Najednou pochopila, že si úpěnlivě přála, aby vypadal jinak než dříve. Že sem šla jen proto, aby se na vlastní oči přesvědčila, že už to není její Frank Bastillon. Ale je to on, nedá se nic dělat.

Zmateně se rozhlédla. A tu poznala, že místnost není prázdná, že v ní není jen Frank Bastillon za stolem, ale že je zde plno věcí, skříň, pokladna, menší stolek, na zdech obrázky, na stolku lampa… Ale že nic z toho doposud nepostřehla, protože pro ni zde byl jen on.

Znovu na něj upřela oči, aby vypátrala, jaké je to v něm divné kouzlo, jež smazává všechny věci vůkol. Ale jediné, co poznala, byla smutná pravda, že se dívá skrz ni. Snad si ani neuvědomil, že Acuff nepřišel sám.

Otočila se a vyšla.

„Je už poledne,“ řekla. „Musíme se naobědvat.“

Acuff mlčel. Seděl zhrouceně na kozlíku a vypadal tak divně přepadlý, až se zdálo, že obličejem prosvítá lebka.

„Musíme na oběd, ani jsme nesnídali,“ opakovala.

„Asi…,“ vydechl, „asi ho zabiju…“

„Neblázněte,“ řekla, práskla bičem a vyjela ke staré hospodě.

13

Frank Bastillon seděl ve své krásné nové kanceláři až do čtvrt na jednu, ale nehnul prstem. Upíral oči na dveře, jimiž odešli ti dva, nemyslel však ani na ni, ani na něj, nýbrž na zprávu, kterou přinesli a která mu vzala dech, protože ji ve snu nečekal:

A když prodáme, tak určitě ne tobě!

Na tuto možnost dosud nepomyslel. Tak dlouho už o celé záležitosti uvažoval, ze všech stránek ji v duchu probral, avšak na toto řešení nepřišel.

Uniklo mu. Zatracená práce…

Ale je to reálná, skutečná možnost? Kdo jiný by koupil?… Pravda, leckdo – ale kdo jiný by jim nabídl takovou sumu? A proč by jim ji nabídl?! Vždyť nebýt Laury, ani by mě nenapadlo dát za pár stromů deset tisícovek! Proč by tedy někdo druhý…

A pak zčistajasna věděl, že je to nejen možné, ale dokonce pravděpodobné:

Celé město si už šeptá, že chci ten claim a že jej chci tak žhavě, až nabízím dvojnásobek jeho dnešní ceny. A to je přece dost dobrý důvod, aby mi jej někdo jiný vyfoukl před nosem – pak mě bude mít v hrsti, pak mě bude moci mačkat jako citrón…

Ale kdo tady v Enidu má pohromadě takovou hotovost?

Přivřel oči, jako kdyby hledal v paměti, jako kdyby se v duchu probíral seznamem všech enidských tváří. Ale vpravdě nehledal nikoho. Bylo to zbytečné. Vteřinu poté, co mu ta otázka vyvstala v mysli, věděl jasně, že je zde pouze jeden člověk, který by měl možnosti i drzost vpadnout velkému bossovi do zad. A teď už horečně uvažoval, co učinit, zda zasáhnout, dokud je ještě čas, anebo zda nechat věci volný průběh a neukvapovat se, jelikož prozatím jde jen o možnost.

Usoudil, že jistota je jistota. Vyskočil. Zavolal Lina:

„Běž k panu Dolittleovi, že s ním chci mluvit. Ať hned přijde. Řekni hned! Okamžitě!“

Opět seděl, oči na dveřích. Konečně zaťukání.

Než se ozval, sklonil se nad papíry na stole, aby nevypadal tak nedočkavě,

„Dále!“

Ale vstoupil jen Lin:

„Pan Dolittle obědvá…“

„No – a?!“

„Pan Dolittle obědvá, pane,“ opakoval Lin ustrašeně. „Povídal, že vás srdečně zve –“

„Ven!“

Čekal, až dveře zapadly. Vstal se zaťatými pěstmi. Tak už to není jen možnost, je to jistota. Ten chlap se odváží vzkázat, abych já šel k němu – ten chlap by si tedy jistě troufl ještě víc.

Pomalu vyšel do haly. Velmi pomalu, ačkoliv vše v něm ho nutilo spěchat. Ale přemohl se. Byl velký náčelník, který nikdy nespěchá, protože to nemá zapotřebí. Protože má tolik síly, moci, sebejistoty, že na jeho hvízdnutí tancují všichni kolem, zatímco on sám si hoví v křesle. Nanejvýše občas zatleská.

Přesto nemohl potlačit horečnou netrpělivost a raději zvolil zadní východ přes dvůr, aby nemusel zvolna, důstojně kráčet napříč náměstím.

Vyšel za hotel. Stále rychleji se brouzdal trávou. Zde vzadu dosud rostla, jako kdyby se prérie nechtěla vzdát; jako kdyby doufala, že se jí v nestřežené chvíli podaří vrátit se do Enidu… Marná naděje, tady už nikdy nebude prérie, co mám, to nepustím.

Aniž si to uvědomil, překročil železniční koleje. Stále si v duchu opakoval tu nejdůležitější zásadu, ten základní postoj:

Nikdy nepustím, co jednou mám!

Dupal vztekle v trávě, jako kdyby do ní mohl vyrýt svou stopu. Moje tráva! Co držím, to nedám! Ale přitom šel velmi rychle, protože na dohled nebyla živá dušička. A pak se zastavil. Poznal, že už dávno nekráčí po svém, po tom, co nikdy nepustí, nýbrž po cizím, co nikdy nezíská.

Těkavě se rozhlédl. Sem na západní stranu za trať zabloudil jen zřídka, ačkoliv to měl od hotelu sotva dvacet minut. Vpravdě zde nebyl už celé měsíce, už od chvíle, kdy mu spadl do klína Waltův claim a s tím i celé město. Celé až na tento odlehlý úsek. Celé je mohl koupit, kdyby se mu zachtělo…, nebo snad ne doslova celé, avšak kterýkoliv pozemek, kteroukoliv stáj. Prostě všechno kromě kostela, vězení a banky. A vlastně i to vězení včetně šerifa by mohl koupit, kdyby je potřeboval. Samozřejmě za předpokladu, že jinde postaví nové, a to by klidně mohl. I nového šerifa by mohl dosadit. Všechno mohl – jen ne koupit kus země za tratí. Proto sem chodil tak nerad. Unikla mu.

Ne snad, že by John Dolittle nikdy nic ze svého claimu neprodal. Naopak, hned po půlroční lhůtě jej rozdělil na spoustu přiměřených parcel a prodával ochotně. Jenomže ne místním a ne bez podmínek. Vždy vyšťáral někoho ze sousedních států a vždy šikovného podnikatele. Zemědělcům neprodal jediný akr.

„Velice lituji, ale nejde to,“ říkával smutně. „Tady není místo pro pole a klidné usedlosti, račte to chápat, prosím. Tady vyrůstá průmyslová čtvrť. A mým cílem, mým, abych tak řekl, životním posláním je tento vývoj podporovat ze všech slabých sil, jimiž mne milý pánbůh ráčil obdařit.“ – Ťukával se při těch slovech zlehoučka do čela, aby naznačil, kde ta síla vězí. A neholedbal se zbůhdarma, neboť těm, které zvolil, prodával své parcely sice lacino, avšak s podmínkou, že z výtěžku budoucích továren, továrniček a dílen budou jemu – Johnu Dolittleovi – platit mizerných pět procent. – „Proto je má země za babku,“ usmíval se. „Doplatíte mi rozdíl později, až váš závod bude vzkvétat. Spoléhám prostě na vaši zdatnost a na váš důmysl.“

Ze všech dílniček a fabrik, jež na jeho bývalém claimu vznikly, nezkrachovala dosud ani jedna. Vybíral si totiž své kupce obezřele, a ostatně jim vždy svědomitě poradil, co město a vůbec celý kraj potřebují. Jaký podnik. Jaké zboží. Jaký druh. V jakém vypracování. I tyto informace už byly zahrnuty v oněch budoucích pěti procentech. „Myslím,“ říkával skromně při podpisu smlouvy, „myslím, že takhle se objevuje Amerika. Ano, jistě, máte pravdu, objevil ji už Kolumbus. Jenže – dovolte mi tu troufalou poznámku – tím to neskončilo, ale začalo. Teď zase my objevujeme, co Amerika chce a potřebuje. A co chce Amerika, bude jednou chtít a potřebovat celý svět. Nejsme kramáři s vlasovou vodičkou. Jsme průkopníci světovosti, pane!“

Ta slova o kramářích a vlasovém elixíru se Frankovi před časem donesla a dopálila ho. Přesto nic nepodnikl. Nevěděl totiž co. Tehdy ho poprvé napadlo, že u kolejí končí jeho panství a začíná jiné… A teď, když se kvapně hnal přímo k doupěti té lišky, uvědomoval si to znovu a ostřeji. Dnes však věděl, co učinit. Dnes šlo o mnohem více než o nějaký klep.

*

John Dolittle, „Obchod zbožím všeho druhu a První realitní kancelář v Enidu“, postavil si v posledních měsících pěkný dům s kamennou podezdívkou, daleko vhodnější pro ženatého významného muže než ona původní chatrč. Po úspěšných pozemkových transakcích byl nyní bezesporu druhý největší zazobanec v celém Čerokíském pruhu, a měl tedy na to. Dokonce tak bohatě, že své sídlo právě zdokonaloval. Přístavba nebyla ještě hotová, nicméně už po tvaru lešení poznal Frank Bastillon, oč běží, a zamračil se. Věděl samozřejmě z doslechu, že Dolittle buduje věžičku, už čtvrtou v městě, ale nepředstavoval si ji tak vysokou a štíhlou: Ten zmrzlý strašák se zřejmě rozhodl přetrumfnout kdeco a kdekoho, banku, kostel, a dokonce i mne…

Byla jen polední přestávka, nicméně Dolittleův krám, umístěný stále ještě ve starém baráku, díval se do světa jako slepec, zabedněnými okny a zabedněnými dveřmi, opatřenými závorou. Nezbylo tedy než se obrátit k novému domu.

Stiskl novou lesklou kliku. Bylo zamčeno. Zabušil. Čekal. Vteřiny plynuly. Znovu zabušil. Měl pocit, že ho ten šašek pozoruje odněkud zpoza záclony, jak přešlapuje venku jako žebráček, a jeho vztek rostl. Zvedl pěst potřetí… Vtom zarachotil uvnitř klíč. Dveře se pootevřely.

„Chci mluvit s Dolittlem! A rychle!“

„Pán obědvá. Pán vždycky v poledne obědvá,“ zahuhňal Moses, ten špinavý negr, který sloužil Dolittleovi jako podomek i jako osobní stráž. Převyšoval i Franka o půl hlavy, díval se tedy na něj jako spatra a usmíval se, jako kdyby se mu povedl znamenitě žert. „Ale povídal, že až přijdete, mám vás dát do salónu.“

Frank Bastillon zbledl: mluvil o něm, jako by byl balík, který došel poštou.

„Tak pojďte dál,“ zazubil se Moses.

A Frank Bastillon vstoupil do salónu, protože nic jiného mu nezbývalo, leda dát Mosesovi do zubů, a to by znamenalo rvát se s podomkem. Moses za ním zavřel. Odněkud shora zněl ženský hlas. Asi Mary Dolittleová, ta, co věčně cucá bonbóny a překotně tloustne; ta, co mívala pletky s Quanahem. Krkolomný pád, vyměnit Quanaha za Dolittlea. Jenže pád do měkkého…

Představa, že Dolittle si vzal ženu s potřísněným štítem, poněkud Franka usmířila. Rozhlédl se. Ano, pro ni to byl pád do vystlaného hnízda. Plyšové židle, dečky, tlusté koberce. Pěkné koberce, vyrovnají se mým. Ten chlap se musí hrabat v dolarech… A přitom nikdy ani nesáhl na revolver, nikdy neriskoval život, nikdy nestál tváří v tvář pořádnému muži… Ale tím líp, teď pozná, jak to chutná.

„Hej, Dolittle!“ otočil se, když vrzly dveře.

Jenže to byl opět pouze Moses s nádobím na podnose.

„Pán se dává poroučet a že přijde za chvilku. Tady je kafe.“

Vyšel, pohvizduje si jako na prérii.

A Frank Bastillon stál, díval se na konvici a šálek a hlavou mu letělo, že zakroutí Dolittleovi chřtán a bude po legraci. Jestli mě ještě chvíli nechá čekat…

S trhnutím se obrátil. Avšak zase to byl jen Moses, v ruce doutník, který vypadal navlas jako šestý prst. Jako jeho, Mosesův, tlustý hnědý ukazovák.

„A tady je kouření. Sirky snad máte, že jo.“

Frank Bastillon cítil, jak se mu do hlavy hrne krev.

„Ne,“ řekl s krajní námahou. „Ať mi je Dolittle přinese. A honem!“

Opět čekal. Nyní však už kupodivu klidně. Slepý vztek ho znenadání přešel. Proč? Nevěděl. Nejspíš proto, že Dolittle přece jen není tak mizerný soupeř. Má nervy, to mu musím přiznat. A já byl vždycky chladný, klidný, když jsem měl co dělat s dobrým protivníkem, jinak bych už dávno kousal trávu… Tak tedy chladně, klidně, s plným soustředěním.

Když dveře vrzly potřetí, neobrátil se už. V lesklém okně viděl, že je to pán domu osobně.

„Nesete ty sirky?“ zeptal se přes rameno.

„Já?“ podivil se Dolittle. „Ne. Nenosím obyčejně hostům sirky. Vy ano?“

Frank Bastillon se otočil:

„Tak dost! Nemám na vtipy čas, jsem tu obchodně.“

„Ach! Velká čest pro mou nepatrnou osobu. Posaďte se.“

„Zbytečné zdržování, budeme hned hotovi. Dávejte pozor: Třeba k vám přijde krejčí Sudík nebo švec Acuff a nabídnou vám svůj pozemek…“

„Hola!“ zvolal Dolittle s nepokrytým nadšením. „A jak to víte?“

„Na tom nezáleží. Ostatně říkám jen ‚třeba přijdou‘. A ptám se vás, co v tom případě uděláte.“

„Samozřejmě koupím a s velkou radostí.“

„Chyba. Nekoupíte. Ani pro sebe, ani pro někoho třetího.“

„Ale?“ zamrkal John Dolittle. „A pročpak?“

„Protože by vám to neprospělo. Jasné?“

„Ne,“ řekl Dolittle. Uši mu zčervenaly.

„Tak tedy po lopatě: Dostal jsem už lepší muže, než jste vy. To je vám snad známo.“

„Ovšem,“ zabručel Dolittle. „Například…“

Odmlčel se. Frank Bastillon zaťal pěsti. Cítil, že Dolittle má na jazyku „například Walta Cooka“, a že řekne-li to nahlas, praskne poslední struna. Ale Dolittle viděl ty pěsti s bílými klouby.

„Například… Quanaha.“

„Správně. Toho, co jste po něm zdědil ženu,“ zasmál se Frank. „Tak co, koupíte?“

„Ne. Když si to nepřejete, pane Bastillone, nekoupím.“

„To je správná řeč. Vidím, že jste rozumný člověk, Dolittle.“

„Děkuji za uznání,“ pravil Dolittle s hlubokou úklonou. „Jste velice laskav. Doufám, že jsme i nadále přátelé?“

„Jestli se mi nebudete plést do cesty…“

„Jak bych se mohl odvážit! Na shledanou, pane Bastillone.“

„Na shledanou.“

Chtělo se mu odplivnout, ale počkal s tím až ven. Nikoli kvůli Dolittleovi, nýbrž s ohledem na jeho krásné koberce. Zařídit byt dovede, ten plž, snad má i ždibec nervů, jenže nevydrží. Kdepak, přece jen to není soupeř s velkým S.

Vzápětí pustil Dolittlea z hlavy. Ta maličkost je vyřízená. Teď jde o to, skoncovat celou záležitost, a co možná rychle.

14

Až na několik farmářů z okolí, kteří žvýkali hovězinu, byla stará hospoda pustá. Acuff s Mařkou mlčky obědvali, pak mlčky seděli jako dva velmi unavení. Anebo jako dva, kteří si už nemají co říci. Či také jako ti, kdo mají přespříliš myšlenek a nevědí, s kterou začít. Oknem padal pruh slunce, rozděloval stůl na dvě poloviny, jednu temně hnědou, druhou žluťoučkou do zlatova, ale ta tmavá rostla a rostla, vyháněla tu zlatou, až najednou byl stůl ze tří čtvrtin ve stínu. Acuff odešel k pultu na skleničku něčeho ostrého.

Tehdy zaznělo zdálky oddychování vlaku, blížilo se, ztichlo. A za chvíli hvízdla lokomotiva a znovu začala odfukovat. Vzdalovala se. A Mařka Sudíková zvedla hlavu a pohlédla k oknu, jako kdyby ji mohla spatřit, tu lokomotivu, co jede pryč a daleko. Avšak samozřejmě spatřila pouze modré nebe a dva ptáky kroužící v těsném sledu, jako by si hráli na honičku. Dokola, dokola, s nehybně rozpjatými křídly.

Co asi bude zítra touto dobou, myslela si. A co pozítří, co za týden…

Pak se švec vrátil, bylo z něj cítit kořalku, oči měl jako krvavé, jednou pěstí si povytahoval kalhoty a druhou bouchl do stolu, který už byl celý tmavohnědý.

„Jdu k němu! A na just!“

Neptala se, ke komu, kam. Ať jde, kam chce.

Ale sotva odešel, cítila se hrozně osamělá. I ti dva ptáci už odlétli. Přesto stále hleděla k prázdné obloze, protože nebylo, kam jinam se dívat, leda k nálevnímu pultu nebo k dřevěné stěně, na níž visel zaprášený Bonapartův klobouk. Znenadání ji napadlo, co je asi s Waltem Cookem, jestli se už uzdravil – třeba ano, třeba už dávno někam odjel. Ale třeba ne, třeba ještě pořád leží v Kingfisheru… Ale třeba ani neodjel, ani neleží v Kingfisheru, ale přijel. Sem, do Enidu, a právě tím vlakem, co tolik odfukoval. A třeba se tady za chvilenku objeví, tady v hospodě, protože kam jinam by šel, musí se přece najíst. Jenomže to by zde už byl, vlak odjel už dávno…

Otřásla se jako zimou, ačkoliv bylo k zalknutí. Náhle si připadala ještě mnohem osamělejší, ale nevěděla, co proti tomu dělat, leda si snad představovat, že Walt Cook doopravdy přijel a že se tady objeví. Třeba se někde zdržel – třeba se šel nejdřív podívat na svůj starý claim a našel tam nový hotel a teď tam stojí s rukama v kapsách a skřípe zuby a přísahá, že smete Franka Bastillona i s jeho hotelem. Co jiného by mohl tropit tak dlouho? Ale až dopřísahá a doskřípe zuby, přijde sem zapít vztek a najde mě tady a přistoupí potichu zezadu a křikne „Haló, Mary!“, abych se lekla. Aby byla legrace, k legraci měl vždycky blízko. A vůbec je celý pro legraci, takový mrňavý a zrzavý a zamilovaný. Jak ho mohlo napadnout, že bych si ho někdy vzala? Prostě švanda. K smíchu… Ale teď bych si s ním chtěla povídat a možná se mu i omluvit, že jsem za ním už nepřijela.

Želbohu nikdo nepřicházel, ani Acuff ne, a posléze zavřela oči a představovala si, že tím nějak Walta přiláká. Najednou tady prostě bude a křikne „Haló, Mary!“ a všechno se změní k lepšímu.

Ale když se za ní po chvíli vskutku ozvalo „Haló, Mary!“, nezměnilo se nic, protože to nebyl Walter Cook, nýbrž Jezu Morales, v jásavé košili po Lucy. Přesto se jí poněkud ulevilo, že už není tak sama.

„Haló, Jezu. Co je pořád s vámi. Posaďte se.“

„To půjde těžko, Mary,“ podrbal se pod sombrerem. „Nasucho se tady sedět nedá.“

„Tak si něco dejte. Na mne.“

„Ale nemyslete si, že vás hostím zadarmo,“ upozornila ho předem. „Potřebujeme hlídače k stádu, aspoň na pár dní, sami na to nestačíme a máme jen Toma Semínko.“

„Jo,“ zašklebil se. „Slyšel jsem, že vás Frank zatraceně prohání.“

Neřekla ani ano, ani ne, protože v té chvíli se vrátil Acuff a vypadal ještě hůř než před půlhodinou, ještě sešlejší, hubenější. Kalhoty mu padaly, jako by místo břicha měl jen prohlubeň. Od hlavy až k patě uschlý starostmi a vzteky.

Sedl si. Mexičana zřejmě ani neviděl.

„Co se zase stalo?“ zeptala se s úzkostí.

„Nechce to.“

„Co nechce?!“

„Co! Naši zem!“

„Kdo?“ zajíkla se.

„Dolittle.“

„Dolittle…,“ opakovala zklamaně. Nenapadlo ji, že by Acuff mohl jít jinam než k Frankovi, a na kratičký okamžik doufala, že si to Frank rozmyslel. Taková nesmyslná naděje.

„Taky syčák!“ prskal Acuff. „Je s ním v komplotu. Samí padouši, samé svině!“

„Víte co, napijte se a zapomeňte, já s vámi budu držet krok,“ poradil mu snaživě Jezu. „Na strach je nejlepší napít se a pustit to z makovice…“

„Kdo má strach?!“

„Nevím, nevím,“ zamyslel se Jezu, „ale tak se mi zdá, že já ne. Čili to asi budete vy. A to je chyba, kamaráde, bát se je nesmysl, protože strach je jen malíř, nic jiného, rozumíte mi? Malíř! Protože vám pořád něco maluje. A podvodník k tomu, protože vám klidně namaluje i to, co vůbec není.“

„Jak to, že není!“ vykulil na něj švec oči. „Je!“

„To nevadí,“ zasmál se Jezu velkoryse. „Strach je taková potvora, že pomaluje všecko, i to, co je, a vždycky jen načerno. Tak napijem se, nebo ne? Tady krásná Mary řekla, že to zaplatí.“

Obětavě vedl Acuffa k pultu, držel ho za loket, jako by se bál, aby mu neupadl strachy, ale spíše ovšem, aby mu neupláchl. A přitom mu jela huba a pořád o tom strachu, jaký je to prevít, ten strach, kamaráde! Z toho, co je dobré, udělá mrňavou hnidu, že ji ani nepostřehneš, a z toho, co je zlé, udělá lva a ty, člověče, najednou kolem sebe vidíš spoustu bestií, ačkoliv těch hodných hnid je třeba stokrát tolik a všechny pracují pro tebe.

Napili se, avšak ten zajímavý neřád zvaný strach nešel Mexičanovi z hlavy, a ve snaze vysvětlit své myšlenky co nejnázorněji, chytil Acuffa kolem krku a hučel mu rovnou do ucha:

„Strach je, člověče, taková potvora, že z toho chlapa, co se ho ty bojíš, udělá jen to fikne obra a z tebe veš. Takže ty se pak samozřejmě bojíš ještě víc! Protože najednou jsi veška. Chápeš, jo?“

„Kdo je veš, ty rošťáku!“ rozčilil se švec. „Kdo se bojí! Řekni to ještě jednou!“

Byl by se na Mexičana vrhl, naštěstí Jezu včas obrátil, že tady se bojí jen on, Jezu Morales, a strašně. A víš koho? Tebe, Bobe Acuffe, tebe, kamaráde, až se celý klepu, podívej se… A proto, žes mě tolik vystrašil, musíš to jako spravedlivý člověk zase spravit. Musíš zaplatit lahvičku, protože na mladou Mary by to už asi bylo moc. To zase uznávám, protože jsem taky strašně spravedlivý člověk. Jsme zkrátka jediní spravedliví, a tak to musíme spolu táhnout, protože ve dvou je síla, dva spravedliví nebojácní chlapi vydají za deset nespravedlivých, to už praví bible. Nebo by to aspoň měla pravit. Ačkoliv je to vlastně fuk, hlavní věc, že to pravíme my, ty a já, jediní dva spravedliví chlapi od Mexika až po Aljašku.

Opravdu Acuffa uchlácholil, ba tolik sebevědomí mu dodal, až švec před hospodou hulákal, že celému světu ukáže, zač je toho loket. On, Bob Acuff, nejspravedlivější, nejsrdnatější chlap od Mexika až po Mexiko. Vlastně od Aljašky až po Aljašku!

Prozatím ovšem ukázal pouze, jak dovede řídit vůz. Nedal jinak, museli ho pustit k opratím. Prásk! Prásk! Vyrazil tak zprudka, že Jezu přepadl z kozlíku nazad k Mary, která seděla v korbě na pytlích. Taktak ho zachytila.

„Poslyšte, Jezu,“ zeptala se jako mimochodem. „Nevíte, co dělá Walt Cook?“

Ovšemže věděl. Walt, řekl, náš prcek Walt je už skoro v pořádku, už kouří Frankovy cigarety. Protože Frank Bastillon mu platí všecko, i tabák, taková je to velkomyslná duše, sestřičko seňorito!

Pohlédla na něj, zda si dělá legraci, ale na jeho tváři stíněné sombrerem nic nepoznala. Usoudila tedy, že to myslel vážně. Bylo jí to ostatně daleko příjemnější.

„Asi má výčitky svědomí. Myslím Frank,“ pravila s uspokojením.

„A vůbec – víte, Jezu, co mě už kolikrát napadlo?“ vyhrkla po chvilce dychtivě. „Že Frank ani nechtěl Walta zabít, protože jinak by byl Walt tak snadno nevyvázl! Rattlesnake přece dovede střílet, že ano, a určitě to byl on, kdo poslal ten šíp… Čili Frank mu nařídil, aby Walta neskolil, ale jen načas vyřadil ze hry. A to se mu taky povedlo. Nemyslíte?“

„No, možné je všechno,“ řekl Jezu moudře.

„Tohle je ale skoro jisté! A víte, co mě ještě napadlo, když jsem o tom uvažovala? Že Frank nemohl předem vědět, že za to pověsí strejdu Patenta!“

„To teda nemohl.“

„Tak vidíte! Jinak by to byl přece nikdy neudělal!“

„No…,“ připustil Jezu bez valného přesvědčení.

„Ne, nikdy by to neudělal!“ trvala vášnivě na svém. „A pak už prostě nemohl nic podniknout. Ničemu zabránit! Vždyť byl sám proti té šílené smečce, která chtěla krev! Co mohl dělat?!“

„No…,“ zabručel Jezu mnohoznačně, ale hned radši sklapl ústa a začal pohvizdovat.

„Co, no?!“ vykřikla. „Ven s tím! Co si myslíte!“

Ale Jezu hvízdal ještě dobrou minutu a potom se pokusil obrátit list:

„Vy zřejmě moc přemýšlíte, Mary. Ale jestlipak taky někdy o lásce?… To já zase ano, ačkoliv byste to do mě možná nehádala…“

„Co s tím má láska společného?!“

„Celkem nic… Ale je to hrozně silná paní. Láska, Mary, je nejsilnější kořalka na světě.“

„Panečku, vy jste dneska chytrý,“ ušklíbla se. „Čím to?“

„Asi tím,“ vzdychl, „že mám na sobě košili po chytré kobyle. Pamatujete, jak Lucy vyhazovala, když jste ji strojila do toho úboru? Tak chytrá byla, že nestála o parádu. S tím se u ženské často nesetkáte.“

Pak už nemluvili, neboť Acuff jel jako blázen, až vůz skákal jako tehdy Lucy.

Ale po chvíli se Mařka chytila za hlavu, že v tom shonu a rozčilení zapomněli na hlavní věc: na sudy a sůl k naložení masa.

„Zastavte, Bobe! Musíme zpátky!“

Acuffa to však ani nenapadlo, naopak zapráskal bičem a hulákal, že se do Enidu vrátí až s posilou, aby z těch lotrů stáhl kůži a vůbec je všechny porubal.

„I-I-Indžanové na ně!“ řval přerývaně, neboť otřásání vozu mu přetrhalo slova. „Ska-ska-skalpovat je do jednoho, padouchy!“

A jelikož to koktání připomnělo Mařce starého Toma, posteskla si znovu, že děda už nestačí na kovbojskou práci. Kdyby včera v noci byl u stáda někdo mladší, asi by Rattlesnakea skolil, nebo aspoň odstrašil.

„Třeba jo, ačkoliv třeba ne,“ řekl Jezu s rozvahou. „Ačkoliv spíš jo. On je Walt Cook chlapík a tvrdá povaha.“

„Hm,“ řekla. „Třeba k nám přijede, až zase bude zdráv.“

„No nevím,“ potřásl Jezu hlavou. „Ačkoliv někam pojede určitě.“

„A proč by nejel k nám?“

„Jednak proto,“ řekl Jezu, „že vy už tam nebudete. Myslím tam, co jste doposavad byli…“

„Však nás najde.“

„…a potom proto,“ pokračoval Jezu, „že nejdřív asi pojede někam jinam.“

„Kam?!“

„Nejspíš do Enidu. A jestli se mě zeptáte proč, tak vám s těžkým srdcem povím, že nejspíš srovnat dluhy.“

A opět mlčeli až do chvíle, kdy vyjeli na pahorek a kdy se před nimi objevil Les a Strom jako na dlani. Bylo už pozdní odpoledne, svět vypadal neuvěřitelně mírně, klidně, skoro tklivě – jako nějaký roztomilý obrázek, který se nikdy nemění a nezmění, na kterém se milenci pořád a pořád drží za ruce, když už je malíř jednou tak namaloval. Nebo na kterém stoupá z chaloupky krásný sloupek kouře, protože když si malíř usmyslí, že se uvnitř topí, nikdy už ten oheň nevyhasne.

Zvedla hlavu.

„Jezu,“ řekla tiše, „mám pro vás důležitou práci. Skoro něco jako poslání: Až to tady skončí, pojedete k Waltovi a požádáte ho mým jménem, aby se Frankovi nemstil. Rozumíte mi?“

„Úplně, Mary. Jenže co když neposlechne?“

„Poslechne!“ vyhrkla. „Musí! Povězte mu, že ho o to moc prosím.“

Tehdy dojeli k potoku, kde Acuff málem zvrhl vůz. Nic nesnesl, pořád ještě měl v hlavě těch pár sklenic. Museli ho násilím strhnout z kozlíku a omývat jako boxera po ráně na bradu.

„Vy nemáte psa?“ rozhlížel se Jezu, když švec jakžtakž vystřízlivěl.

„Rattlesnake nám ho zastřelil.“

„Madona, Madona,“ pokřižoval se. „To teda bude veselá noc. Jestli padnu v dešti kulí, zakopejte mě na kopci, mám rád vyhlídku. Ale pastora sem netahejte, jsem katolík.“

15

Vzhledem k tomu, že Jezu byl v záležitostech tohoto druhu nejzkušenější, podřídili se jeho velení.

„Že zase přijde nebo přijdou,“ pravil, „je tak jisté, jako že moje matka se jmenovala Dolores a že byla ještě krásnější než její syn. A stejně tak se dá na prstech vypočítat, že za tmy nic nepodniknou, protože by neviděli na cíl. A první cíl je dobytek a koně. Pak teprve my, jestli se budeme moc bránit. Čili by bylo chytřejší moc se nebránit. Jenomže my jsme lidé, ne dobytek, takže se bránit budeme. Lidi to zkrátka mají vždycky těžší.“

„Nežvaň!“ přerušil ho Acuff.

„Kdo tady žvaní? Já ne,“ zvolal Jezu hlasem, jemuž se neodmlouvá. „Já jen pečlivě zkoumám situaci. A rozum mi říká, že nejlíp uděláme, když za tmy budeme spát a za šera budeme vzhůru. To znamená…,“ umlčel pohybem ruky Sudíka, který chtěl něco namítat, „to samozřejmě neznamená, že budeme spát v posteli. Stokrát ne! Lehneme si tady u stáda.“

„A kdo nás probudí?!“

„To je mi otázka. Samozřejmě palba! Rány z pušky, až ten zákeřník stiskne…“

Sudík odplivl:

„Tak se mi zdá, že jsme si pozvali na pomoc blázna.“

„Oni blázni často mluví pravdu,“ upozornil ho Jezu dobromyslně. „Jak chceš, Kriste pane, ve tmě a bez psa zjistit, jestli se někdo připlížil a kde číhá? Jestli to víš, máš slovo. Domluvil jsem.“

To indiánské úsloví zakončilo debatu, neboť opravdu se nedalo nic namítat, leda snad, že bude-li jasná noc… Pohříchu s tím nemohli počítat, už zvečera se obloha zatáhla a měsíc byl ve své slepé fázi. Bez dalších námitek zaujali tedy určená místa kolem stáda a ulehli do trávy v pravidelných odstupech jako na hrotech pětiúhelníků. Bylo jich právě pět – Jezu, Acuff, Sudík, Tom Appleseed a Mařka. Usnuli však jen tři, Tom, Jezu a Acuff. Tom únavou stáří; Jezu proto, že nemohl neplnit vlastní příkaz; Acuff proto, že si v Enidu koupil láhev do zásoby a na stráži si z dlouhé chvíle přihýbal.

Vpravdě tedy hlídal poctivě jen Oldřich Sudík a Mařka. A jak Sudík ležel tiše v trávě, pušku u ruky, letěla mu hlavou divná spleť: Tak tohle je to dobrodružství… Tamhle někde spí krávy, tamhle kůň a tamhle se snad plíží Rattlesnake. Ale já nevidím nic a nic, je mi zima, nohy mám zdřevěnělé – a to je to dobrodružství. Divná věc. Doma v Čechách sedí možná někdo na čekané, chce střílet a zastřelit, kdežto já vůbec ne. A přitom to pro něj dobrodružství není, kdežto pro mě ano. Čím to? Asi tím, že mně jde o všechno, a jemu jen o srnce.

A hodný kus dále ležela Mařka, dlaň na pušce, kterou pro tmu neviděla, a myslela si, že Jezu má pravdu a že celá tahle námaha nemá smysl. Nic nezměníme…

Na okamžik zavřela oči, ale nepostřehla rozdíl, tma byla tak hustá a černá, že clona víček jí už nemohla víc přidat.

A dlouho si tak hrála, otevírala a zavírala oči, zda se černý svět přece jen trošičku nezmění. Ale jediné, co poznala, bylo, že se zavřenými víčky se jí chce hrozně spát a s otevřenými o něco méně.

Přinutila se tedy hledět upřeně do noci, třebaže ji to stálo hodně námahy. A tu ji napadlo, zda není zbabělá, když radí odejít a nechat Frankovi Les i Strom. Zda to není totéž jako pohodlně zavřít oči a zaspat nepříjemnosti. Chvíli se jí zdálo, že ano; chvíli, že ne. Pak si řekla, že kdyby bylo lepší neustoupit, musel by Walt zabít Franka a jít na šibenici, protože jinak…

Nedomyslela. Nablízku třeskly čtyři výstřely. Při prvním zvedla hlavu a sáhla po pušce. Vtom zarachotil druhý, avšak nezahlédla ani plamének. Při třetím si uvědomila, že střelec nepálí na stádo, že vůbec není zde, nýbrž někde u potoka. Při čtvrtém vstala a vyběhla. V černé hlubině po její pravici zařehtal vyděšený kůň. Zaslechla křik Toma Appleseeda:

„Ta-ta-tamhle!“

Asi někam ukazoval, nenapadlo ho, že ho není vidět.

„Kde, Tome?“

V té chvíli spatřila pochodeň.

Zprvu to vypadalo jako krásná žlutá růže, která se před očima rozvíjí: Za okamžik z ní bylo veliké růžové srdce, z něhož překotně vyrostly veliké růžové listy. Ale ten žhavý chrást se pohyboval, jako kdyby tančil, a stále výš a výš, zatímco rudé jádro pod ním mohutnělo.

Než doběhla na půl cesty k baráku, nebyl to už dávno jediný rudý květ, nýbrž záhon, celá řada plamenů olizujících okna.

Zastavila se. Záře požáru ji na okamžik oslepila. Zakryla si oči. Ale štěrbinami mezi prsty viděla tři ostře rudé čáry, podobné třem škrtům červenou tužkou. Pohádka o hrdinovi definitivně skončila.

*

Hlas starého Toma ji vyburcoval z ustrnutí:

„Ko - Ko - Komančové…!“

Ohlédla se. Tom stál za ní, ukazuje červeným prstem k plamenům, vedle něj Acuff s puškou u brady.

„Nestřílej, blázne!“ vyjekl někde vzadu Jezu. „Už jsou stejně pryč.“

Ale v té chvíli šlehly plameny přes střechu jako veliká prohnutá vlna, ozářily i druhou stranu baráku s dveřmi dokořán… a postavu muže, jež z nich vyrazila.

Prásk!

Muž u baráku zakolísal, jako by mu někdo podrazil nohy.

Vrhla se vpřed:

„Panebože, vždyť je to táta!“

„Klid, klid,“ křikl Jezu. „Švec se přece ještě nikdy netrefil.“

„Táto!“ Běžela k baráku, který už hořel celý, kolem dokola. Nebe nad ním bylo růžové, jako kdyby se už hlásilo ráno, avšak vůkol stála kruhová zeď tmy a vnucoval se dojem, že kdosi prorazil nocí otvor od země až k obloze a že shora sype růžové světlo. I tráva byla nyní růžová i krev crčící Sudíkovi z rány na rameni. Zpola seděl, zpola ležel v té růžové nádheře. Zdravou paží zvedl růžový pytlík:

„Střelili mě! Běžel jsem pro peníze a bouchli mě, padouši. Ale mám všechno!“

Zaboha nechtěl věřit, že ho zranil ten popleta švec, hádal se, sípěl, že to byl nepřítel, zákeřník, celá horda vrahů.

Nechali ho tedy při tom, aby se zbytečně nerozčiloval. Ošetřili mu u potoka ránu, a protože jektal zuby, zabalili ho do koňské houně a uložili na břehu. Ale nechtěl ležet a dívat se jako mrtvý k nebi:

„Chci vidět všechno! Nejsem sketa!“

Navzdory bolesti se posadil. Když však spatřil, jak se propadá střecha baráku, rozklepal se:

„Všechno v pekle… Všechno pryč…“

A najednou se pokoušel vstát.

„Co tady stojíte!“ křičel třeslavě. „Běžte k dobytku! Kdo je tam? Nikdo! Teď nám ten lotr pobije celé stádo! I koně skolí!“

„Seď,“ zahučel Acuff. „Ať dělá, co dovede, teď už je to fuk. Povídal přece, že to koupí za deset tisíc, tak jak to stojí a leží.“

„Tak,“ přikývla Mařka.

Ale hned se jí zdálo, že to řekla příliš tiše.

„Správně!“ vykřikla tedy. „Správně! Správně!“ Byla by opakovala to slovo donekonečna a stále jásavěji, protože v tom, co Acuff prohlásil, tajilo se jediné rozumné rozhodnutí.

Tehdy spadly boční stěny a v pršce jisker spatřila Toma Appleseeda, jeho vousy jako pokropené ohněm, jeho vytřeštěné oči také plné ohně, ale hlavně jeho prst ukazující k té fontáně Žhavých bodů:

„I - I - Indžani! Ru - ru - rudý lid!“

„Hm…,“ zamyslel se Jezu Morales, a opřen o pušku jako o lopatu, přešlápl z nohy na nohu. „Hm… Když už je teda fuk, co ze stáda zbude, mohl bych si vzít třeba kobylu!“

Nikdo neodpověděl, z čehož usoudil, že přikývli.

„Prima! Díky, díky. Ráno si ji vyberu.“

Mlčeli a to ho zřejmě povzbudilo:

„A sedlo náhodou nemáte?“

Opět se nikdo neozval, což si tentokrát kupodivu vyložil jako odmítnutí:

„No, co se dá dělat. Sedlo už vždycky nějak seženu.“

A začal zvesela pohvizdovat, pobroukávat, dokonce tvrdil, že takový požár je vlastně docela zajímavá, pohledná záležitost, hlavně ty plameny, když se tak pěkně vinou a lepí ke zdi a šplhají po ní jako břečťan. Moc poutavá podívaná. Samozřejmě když to někdo zaplatí. – Až ho okřikli, aby dal pokoj. Jeden jako druhý zanechali v baráku spoustu starých dobrých věcí, a třeba i milých, památečních, které nelze ničím nahradit.

„Inu, malér to je,“ přikývl uznale. „Ale hlavní věc, že jste zachránili všechny dolary. A kůlna stojí, vůz vám taky zbyl, a jestli se moc nemýlím, má tady kamarád Acuff láhev ohnivé vody, a možná ještě dost plnou…“

Švec mu však nedal ani lok, pravil, že kořalku potřebuje v prvé řadě Sudík k vyčištění rány. Hned se o to pokusil, jenomže Sudík skučel bolestí. Acuff tedy léčení zanechal, s pomocí Mařky uložil raněného co nejměkčeji a láhev schoval za ňadry, patrně ze strachu, aby mu ji Jezu neodčaroval, až on, Acuff, zavře únavou oči.

Usnul však jen Sudík, jinak nikdo. Seděli v polokruhu na prérijní trávě – docela jako Indiáni –, tupě se dívali k poslední stěně, která dosud stála. Hořela, ale pořád stála, a ohnivé dveře v ní byly stále dokořán, jako kdyby zvaly: Vstupte, kamarádi! – Jako ty poslední dveře, jimiž jednou projde každý, a kdyby se držel třeba skály. A za těmi dveřmi bylo vidět hořící stůl, na kterém ležel trám z propadlé střechy, a vypadalo to jako katafalk. Nebo jako postel Belzebubova.

Pak vzpomněl Acuff na čtyři výstřely, jež zazněly u baráku krátce před požárem:

„Proč vlastně stříleli, než zapálili? Po kom?“

„Po nikom,“ řekl Jezu.

„Tak proč…?“

„Hehe,“ zasmál se Mexičan s převahou. „Je vidět, že nechodíte na kázání. Jinak byste věděli, že na světě je taky tahleta láska k bližnímu.“

„Já ho zabiju!“ vyjekl Acuff.

„Klid, bratře,“ zaprosil Jezu. „Povídám láska k bližnímu. Něco jako dobročinnost: Co kdyby v baráku někdo spal, ne? Klidně by shořel na pelechu. Tak co udělali? Vystřelili, a víckrát, aby se určitě probudil, aby měl čas natáhnout si boty a upláchnout. Jestli tohle není dobročinnost, tak co už? Nemyslíte, slečinko?“

„Nevím,“ řekla tiše. Ale měla radost, že Frank přece jen snad není tak z gruntu ničema.

„Nežvaň,“ zasmál se Acuff. „Jestli to ten darebák opravdu takhle navlékl, tedy jen z opatrnosti. Kdyby někoho upálil, nedalo by se to jen tak ututlat.“

„To spíš,“ řekla opět, ačkoliv se jí nikdo na nic neptal. Ale musela to říci. Styděla se za tu kratičkou radost.

Vtom spadla poslední stěna i s dveřmi v nádherném chocholu jiskřiček, jež se potom zvolna snášely na ohnivý stůl s ohnivým břevnem, který pořád ještě stál. Ale i ten katafalk se posléze zhroutil, nejprve k jedné straně, pak docela.

„Tak a je to dole všechno,“ řekl Jezu.

„Kdepak,“ zasmál se Acuff. „Všechno bude dole až ráno.“

Mařka zvedla hlavu:

„Jak to myslíte?“

A když hned neodpověděl:

„Jak to, všechno? A proč dole?“

„Protože to nejdřív bude nahoře,“ zvolal zvesela.

„Ale jak to?“ opakovala.

„Bum!“ zachechtal se.

Tehdy šlehl ze spáleniště plamének, jako kdyby oheň objevil něco drobného, ale chutného, po čem až dosud marně pátral, a v tom krátkém záblesku spatřila, že švec má v ruce láhev.

Už se na nic neptala. Ať pije, blázen, a čím víc, tím líp. Ale přisedla blíže k němu, aby i ve tmě poznala, kdy se ozve jeho pravidelný dech. Pak vstala. Avšak noc byla příliš temná a žhavý čtverec spáleniště ozařoval jen uzoučký pruh ožehlé trávy. Nebylo vidět na krok.

Opět tedy usedla a čekala, až se rozjasní. Chvílemi klímala. Ale vždy znovu se přinutila otevřít oči. Bála se, aby nezaspala první náznak rána.

Ale nepropásla ho. Podobal se bělavému dýmu, který se spojil s tmou a rozředil ji. Teď byla vhodná chvíle.

Cestou ke kůlně si uvědomila, že ten bělavý dým, mísící se s tmou, je mlha. To bylo velmi dobré. Šla rychleji. V kůlně nahmatala po paměti motyku a lopatu. Když je chvatně odnášela, cinkl kov o kov. Zastavila se, zdálo se jí, že ten zvuk projel tichem jako ječivé zařinčení zvonku. Ale nikde se nic nepohnulo, nikdo se neozval. Spáči byli příliš daleko.

Vyběhla. Z mlhy se vynořil Strom. Vypadal jako obrovitá koule vznášející se v šedivém mraku – pás mlhy nad zemí pohltil kmen. A krůpěje rosy, jež se srazily na listech, vypadaly jako tisíce droboučkých rolniček. Stále to byl král všech stromů, ale teď spíše stříbrný. Ačkoliv zakrátko, až se mlha rozplyne, bude opět zelený jako odjakživa, jako snad už před stovkou let.

Okamžik o tom přemýšlela – že tenhle Zelený král přežil už asi mnoho hloupých zelených děvčat –, ale jen letmo, maně, zatímco šla blíž a blíž. Tu se objevil kmen lesklý rosou a na něm známý zářez. Odpočítala dvacet kroků. Rozhlédla se. Ano, byla na místě.

Motykou odhrnula drn. V okamžiku, kdy zvedla lopatu, aby odházela hlínu, řekl kdosi za ní:

„Copak tu bude? Hrob?“

Trhla sebou, ale neotočila se. Poznala hlas Jezu Moralesa.

„Ne. Hledám poklad!“ řekla.

„Hehe!“

„Nesmějte se a pomozte mi!“

Než vytáhli plechovou krabici, zhoustla mlha natolik, že viděli sotva jeden druhého.

„Copak je v tom, Mary?“ zeptal se se zájmem Jezu.

„Dynamit.“

„Fííí! A co s tím chcete dělat?“

„Vysypu ten neřád do potoka.“

„Pročpak?“

„Protože Acuff chce vyhodit do povětří Strom.“

„Ale proč…“

„Protože se chce pomstít Frankovi.“

„Jenže proč?“

„Kriste pane, nedělejte ze sebe hlupáka!“

„Nedělám ze sebe vůbec nic, Mary. Jen se vás chci už asi popáté zeptat, proč házet věc za spoustu dolarů do potoka, když ji můžete dát nějakému dobrákovi, který ji zpeněží. Například…“

„Dobrá, vezměte si to,“ vyhrkla nervózně. „Ale pryč s tím!“

„Díky, Mary. My dva se vždycky domluvíme,“ zaplesal Jezu a vytáhl pytel s dynamitem z krabice. „Ale to vás nenapadlo, že švec může taky Strom porazit?“

„Nemůže. Sám na to nestačí, táta je raněný a já s Tomem na Strom nesáhneme.“

„Jenomže co když podplatí někoho cizího?“

„Kde by ho sehnal.“

„Proč by ho sháněl. Stojí před vámi.“

Vztyčila se:

„Jezu! Ten Strom tady byl ještě za Komančů a nezničili ho, ačkoliv taky museli pryč. I za Čerokíů tu byl, a nechali ho naživu. Jste snad větší divoch než oni?! A vůbec, tuhle zem ještě každý ztratil, ztratí ji tedy i Frank. A po něm přijdou jiní, možná lepší než on…“

„Mluvíte tak krásně, že bych se rozplakal,“ řekl dojatě. „Jenže člověk je strašný sobec. Zvlášť, když potřebuje dolar.“

„Kolik?!“ zeptala se zostra.

„Málo, Mary. Vlastně ani centík. Ale v kůlně jsem viděl pěkné starší sedlo s uzdou…“

„Seberte ho a zmizte!“

„Díky,“ usmál se a přehodil si pytel přes rameno. „My dva si, Mary, vždycky rozumíme… Ale napadla mě taková zajímavá věc: Až tady švec najde prázdnou díru, rozzuří se a zuřivý chlap má dvojnásobnou sílu! Co když se do toho porážení přece jen pustí sám? Co sis ním počnete? Praštíte ho? Zastřelíte. To bych vám ani nedoporučoval…“

„Proboha, co ještě chcete?!“

„Dát vám dobrou radu,“ zašklebil se. „V kůlně je pár seker a moc hezoučká pila…“

„Seberte to!“

„Děkuju, Mary. My dva se vždycky –“

„Běžte už!“ sykla. „Jak je možné, že takový vydřiduch je pořád nasuchu.“

„Taky se tomu často divím,“ vzdychl. „Sbohem, Mary.“

„Jděte k čertu… Ale ten vzkaz Waltovi pořád platí!“ zavolala, než ho pohltila mlha.

Kapitola pátá VELKÝ ROD

1

Acuff se Sudíkem neprodali Les Frankovi Bastillonovi.

Vypravili se sice do Enidu s tím úmyslem, ale cestou potkali pastora Kollarowicze, kamaráda Hromovou hubu. Hnal se přímo proti nim, obrovitý na své maličké bryčce, kterou – jak se dosud s obdivem tradovalo – dokáže sám a sám přehodit přes příkop.

„Hola, přátelé,“ hřměl už zdálky. „Jaká náhoda! Je vidět, že sám Pán řídí moje kroky.“

Zarazil poníky, až se postavili na zadní jako pár cvičených psíků, nadýchl se celý rozzářený…, ale na voze spatřil Sudíka s ovázaným ramenem a zesmutněl:

„Copak? Copak? Snad ne úraz?“

Nechali ho při tom. Jestliže chtěli vyřídit záležitost claimu s Frankem, a ještě chytit polední vlak do Kingfisheru k lékaři, neměli na dlouhé vysvětlování čas. To také pastorovi řekli, že s raněným spěchají k felčarovi.

„Správně, jste dobří křesťané,“ pochválil je. „Vrátím se s vámi, protože jsem se vlastně vypravil k vám s dobrým, bohumilým návrhem.“

Obrátil bryčku, zamlaskal tak mocně, že vyrazili nejen jeho poníci, ale i Acuffův kůň zapřažený do mnohem těžšího vozu. Kola rachotila po nerovné půdě, nicméně hlas Hromové huby je snadno přehlušil:

„Znám vaše trápení a modlil jsem se za vás! A hle, milý pánbůh mi vnukl krásnou myšlenku…“

Jeli, drkotali bok po boku, prach se za nimi zvedal jako kdysi při velkém runu a stále hlaholil nad prérií pastorův hlas a byl stále nádhernější:

Hlas spásy, jenž sliboval východisko, a navíc zadostiučinění.

Zajeli s pastorem rovnou k pozemkovému úřadu a prodali mu vše, jak to leželo a stálo. Kůlnu, stádo, spáleniště. Jedenáct zákrutů potoka, pozemek i s Lesem, lávku přes potok i lavičku, na které zvečera sedávali. A samozřejmě, i „velikána.“

„Máte štěstí, důstojnosti,“ prskal Acuff, z kterého dosud byla cítit whisky, protože ráno vypil zbytek láhve na vztek. „Nebýt Mary, utřel jste o něj hubu. Jako o ten Strom.“

„Milý synu,“ pravil pastor shovívavě, „ve své nekonečné moudrosti řídí Pán věci lidí vždy tou nejlepší cestou. Jen On ví, kam ta cesta vede. My vidíme pouze její kratičký úsek, a ještě ne vždy zřetelně… Co však poznáme i my a co nás bolí, jsou ošklivé výrazy a závan alkoholu.“

*

Když se Frank Bastillon dověděl, co se přihodilo, ztratil sebevládu do té míry, že vyběhl z King’s Hotelu a bez ohledu na důstojnost velkého náčelníka se dlouhými skoky hnal k pastorovi. Zpomalil teprve na dohled kostela:

Jak se to mohlo stát?! Kde vzal Kollarowicz peníze? Je za tím Dolittle?!… Ne, to by si po mé výstraze určitě nedovolil… Ale kdo tedy? Někdo cizí? Ale kde by ho pastor tak narychlo sehnal?! Nebo už tu zradu chystal delší dobu?

Neměl tušení. Jen jedno věděl:

Že Lauřin park musí dostat a že jej dostane, i kdyby měl z pastora vytřást duši. Sám se přitom třásl hněvem jako snad ještě nikdy v životě.

Bylo krátce po poledni. Bez zaťukání vrazil do jídelny a najednou mu bylo všechno jasné. Za stolem seděl pastor se svou kostnatou ženou, s její stejně ošklivou sestrou a se svým tchánem Malcolmem Lebrunem, ředitelem bankovní filiálky. K polévce přikusovali krajíčky suchého chleba. Na muže, který právě zaplatil deset tisícovek za pozemek v ceně nanejvýše pěti, byl to velmi chudý oběd. Avšak kdekdo v Enidu věděl, že pastor žije skromně a že si v tom ohledu nezadá s tchánem, který jí ovšem málo spíš kvůli nemocnému žaludku.

„Vítám vás, posaďte se, prosím, a pojezte s námi,“ zvolal radostně David Kollarowicz. „S hostem přichází Bůh.“

„Děkuji pěkně,“ procedil Frank Bastillon skrz zuby. Nemohl vykřiknout, nemohl zaklít, ba ani zvednout pěst. Malcolm Lebrun na něj pokojně hleděl skrz své tlusté brýle, pastorka ani nezvedla hlavu, její sestra nabírala polévku tak opatrně, jako by se děsila sebemenšího hluku. Ze všech koutů čišela bohumilnost a klid takřka kostelní. A on, velký náčelník, musel tedy chtě nechtě tlumit hlas i gesta, neboť v kostele se nešermuje rukama a nehuláká. Ostatně všechen povyk by byl zhola zbytečný, protože kněz je nedotknutelná osoba. Pastorovi nelze zakroutit krk. Pastor nebojuje, nenosí revolvery, nebrání se… Navíc ho nelze ani zastrašit, ani zničit, protože snad doopravdy netouží po bohatství. Ale i kdyby toužil, nelze ho přivést na mizinu, alespoň ne tohoto pastora Davida Kollarowicze z Enidu, protože za ním stojí tchán Lebrun, ředitel banky, který samozřejmě opatřil těch deset tisícovek…

„Neodmítejte, synu,“ pravil pastor s lehkou výčitkou. „Vím, že jste zvyklý na lepší pokrm, avšak nejde přece o to, abyste se u nás nasytil, nýbrž abyste nepohrdl křesťanským pohostinstvím.“

„Děkuju,“ otřásl se Frank a usedl po boku tchána Lebruna.

Jedli v tichu. A teprv když odložili lžíce a odříkali modlitbu díků za vezdejší chléb, zeptal se pastor hosta:

„Nuže, co vás ke mně přivádí?“

Složil ruce na břiše a s hlavou skloněnou maličko na stranu pozorně naslouchal.

„Ach ano,“ přikývl, když velký boss klesl hlasem. „Doneslo se mi, že o ten pozemek máte zájem. Domnívám se však, že zájem celku je přednější.“

„Jaký zájem celku?!“

„Velmi významný,“ usmál se pastor snivě. „Mám totiž v úmyslu zřídit tam sirotčinec. Široko daleko nenajdete vhodnější místo, lepší, klidnější prostředí. A želbohu široko daleko nenajdete tolik sirotků jako právě v tomto nešťastném městě… Ne, nepřerušujte mě prosím. Můj úmysl je nezvratný.“

„Najdu vám deset lepších míst!“

„Opravdu?“ podivil se pastor. „Škoda že jste mi to neřekl dříve…“

„Ještě není pozdě!“ vyhrkl Frank. „Prodejte mi ten pozemek a uvidíte, že jste neprohloupil. Kdy chcete začít se stavbou?“

„Oh,“ povzdechl pastor Kollarowicz, „pravil jsem přece, že prozatím mám jen v úmyslu… To znamená, že prozatím jde o věc dosti vzdálené budoucnosti. Takže…“

„Takže?!“ naklonil se velký boss s nadějí přes stůl.

„Takže…,“ opakoval pastor a pohlédl na tchána, jako by se ho ptal, zda souhlasí. „Takže stojíte-li o ten lesík opravdu tak naléhavě, snažil bych se vám vyhovět. Ovšem tak, aby to prospělo naší chudé církvi.“

„Rozumím,“ řekl Frank Bastillon. „Jaká je vaše cena?“

„Kostelík potřebuje zvon,“ pravil pastor s týmž snivým výrazem, jako když prve mluvil o sirotčinci. „Zvony jsou velmi drahé. I malý stojí kolem tisíce…“

„Tedy jedenáct?“

„Ano, synu. Abych vám vyšel vstříc.“

„Platí!“ zvedl se Frank.

Venku, v ostrém slunci, zatmělo se mu na vteřinku před očima a nebyl si jist, zda radostí, či hněvem: Dostal Lauřin park. Jenže pastor dostal velkého náčelníka.

Ale když kvečeru přiběhl k faře znovu a šťastnou náhodou zastal pastora samotného u hřbitovních vrat, a tedy beze svědků, chvěl se mu hlas jen a jen vzteky:

„Vy podvodníku! Vy špinavý svatý! Myslel jste si, že to nezjistím?!“

„Co, milý synu?“ zeptal se pastor o stín ostřeji než jindy.

„Že jste jim zaplatil jen devět tisíc! Chcete to zapírat?“

„Ne. Proč?“ zeptal se pastor klidně. „Slevili mi sami, z vlastní vůle, jen aby nemuseli jednat s vámi. Upřímně vám řeknu, že nyní se jim vůbec nedivím. A znovu vás upozorňuji, že mi nejde o osobní prospěch, ale jen a jen o zvon. Velice ho potřebujeme.“

„A já zase,“ vyrazil Frank Bastillon skrz sevřené rty, „já zase upřímně doufám, že vám můj zvon jednou spadne na hlavu!“

„Váš zvon?“ užasl David Kollarowicz. „Není mi známo, že byste nějaký věnoval. Darovali jej oni, neboť oni slevili tisíc dolarů. Tedy právě tolik, kolik stojí velmi malý…“

„A co ta druhá tisícovka navíc!“

„Za tu, milý synu,“ usmál se pastor, „za tu dám postavit novou, pevnější zvonici. Právě proto, aby mi ten zvon nespadl na hlavu. Přejete si ještě něco? Ne? Tedy dobrý večer a dobrou noc. A příště prosím volte při rozhovoru se svým duchovním pastýřem vhodnější slova i tón. Pokora, synu, pokora je ctnost, ale prchlivost je těžký hřích.“

2

Měsíc nato se Frank Bastillon slavně oženil s Laurou La Salle, ne však v Enidu, ale ve Wichitě. Nezapomněl, jak ho pastor přitiskl ke zdi, a rozhodně nechtěl naslouchat jeho hřmícímu hlasu, natož před ním pokleknout a ještě mu za to platit.

Na svatbu si dal ušít nové šaty městského střihu i nové lakové boty s podpatky o něco nižšími, než jaké nosí kovbojové, nicméně je chtěl mermomocí ozdobit oněmi ostruhami z ryzího zlata, které kdysi vyhrál v kartách na Veselém Samovi, čertví kde je ho konec. Lauře dalo dost práce, než mu to rozmluvila:

„Mějte rozum, Franku. Nebuďte přece pořád tak staromódní!“ Nemohl a nemohl pochopit, co je na zlatých ostruhách staromódního. Leda snad, že je nenosí měšťáci, kteří se začínají všude roztahovat.

Když po obřadech pomalu vycházel s manželkou z kostela, zahlédl v davu zvědavců pod schodištěm známou tvář, známou postavu a vzápětí i dobře známý pohyb. V témž okamžiku se vrhl k zemi, takže výstřely z Bonapartova revolveru zasáhly jen strýce Adama Vanderwelda, který v plném lesku kráčel přímo za ženichem.

Ve zmatku, jenž nastal, zmizel Bonaparte jako pára. –

„Víte, drahá, co je na té věci nejpodivnější,“ řekl Frank pobledlé Lauře, zatímco zvědavci odnášeli nebožtíka Adama. „Že jsem zrovna tomuhle pistolníkovi vcelku nic neudělal. Jen jednou jsem mu dal pěstí do zubů, a ještě plným právem.“

„To je právě ta veliká chyba,“ přerušila ho. „Měl jste s ním zatočit důkladněji.“

„Jak například?“

„Odstranit ho nadobro.“

„Hm… Však mě to teď dost mrzí.“ Opravdu ho to hnětlo daleko víc, než byl ochoten přiznat. Když dva dny nato opět kráčel po Lauřině boku – tentokrát byli oba v černém a šli za Adamovou rakví –, rozhlížel se neklidně, zda se někde opět nevynoří známá tvář, známá postava, známá paže, jež učiní jisté dobře známe gesto. Nezahlédl nic podezřelého a živ a zdráv se s ženou vrátil do hotelu.

„Lauro,“ vzal ji kolem ramen, sotvaže byli v bezpečí, „Lauro, uvědomovala jste si, že ten chlap se může pokusit ještě jednou?“

„Ovšem, Franku.“

„Ale… vedli jsme se přece a necítil jsem, že byste se třásla!“

„A proč bych se měla třást, Franku, když jsem byla s vámi?“

„Děkuji vám.“ Sevřel ji v náručí a políbil. V černém mu připadala ještě stokrát krásnější než jindy, jako bytost z jiného světa. Jako zjevení. „Děkuji vám… Vy jste ta pravá žena pro mne. Udělám z vás královnu.“

„To zní hezky,“ zasmála se. „Jenže moc se mi do mého království nechce, věřte.“

Hned po pohřbu odjeli do Enidu. Seděli mlčky proti sobě v Pullmanově voze jako tehdy, když se seznámili, ale jeli opačným směrem a všechno bylo jiné, nějaké nadějnější, lepší, protože tehdy stačilo málo, aby se navěky rozešli jako tisíce jiných náhodných spolucestujících, kdežto teď už se nerozejdou do konce života.

„Myslím, Lauro, že jsme se hledali,“ řekl rozechvěně.

„Ovšem,“ přitakala. „Každý přece hledá svůj protějšek. Jenomže ne každý jej najde. A když jej najde, ne vždycky jej pozná.“

„Ale my jsme se poznali naráz, ne? V tom bylo naše štěstí.“

Opět zmlkli držíce se za ruce jako děti. Ale to mu nestačilo, co chvíli zavíral oči, jen aby je opět mohl otevřít a přesvědčit se, že je to pravda. Že Laura je zde. Že si ji opravdu veze do Enidu. Že ji má.

Moje právoplatná manželka…

Těsně před cílem vstala, vyhlédla z okénka a spatřila, že od její první návštěvy se v městě leccos změnilo. Například na pravé straně ve směru jízdy trčela k nebi špičatá věžička s hodinami. Na ciferníku řval žlutý nápis: „Dolittle vás vítá v Enidu!“ A vlevo od ciferníku: „Dolittle pracuje jako hodiny!“ A vpravo od hodin: „Dolittle zařídí a opatří všechno!“ A pod hodinami: „Dolittleova První realitní kancelář a obchodní dům.“

Nakrčila obočí:

„Kdo je to ten Dolittle, Franku?“

„Ale taková malá krysa, která se nafukuje. Mám ho takhle v hrsti.“

Vtom vlak zastavil. Na peróně čekal zástup zvědavců, kupili se v nespořádaném shluku, ale sotvaže velký boss seskočil ze stupátka a pomohl své krásce na enidskou půdu, rozestoupili se uctivě a vytvořili alej. A manželé Bastillonovi jí zvolna procházeli a muži smekali jeden po druhém jako dobře vycvičení vojáčci:

„Haló, Franku! Haló, Mrs Bastillon!“

A Frank líně odpovídal „Haló… Haló…“ Neobtěžoval se ani strčit prstem do klobouku, proč taky. Samí poddaní. Kdybych seděl na kdovíjakém trůnu, nebyl bych na tom o chlup líp. O nic větší král bych nebyl.

Ale když před nádražím nasedali do vozu, zvolal kdosi bujaře:

„Vítám vás v hlubokém smutku!“

Laura sebou trhla, Frank zaťal pěst.

Ukázalo se však, že je to jen Jezu Morales, který s mnoha poklonami a doslova zametaje sombrerem prach, počal horlivě vysvětlovat, jak to vpravdě myslel:

„Vítám vás, krásný páre, oblečený v hlubokém smutku!“

Těžko se dalo něco namítat, neboť vskutku byli oba v černém, jak se slušelo s ohledem na Adamovu smrt.

„Kdo je to?“ zeptala se Laura, když poodjeli.

„Nikdo. Žebrák. Šašek, má drahá. Zvykněte si už jednou na to, že kromě vás a mne jsou tady jen žebráci a šašci.“

„Nepřeháníte to trochu?“

„Vůbec ne, Lauro. A teď pozor, přenesu vás přes práh.“

Zvedl ji jako stéblo trávy. Ale měla příliš širokou sukni, vlečka zametala koberce, a jak stoupal do schodů, šlápl na ten černý cíp a zakolísal. Neupadl jen proto, že se opřel loktem o zeď a napjal všechny svaly. Látka se s praskotem roztrhla, kus vlečky zůstal pod jeho botou.

„Zatraceně!“

Ale ona se zasmála!

„Božíčku, jak jste silný, Franku!“

V té chvíli by ji byl nejradši vynesl až k nebi, tak jí byl vděčný za ta slova. Jiná na jejím místě by vyhrkla leda: „Oh moje šaty!…“ a ještě jiná snad dokonce: „Nemůžete dát pozor, nešiko!“

V ložnici ji zlehka postavil na nohy.

„Náš domov. Buďte zde hodně šťastna,“ řekl tiše.

Pak seděli za stolem, srkali šampaňské, usmívali se a mlčeli. Měl nádherný pocit, že se nikdy nenasytí toho usměvavého mlčení s Laurou, že by mu snad stačilo k životu. Znenáhla přicházel večer, ale její oči zářily tím jasněji, čím více houstlo šero, až se mu zdálo, že má princeznu s dvěma drahokamy na tváři. A tu ho napadlo, že toto je vrchol jeho žití. Mám vše, nejkrásnější ženu, největší moc, nejvíce peněz. Vůbec všechno mám, po čem lidé touží. Jsem nejšťastnější člověk na světě.

3

Když ráno procitl, stálo už slunce vysoko nad obzorem, ale Laura dosud spala. Nebudil ji. Vzpomněl na překvapení, které pro ni chystal, a po snídani se vydal na nádraží pozeptat se, zda už došel balík z Wichity. Běželo o květované záclony nejnovějšího vzoru, které před svatbou zahlédla ve výkladní skříni. Tehdy se celá zarděla touhou vyzdobit jimi své budoucí hnízdo a on užuž vyhrkl: „Dobrá, miláčku, jsou vaše.“ – Ale přemohl se, koupil je až nazítří a sám – představoval si, že je dá v Enidu potají pověsit a bude se těšit z její radosti. V příštích dnech ve shonu událostí už na věc ani nevzdechl; až dnes ráno při pohledu na prázdné okno ložnice. Želbohu si současně uvědomil, že překvapení nebude tak snadné: jak vyšňořit potají byt, je-li hospodyně doma?

Lámal si tím hlavu cestou ke stanici i zpět. Zásilka tam byla, ale co dál? Poslat pro ni Lina ihned, anebo vyčkat, až se Laura vypraví prohlédnout si svůj park? Toto řešení mu připadalo nejvhodnější. Nicméně když doma zastihl Lauru, jak se chystá na procházku, uvítal to jako vhodnou příležitost vyřídit tu roztomilou hloupost se záclonami ještě dnes.

„Ano, ano, jen se jděte poohlédnout po městě, má drahá,“ usmál se povzbudivě. „Byl jsem tak dlouho pryč, že se vám dnes nemohu věnovat.“

„A nezapomeňte na kostel!“ zvolal ještě. „Je malý, ale hezký. Ačkoliv pastor je mizera.“

Hleděl s hrdým potěšením za ní, jak jí to sluší, jak se ten černý krajkový slunečník odráží od jejích zlatých vlasů. Vůbec ne princezna, ani královna, ale císařovna!

Poslal Lina pro balík a zašel do kanceláře podívat se, co za tu řádku dní přinesla pošta. Avšak dřív než k psacímu stolu přikročil k oknu a opět se pásl na triumfu své bohyně. Viděl, jak muži pokorně strhávají širáky, jak se ženy uklánějí, jak děti zůstávají beze slova stát a civí za Laurou s otevřenými ústy jako za pohádkovým zjevením. Ano, toto je vrchol života.

Zhluboka vdechl. Obrátil se ke stolu. A v polovině tohoto pohybu, v okamžiku, kdy se jeho oči přesunuly od vnějšího jasu do zášeří kanceláře, přesunulo se i cosi v jeho hlavě a pojednou mu bylo do tísně: Jsem na vrcholu. To znamená, že už nemohu výše. A přitom jsem tak mladý, plný síly!

Mimoděk počal přecházet sem tam.

Ano, nedá se nic dělat, je to tak: Kdo sedí na vrcholu, má jen dvě možnosti – nepohnout se z místa, anebo jít dolů. Buď hnít, nebo sestupovat, klesat. Zatraceně smutná vyhlídka.

Ale zakrátko, když opět maně pohlédl k zářícímu oknu, přišly mu ty myšlenky k smíchu. Co blázním! Laura přece znamená vrchol pouze v jednom směru. Nemohu mít více žen, pravda, ale mohu přece vydělat ještě více peněz, mít více hotelů, ještě rozšířit svou moc!

Teď přecházel od stolu k oknu stále rychleji. Představy, jež mu letěly hlavou, ho nádherně rozrušovaly, nutily ke spěchu:

Mohu získat tituly, úřady. Mohu se stát pánem celé Oklahomy! Kdo mi v tom zabrání? Nikdo. Nikdo. Nikdo.

Zastavil se snad jen proto, aby to slůvko řekl nahlas a zdůraznil je bouchnutím do stolu:

„Nikdo!“

Chvilenku stál s očima v dálce. Pak konečně usedl. Vzpomněl, proč sem vlastně přišel. Kromě několika obchodních papírů ležel na stole jediný dopis. S nechutí jej zvedl. Chtěl vyřídit poštu, ale zároveň se mu to protivilo: takový skok do všednosti, a zrovna dnes. Ale na poštovním razítku stálo „Wichita“ a datum svatby a to ho usmířilo – asi gratulace. Roztrhl obálku s adresou psanou kulatým, jako dětským písmem. Četl:

Dear Mr Bastillon!

Nyní, když jste šťastně ženatý, je mi ctí i potěšením sdělit Vám, koho jste si vzal. Slečna Laura La Salle se skutečně tak jmenuje a skutečně se narodila v Louisianě, přesněji řečeno v New Orleansu, želbohu ty dva údaje jsou to jediné pravé na ní. Nemusíte se tomu divit, neboť v New Orleansu se už narodilo mnoho holek jejího druhu a jméno La Salle je tam stejně běžné jako jinde Smith. A teď další podrobnosti, o kterých Vás asi nezpravila: Její otec byl alkoholik, její matka zpívala v nejhorších přístavních lokálech, kde se samozřejmě neomezovala jen na tuto činnost. Všemu, tedy zpěvu i oné činnosti, brzy naučila i svou dceru, která se dostala z bahna jen proto, že se jí ujal jistý loďař, přirozené ženatý. Že ji neuvedl do své domácnosti a že s ní nenakládal jako se svou dcerou, netřeba zvlášť podotýkat. Aby celá záležitost nevypadala tak okatě, dal ji učit zpěvu a učitel – mimochodem řečeno jeden francouzský dobrodruh – jí poskytl různé lekce, kromě jiného i v jemném chování. Tomu učiteli se odměnila sladce, tomu starému loďařovi trochu hůř. Když ji jednou v nepřítomnosti své manželky zavedl do svého domu, ukradla jí (té nepřítomné manželce) všechny šperky a zmizela se svým strýcem. Tento Adam Vanderwelde, bratr její nehodné matky, je falešný hráč, který využívá toho, že vypadá jako farář. Loďař ji neudal ze strachu z ostudy. Potom slečna Laura vystřídala více dobrodinců, až jste přišel Vy, nejhloupější ze všech. Protože Vaši předchůdci si ten dívčí poklad jen vypůjčovali, kdežto Vy jste si jej koupil natrvalo a už se ho nezbavíte. Věřím, že Vás moje zpráva velmi zajímala, a slibuji, že v krátké době vám o sobe opět dám slyšet a oznámím Vám další podrobnosti o zajímavém životě Vaší zděděné ženy. Dokonce i s některými doklady.

Ve Wichitě v den Vašeho sňatku.

Váš Neznámý

*

Před očima se mu zatmělo. Dvě tři vteřiny měl dojem, že drží v ruce nikoli bílý list, ale něco černého a hrozně těžkého. Ruka mu poklesla. Pak se tma v očích rozplynula a opět viděl čtvrtku bílého papíru, pokrytou okrouhlými písmeny. Položil ji na stůl. Vstal. Šel k polici pro láhev. Nalil, napil se. Otočil se zpět. Dopis tam stále ležel. Není to tedy sen. Žádné mámení smyslů. Znovu se napil.

Posadil se a chladně uvažoval. Totiž říkal si, nařizoval si, že musí být chladný jako led. Ale ruce opřené o stůl se mu potily, když je zvedl, zbyl po nich na lesklé desce mlhavý otisk pěti prstů a dlaně. A list zde stále byl. Tak tedy vidím jasně. Mám zpocené ruce, ale studenou hlavu, a to je to nejdůležitější. Teď také chladně přemýšlel: Kdo napsal tu špinavost?!

Vtom někdo zaklepal.

Trhl sebou. Napůl se vztyčil. Měl fantastický pocit, že za dveřmi stojí ten nepřítel. Sáhl k boku pro zbraň: „Dále.“

Vstoupil Lin s balíkem.

„Přinesl jsem…“

„Dej to do ložnice! Ven!“

Číňan uskočil, jako by ho bossův ječivý hlas šlehl.

Ale Frank Bastillon už na něj zapomněl.

Kdo vymyslel tu ohavnost?!

Jasně někdo, kdo mě nenávidí… Ale takových je mnoho. Třeba ještě více, než si myslím, třeba mě nenávidí kdekdo, protože jsem všechny strčil do kapsy. Protože jsem velký boss!

Tedy jinak: Psal to někdo, kdo mě nenávidí a kdo znal přesné datum mé svatby, protože zřejmě čekal, až se ožením, a pak teprve zasadil tu hnusnou ránu… Ale takových je také hodně, vlastně všichni z Enidu…

Jenže dopis přišel z Wichity! Tedy někdo odtamtud – – – Pomeranz!

To bylo první jméno, které ho napadlo. Ředitel divadla Jack Pomeranz, ten věčně mastný všivák!

Ale vzápětí pustil Pomeranze z hlavy. Proč by mě Pomeranz nenáviděl? Právě naopak, vždyť jsem mu dal spoustu peněz a Lauře tak jako tak končila ve Wichitě smlouva. Hloupost, hloupost… Ale kdo jiný z Wichity?

Díval se upřeně na dopis, který se mu nyní nezdál ani bílý, ani černý, ale šedivý, jak zpovzdáli splývalo černé písmo s barvou papíru.

Kdo jiný?! Bonaparte? Taky hloupost, určitě nedovede psát, a i kdyby, nikdy by se nezmohl na tak složité věty. A něco jako anonymní psaní by ho vůbec nenapadlo, ten ničema vraždí olovem, ne jedem.

Ale pozor:

Musí to být někdo z Wichity?

Ovšemže ne! Kolik lidí z Enidu cestuje denně na sever? Přinejmenším dva. Někdy čtyři, někdy deset.

Vyskočil. Užuž chtěl zavolat Rattlesnakea, aby běžel vypátrat na nádraží, kdo z Enidu byl v den svatby ve Wichitě – když znovu zavadil očima o dopis. Dětské písmo – anebo ženské… Ovšem, jistě ženské! Tohle nepsal muž.

Otřel si dlaní čelo. Vlhká ruka ještě více zvlhla. Tak tedy nemám studenou hlavu. To je špatné. Která žena? Copak jsem některé provedl něco tak zlého, aby měla důvod mě nenávidět? Ano. Jedné určitě.

Mary Sudíkové.

Stál uprostřed místnosti se zpoceným čelem a s mokrýma rukama a bylo mu špatně, protože Mary Sudíková byla jediná, která tuhle špinavost mohla napsat, ale současně nemohla. Proč ne? Nevěděl. Prostě tomu nemohl věřit. Ne proto, že Mary je někde v prérii, a tedy daleko od Wichity – mohla tam stokrát zajet –, avšak proto, že je to prostě Mary Sudíková, šestnáctileté děvče, snad potrhlé a žárlivé, ale pořád jen šestnáctileté děcko, a děti takové dopisy nedokáží napsat. Nevymyslely by si je. Nebo třeba některé ano, ale rozhodně ne Mary Sudíková. A i kdyby si něco takového dovedla vymyslet, nenapsala by to. Kterákoliv jiná, jen ne Mary.

Kterákoliv jiná…

Jenže já nevím o žádné jiné, jež by měla důvod.

Klaply dveře. Zvedl hlavu. Na prahu stála Laura celá v černém, v ruce černý zavřený slunečník. Maně pohlédl na hodiny. Táhlo k poledni. Znovu pohlédl na ni. Jako vdova.

Něco na jeho obličeji ji zarazilo:

„Co se stalo, Franku?“

Neodpověděl.

„Co je s vámi?!“ vyhrkla s podezřením.

Mlčel, zaboha nebyl s to najít nějakou lehkou odpověď.

A její velké modré oči sklouzly z jeho tváře k stolní desce.

Prudce se pohnul. Ale byla rychlejší.

„Nečtěte to!“ vykřikl. „Prosím vás, Lauro!“

„Proč ne?“ Skočila i s dopisem k otevřenému oknu a nemohl se s ní rvát, aby ho neviděli lidé z náměstí.

Ztěžka se posadil. Díval se na její záda, na její ramena. Zdálo se mu, že klesají. Jako před chvílí jeho ruka.

„Je to špinavá pomluva. Lauro!“

Četla a její ramena klesala níž a níž.

„Nesmíte si to tak brát,“ vydechl prosebně. „Zloba, zloba, nic jiného!“

Dopis jí spadl podél těla, ale zůstal viset v dlani jako šáteček. Neotočila se.

„Zloba!“ opakoval. „Nic víc.“

„To bych snad měla tvrdit já vám, ne?“ řekla. „Mne přesvědčovat nemusíte. Jestli někdo ví, co je pravda, jsem to já.“

Očekával, že se rozpláče, že se jí ramena roztetelí, ale když se konečně obrátila, spatřil, že má suché oči a velmi tvrdou, odhodlanou tvář.

„Víte, kdo to poslal, Franku? Nebo máte aspoň podezření, tušení?“

„Ne. Leda snad, že to musela být žena. Podle písma. A že musela být před třemi dny ve Wichitě.“

„Proč,“ zeptala se suše. „Žena to je, ale dopis jí mohl nadiktovat muž. A ve Wichitě nemusela být, mohla to tam poslat někomu známému v druhé obálce, aby to dal na poštu. Rozumějte: Ptám se vás, komu jste provedl tak špatnou věc, že se chtěl takhle mstít. Komu?!“

„To je těžké,“ zatěkal. „Celé řadě lidí. Život, Lauro, není…“

„…rajská zahrada. To vím už dávno! Ale uvažujte přece!“

„Už jsem uvažoval.“

„Tak znova a líp! Musíme to zjistit. Musíme, protože…“ Hlas jí poprvé selhal.

„Ano,“ přikývl chvatně, neboť ničeho se tolik nebál jako jejího pláče. „Ano. Protože je to do nebe volající ničemnost. Buďte bez starosti, zjistím to, miláčku.“

Snažil se mluvit přesvědčivě, ale nepomohlo to. Rozplakala se jako malá – až teď, když už začínal věřit, že vydržela tu ránu.

„Božíčku,“ hladil ji po zlatých vlasech, „tak zlé to zase není. Najdu tu bestii, drahoušku, přísahám, a kdyby mě to mělo stát život!“

Odvedl ji do salónu. Vzlykala, že chce být sama. Odešel tedy. Umyl se studenou vodou, neboť si stále připadal jako olepený potem, seběhl dolů, zavolal Rattlesnakea a nařídil mu vypátrat, kdo z Enidu byl v posledních dnech ve Wichitě, a poohlédnout se také po Sudíkovi, vlastně po Mary, kam se s tátou odstěhovala a co dělá. Zda náhodou nebyla na severu! Zbytečná práce, samozřejmě, samé falešné stopy, ale neměl ponětí, co jiného podniknout, a něco učinit musel, aby si nepřipadal tak bezmocný. Nato usedl v kanceláři, složil ruce do dlaní, tiskl ty dlaně, jako kdyby chtěl vyždímat mozek do poslední kapky:

Kdo? Kdo?!

Před večerem ho napadlo, že dopis mohl napsat jen člověk s jistým vzděláním. Svědčila o tom stavba vět, různé dvojsmyslné náznaky a – jak se mu alespoň nyní zdálo – i některá slova, používaná v běžné řeči jen zřídka. Například… Například…

Jako naschvál nemohl v té chvíli vzpomenout ani na jediné, a musel tedy znovu přelousknout ten hanopis. V polovině se zarazil:

Pastor Kollarowicz!

Bylo by to možné?… Ovšemže ano! Má mě v žaludku, protože jsem mu nedávno řekl do očí pár nepříjemných věcí a protože jsem se dal oddat ve Wichitě a ne tady, v jeho rajónu. Má ženu, které mohl dopis nadiktovat. A ve Wichitě má jistě přítele pastora, který…

Vyskočil.

A znovu usedl. Ne, pastor by to neudělal, protože věří v pánaboha. Určitě věří. Nemám tušení, proč to tak určitě vím, ale vím to. Pastorovi jde o zvon a zvonici a čertvíco ještě, co potřebuje pro kostel… pastor by se asi dovedl i mstít a možná se mi i pomstí, jenže ne takhle. Pastor by o mně nanejvýš roznesl, že jsem hříšník a bezbožník, nebo by mi pokazil vyhlídky na nějaký úřad nebo vyznamenání, kdybych o něco takového stál – a třeba by mi mohl i škodit finančně prostřednictvím banky, ale tohohle by se štítil. Takových špinavých náznaků jako třeba…

Ale paměť ho opět zradila, nebyl a nebyl s to vybavit si přesně, co v dopise stojí, a musel se k němu vrátit už potřetí. Tentokrát dočetl až do konce. A najednou bylo všechno jasné jako slunce.

Vyrazil ven. Laura se v salóně zamkla, ale bušil tak dlouho, až otevřela:

„Už to mám!“

„Kdo?“ Visela mu na rtech.

„Dolittle!“

„Jak to víte?!“

„Tady!“ přistrčil jí list. „Čtěte:… o životě Vaší zděděné ženy!“

Nechápavě se na něj podívala.

„Před časem jsem mu řekl, že zdědil ženu po Indžanovi.“

„Panebože!“ spráskla ruce. „Panebože… Takový blázen jste, že ani nevíte –“

„Co?“

„Že muže nejvíc urazíte, když plivnete po jeho ženě?!“

„Jaká urážka?“ vyhrkl. „Jaké plivnutí? Je to pravda! Zdědil ji po Quanahovi! A za tohle mu –“

„Nic mu neuděláte,“ přerušila ho přiškrceným hlasem. „Vůbec nic. Tohle je pravda taky.“

„Co?“ zeptal se, ačkoliv ukazovala na dopis.

„Co tam stojí. Ne všechno, ale většina.“

Vytřeštěně na ni hleděl. Zdálo se mu, že ji vidí poprvé, anebo spíš, že je to docela jiná žena. Napadlo ho, že když se člověk podívá na něco známého příliš zblízka – například na svou vlastní ruku, na své nehty –, vidí mnoho věcí, které mu dříve unikaly a zpravidla nejsou příliš hezké… Ale to byla pouze kratičká, letmá myšlenka vyvolaná asi tím, že na Lauřině tváři spatřil mnoho podrobností. Stín pod očima. Unavené koutky. Rty, z nichž tu a tam odprýskala rtěnka.

„Přece jste nevěřil té povídačce o ztraceném jmění!“ řekla téměř vyzývavě.

Mlčel. Sám teď nevěděl, zda věřil, nebo ne. Spíš to druhé.

„Byla to přece tak průhledná pohádka! Ale Adam si ji nedal vzít, protože ji vymyslel.“ Dívala se mu přímo do očí. Nebála se ho ani trochu. „Adam toho vymyslel v životě dost málo, a ještě to obyčejně nestálo za fajfku tabáku… Dobře že je nebožtík, natropil by spoustu nepříjemností. Takhle jsme alespoň sami mezi sebou, můj drahý manželi.“

A on si zčistajasna uvědomil všechny důsledky, všechnu neodvolatelnost, všechno ponížení utajené v jediném slově: Manžel!… Muž téhle holky pro každého.

Do hlavy se mu nahrnula krev.

„Klid, klid, Franku,“ řekla varovně a couvla za stůl. „Vztek je špatný rádce. Jsem vaše žena a to nezměníte, leda byste mě dal zabít jako toho Walta Cooka. Ano, ano, vím o vás všechno, můj milý. Nejste anděl! Ani zdaleka. Takže si koneckonců nemáme co vyčítat.“

Otočil se a vyšel. Neměl už ani vztek. Všechno vyprchalo. Jen tupý pocit mu zbyl v hlavě, jako když se člověk probudí po příliš veselé noci.

4

V kanceláři usedl a díval se zblízka na své dlaně, na tu spleť čar, čárek a rýh. Pak se díval k oknu na podvečerní nebe. Kdosi vstoupil, něco řekl, zmizel. Když za ním zapadly dveře, uvědomil si Frank Bastillon, že to byl kuchař, že se něco ptal a on, Frank, že mu asi věcně, rozumně odpověděl, protože kuchař přikývl a ničemu se nedivil.

Teď se už nedíval k oknu, ani zblízka na dlaně, ale naopak zdálky na hřbet své ruky. Vlastně na zlatý kroužek na prsteníku. Tak tedy jsem ženatý…

A najednou vstal a hnal se do salónu připraven vyvrátit dveře, jestliže se ta ženská zabarikádovala. Ale bylo otevřeno a manželka Laura seděla způsobně za stolem jako hostitelka připravená uvítat gratulanty.

„A… a…,“ zakoktal.

„Zavřete za sebou, prosím vás,“ řekla chladně. „Musí celý dům vědět, že na mě křičíte hned první den?“

Uposlechl jako stroj.

„A vy!…,“ vyhrkl s námahou. „Vy jste mi ještě dělala drahoty!“

„Já?“ Zavrtěla hlavou a v tom malém pohybu bylo cosi, co ho zpola přesvědčilo, že jí křivdí.

„Kdo jiný!?“

„Kdo jiný… Ovšemže Adam. Bál se vás, copak to nechápete? Ale že ze mě žil, to jste snad pochopil, ne? Čili mě nechtěl ztratit…“

„Ostatně,“ zvolala vzápětí. „Co když jsem vám chtěla poskytnout čas na rozmyšlenou? Nebo na získání informací. Proč jste to neudělal?“

Opět na ni vytřeštěně hleděl. Mluvila pravdu. Ano, měl jsem na tyhle věci dost času. Proč jsem to tedy neudělal?!

Asi jsem po ní příliš toužil. Tolik, že jsem se taky trochu bál…

„Bál se vás!“ řekla v té chvíli, jako kdyby to slovo viselo ve vzduchu. „A moc. Ovšemže by mě byl rád bohatě provdal. Ale ne za vás. Vy jste se mu zdál moc silný, ostrý, bezohledný. Nebezpečný, chcete-li. Měl prostě strach, že se ho zbavíte, až… až vám bude na obtíž.“

„Chcete říct, až mě začne vydírat? Stejně dobře by mohl vydírat vás.“

„Jistě. Ale bál se, že bych vám všechno řekla… Jak teď vidíte, kuráž mi nechybí.“

Hleděl na ni zpod víček a věděl, že toto je její největší pravda. Ano, měla neobyčejnou odvahu. Víc kuráže než leckterý chlap.

„Ne, lžete!“ vyhrkl. „Adam mi přece mohl prozradit celou tu špinavost předem. A byl by konec. Navždycky!“

„Jistě,“ připustila. „Jenomže se zase bál. Tentokrát mne. Věděl, že bych mu to nikdy neodpustila.“

Mlčel. S úžasem si uvědomil, že proti ní sedí a že se k ní naklání, jako kdyby ho už nic neodpuzovalo. Vyskočil.

V téže chvíli řekla:

„A jestli nejste hlupák, musí vám být jasné, proč bych mu to nikdy neodpustila. Víte to, Franku?“

„Nevím,“ vykřikl. „Jsem hlupák!“

„Tiše,“ zvedla ruku. „Ovšemže to víte: Neodpustila bych mu to do smrti, protože vás mám, Franku, ráda. A on to věděl stejně dobře, jako to víte vy.“

Otočil se. Vyšel. Pomalu kráčel ke kanceláři.

Ale za chvíli se opět zuřivě hnal do salónu. Jeho žena dosud seděla za stolem, jako kdyby očekávala hosty.

„Tak proto jste se netřásla na hřbitově! Počítala jste dopředu! Myslela jste si: jen ať ho někdo odstřelí, aspoň všecko zdědím, když jsem teď jeho manželka!“

„Božíčku,“ povzdechla, „nesmíte pořád soudit podle sebe, Franku… Ano, vím moc dobře, jak jste se zachoval, když lynčovali vašeho strejdu. Co jste si přitom myslel? Že je to hrozné, protože je nevinný, anebo že je to báječné, protože budete dědit? Ruku na srdce, můj drahý! Ale uvědomte si jedno: Vy jste byl tehdy v bezpečí, kdežto já na hřbitově ne. Ani zdaleka. Co myslíte, že mi strašilo v hlavě? Mám vám to říct? Dobrá: Že ten chlap s revolverem může taky trefit vedle. A kdo stál vedle vás?“

A zase pomalu kráčel do své kanceláře. Připadalo mu, že mu Laura vždy vezme vítr z plachet. Všechnu sílu že mu sebere, všechnu schopnost zuřit, a on že vždycky musí v samotě hledat a čerpat novou.

Nicméně potřetí už vstoupil do salónu zvolna.

„Posaďte se,“ vyzvala ho jako paní domu, jíž opravdu byla.

Usedl. Chvíli mlčeli.

„Lauro,“ řekl posléze. „Proč jste neměla strach, když jste věděla o tom nebezpečí?“

„Asi mi nebudete věřit,“ usmála se, „ale protože byl se mnou můj muž Frank. A protože jsem věděla, že se málokdy bojí. Takového muže jsem si vždycky přála. Aby se nebál. Aby byl silný. Ale taky, aby měl rozum.“

Sklonil hlavu, aby nespatřila, že se začervenal.

„Nedovedete si představit,“ řekla po chvíli, „jak jsem byla osamělá a nešťastná. Jak těžký život má hezká mladá žena, když je bez dolaru… Vy jste také býval chudý, jenže muž má jiné možnosti. Nikdo mu nezazlí, když není světec. Spíš naopak. Muž si nemusí vybírat prostředky, jak se dostat nahoru. Muž smí být bezohledný. Dokonce se to od něj očekává.“

Hleděl na stůl, ale zpod obočí se díval na svou ženu, jež mu opět připadala velmi krásná.

„Kdybych byl bezohledný, zabil bych vás.“ Teď už se jí díval přímo do očí. „Víte vůbec, co jste riskovala?“

Pokrčila rameny:

„Kdo nic neriskuje, nic nezíská. Ostatně jsem nečekala, že ty… že ty maličkosti o mně objevíte tak brzy po svatbě.“

„Myslíte, že později bych to spolkl?!“

„Myslela jsem, že později byste mne už znal natolik, abyste se s tím smířil… Asi bych vám to byla sama řekla, protože jednou by to stejně vyšlo najevo.“

Vstal. Vzal za kliku.

„Franku!“ zavolala. „Neprohloupil jste, věřte! Jsme si rovni a dokážeme spolu velké věci!“

Obrátil se:

„A… a co Dolittle?“

„Nic.“

„Musím ho přece odstranit!“

„Proč?“

„Protože všechno vyšťáral!“

„Nebuďte blázen,“ řekla zostra. „Ví to i jeho žena. Komu myslíte, že diktoval ten dopis? A ji přece nemůžete odpravit. To by už byli tři!“

„Dva.“

„Je v jiném stavu.“

„Jak to víte?“

„Viděla jsem ji.“

„Kde?“

„U něj. V krámě. Šla jsem si tam něco koupit. Jsem zvyklá chodit po obchodech. A tady je jen jeden.“

Kousl se do rtů.

„A co mám tedy dělat!“ vybuchl. „Nechat je, aby se mi smáli? Dát si všechno líbit?!“

Přivřela oči, jako by ji něco zabolelo:

„Prosím vás, nebuďte pořád tak staromódní. Teď už přece nestačí jen střílet, ta doba minula. Uvažujte trochu: Oba odstranit nemůžete, zničit také ne, protože je dost bohatý a chytrý. Je to muž budoucnosti, Franku! Nejšikovnější člověk, jakého jsem kdy poznala. Ano, ano, ještě obratnější než vy…“

Spatřila, jak se prudce pohnul, a zvedla konejšivě ruku:

„Totiž obratnější než vy sám, než vy beze mne. Ale ne obratnější než vy se mnou. Chápete?“

Okamžik se nezmohl na slovo.

„Tak co s ním mám udělat!“ vyjekl pak. „Poděkovat mu? Políbit mu ruku?!“

Zavrtěla hlavou:

„Ne. Spojit se s ním.“

Čekala, co odpoví. A když mlčel:

„Získat si ho. Udělat z něj přítele, napravit chybu. Vy jste začal, vy jste ho první urazil. Vy tedy musíte nabídnout ruku k smíru…“

„Hloupost!“ plácl dlaní do stolu. „Jemu nejde o urážku, ten chlap vůbec nemá čest. Jde mu o peníze! Jednou mi chtěl vytáhnout z kapsy pět stovek a dostal přes ruku. To za tím vězí! Proto má vztek!… Ale když myslíte, dám mu je, ačkoliv na ně nemá právo.“

„Dejte, Franku, stojí to za to. Ale tu urážku musíte smazat taky, už pro jistotu. A v tomhle případě to naštěstí nebude těžké. Ta jeho kachna vypadá nešťastná. Proč asi? Protože se o ni kdekdo otře tak jako vy. Má tady přítelkyně?“

„Ne,“ zabručel. „Všichni se na ni dívají spatra.“

„Proč? Jen kvůli tomu Indiánovi? Co s ním vlastně měla?“

Pokrčil rameny:

„Sloužil nějaký čas u jejího táty. Ale nebyl to vlastně Indžan, jen napůl. A zamiloval se do ní a ona snad taky trochu. Pak se ho odřekla, ale bylo už pozdě… Možná že právě to jí nikdo nemůže zapomenout. Jak po něm plivala, když ho přivezli napůl mrtvého. Byl to psanec, ale chlap. Skvělý…!“

„Na tom nezáleží,“ mávla rukou. „Prostě je zde jako sama. Nikdo ji nezve, pravdaže? A ona se trápí a on má vztek… Výborně. Takže si ho nakloníme a zavážeme, když ji uvedeme do zdejší společnosti. A to je v našich silách, protože vy jste velký náčelník a já vaše drahá ženuška. Ano?“

Čekala. Seděla za stolem jako paní domu a on stál jako její host. Hleděla mu pátravě do očí…

„Ano,“ přikývl posléze a vcelku zbytečně, neboť už dlouho předtím věděla, co odpoví.

5

Večer pověsili nové záclony. Oba – už vůbec netoužil ji překvapit. A sami bez pomoci; nechtěla tu radostnou práci svěřit nikomu třetímu, alespoň to tvrdila, smějíc se jako děvčátko, jemuž se splnil dávný sen.

„Ach bože, jak jste mi padl do noty! Sám to asi nechápete, Franku.“

„Určitě ne. Jsem přece hlupák,“ zabručel.

„Nesmysl,“ pohladila ho po vlasech. „Tahle hlavička je strašně bystrá, jenomže jí chybí malinké znaménko. Jako v notách, jako ten křížek, který tu notu postrčí o ždibíček výše, aby to správně znělo. A to malinké znamínko jsem já. Rozumíte mi?“

„Úplně. Zkrátka mám zpívat, jak vy poručíte.“

„Nesmysl,“ zasmála se znovu. „Hlavní je přece ta nota.“

Ale poté raději zanechala podobenství se zpěvem a počala mu zvesela vykládat, jak ji dnes ráno napadlo vyzkoušet Dolittleovu obchodní zdatnost a jak si k němu zašla koupit živou opičku. „Na věž jste si napsal, že všechno obstaráte, zařídíte a já nevím co,“ řekla jsem mu. „Tak to splňte, můj dobrý muži!“

„Hehe,“ ušklíbl se Frank. Představa, že by ten zmrzlý opičák prodával opice, mu připadla nesmírně komická. „A co on na to? Dodá?“

„Ovšem. Ne sice opici,nýbrž dva papoušky. Do týdne i s klecí.“

„A proč ne opici? Na to by nestačil?“

„Ale jistě, Franku, ten by sehnal i krokodýla. Jenže mi vřele doporučil papoušky, že prý je naučím mluvit. A to prý je moc zapotřebí, protože pak budou v Enidu aspoň čtyři, kteří dokáží mluvit jemně a vychovaně. Jako já, potom pastor a ten pár papoušků.“

Frankovi se nahrnula krev do hlavy:

„Zatracená krysa! Ještě si mě troufne zesměšňovat, a před vámi! To už je vrchol, za tohle mu stáhnu skalp!“

Stále láskyplně rovnala nové záclony.

„Nic ve zlém, Franku, ale to by zrovna projev jemného vychování nebyl,“ upozornila ho.

Krev se v něm dosud vařila, avšak její klid ho odzbrojil. Večer spolu tiše pojedli. A ráno mlčky přihlížel, jak Laura posílá za trať Lina s růžovým psaníčkem tak krásně navoněným, že Číňan k němu celou cestu čichal jako ke květině.

Paní Dolittleová odpověděla bledě modrým dopisem navoněným bezmála stejně, ačkoliv zdaleka ne tak kouzelně, jak se Linovi zdálo; ale nebyl asi dvakrát spravedlivý, příliš svou novou krásnou paní miloval, než aby připustil, že jí jiná žena v Enidu a vůbec na celém širém světě sahá jen po kotníky.

Týž den odpoledne vypravil se velký boss s chotí k manželům Dolittleovým, před očima celého města tam jeli v naleštěném voze, a aby nebylo pochyb, že jde o přátelskou návštěvu, seděl na kozlíku Lin s košem plným darů.

Když se pak před Dolittleovým domem loučili s hostiteli, objala paní Bastillonová paní Dolittleovou.

„Oh má drahá,“ zvolala vřele. „Jsem tak ráda, že jsem zde našla vzdělanou ženu a přítelkyni. Slibme si prosím, že budeme držet spolu, ano?“

Usmívala se celou cestu domů, ba ještě za dveřmi salónu.

„Tak pitomou ženskou jsem už dlouho neviděla,“ řekla s uspokojením. „Co na ní ten Indián viděl, Franku, co se mu na ní líbilo? Že přežvykuje? To přece dělají všechny krávy. Jenomže ne cukrátka, pravda…“

Opět seděli sami proti sobě, jako po příjezdu do Enidu. A opět se tmělo a její oči zářily v šeru bledě modrým leskem jako dva zirkony a on chtě nechtě vzpomněl na své nedávné představy. Na ty, že dosáhl vrcholu života a že už nemůže výše, že může jen dvojí, buď zůstat sedět, anebo…

Jenže jsem na vrcholu vůbec nebyl. Iluze. Lež. Klamná představa. Nemám nejnádhernější ženu, nikdy jsem ji neměl, mám dobrodružku s minulostí, proti níž je minulost Mary Dolittleové dětinský prohřešek; jako když dítě vydloubne z koláče hrozinku… Ne, nikdy jsem nebyl na vrcholu, a už klesám. Tahle kajícná cesta k tomu slimákovi – co je to jiného? Sestup. Pád.

Sklonil unaveně hlavu. Spatřil pod stolem Lauřiny střevíčky, vykukující zpod černé sukně a roztomilé jako všechno na ní od špiček prstů až ke zlatovlasé koruně. A přece to nic neznamená. Nic to nesmaže. Není to nejlepší žena. A ten škvor to ví.

Vstal bez ohledu, že Laura dosud žvatlá.

„Kam?“ zeptala se.

„Mám žízeň.“

Na okamžik ho nespustila z očí:

„Dobrá. Ale přineste tu láhev sem.“

Šel zvolna do kanceláře a říkal si, že toto se dalo čekat: Moje žena pije. Moje drahá manželka. Je na to samozřejmě zvyklá z minulosti, přede mnou se jen přetvařovala. Nebo pila tajně. Ale teď se už nemusí skrývat. Tím hůř.

Přinesl láhev kořalky. Nalil do dvou sklenek.

Zvedla ruku:

„Mně ne, prosím vás.“

„Proč ne?“

„Nemohu to ani cítit. Byla jsem možná cokoliv, ale nikdy blázen.“

„Tak proč jste chtěla tu láhev?“

„Abych věděla, jak veliký blázen jste vy.“

Zarazil se, sklenici u brady.

„Položte to, Franku,“ zaprosila. „Pořádný chlap přece nepotřebuje berličku.“

„Tohle, a berlička?“ zasmál se. „Právě naopak, paní Bastillonová!“

„Pravda,“ souhlasila. „Spíš to podráží nohy.“

„Já stojím vždycky pevně!“ vykřikl. Ale odložil sklenici.

Sedl si. Pohlédl Lauře do očí a najednou věděl, že je silná… snad daleko silnější než on, protože mu vždy vnutí svou vůli. A že je daleko chytřejší než on, protože až dosud měla vždycky pravdu, kdežto on se často mýlil. A že má stokrát větší zkušenosti ve styku s lidmi než on, protože umí kdekoho získat na svou stranu. Avšak to poznání její převahy mu bylo kupodivu příjemné, necítil sebemenší ponížení, ale naopak obdiv, ne-li hrdost. Ať byla kdysi cokoliv, teď je silná. A vlastně ani nemohla být kdysi cokoliv, jinak by se nedostala z bláta.

„Nač myslíte, Franku?“

Minutku váhal:

„Na budoucnost.“

A měl chlapeckou radost, když ho pochválila:

„Výborně, to je jediná rozumná věc: Jak dál… Samozřejmě musíme v prvé řadě připravit půdu pro vaši cestu vzhůru. Zalít ji, aby kytičky vzklíčily, jestli mi rozumíte…“

Ale nečekala na odpověď, pátravě se na něj zahleděla:

„Komu ještě jste provedl něco nehezkého? Ve Wichitě jste mi vyprávěl něco o pastorovi – měl jste s ním spor, pravda? Vynadal jste mu, že? Hm… Po čem ten váš pastor nejvíc touží? Mám dojem, že jste říkal něco o zvonu…“

„Na zvon už má,“ zahučel a upřel na ni s nadějí oči, protože jistě věděla radu. A byl hrozně rád, že se nezklamal.

„Tak mu koupíte ještě jeden,“ mávla rukou. „Nebo mu přidáte na větší, na tom nesejde. Ale musíte být kavalír, pamatujte si, že pastor je po obchodníkovi druhá nejdůležitější osoba. Dokonce možná první vůbec. Neříkal jste, že si vzal bankéřovu dceru? Tedy tím spíš!“

6

A opět šli manželé Bastillonovi na návštěvu, doslova šli, pěšky, protože k faře měli příliš blízko. A také proto, že Laura měla za moudré ukázat se před tváří celého města v roli prosté ženy. „Aspoň občas se tomu nelze vyhnout, Franku. Ono je dobré, když se vás lidé bojí, ale lepší je, když vás mají rádi. A mají vás rádi, když se netváříte, že jste víc než oni. Pak vám odpustí všechno. Ovšem nejlepší je, když se to všechno spojí a smíchá dohromady, strach, úcta, láska, obdiv. Pak vám všechno dovolí, všechno odpustí a nic si netroufnou. Pak jste teprv opravdický náčelník.“

Kráčeli tedy zvolna a zavěšeni napříč náměstím, její dlouhé černé sukně vířily prach, jenž za ní stoupal v načervenalých kotoučích jako mlhavá svatozář. Na hlavě měla černý klobouček, který jí však slušel lépe než zlatá koruna, a na rtech úsměv tak přívětivý, až i Jezu Morales zarazil svou novou kobylu, napřímil se ve svém zánovním sedle a smekl sombrero:

„Seňora! Vy jste nám tady ještě chyběla…“

„Protože krásy je tady tak málo,“ dodal honem, když spatřil, jak Frank svraštil obočí.

Pastor Kollarowicz jim nevyšel v ústrety. Čekal uvnitř a přijal je sice vlídně, nicméně bez nadšení. Těžce nesl, že se nejen dali oddat jinde, ale že ještě ani nenavštívili jeho modlitebnu.

„První cesta má vést k Pánu, nikoli k jeho sluhovi,“ pravil s lehkou výčitkou.

„Ovšem, důstojný pane,“ pravila Laura poněkud vylekána jeho burácivým hlasem. „Právě tam máme zamířeno a vás jsme přišli jen poprosit, abyste nás doprovodil a pomodlil se s námi.“

„Oh…,“ vydechla polohlasně, sotvaže překročili práh kostela. „Jak dojemně prosté! Kdybych byla věděla, že máte tak krásný stánek boží, nebyla bych trvala na svatbě ve Wichitě, Franku.“

„Nevadí,“ usmál se pastor měkce. „Teď mohu jistě doufat, že vás zde uvítám tím častěji…“

Když pak na faře přijímal Frankův šek, zjihl nadobro.

„Pán vás odmění, synu,“ pravil téměř se slzami v očích. „Budeme mít největší zvon v celé Oklahomě! Jaká radost, jak bohumilý skutek. Jaké štěstí, že ten malý jsem ještě definitivně neobjednal… A tak mě napadá, že by se slušelo, aby na něm stála slova, vyjadřující navěky díky šlechetnému dárci. Co říkáte například tomuto textu: ‚Věnoval pokorný sluha Páně Frank Bastillon‘?“

„Nevím, nevím,“ zarděl se Frank. „Měl jsem za to, že zvon věnovali oni. Myslím ti dva…“

„Ano, Sudík s Acuffem, vzpomínám, že jsme o tom kdysi hovořili,“ zamyslel se pastor. „Ale situace se poněkud změnila. Věnovali tisíc dolarů, kdežto vy dva. Větší zvon bude stát právě ty dva tisíce… Čili zvon jste věnoval vy a oni přispěli na pevnější zvonici.“

„Jste velice laskav,“ uklonila se Laura Bastillonová. „A to mi dává důvod k naději, že neodmítnete naše pozvání a navštívíte nás i se svou paní, její milou sestřičkou a svým panem tchánem příští čtvrtek. Chtěla bych vám ukázat několik svých knížek…“

„Děkuji. S velkým potěšením!“

„Je na mně, abych poděkovala, důstojný otče. Setkáte se u nás i s paní a panem Dolittleovými, které jsem také pozvala. A ještě něco: ráda bych založila dobročinný kroužek zdejších dam, v jehož čele by samozřejmě stála vaše choť. Doufám, že souhlasíte.“

„Ach…,“ zajíkl se pastor Kollarowicz. „Jak by ne, drahá madam.“

*

„Kriste pane,“ vzdychla doma Laura Bastillonová, „to je ale ošklivá pastorka. Jako velbloudice! Viděl jste už někdy velbloudici, můj drahý? Já ne, ale hůř už vypadat nemůže. Jak se na ni ten člověk může celé dny dívat? Určitě mu to jde na nervy. Čili pozor na něj, Franku! Je rád za zvon, ale vsadila bych se, že vám závidí.“

Neptal se, co by mu mohl pastor závidět. Věděl to: Ani moc, ani peníze, ale ji, Lauru.

„Ano, s pastorem opatrně,“ opakovala. „Musíme mu prokazovat velkou úctu, to je nejlepší lék na závist. Dokonce bych řekla, že jediný… A teď ruku na srdce: Koho ještě jste si na sebe poštval? Myslím z těch důležitých, vlivných.“

„Už nikoho.“

„Jen vzpomínejte!“

„Namouduši, Lauro! Vždyť už tady nikdo vlivný není.“

„Myslíte? Tak to spočítáme. Všude je přece nejméně pět důležitých panáků, protože je pět oborů, na kterých záleží: obchod, banka, církev, tisk a soud.“

„Na noviny si tady ještě nějaký čas počkáte, Lauro!“

„Ale soudce tady přece musí být.“

„Sedí prozatím v Kingfisheru. A jsem s ním jedna ruka.“

„Přesto si ho můžete naklonit ještě víc. Jaký je to člověk?“

„Starší. Vdovec. Ale hlavně tlustý, že se sotva hýbe.“

„Výborně! To znamená, že bude vděčný za společnost.“

„Zase návštěva?!“

„Ale kde,“ zasmála se. „Pošleme mu ty dva papoušky. A co s tím Bonapartem? Hleďte se mu dostat na kůži, než si vás znovu vyčíhá, Franku! Nechci být vdova, rozumíte, ačkoliv si možná pořád ještě myslíte, že jsem si vás vzala pro dědictví.“

*

Večer vrazil do kanceláře Rattlesnake a vyjeveně se zastavil ve dveřích. Za psacím stolem seděla mladá paní, s nakrčeným čelem zkoumala účty, zatímco velký náčelník jí nesměle nahlížel přes rameno.

„Co chceš?!“

„Mluvit s vámi, pane…“

„Tak mluv!“ zvedla Laura hlavu.

„Mluv,“ přikývl Frank Bastillon.

„Teda,“ spustil Rattlesnake nejistě, „chytil jsem stopu těch dvou, krejčíka a ševce. Vlastně tří, když počítám i holku. Jako Mary. Nejdřív jeli do Kingfisheru k doktorovi. Ale pak se ztratili jako pára.“

„Co je mi k sakru do toho!“ vyjel Frank. „Kdo ti –“ Polkl a zmlkl. Vzpomněl, že to byl on sám, kdo Rattlesnakea poslal vypátrat, kam se Mary poděla, zda nebyla v době svatby ve Wichitě, a zda tudíž neposlala ten pekelný dopis. Jak se to zdálo dávno…

„Počkat! Proč jeli k doktorovi?“ zeptala se Laura s podezřením.

„Protože krejčík měl prostřelené rameno, paní. Ale já to neudělal, přísahám!“

„To se dost divím,“ usmála se. „Ale pravda, ty by ses určitě trefil líp.“

„Hehe,“ zařehtal se Rattlesnake nesmírně polichocen. „Na to můžete, paní, vsadit drdol! Šmarjá, co to povídám, odpusťte mi tu drzost.“

„Pro tentokrát!“ zahrozila mu žertovně prstem. „Ale příště si, člověče, dej pozor na jazyk.“

„Jo! Na to můžete vsadit –“ vyhrkl, ale včas se vzpamatoval.

S očima navrch hlavy pak shrábl dva dolary, které mu darovala, a horempádem běžel splnit její příkaz, to jest spláchnout prach. A samozřejmě i roztroubit po hospodě, že mladá šéfová je báječná ženská, tak hezká, chytrá a báječná, až to člověka chytí za srdce.

„Protože já mám taky srdce!“ hulákal, neboť už měl v hlavě. „A kdyby byla druhá taková na světě, tak se namouduši ožením!“

Prach spláchl, avšak s druhým úkolem, který mu Laura dodatečně svěřila – vypátrat a zneškodnit Bonaparta – štěstí neměl. Ten skalpovaný ničema jako by se propadl. Asi ho někdo někde skolil a zakopal hodně hluboko.

7

V prvním roce zabralo Lauře řízení Frankových podniků mnoho času, takže svůj park „Laura“ navštívila jen jednou. Po návratu rozhodla, že nutno začít nikoli se stavbou sídla, nýbrž s vybudováním pořádné cesty. Bylo na Frankovi, aby to zařídil.

I on měl ostatně stále plné ruce práce. Na Lauřin podnět dal zbourat starý barák Sama Wilcoxe, který nyní vedle King’s Hotelu přímo strašil, a na jeho místě vystavěl novou hernu s rozsáhlými stájemi; cizinců v Enidu přibývalo, mnozí přijížděli na vlastních vozech, s vlastním spřežením, aby si snáze mohli prohlédnout okolí města, a nebylo, kam umístit koně. Zařízení herny dodal spolehlivý John Dolittle, který se postaral i o kámen k vydláždění náměstí, aby hosté netrpěli prachem.

V době, kdy herna dostala střechu, narodila se mu – Johnovi Dolittleovi – dvojčata, oba chlapci. Než herna zahájila provoz, obdařil Pán pastora Kollarowicze dcerkou a týden poté přišel na svět i první potomek Franka Bastillona a Laury, děvčátko Flora.

Právě v den Flořiných pátých narozenin skončila konečně stavba bílého panského domu v parku Laura, spojeném nyní s Enidem dobrou silnicí. Krátce nato si Frank Bastillon koupil automobil. Měl už po krk věčných Lauřiných výčitek, že je staromódní, a ta smrdutá, rachotící mašina byla to nejmodernější, co si uměl představit. Mimoto se slušelo, aby druhý nejbohatší muž v Enidu nezůstal zpátky za prvním nejbohatším, Johnem Dolittlem, který si auto opatřil už před měsícem. Dost ho – Franka Bastillona – mrzelo, že ho přítel Dolittle přetrumfl co do jmění… avšak na druhé straně ho naplnilo uspokojením, že se díky podpoře pastora Kollarowicze i jeho tchána Malcolma Lebruna, vlivného finančníka a ředitele největší banky v Oklahomě, stal starostou města Enidu. Vděčil za to samozřejmě i Lauře, která celou záležitost inspirovala a řídila s pozoruhodným smyslem pro diplomacii.

Želbohu měla Laura tolik starostí s veřejným blahem, že se na svůj nový bílý dům přijela podívat až poté, co Frank na podzim roku 1901 nenadále skonal.

Tragédie měla několik dějství a zběhla se takto:

Svíraje křečovitě volant nové fordky, vypravil se Frank Bastillon po nové silnici k novému sídlu. Po jeho boku seděl Rattlesnake, vzadu chřestily bedny whisky a šampaňského, které chtěl Frank uložit v novém sklepě, aby bylo všechno řádně připraveno k oslavám, to jest pro chvíli, až Laura bude mít čas a chuť navštívit park, jenž nesl její jméno.

U Velkého stromu Frank zastavil a poslal Rattlesnakea s první bednou k domu. A ježto pro chvíli neměl nic na práci, spustil opět motor. Puf… puf… puf! Vystoupil. Puf… puf… puf… puf! Vůkol ležela ztracená prérie, až na nový most, silnici a dům nedotčená jako v den velkého runu – i spáleniště po Sudíkově baráku už dávno zarostlo trávou – a ty dunivé zvuky puf… puf… puf se nesly do dálky jako kanonáda. Co proti tomu byla ta osamělá falešná rána, kterou John Dolittle prodal Samovi Wilcoxovi za pět set dolarů? Nic, maličkost.

Tak uvažoval Frank Bastillon, velký náčelník, který už ovšem byl velkým náčelníkem jen podle jména, spíše ze zvyku, protože celé město už dávno poslouchalo velkou Lauru a Johna Dolittlea.

Pufpuf… puf… puf!

Sklonil se nad kapotou, zvedl ji. Dovedl jakžtakž řídit, ale mechanismus motoru byl pro něho stále ještě cosi tajemného; ba v posledních dnech si zdaleka nebyl jistý, zda ta hlučná, dýmající mašina je lepší než kůň. A jak se skláněl nad útrobami vozu, věděl najednou, že kůň je strašně krásný a motor že se mu nikdy nevyrovná, i kdyby snad jednou běžel bez zápachu a tiše. Pořád to nebude kobylka, živý tvor.

Puf… puf! Puf!

Tak bláznivě to rachotilo, že Frank Bastillon ani nepostřehl výstřel, jen bolest pocítil a něco jako ostrý úder, který ho mrštil na auto. A tu, v posledním návalu vůle a síly, se vztyčil a s roztaženýma rukama couval od stroje. Jako kdyby padal. A vskutku padal, jenže kupodivu ne tam, kam jím smýkla kulka, nýbrž na opačnou stranu. Až u Velkého stromu se zastavil a klesl do trávy. Podťatý, ale zpříma. Jako když padne strom. Zprvu pomalinku, ale stále rychleji a rychleji…, až to zaduní.

Puf… puf… puf!

Avšak Rattlesnake, který už složil bednu do sklepa a vracel se pro druhou, postřehl na prahu domu ten cizí zvuk výstřelu, který se vmísil do výbuchů stroje. Současně spatřil obláček kouře stoupající z koruny Stromu.

Couvl o krok. Skrčil se za dveřmi s puškou v hrsti.

Stroj stále volal Puf… puf… puf…, pod Stromem, kterému český krejčík říkával Zelený král, ležel Frank Bastillon zvaný velký boss anebo také Zelený král, díval se do nebe široce otevřenýma očima a jeho tělo mělo onen divný tvar, nebo spíše polohu příznačnou pro ty, kdo už nikdy nevstanou. Ale pro Rattlesnakea to už nebyl ani Frank Bastillon, ani velký boss, nýbrž věc, jež ztratila všechen význam, protože brzy zmizí ze světa. Proto nehleděl k nebožtíkovi, nýbrž výše, k zelené hlavě Stromu. Čekal.

Puf… pufpufpuf… puf…

Listy v koruně Stromu se zachvěly. Rattlesnake se nepohnul. Věděl, že se dočká. Avšak místo muže objevila se jen dvě předloktí objímající kmen: Strom zakrýval muže. Předloktí zvolna ručkovala dolů: muž slézal. Ruce zmizely – muž seskočil do trávy, kryt štítem Stromu. A Rattlesnake čekal.

Pufpuf… puf… puf…

Když se zpoza Stromu vynořila polovina červené hlavy, zvedl Rattlesnake zbraň. Vteřinu nato se vynořil celý muž. Rattlesnake zamířil. Ale nestiskl spoušť, prozatím si jen tak hrál jako chlapec, který míří kapslovkou na kdeco.

Puf… puf… pufpuf…

Muž měl pušku zavěšenou šikmo přes záda, aby mu nevadila při šplhání. Teď ji strhl a rozhlédl se.

Puf… puf… puf…

Stále jen ten věčný rachot, jinak klid. A jen ten ocásek modrého kouře, tryskající vzadu z toho vynálezu. Jinak mrtvá nehybnost.

Uklidněn přemístil muž pušku do levice, sklonil se nad Frankem Bastillonem… A Rattlesnake se konečně pohnul:

„Tak zvedni ručičky, a honem!“

Muž sebou trhl, vyvalil oči, ale uposlechl. Nic jiného mu také nezbývalo.

Pufpuf… pufpuf… puf…

Motor auta vytrvale pracoval, nic se ho nedotklo, ani smrt jednoho muže, ani vyhlídka na smrt druhého, vůbec nic nezajímalo jeho duši, má-li ovšem jakou. Duši pekelného stroje. A jeden muž ležel naznak, druhý šel blíž s puškou pod ramenem jako lovec a třetí stál s rukama nad hlavou, v levé pušku, v pravé zlatý řetízek se zlatými hodinkami, které vylovil z kapsy nebožtíka. Komíhaly se sem tam jako zlaté kyvadlo.

Rattlesnake se s velkou chutí zasmál:

„Tak jsem tě přece jen dostal, ty rošťáku. Kdes vězel tak dlouho, že jsem tě nemohl vyšťárat?“

„V base, kamaráde,“ zakňoural Bonaparte žalostně. „Napařili mi šest let za jednu pitomost. Hrůza, člověče, utrpení! To si nedovedeš…“

„Nežvaň a dej ty pracky zase pěkně nahoru! Jak ses dostal sem?“

„Náhodou, Rattlesnake, namouduši. Úplnou náhodou…“

„Nelži! Šel jsi po Frankovi!“

„Šel, kamaráde, to nezapírám… Kriste pane, mě už bolí ruka, ta flinta je těžká…“

„Jen drž. Za chvíli tě už nebude bolet nic. Ani zuby.“

Stáli teď sotva na dva kroky od sebe. Rattlesnake viděl, že Bonaparte zhubl a že je mnohem bělejší, než býval.

„Safra, vypadáš jako z tvarohu.“

„To ta basa. Neumíš si…“

„S tím mě neobtěžuj. Tak teda jsi šel po Frankovi – a co dál?“

„No, nemohl jsem se přece objevit ve dne v Enidu. Tak jsem přespal tady. Že sem přijede v tom smradlavém voze, mě ani nenapadlo. Až najednou slyším rámus, tak vylezu na strom. No, a když už jsem ho měl tak hezky před sebou… Vlastně pod sebou… Kriste pane, už ty ruce doopravdy neudržím. Ta flinta…“

„Tak ji pusť!“

A Bonaparte pustil. Pohříchu nejen pušku, nýbrž i hodinky.

Kdyby nebyly zlaté, byl by asi Rattlesnake zachoval chladnou hlavu. Nepotřeboval hodinky, obešel se bez nich celý život, vždy mu stačil pohled k obloze… Jenže Frankovy hodinky byly drahocenné a – jak Rattlesnake věděl – velmi křehké. Proto se dopustil osudné nepředloženosti:

Zaklel, shýbl se pro ně.

V téže chvíli ho zasáhla Bonapartova bota přesně na bradu. –

Když se probral, byl sám s Frankem Bastillonem, který už nebyl Frank Bastillon, a s ďábelskou mašinou, která burácela stále stejně:

Puf… pufpuf…puf…pufpuf…

V odmlkách mezi výbuchy zaslechl dusot koňských kopyt, jenž se vzdaloval. Vypálil tím směrem. Prásknutí výstřelu narušilo už podruhé v tom dni rytmus motoru, ale stroji to bylo jedno. Puf…puf…puf… Ať tady leží tisíc mužů, anebo jen jeden, mně je to puf… puf.

„Bestie!“ křikl Rattlesnake a nemyslel tím vraha. –

Co se dálo poté, vylíčil při vyšetřování velmi přesně, a dokonce se značnou přesvědčivostí:

„Co jsem pak měl dělat, vy blázni! Kdybych měl koně, naložil bych Franka, vlastně tu mrtvolu, a jel domů. Ale já neměl koně! A ta potvora pořád řvala puf… puf… puf, úplně k zešílení, já ji chtěl zastavit, ale copak vím, jak na to?! Tak tedy strčím hodinky do kapsy, aby je nikdo nesebral, a Frankovy peníze taky a vyrazím pěšky. Přece jsem tam nemohl čekat, když to pořád dělalo puf…puf! Já jsem jen člověk, já mám rád ticho, já měl vždycky co dělat jen s prérií a zvířaty nebo lidmi. A když vypálíte, tak zvíře padne nebo uteče a člověk taky padne nebo vypálí zpátky, ale ta mašina je děsná věc. Ani zvíře, ani člověk! Pořád to řve puf… puf… puf, ať děláte co chcete, ať třeba… já nevím co! Já do toho dvakrát střelil, ale ono to řvalo dál. Taková nesmrtelná potvora. Tak jsem nakonec utekl, protože jinak bych se byl pominul. No a na cestu jsem si vzal lahvičku a trochu jsem se napil, protože mi z toho puf… puf bylo špatně. A to je všechno, můžete mi věřit nebo nevěřit, mně už je to fuk.“

Jeho výpověď opravdu vysvětlila vše, nicméně ho přece jen oběsili, a hned z celé řady vážných příčin. Jednak potřeboval Vestal-Ptáček – kdysi šerif, nyní už maršál – co nejdříve dopadnout vraha; byl maršálem teprve dva měsíce a chtěl se vyznamenat. Za druhé šlo o velkého náčelníka Franka, a ne o nějakou nicku. A za třetí mnoho okolností svědčilo proti Rattlesnakeovi: Nejdříve našli chudáka Franka s kulkou v srdci a prázdnými kapsami, a poté Rattlesnakea, jak vyspává pod trnkovým keřem, Frankovu peněženku za ňadry a Frankovy hodinky v hrsti. Marně vysvětloval, že si s nimi hrál, že byl opilý a že se mu líbilo, jak se ta věcička leskne a tiká.

„Že jste blbec, Vestale, to vím už dávno!“ rozkřikl se nakonec ve spravedlivém pobouření. „Ale tohle je už trochu moc. Víte vůbec, vy koňská hlavo, koho já oddělal?!“ Vychrlil řadu jmen, až Vestalovi vstávaly vlasy. „Ty všechny jsem poslal pod drn a vy jste na to nikdy nepřišel. Ale na Franka jsem ani nesáhl, rozumíte, Frank byl můj boss!“

Nedalo se však nic dělat, musel na onen svět právě kvůli Frankovi. Ještě s oprátkou na krku volal, že Vestal je pitomec a svět že je jediná veliká nespravedlnost.

„Zajímavé, že na tohle přijde jednou každý,“ poznamenal zadumaně Jezu Morales, který přihlížel exekuci. „Ať je to chudák nebo boháč, Petr nebo Pavel, dobrák nebo lump.“

8

Na Frankově pohřbu se přirozeně těšila větší pozornosti mladá, krásná, a hlavně živá vdova než truhla s nebožtíkem. Jednomu ze smutečních hostí, který dokonce vážil cestu až z Kingfisheru, trvalo tedy dosti dlouho, než se k nešťastnici prodral.

„Ehm…,“ odkašlal upachtěně, když se mu to konečně podařilo. „Přijměte prosím mou, ehm, upřímnou soustrast. Cítím s vámi vskutku neobyčejně…“

„Děkuji vám,“ zaštkala Laura, žmoulajíc kapesníček vroubený černou krajkou. „Je to opravdu příliš hrozné… A co papoušci, jak se jim daří?“

„Obávám se, že nás přežijí všechny,“ pravil soudce McDonald truchlivě. „Šťastní tvorové, ehm. A tak učenliví. Dovedou už obstojně říkat ‚Dobrý den, ehm‘, ba někdy i ‚vítáme vás, ehm, senátore‘!“

„Ale to je nádherné,“ zašeptala Laura. „Četla jsem kdysi kdesi, že ptáci dovedou prorokovat budoucnost.“

„Ehm, ehm,“ odkašlal soudce skromně. „Opravdu mi nejde ani tak o úřad jako o to, aby po nás zbylo dobré dílo…“

„Můžete počítat s mou podporou,“ otřela si Laura Bastillonová oči kapesníčkem a obrátila se k paní Dolittleové, která právě přistoupila, tiše vzlykajíc:

„Byl to tak krásný, statečný muž… Takoví se snad už ani nerodí.“

„Máte pravdu, má drahá,“ přitakala Laura bolestně. „Asi jich už není zapotřebí… Statečnost, milá Mary, nějak vyšla z módy… Je to smutné, ale vypadá to tak.“

Jak Mary Dolittleová odcházela, opřena o rámě svého hubeného manžela (pořád vypadal, jako by omylem oblékl cizí, příliš velké šaty), jak se těžce vlekla na svých oteklých nohách, pomyslela Laura mimovolně, že ta kachna, vykrmená cukrovím do fantastické tloušťky, dlouho nevydrží. Nanejvýš tak ještě třicet liber bonbónů.

A vskutku:

Za dva měsíce odešla tlustá, hloupá Mary Dolittleová, rozená Donovanová, tiše na věčnost a příští jaro se vdova Laura Bastillonová provdala za vdovce Johna Dolittlea, stala se Laurou Dolittleovou. Brzy nato se na štítu King’s Hotelu objevil nový nápis:

Dolittle’s Hotel

Po stránce čistě obchodní to nebyl vysloveně dobrý tah, neboť pod starým názvem proslul Frankův podnik široko daleko, a John Dolittle to věděl. Nemohl však odolat touze číst své jméno přímo na náměstí; a mimoto si vskrytu srdce myslel, že čím více Dolittleů, tím lépe.

V tom ohledu ho Laura nezklamala a dala mu tři syny, malé Dolittley.

A když po letech zemřela, ubylo sice ze seznamu Dolittleova rodu jedno jméno, avšak ta ztráta se záhy víc než vyrovnala:

Flora Bastillonová, dcera Laury a Franka Bastillona, si vzala Donalda Dolittlea, jednoho ze synů-dvojčat Johna Dolittlea z prvního manželství, a proměnila se ve Floru Dolittleovou. A druhý z párku Dolittleových dvojčat se oženil s dcerou pastora Kollarowicze a zase bylo o jednu Dolittleovou víc. Opět se rozrostl velký rod.

V roce 1920 daroval továrník a podnikatel Donald Dolittle svůj park zvaný až dosud Laura baptistické církvi, která v něm zřídila sirotčinec a z vděčnosti jej nazvala Dolittle’s Home, Dolittleův domov. Tak se sice šlechetný dárce vzdal pozemku a budovy, o něž příliš nestál (miloval moře a volné chvíle trávil radši v Kalifornii na pobřeží Pacifiku), ale zato rozšířil slávu jména Dolittle.

V okolí parku i poblíže Velkého stromu rostlo mnoho jabloní, které tam kdysi zasázel starý Tom Appleseed. Ježto však už dávno odešel na věčnost a jeho jméno i vášeň upadly v zapomnění, vykládaly vychovatelky sirotkům, že o tu záplavu ovocných stromů se zasloužil starý pan John Dolittle, patriarcha rodu. Opravdu je nenapadlo, že by tomu mohlo být jinak. Vše v Dolittleově domově pocházelo od Dolittlea, tedy přirozeně i jabloňový sad.

Později jej nazvaly Dolittleova zahrada jabloňových květů.

*

Když po druhé světové válce strhla smršť zvonici starého kostelíka v Enidu, spadl i zvon a rozbil se na tři kusy.

Tehdy se sešla komise složená ze stavitele a zástupců města i církve – starosty Dolittlea, maršála Dolittlea, pastora Dolittlea –, aby rozhodla, jak škodu napravit. Při té příležitosti objevil starosta Dolittle na troskách zvonu nápis „Šlechetný dar Franka Bastillona“ a nakrčil čelo:

„Bastillon… Bastillon… Zvláštní, že takové jméno se v Enidu vůbec nevyskytuje.“

„Počkat!“ zavzpomínal maršál Dolittle. „Mám takový pocit, že moje babička se v prvním manželství jmenovala Bastillonová… Ale kdo ten Frank Bastillon byl, vám už neřeknu.“

„Nu, na tom celkem nezáleží,“ mávl starosta Dolittle rukou. „Teď hlavně co s kostelem… Mám návrh: Věžičku postaví město a o zvon se postarám já sám.“

Pastor Dolittle si zamnul ruce:

„Mám tomu rozumět tak, že –“

„Ano,“ přikývl starosta. „Zaplatím nový.“

„Oh! Děkuji za celou církev, bratranče,“ uklonil se pastor.

*

Starosta Dolittle splnil beze zbytku svůj slib. Dal z kusů starého znovu ulít nový, stejně velký, jen nápis poněkud poopravil:

„Šlechetný dar J. A. Dolittlea“.

Vzhledem k tomu, že náklady s přelitím zvonu byly značné, měl na to plné právo.

K svěcení zvonu se shromáždilo celé město, a ježto všichni měli příležitost prohlédnout si jej a přečíst si slova, jež ho zdobila, začali mu říkat „Dolittle“.

Dolittleův zvon visí v Enidu dodnes. Jeho hluboký, zvučný hlas – tolik podobný hlasu nebožtíka pastora Kollarowicze – se za tichých večerů nese velmi daleko, až k okrajovým čtvrtím města Enidu, až za trať, přes Dolittleův obchodní dům a pilu Freda Dolittlea, přes DOG (Dolittle’s Garages), přes lihovar Roberta Dolittlea a koželužnu Alberta Dolittlea k letišti společnosti DOLARS (DOLittle’s AiR Services).

A někdy, obzvlášť před deštěm, doléhá až do míst, jimž se kdysi říkalo „Ztracená prérie“, ale kde dnes stojí Dolittleův sirotčí domov. Tu říkají vychovatelky:

„Tiše, děti, Dolittle k vám mluví!“

A děti zmlknou a naslouchají, hledíce k obloze, jež prosvítá korunou velikého Dolittleova Stromu.

ZÁVĚR

V roce 1946, kdy v Enidu poprvé zahlaholil nový zvon, byl už dávno mrtev nejen švec Bob Acuff, ale i Oldřich Sudík, kdysi „tailor for ladies & gentlemen“. Dosud však žila jeho dcera Mařka. Sama se tomu nemálo divila. Po ztrátě farmy „Prague“ u Velkého stromu přestála totiž tolik, že by to – jak často tvrdila – „vydalo na bibli, jenomže rozhodně ne svatou“.

Navzdory všem strázním, ránám osudu a dobrodružstvím si kupodivu až do stáří zachovala energii, dobrou náladu a neuvěřitelně svěží pleť, skoro jako třicetiletá. Právě proto byla v širém okolí známá jako „Věčná Mary“ nebo také „Mladá bába“. Smála se tomu. Někdy se však s nádechem tesknoty dala slyšet, že kdysi jí známí říkávali jinak a líp: