Francis Bret Harte

Ztraceni v pustině

Širá rovina jednotvárné šedi, která v dálce přecházela do mdlé modři, tu a tam s tmavšími skvrnami, jež vypadaly jako voda. Občas prázdné místo, zčernalé a vypálené v nepravidelném kruhu, s kusy novin a starých hadrů anebo s rozbitou cínovou konvicí ležící v popelu. Za tím stále nízká černá čára, která jako by v noci klesala do země a znovu se vynořovala zrána, za prvního úsvitu, ale jinak nikdy nezměnila svou výšku a vzdálenost. Pocit neustálého pohybu za nějakým neurčitým cílem, ale i ustavičného návratu na totéž místo v noci - s týmž okolím, s týmiž lidmi, s týmiž pokrývkami a s touž strašnou černou boudou, spadávající na ně shora. Příchuť vápenného prachu v ústech a na rtech, drsný pocit hlíny na prstech a zápach dobytka i vedra, které vším pronikají.

Taková byla „veliká pustina“ prérie, jak se jevila dvěma dětem z hloubi krytého vystěhovaleckého vozu, nad kývajícími se hlavami táhnoucích volů v létě 1852. Připadala jim taková celých těch čtrnáct dní, stále stejná a stále v nich nebudila ani nejmenší pocit údivu nebo jednotvárnosti. Když ji pozorovaly z cesty, jak šly vedle vozu, jen spřežení se připojovalo k neměnícímu se obrazu. Na jednom vozu bylo na plátěné střeše napsáno velkými černými písmeny „Vzhůru do Kalifornie!“ a na druhém „Hrab, dři nebo zemři!“ ale žádný nápis nevyvolával v myslích dětí ani nejslabší představu žertu nebo veselí. Snad bylo i nesnadné spojovat vážné muže, kteří někdy kráčeli vedle nich, stále mlčelivější a sklíčenější, jak den se skláněl k večeru, s někdejší výbušnou veselostí.

Ale dojmy obou dětí byly poněkud rozdílné. Pro staršího jedenáctiletého chlapce byly domácí zvyky a obyčeje nynějšího života něčím novým, kdežto mladší sedmiletá dívka se v tomto prostředí narodila a byla na ně zvyklá. Strava byla hrubá a ne tak obratně připravena, jak na to byl zvyklý. Jejich chování se vyznačovalo jakousi volností a drsností, v domáckých záležitostech prostotou, která hraničila až s hrubostí; jejich řeč byla pro něho občas až nesrozumitelná. Spával v šatech, zabalen do přikrývek, a uvědomoval si, že co se týče čistoty, musí se starat sám, jak si sehnat vodu i ručníky. Ale nebylo jisté, zdali mu to při jeho mládí nepřipadalo jen jako něco nového. Dobře jedl, dobře spal a takový život se mu zdál docela zábavný. Jenom někdy hrubost jeho společníků, nebo ještě hůř jejich lhostejnost, mu připomínala, že je na nich závislý, vzbuzovala v něm nejasný pocit, jako by mu křivdili; třebaže se o tom nikomu nezmínil, a i sám sobě to úzkostlivě zapíral, přece jen ten pocit stále dřímal v jeho dětském podvědomí.

Skupina vystěhovalců ho znala jako sirotka, kterého jim svěřil nějaký příbuzný jeho macechy v „St. Jo“ aby ho odevzdali jinému příbuznému v Sacramentu. Protože macecha se s ním nepřišla ani rozloučit, ale svěřila ho při odjezdu příbuzným, u kterých v poslední době bydlil, soudilo se, že se ho chtěla „zbaviť. Tak se na to dívala i jeho skupina a také chlapec se s tím smířil.

Nevěděl, jakou odměnu nabídli za jeho cestu; pamatoval si, že mu nakázali, „aby se snažil být užitečný“. Dělal to ochotně, třebaže někdy jen neobratně a začátečnicky, ale v této společnosti, kde každý přiložil ruku k dílu, nevyskytovaly se nějaké zvláštní nebo hrubé práce. Hochovi připadal takový život jako kouzelný, dlouhý výlet.

Také paní Silsbeeová, manželka vůdce výpravy a matka chlapcovy malé kamarádky, nedělala mezi nimi rozdíl ani v chování, ani v náklonnosti.

Předčasně zestárlá, nezdravá a starostmi přetížená žena, neměla dost času, aby ho marnila nějakou zvláštní mateřskou něhou k své dcerce. Zacházela s dětmi se stejnou a nestrannou nevrlostí.

Zadní vůz skřípal, kymácel se a jel kupředu jen zvolna a těžce. Kopyta táhnoucích volů dopadala s temným dusotem a občas zvířila prach, jako by po obou stranách cesty odletovaly obláčky kouře. Uvnitř ve voze si děti hrály „na krám“. Děvčátko, jako bohatý a náročný zákazník, kupovalo od chlapce, který seděl za pultem sestaveným narychlo z bedny od hřebíků a z předního sedadla, většinu užitečných věcí z vozu, ať pod skutečným nebo v té chvíli vymyšleným jménem; platilo se za ně snadno získanou a volnou měnou - sušenými boby a kousky papíru. Drobné si děti opatřily docela rychle - roztrhaly papír na menší kousky. Ubývání zásob nahrazovaly tak, že znovu kupovaly zpět tytéž věci pod jiným jménem. Ale přes příznivé obchodní podmínky nešlo zboží na odbyt.

„Mohu vám ukázat látku dvojité šíře a jemné jakosti za čtyři korunky metr,“ nabízel hoch, vstávaje a opíraje se prsty o pult, jak to vídal u prodavačů. „Čistá vlna a dobře se pere, “ dodal s klidnou vážností.

„U Jacksonových ji dostanu levněji,“ namítla dívka s vrozenou lstivostí smlouvavého pohlaví.

„No, tak dobře,“ odpověděl hoch. „Ale já už dál nehraju.“

„Mně je to jedno,“ řekla dívka lhostejně.

Přitom chlapec rychle převrátil pult. Sbalená přikrývka, která představovala krásnou látku, spadla ve voze na podlahu. Bývalému obchodníkovi patrně vnukla nový nápad. „Poslouchej, budeme jako prodávat poškozené zboží. Víš, já naházím všechny ty věci tady na hromadu a budu je prodávat pod cenou.“ Holčička vzhlédla. Návrh byl smělý, darebný a na chvilku přitažlivý. Ale řekla jen: „Ne,“ zřejmě ze zvyku a sebrala svou panenku; chlapec vylezl na předek vozu. Nedokončená hra naráz skončila; lhostejně, neodpovědně na ni zapomněli, jak to mívají ve zvyku všechna mláďata. Kdyby mohli v té chvíli oba odletět nebo utéci, udělali by to právě tak bezstarostně a bez rozpaků jako pták nebo veverka. Vůz jel vytrvale dál. Chlapec viděl, že jeden z vozků vylezl na zadní část vozu před nimi. Druhý kráčel v prachu jako v polospánku.

„Klánsi,“ ozvala se holčička.

Chlapec se ani neohlédl a řekl: „ Susy?“

„Čím budeš?“ zeptala se.

„Čím budu?“ opakoval Clarence.

„No, až budeš velký,“ vysvětlovala Susy.

Clarence zaváhal. Pevně se rozhodl, že bude mořským pirátem, nemilosrdným, ale spravedlivým. Ale když ten den ráno četl v ohmataném Průvodci prérií o tvrzi Laramie a o Kidu Carsonovi, rozhodl se, že se stane členem výzvědného oddílu, protože to bylo zaměstnání snadněji dosažitelné a nebylo k němu třeba tolik vody. Přesto ze soucitu se Susyinou pravděpodobnou nevědomostí neřekl ani jedno, ani druhé a prohlásil s obvyklou skromností amerických chlapců: „Presidentem.“ Bylo to jisté, nevyžadovalo to spletitého vysvětlování a laskaví staří pánové to schvalovali, hladíce ho po hlavě.

„A já budu farářkou,“ prohlásila Susy. „Budu mít slepice a budu dostávat moc věcí. Šaty pro děti, jablka, marmeládu a sirup a ještě moc dětských šatů a výslužky ze zabijaček.“

Usadila se ve voze zády k němu a s panenkou na klíně. Viděl obrys její kudrnaté hlavičky, zdvižená kolínka s důlky, přes která stahovala krátkou sukničku.

„Já bych nechtěla být paní presidentovou,“ prohlásila konečně. „Ani bys to nedovedla!“

„Dovedla, kdybych chtěla.“

„Nedovedla.“

„A dovedla, hned teď!“

„Nedovedla!“

„A proč?“

Clarence shledal, že by bylo nesnadné vysvětlovat, proč je přesvědčen o její neschopnosti, a pomyslel si, že bude stejně zdrcující, když neřekne nic. Na dlouhou chvíli ztichli. Bylo velké vedro a všude plno prachu. Vůz se sotva hýbal. Clarence se díval na obrázek cesty za nimi, jak se jevil v otvoru na zádi vozu. Pak vstal a šel kolem ní k zadnímu pažení. „Jdu dolů,“ řekl a překročil je.

„Mami říká, že nesmíme,“ upozorňovala ho Susy.

Clarence neodpověděl a spustil se na zem vedle zvolna se točících kol. Mohl se přidržovat pažení vozu a nemusel ani zrychlovat krok.

„Klánsi!“

Podíval se nahoru.

„Sundej mě!“

Nasadila si čepec proti slunci. Stála na zadním konci vozu a vztahovala k němu své dětské paže s naprostou důvěrou, že ji vezme, až chlapec neodolal. Sundal ji obratně dolů. Chvilku čekali, nechali přejet těžce se valící vůz, který se kymácel ze strany na stranu, jako by se těžce prodíral rozbouřeným mořem. Zůstali stát bez hnutí, a když vůz popojel nějakých sto metrů, tu se náhle rozběhli s poloskutečným a s polopředstíraným, ale příjemným zděšením a zas ho dohonili. Opakovali to dvakrát třikrát, až vyčerpali své síly a zájem. Pak se loudali dál ruku v ruce. Najednou Clarence vykřikl:

„Ty, Susy - podívej se tamhle!“

Zadní vůz jim znovu ujel hodně daleko. Mezi něj a děti se postavil do cesty prapodivný tvor.

Na první pohled vypadal jako pes - zkažený, nestoudný pes bez pána, spíš vyvrhel silnic a cest než poctivý zbloudilec nějaké honácké výpravy.

Byl tak vychrtlý, uprášený, špinavý, umaštěný, a tak líný! Ale když se na něho podívali pozorněji, viděli, že našedlé chlupy na hřbetě má zježené, že na bocích mu zejí veliké hnusně vypadající tmavé skvrny prašiviny, že má skleslé kyčle ne ze strachu, ale proto, že je tak rostlý. Když k nim otočil svou podezřelou hlavu, mohli vidět jeho tenké pysky, zkřivené neustálým úšklebkem, které byly příliš krátké, aby zakryly bílé zuby.

„Pojď sem, pejsku!“ volal Clarence vzrušeně, „jsi hodný pes, pojď sem!“

Susy se vítězoslavně rozesmála. „To není žádný pes, ty hloupý. To je kojot“

Clarence se začervenal. Nebylo to poprvé, co průkopníkova dcera projevila větší znalosti. Aby zakryl svou porážku, zvolal rychle: „Však já ho chytím, je to jenom kojot“

„To nedokážeš,“ řekla Susy, potřásajíc čepcem, „ten je rychlejší než kůň.“

Clarence se přesto rozběhl a Susy za ním. Když se k němu přiblížili tak na dvacet kroků, uskočil líný tvor bez sebemenší námahy dvakrát třikrát stranou a zůstal stát ve stejné vzdálenosti jako dříve. Několikrát svůj pokus opakovali s větším či menším rozjařením; zvíře uskakovalo stranou, ale vlastně před nimi neprchalo. Nakonec si oba uvědomili, že ho nedovedou ani chytit, ani zahnat. Výsledek pozorování shrnula Susy s významně vykulenýma očima:

„Klánsi, on kouše! “

Clarence zvedl tvrdou, sluncem vypraženou hroudu, rozběhl se a mrštil jí po kojotovi. Hodil dobře, zasáhl zvíře do schlíplých kyčli. Kojot chňapl po hroudě, krátce a vrčivě zaštěkl a zmizel. Clarence se vrátil s vítězoslavnou tváří k své společnici. Ona se však upřeně dívala opačným směrem, a chlapec teprve teď zjistil, že kojot je zavedl obloukem z cesty.

„Klánsi,“ zvolala Susy s hysterickým vzlyknutím.

„No, co je?“

„Vůz je pryč!“

Clarence se polekal. Byla to pravda. Nejen jejich vůz, ale celá výprava s voly a s vozky dočista zmizela, ztratila se tak dokonale, jako kdyby ji odnesla smršť nebo jako kdyby se propadla do země. Dokonce i nízký mrak prachu, který obyčejně ve dne ukazoval už z dálky, kudy se ubírají, nebylo nikde vidět. Před nimi se prostírala širá rovná pustina až k zapadajícímu slunci, bez sebemenší stopy nebo známky života a pohybu. Zdálo se jim, že se ta ohromná křišťálová vydutá mísa, plná prachu a žáru ve dne a plná hvězd a temnoty v noci, která jako by na ně padala a všechno uzavírala, teď pozvedla, propustila výpravu a zavřela se nad nimi navždycky.

Nejdřív je zachvátil čistě živočišný pocit volnosti.

Podívali se na sebe zářícíma očima a dlouze a tiše vydechli. Ale tento bezděčný výbuch divoké přirozenosti brzy zmizel. Susy vztáhla ručku a chytila se Clarence za kabát. Chlapec porozuměl a rychle řekl:

„Nepojedou daleko a zastaví se, hned jak poznají, že jsme pryč.“

Rozběhli se trochu rychleji. Vedlo je neomylně slunce, za kterým se ubírali den co den, a čerstvé stopy vozů; osvěžovaly je teď také závany ostrého a chladného vzduchu z prérie místo zápachu zpocených volů a prachu, který vším proniká.

„Nebojíme se ani trochu, že ne?“ ozvala se Susy.

„Čeho bychom se měli bát?“ odpověděl pohrdavě Clarence.

Řekl to proto tak rozhodně, že si náhle vzpomněl, jak často bývali ve voze celé hodiny samotni a nikdo na ně nedohlédl, a že jejich nepřítomnost bude třeba zpozorována teprve až za šera, tak za dvě hodiny, až se výprava zastaví, aby se na noc utábořila. Neběželi příliš rychle, a přece byli unavenější, než si uvědomovali, anebo vzduch byl řidší, protože oba dýchali rychleji. Najednou se Clarence zastavil.

„Teď jsou tamhle.“

Ukázal na světlý obláček prachu na dalekém obzoru, z kterého se na okamžik vynořil tmavý obrys vozu a hned zmizel. Ale ještě jak se dívali, zdálo se, že mrak klesl zase do země jako nějaký pohádkový přelud, celá výprava zmizela a zůstala jen prázdná, do dálky se táhnoucí stopa vozů. Nevěděli, že zdánlivě plochá a rovná planina byla ve skutečnosti zvlněná a že zmizelá výprava prostě sjela níž pod obzor po nějakém dalším svahu jako už jednou předtím. Ale uvědomovali si, že jsou zklamáni, a toto zklamání jim odhalilo skutečnost, kterou před sebou navzájem skrývali. Děvčátko podlehlo první a zlostně a křečovitě se rozplakalo. Tento prostý projev slabosti probudil hochovu hrdost a sílu. Už netrpěli oba stejně; stal se jejím ochráncem a cítil odpovědnost za oba. Nepovažoval ji už za sobě rovnou a nebyl k ní už upřímný.

„Nemáš proč brečet,“ řekl s předstíranou drsností, „tak toho nech. Za minutku zastaví a někoho pro nás pošlou. Ani bych se nedivil, kdyby to udělali už teď!“

Ale Susy postřehla s ženskou bystrostí falešný tón jeho hlasu, vrhla se na něho a začala ho divoce bít svými pěstičkami. „Neudělali! Neudělali a neudělali! A ty to víš! Co si myslíš?“ Potom, vyčerpána zápasem, vrhla se najednou do suché trávy, zavřela pevně oči a zaťala pěsti do stébel.

„Vstaň,“ poručil jí hoch s bledou a rozhodnou tváří. Jako kdyby náhle zestárl.

„Nech mě být,“ odsekla Susy.

„Chceš, abych odešel a nechal tě tady?“ zeptal se jí hoch.

„Ano.“ Susy otevřela pokradmu v bezpečné hloubce svého čepce jedno modré očko a podívala se na jeho změněný obličej.

Odvrátil se, jako by chtěl odejít, ale ve skutečnosti se díval, jak vysoko je zapadající slunce.

„Klánsi!“

„No?“

„Vem mě! “

Natahovala k němu ruce. Vzal ji něžně do náruče a opřel jí hlavu o své rameno. „No tak,“ řekl vesele, „teď budeš pěkně dávat pozor tam na tu cestu a já zas na tuhle a hned tam budem.“ Zdálo se, že se jí ten nápad zalíbil. Jak tak Clarence chvíli klopýtal, zeptala se: „Vidíš něco, Klánsi?“

„Ještě ne.“

„Já taky ne.“ To, že jejich pozorování byla stejná, ji zřejmě uspokojilo. Najednou mu spočinula v náručí docela bezvládně. Usnula.

Slunce klesalo níž, už se skoro dotýkalo obzoru a bylo ve stejné rovině s chlapcovýma oslněnýma a unavenýma očima. Chvílemi jako by mu bránilo v jeho horlivém pátrání a kalilo mu zrak. Nad obzorem se snášela mlha. Tmavé skvrny a kulaté terče se jako další slunce jiskřivě odrážely od matného povrchu prérie. Chlapec se rozhodl, že se nepodívá dřív, dokud nenapočítá padesát, sto, ale výsledek byl pořád stejný - znovu se vracela prázdná, nekonečná pustina a rozžhavený kotouč rudl tím víc, čím hlouběji klesal k obzoru, jako by zažehával požáry - ale nic víc.

Chlapec vrávoral pod svým břemenem a snažil se zabavit tím, že si představoval, jak asi ostatní objeví, že tam nejsou. Slyšel mrzuté, zpola hašteřivé dohadování o místě, kde se mají zastavit, což pravidelně předcházelo před nočním tábořením. Slyšel rozmrzelý hlas Jacka Silsbeeho, když se zastavil vedle vozu a zvolal: „Vylezte ven, vy dva tam, a hezky rychle.“ Slyšel, že rozkaz drsně opakuje. Viděl, jak zaprášený, vousem zarostlý Silsbeeův obličej vzplanul hněvem, když spěšně nahlédl do prázdného vozu. Slyšel, jak od vozu k vozu se ptají: „Kam se ti uličníci ztratili?“ Slyšel sem tam zaklení a potom drsný a pronikavý hlas paní Silsbeeové, jak mu nadává, a jak rychle a mrzutě vybrali záchrannou četu, Silsbeeho a jednoho nádeníka, kteří je měli jít hledat, a pak zas hulákání a nadávání. Vždycky dávali vinu jen jemu, staršímu, „který měl mít rozum.“

Chlapec měl snad i trochu strach, ale nedovedl si představit, že by ho litovali nebo s ním cítili. Tato myšlenka snad posílila jeho hrdost; jakýkoli soucit by ho byl zlomil.

Nakonec klopýtl a zastavil se, aby neupadl na obličej. Nemohl už jít dál, byl bez dechu, pot se z něho lil, nohy se pod ním třásly, v uších mu hučelo a rudé kotouče zapadajícího slunce se mu míhaly všude kolem jako krvavé skvrny. Vpravo od cesty uviděl nepatrný kopeček, kde by si mohl chvíli odpočinout a pozorně se porozhlédnout po obzoru. Ale když se tam dostal, shledal, že jsou to jen chumáče trochu vyšší metlice; klesl do ní i se svým břemenem. Třebaže mu to místo neposkytovalo žádný rozhled, bylo to měkké lůžko pro Susy a částečně ji chránilo před chladným větrem, který začal vát od západu; děvčátko docela přirozeně usnulo jako každý den odpoledne. Částečně schován ve vysoké trávě, Clarence poloseděl a poloklečel vedle ní, opíraje se o jednu ruku. Sám byl docela vyčerpán, přece však si netroufal vzdát se malátné únavě a dál upíral znavené oči na opuštěnou cestu.

Rudý kotouč slunce klesal níž, jako by svým sžíravým plamenem už spálil kus prostoru. Klesal níž a níž, vysílal dlouhé zářící paprsky, rozložené po pláni jako vějíř a v hochově vzrušené mysli jako by i ony hledaly ztracené zbloudilce. A když jeden dlouhý paprsek na chvíli zasáhl i jeho skrýši, napadlo mu, že by mohl posloužit Silsbeemu a ostatním hledajícím mužům jako ukazovatel. Vzchopil se a vrávoravě se postavil do jeho záře. Paprsek však brzo zhasl a spolu s ním klesl i Clarence. Znovu se skrčil a hlídal. Ale věděl, že denní světlo vydrží ještě tak hodinu, a jakmile pohasne tajemná záře zapadajícího slunce, vystoupí všechny předměty daleko zřetelněji a s ostřejšími obrysy než kdykoli jindy. A když se ten plamenný meč, který se zdánlivě kmital mezi ním a zmizelou výpravou, milosrdně ztratil jakoby v pochvě, cítil v očích až blaženou úlevu.

Po západu slunce zavládlo zlověstné ticho. Slyšel Susyino hluboké oddychování a dokonce se domníval, že v skličujícím tichu veškeré přírody slyší i tlukot vlastního srdce. Jejich každodenní pochod vždycky doprovázelo jednotvárné skřípáni kol a os, a klid nočního tábořiště více či méně rušily pohyby neklidných spáčů na ložích ve vozech nebo oddychováni dobytka. Ale zde se neozval ani zvuk, ani pohyb. Susyino žvatlání, ba i zvuk jeho vlastního hlasu by byl zlomil začarované kouzlo, ale teď z pocitu vzrůstajícího sebezapírání si umínil, že ji ani šeptem nevzbudí. Třeba se probudí příliš brzo a bude mít hlad a žízeň, a co on pak bude dělat? Kdyby alespoň pomoc, na kterou čekal, přišla teď, když ona ještě spí. Ve své chlapecké mysli si představoval, že kdyby jim mohl odevzdat Susy teď, když spí, nebojí se a netrpí, nemuseli by ho tolik plísnit a ona by na své nesnáze brzy zapomněla. Kdyby však pomoc nepřišla - ale na to teď ještě nechtěl myslit! Kdyby zatím Susy dostala žízeň - nu, vždyť by mohlo pršet a ráno vždycky bývá rosa, kterou setřásávali s trávy; svlékl by košili a nachytal by rosu do ní, jako to dělávají trosečníci. Bylo by to žertovné a Susy by to rozesmálo. Ale jemu by nebylo do smíchu; ve své opuštěnosti se cítil velmi starý a dospělý.

Stmívalo se - teď už asi prohlížejí vozy. Znovu se ho zmocnila pochybnost. Neměl by teď, když si odpočinul, využít co nejvíc zbývajících chvil denního světla, než pohasne záře na západě a než nebude mít nic, co by mu ukazovalo směr cesty? Ale stále tu bylo nebezpečí, že ji vzbudí a - k čemu?

Strach, že by znovu musel čelit její hrůze a nemohl by ji uklidnit, ho donutil zůstat. Ale tiše se plížil trávou a v prašné cestě načrtl prstem čtyři strany kompasu, pokud je mohl určit podle západu, a označil jej velkým písmenem Z. Tento chlapecký nápad se mu zvlášť zalíbil. Kdyby jen měl hůl, tyč nebo třeba jen větev, aby na ni mohl uvázat kapesník a vztyčit jej nad chumáčem metlice jako znamení hledajícím pro případ, že by je přemohla únava nebo spánek - jak by byl šťasten! Ale na prérii nerostlo ani křoví, ani stromy, a ani ve snu mu nenapadlo, že právě tento nedostatek i nenápadný jeho úkryt ho vysvobodí z daleko většího nebezpečí.

Se soumrakem se zvedl vítr a s hlasitým vzdechem letěl prérií. Zesílil v šumění, až celý prostor, ponořeny dosud v příšerném tichu, propukl v nejasné naříkání, neustálé svištění a hluboké sténání. Clarencovi se chvílemi zdálo, že slyší vzdálené volání, jindy jako by mu někdo něco šeptal. V tichu, jež následovalo po každém závanu, mu připadalo, že rozeznává skřípání vozu, temný dupot volských kopyt i úryvky hovoru, odvanuté a rozptýlené dalším závanem, právě když nejvíc napínal sluch. Napjatým posloucháním se mu až začaly plést myšlenky, právě tak, jako mu dříve sluneční záře oslňovala oči. Jeho smysly zachvacovala divná ochablost. Několikrát mu dřímotou klesla hlava.

Náhle sebou trhl a probudil se. Mezi ním a horizontem se najednou vynořila nějaká pohybující se postava. Nebyla od něho ani dvacet metrů a rýsovala se tak ostře na nebi ještě ozářeném, že se zdála být ještě blíž. Lidská postava, ale tak rozcuchaná, fantastická, a přece ubohá a dětinská v své výstřednosti jako výplod dětského snu. Byl to jezdec, ale tak směšně velký proti malému poníku, na němž seděl a jehož tenké nožky byly nehnutě zaryty do prachu, že vypadal jako pobuda z nějakého kočovného cirku třetího řádu. Jezdec měl na hlavě vysoký klobouk bez dýnka a bez okraje, ozdobený krocaním peřím jako tulák. Přes rameno mu visela roztrhaná špinavá houně,

sotva halící pomalované nohy v umazaných žlutých kalhotách. V jedné ruce držel pušku, druhou si stínil oči a bedlivě pozoroval nějaký předmět na východě za místem, kde se skrývaly děti. Zjev se pak otočil několika rychlými, tichými pohyby poníkových nohou doprava, s pohledem stále upřeným na tajemný kus obzoru. Teď se Clarence nemohl mýlit! Nebylo pochybností. Pomalovaný, hebrejský obličej, velký zahnutý nos, kostnaté líce, široká ústa, zapadlé oči, dlouhé rovné slepené vlasy. Byl to Indián! Ne malebný výtvor Clarencovy fantazie, ale přece jen Indián. Chlapec zneklidněl, pln odporu a podezření, ale nebál se. Díval se na jeho tvář s povýšeností vzdělance, na polonahou postavu se sebevědomím člověka oblečeného a na nízké plemeno s opovržením vyšší rasy. A přece chvíli poté, když Indián odklusal k zvlněnému západu a zmizel, divně ho zamrazilo. Neuvědomil si, že v tomto dětinském přeludu a pomalovaném mužíku prošel kolem něho strašný majestát smrti.

„Mami!“ Byla to Susy, právě se probouzela. Snad pudově vycítila chlapcovo náhlé zděšení.

„Tiše!“

Clarence se právě obrátil k bodu, na němž spočinul Indiánův zrak. Něco tam bylo! V houstnoucí tmě se pohybovala tmavá čára. Chvíli se neodvážil vyjádřit svou myšlenku nahlas ani sám sobě. Byla to nějaká další výprava, která jela za nimi. A podle rychlosti to byla výprava s koňskými potahy, která spěchala, aby se utábořila na noc. Ani ve snu ho nenapadlo, že by pomoc mohla přijít z této strany. To zahlédl Indián svým bystrým zrakem, a proto tak náhle zmizel. Cizí výprava se nyní blížila rychlým klusem. Byla zřejmě dobře vybavena, pěti nebo šesti vozy a několika průvodci na koních.

V půlhodině zde mohou být. Ale teď nechtěl budit Susy, která znovu usnula. Ovládla ho zas jeho stará svědomitost najít záchranu nejdříve pro ni. Svlékl kabát, ukryl jí ramena a upravil její hnízdečko. Pak se znovu ohlédl po blížící se výpravě. Ta však z nějakého nepochopitelného důvodu změnila směr: místo aby jela dál po cestě, která by je přivedla k němu, zabočila výprava doleva! V deseti minutách ho minou nějaké půl druhé míle. Kdyby teď vzbudil Susy, nic by s ní nesvedl. Byla by vyděšena, a také by ji neunesl ani do poloviny cesty. Mohl by doběhnout k výpravě sám a vrátit se s pomocí, ale za nic na světě by ji tu nenechal samotnou a ve tmě. Ne, nikdy! Kdyby se probudila, zemřela by strachy anebo by někam slepě a bez cíle utekla a zabloudila. Ne! Výprava ho tedy mine a s ní i naděje na vysvobození. Sevřelo se mu hrdlo, polkl však a zůstal klidný, třebaže se třásl v nočním větru.

Výprava teď byla právě před ním. Vyběhl z vysoké trávy a mával nad hlavou svým slaměným širákem doufaje, že tak vzbudí jejich pozornost. Ale nedoběhl daleko, protože k svému zděšení poznal, že když se obrátí, sotva rozezná chumáč metlice od ostatní prérie. To rozhodlo otázku, má-li zůstat, nebo běžet.

I kdyby doběhl k vozům a vrátil se s někým, jak by ji zas našel v téhle pusté pláni?

Pozoroval, jak vozy pomalu míjejí. Běhal sem a tam před vysokou trávou, mával stále ještě mechanicky, ba zoufale svým kloboukem, mával poslední sbohem své mizející naději. Najednou se mu zdálo, že obrysy tří jezdců na koních před prvním vozem se změnily. Nebyly to už ostře ohraničené černé obdélníky na obzoru, vypadaly teď rozmazaně a nejasně, pak se zvětšily a zúžily, až konečně stály proti obloze jako tři vykřičníky. Mával kloboukem dál - stále dál se zvětšovaly. Teď to pochopil - tři proměněné obdélníky byly tři jezdci, kteří se k němu blížili.

Takto to viděl nejdříve:

A tak to viděl nyní:

!!!

Běžel zpět k Susy podívat se, zdali ještě spí, protože jeho pošetilá touha zachránit ji, aniž by o tom věděla, byla teď silnější než kdy jindy, teď, kdy spása se zdála být tak blízko! Susy stále spala, třebaže se trochu pohnula. Utíkal zase zpátky.

Jezdci se patrně zastavili. Co to dělají? Proč nejedou dál?

Najednou jako by od nich vytryskl oslnivý záblesk světla. Nad jeho hlavou něco zahvízdlo jako letící pták a neviditelně zmizelo. Vystřelili z pušky, dali mu znamení - jako by byl dospělý muž. V tom okamžiku by byl dal život za pušku. Ale mohl jen dál šíleně mávat kloboukem.

Jedna z postav vyrazila a letěla přímo k němu, prudce a nezadržitelně jako šíp. Řítil se tmou a stále se přibližoval mohutný, obrovský a strašlivý. Najednou divoce zamával paží na ostatní; tu zazněl jeho mužný, přímý a uklidňující hlas:

„Nestřílejte! Panebože! To není Indián, je to dítě!“

V příštím okamžiku vousatý, hezký, silný muž a ochránce zarazil koně před Clarencem a sklonil se k němu.

„Hola! Co je to? Co tu děláš?“

„Ztratili jsme se z výpravy pana Silsbeeho,“ odpověděl Clarence a ukázal do šera na západ.

„Ztratili? Je to už dlouho?“

„Asi tři hodiny. Myslel jsem, že se pro nás vrátí,“ omlouval se Clarence velikému a laskavému muži.

„A tak jsi počítal s tím, že tu na ně počkáš?“

„Ano, ano - to jsem si myslel - až jsem vás uviděl.“

„A tak proč jsi - u sta hromů, neběžel rovnou k nám, místo abys tu okouněl a vytáhl nás až sem?“

Chlapec svěsil hlavu. Viděl, že jeho důvody se nezměnily, ale mluvit o nich - to mu najednou připadalo pošetilé a nemužné.

„Zahlédli jsme tě jen proto, že jsme měli na mušce Indiány,“ pokračoval cizinec, „jinak bychom tě vůbec nespatřili. Mohli jsme tě zastřelit. Co tě posedlo, žes tu civěl?“

Hoch stále mlčel. „Klánsi,“ ozval se z metlice slabý ospalý hlásek, „vem mě!“ Rána z ručnice Susy probudila.

Cizinec se rychle otočil po hlase. Clarence sebou trhl a vzpamatoval se.

„No tak,“ řekl trpce, „teď jste to proved, vy jste mi ji probudil! Proto jsem tu zůstal. Nemohl jsem ji donést až k vám! Nemohl jsem ji přimět k tomu, aby utíkala, když byla tak vystrašena. Nemohl jsem ji probudit, protože by se vyděsila a třeba bych ji pak ani nenašel. Tak to je!“ Pomyslel si, že teď, když už byla zachráněna, mu na tom nesejde, bude-li vyhubován!

Mužové se na sebe podívali. „A tak tedy,“ ozval se tiše ten, který mluvil, „kvůli své sestřičce jsi k nám neběžel?“

„To není moje sestra,“ řekl rychle Clarence. „Je to malá holčička. Holčička paní Silsbeeové. Byli jsme ve voze a slezli jsme dolů. Je to má vina. Já jsem jí pomohl dolů.“

Všichni tři mužové zadrželi koně těsně u něho a nakláněli se k němu na sedlech, s rukama na kolenou a s hlavami na stranu. „Tak tedy,“ pokračoval muž vážně dál, „ty bys s ní tady raději zůstal a spoléhal na náhodu, než abys ji poděsil nebo opustil - ačkoli to byla jediná možnost, jak si zachránit život?“

„Ano,“ odpověděl hoch vzdorovitě; už ho zlobilo, jak dospělí hloupě opakují jedno a totéž.

„Pojď sem!“

Chlapec mrzutě přistoupil. Muž stáhl Clarencovi z čela obnošený slaměný klobouk a podíval se mu do zamračeného obličeje. Nechal ruku na hochově hlavě, otočil ho k ostatním a řekl klidně:

„Takové pískle, co?“

„To bych řek‘!“ přisvědčili oba.

Hlas nezněl nevlídně, ačkoli když muž vyslovil slovo „pískle“ vystrčil spodní čelist tak komicky, že připomínal buldoka. Dříve než si Clarence mohl rozmyslet, bylo-li pojmenování urážlivé nebo ne, muž mu nastavil nohu v třmeni a vybídl ho: „Vyskoč nahoru.“

„Ale Susy,“ bránil se Clarence a ustoupil zpět.

„Podívej se, ta už leze k Philovi.“

Clarence se ohlédl. Susy vylezla z houští metlice a s čepečkem, který jí visel na stuze na zádech, s kučerami rozhozenými kolem obličeje ještě zarudlého spánkem, a s Clarencovým kabátem na ramenou, vzhlížela s hlubokým uspokojením v tmavých očkách na jednoho z jezdců, který se k ní skláněl s otevřenou náručí. Mohl věřit vlastním očím? Ta vyděšená, svéhlavá a nezkrotná Susy, pro kterou chtěl sám všechno obětovat, kterou chtěl dopravit do bezpečí tak, aby ji nemusel probudit a sdělit jí strašlivou zprávu, že ztratila domov i rodiče - to lehkomyslné dítě, zapomínajíc na vše, vrhalo se bez váhání do náruče prvnímu, kdo přišel. Ale když zjistil tuto skutečnost, nevyčítal Susy nevděčnost. Uklidnil se, co se týče Susy, a s chlapeckým spokojeným a odhodlaným úsměvem vyskočil do sedla před cizího muže.

IV

Prudká jízda za výpravou způsobila dětem, které jejich zachránci drželi pevně v sedle, tajnou radost a zdálo se jim, že skončila příliš brzo. Neodolatelný cval ohnivých mustangů, závany nočního větru a houstnoucí tma, ve které vzdálené vozy, stojící nyní před nimi, vypadaly na obzoru jako vyklenuté chýše, to všechno jim připadalo jako rozkošné a vhodné vyvrcholení událostí celého dne. Při úžasné zapomnětlivosti mládí nezanechal v nich tento den nepříjemný dojem; byly by si ochotně zopakovaly všechny zážitky i zítra, protože věřily, že by to skončilo stejně šťastně. Když Clarence sáhl ostýchavě po uzdě, kterou jeho společník jen lehce držel, a když mu ji smělý a jistý jezdec ze žertu přepustil, chlapec měl pocit, že je opravdovým mužem.

Ale čekalo je ještě větší překvapení. Když se děti blížily k vozům, sestaveným nyní do kruhu podle vojenského způsobu, viděly, že cizí výprava je zařízena daleko líp a pohodlněji než jejich vlastní, ba daleko líp než všechny, které dosud poznaly. Uvnitř kruhu stálo čtyřicet nebo padesát odsedlaných a spoutaných koní a hořely tam už táborové ohně. Před jedním byl postaven veliký stan a rozhrnutým vchodem zahlédly stůl, pokrytý bílým ubrusem. Byl svátek, anebo to tak obyčejně dělali? Clarence a Susy vzpomínali, jak oni jídávali obvykle na holých prknech pod širým nebem nebo za deště pod nízkou střechou vozů, a divili se. Konečně zastavili a seskočili s koně. Když děti uviděly vůz, který byl zařízen jako ložnice, jiný zas jako kuchyně, tu se jen pošťuchovaly, plny tichého nadšení. Ale zde se znovu objevil už dříve zjištěný rozdíl mezi způsobem vnímání obou dětí. Obě děti byly stejně příjemně překvapeny. Ale Susyin údiv pramenil z pocitu novoty a nezkušenosti i z lehké nedůvěry, jeli to vše, co viděla, skutečně potřebné, kdežto Clarence, ať už z nějaké dřívější povšechné zkušenosti, nebo proto, že měl jinou povahu, byl přesvědčen, že to, co vidí zde, je běžný zvyk a něco nového že je to, co vídal u Silsbeeů. Tento dojem doprovázel lehký pocit uražené hrdosti kvůli Susy, jako kdyby ji její nadšení nějak zesměšňovalo.

Muž, který ho vezl, byl patrně velitelem celé výpravy. Vešel do stanu a vrátil se s paní, s kterou vyměnil několik spěšných slov. Patrně se týkaly jeho a Susy, ale Clarence příliš zaměstnávala skutečnost, že paní je hezká, má pěkné a dokonale čisté šaty, upravené a ne rozcuchané vlasy, a i když nosí zástěru, má ji právě tak čistou jako šaty, ba dokonce i se stužkami, než aby poslouchal, co se mluví. A když se rozběhla a s okouzlujícím úsměvem pozdvihla udivenou Susy do náruče, Clarence, v radosti ze své malé družky, docela zapomněl, že jeho si vůbec nevšimla. Vousatý muž, patrně její manžel, zřejmě ji na její opomenutí upozornil a dodal něco, co Clarence nemohl zachytit. „No, a proč by to byl nemohl udělat?“ řekla s roztomilou vzdorovitostí, přistoupila k němu a s týmž oslňujícím úsměvem mu položila svou čistou bílou ručku na rameno.

„A tak ty ses dobře staral o toho malého drahouška? Ona je úplný andílek, viď? A jistě ji máš velmi rád.“

Clarence se zarděl radostí. Opravdu mu nikdy ani nenapadlo vidět v Susy nebeského poslíčka a bojím se, že na něho udělala větší dojem krásná lichotnice než sama lichotka určená jeho družce, ale kvůli ní měl radost. Nebyl ještě tak dospělý, aby znal pevnou víru druhého pohlaví v neomezenou nadvládu nad muži, ať už jakéhokoli stáří - že Jeníček bude vždycky beznadějně ovládán Janičkou, a proto že on by měl být zamilován do Susy.

Ať tomu bylo jakkoli, paní ji najednou odvedla do svého vlastního vozu. Za chvíli se objevila učesaná a vyšňořená stužkami jako nová panenka; Clarence zatím zůstal sám s jejím manželem a ještě s jedním členem výpravy.

„No tak, hochu, neřekl jsi mi dosud, jak se jmenuješ!“

„Clarence, pane.“

„Tak ti říká Susy - a dál?“

„Clarence Brant.“

„Příbuzný plukovníka Branta?“ ptal se lhostejně druhý muž.

„To byl můj otec,“ odpověděl chlapec. Ve své opuštěnosti se zaradoval, že se snad setká s nějakými známými.

Oba mužové se na sebe podívali. Velitel pohlédl zvědavě na hocha a zeptal se:

„Ty jsi syn plukovníka Branta z Louisville?“

„Ano, pane,“ odpověděl chlapec s nejasným pocitem stísněnosti v srdci. „Ale on už je mrtev,“ dodal na konec.

„A kdy zemřel?“ zeptal se muž rychle.

„Oh, to už je dávno. Já se na něho moc nepamatuju, byl jsem ještě malý,“ řekl hoch, jako by se omlouval.

„A ty se na něho nepamatuj eš?“

„Ne,“ odvětil Clarence krátce. Když to řekl, upadl znovu do vzdorovité zatvrzelosti, která u citlivých dětí vzniká proto, že vůbec nedovedou vyjádřit své hlubší city. Také si instinktivně uvědomoval, že nedostatečná znalost vlastního otce tvoří část onoho bezpráví, které bylo na něm spácháno. Jeho nepříjemný pocit se nijak nerozptýlil, když postřehl, že druhý muž se s úsměškem odvrátil: buď mu neporozuměl, nebo mu nevěřil.

„Jak ses dostal k Silsbeeovům?“ ptal se první.

Clarence opakoval mechanicky a s dětskou nechutí k praktickým podrobnostem, jak žil u tety v St. Jo, a jak mu to macecha zařídila, aby jel se Silsbeeovými do Kalifornie, kde se měl setkat se strýcem. Všechno vyprávěl roztržitě a bez zájmu, ačkoli si s lítostí uvědomoval, že to svědčí proti němu, ale nemohl si pomoci.

První muž zůstal zamyšlený a zadíval se na Clarencovy opálené ruce. Potom se mu do tváře vrátil znovu jeho laskavý a vyrovnaný úsměv.

„No, myslím, že máš hlad?“

„Ano,“ souhlasil Clarence plaše. „Ale…“

„Ale co?“

„Rád bych se trochu umyl, “ odpověděl váhavě, připomínaje si čistý stan, čistotnou paní a Susyiny stužky.

„Zajisté,‘“ souhlasil jeho přítel s uspokojením. „Pojď se mnou.“ Místo aby zavedl Clarence k potlučenému cínovému umývadlu s kouskem žlutavého mýdla, což představovalo toaletní potřeby u Silsbeeových, vystoupil s hochem do jednoho vozu, kde stálo umývadlo s porcelánovou mísou a s kusem voňavého mýdla. Stál u Clarence a pozoroval s uspokojením, jak se myje. Jeho mladého chráněnce to přivádělo trochu do rozpaků. Potom se najednou zeptal:

„Pamatuješ se na otcův dům v Louisvillu?“

„Ano, pane, ale to je už dávno.“

Clarence se pamatoval, že tam bylo všechno jiné než v jeho domově v Svatém Josefu, ale z jakési vrozené ostýchavosti si netroufal popsat jej tímto způsobem. Řekl jen, že to byl asi veliký dům. A přece skromná odpověď způsobila, že jeho nový přítel se na něho zadíval tím bedlivěji.

„Tvůj otec byl přece plukovník Hamilton Brant z Louisville?“ zeptal se skoro důvěrně.

„Ano, “ odpověděl Clarence zoufale.

„No tak,“ ozval se jeho přítel laskavě, jako kdyby chtěl zahnat z mysli nějakou temnou záhadu. „Pojďme teď k večeři.“

Když se zas vrátili do stanu, Clarence si všiml, že bylo prostřeno jen pro jeho hostitele, jeho ženu a ještě jednoho muže, kterému říkali důvěrně „Harry“, ačkoliv on je nazýval vždy jen „panem Peytonem a

paní Peytonovou“; ostatní členové společnosti, asi tucet mužů, usadili se u druhého táborového ohně a zřejmě se dobře bavili podle svého zvyku. Kdyby si byl chlapec mohl vybrat, byl by se připojil k nim, částečně proto, že mu to připadalo „mužnější“, a také že měl strach z dalšího vyptávání. Ale v té chvíli naštěstí Susy, která seděla pěkně zpříma na upravené vysoké židli, upoutala jeho pozornost a ukázala na prázdné sedadlo vedle sebe.

„Klánsi,“ řekla z čista jasna se svou obvyklou čirou a hroznou upřímností, „jsou tam kuřata a šunka s vejci, opečené suchary a cukroví a pan Peyton řekl, že můžu dostat, co chci!“

Clarence se najednou cítil odpovědný za Susyino chování, a celý nešťastný zpozoroval, že v buclaté ručce drží vidličku právě uprostřed; znal holčičku už dříve a uvědomoval si, že pravděpodobně co nevidět vjede s vidličkou do mísy před sebou, a proto řekl tiše: „Pst!“

„Ano, můžeš, drahoušku“ souhlasila paní Peytonová, něžným pohledem dodávajíc Susy důvěry, a ohlédla se polovyčítavě na chlapce. „Jez, co chceš, miláčku!“

„To je vidlička,“ šeptal Susy stále ještě rozpačitě Clarence, protože holčička chtěla právě zamíchat vidličkou mléko v hrnečku.

„A není, Klánsi, je to jenom roztřepaná lžíce,“ tvrdila Susy.

Ale paní Peytonová ve svém obdivu a nadšení si těchto prohřešků vůbec nevšímala; horlivě krmila dítě vším možným, sama na jídlo zapomínala, jen chvílemi ustala a urovnávala Susyiny neposlušné kučery, které jí spadávaly do čela. Pan Peyton se díval vážně a spokojeně. Najednou se muž a žena na sebe podívali.

„Byla by stejně stará, jako ona, Jene, “ řekla tiše paní. Jan Peyton mlčky přikývl a zahleděl se do houstnoucí tmy. Také Harry se díval roztržitě do svého talíře, jako by se modlil. Clarence by byl rád věděl, kdo „ona“ byla a proč dvě slzičky z řas paní Peytonové skanuly do Susyina mléka a zdali Susy proti tomu nebude divoce protestovat. Až teprve později se dověděl, že Peytonovi ztratili své jediné dítě; Susy bezstarostně vypila šálek mléka s mateřským žalem a s mateřskou něžností.

„Myslím, že se setkáme s jejich výpravou zítra časně zrána, jestli někdo z nich nás nenajde už dnes v noci,“ řekla paní Peytonová s hlubokým povzdechem a s lítostivým pohledem na Susy. „Snad bychom mohli nějakou dobu cestovat společně,“ dodala nesměle.

Harry se zasmál a pan Peyton odpověděl rázně: „Obávám se, že s nimi sotva pojedem, třeba i jen kvůli tomu, že bychom jeli společně.“ Ještě tišeji a vážným hlasem dodal: „Je velmi podivné, že pátrací četa nás ještě nedostihla, třebaže jsem nařídil Petrovi a Janovi, aby hlídali na cestě směrem k nim.“

„Je to prostě bezcitné,“ rozhorlila se náhle paní Peytonová. „Bylo by to v pořádku, kdyby se jednalo jen o toho chlapce, který se dovede sám o sebe postarat; ale nestarat se o malé děcko, jako je ona, to je prostě hanebnost!“

Clarence poprvé pocítil, jak je krůtě nespravedlivé rozlišování, a to tím bolestněji, že začínal chlapeckým způsobem zbožňovat tu čistě upravenou ženu s líbezným obličejem a s něžným srdcem. Snad i pan Peyton to postřehl, protože mu klidně přispěl na pomoc.

„Možná, že vědí líp než my, v jakých dobrých rukou ji nechali,“ a vlídně pokynul Clarencovi. „Snad je oklamali ti Indiáni a ztratili správnou cestu.“

Ta domněnka okamžitě připomněla Clarencovi, co viděl z metlice. Měl by jim o tom povědět? Uvěřili by mu, anebo by se mu před ní vysmáli? Váhal a pak se rozhodl, že se o tom zmíní až manželovi mezi čtyřma očima. Po večeři byl šťasten, když paní Peytonová se smíchem přijala jeho nabídku, že jí pomůže sklidit se stolu a umývat nádobí; pak se všichni pohodlně rozložili před stanem u velkého táborového ohně. U druhého ohně ostatní členové jejich společnosti hráli karty a smáli se, ale Clarence už netoužil po tom, aby se k nim mohl připojit. Bylo mu krásně a poklidno v blízkosti hostitelky, i když měl trochu nepříjemný pocit, že se nezmínil o Indiánovi.

„Kláns umí říkání,“ zavolala Susy svým pronikavým hláskem, využívajíc chvilky ticha. „Říkej, Klánsi!“

Podle Clarencova vysvětlení, které vyslovil s uzarděním, se ukázalo, že to nebylo obyčejné mluvení, nýbrž recitování veršů, a tak ho všichni zdvořile nutili, aby jim něco přednesl.

„Říkej jim, Klánsi, o chlapci, co stál na hořící palubě a volal »Hochu, kde, ach, kde jsi? «,“ radila Susy, která se pohodlně položila paní Peytonové do klína a dívala se na svá nahá kolínka. „Je to o hochovi,“ svěřovala důvěrně paní Peytonové, „co měl otce, a ten ne a ne, nechtěl s ním zůstat na hořící lodi, i když mu říkal: »Zůstaň, otče, zůstaň! «“

Po tomto jasném, přesném a dokonale uspokojivém vysvětlení básně „Casablanka“ od paní Hemanové začal Clarence přednášet. Naneštěstí přednášel známou školní deklamovánku spíš jako cvičení paměti a doprovázel ji jakýmisi nemotornými pohyby, jak ho tomu naučil učitel ze Západu. Plameny, které praskaly kolem něho, vypodobnil tak, že rukama naznačil kolem sebe kruh, jehož byl osou; když zapřísahal svého otce, zesnulého admirála Casablanku, sepjal ruce pod bradou, jako by se chtěl dát spoutat; bylo to něco úplně jiného, než co sám cítil, a žalostně si to uvědomoval. Jak „otec klesá v propast smrti“ a „vlajku vzhůru“ naznačil jediným pohybem. Ale ani ne verše, spíš dojem, který vyvolaly, vznítil jeho čirou obrazotvornost, rozzářil jeho šedé oči a rozechvěl jeho mladičký hlas tak, že vyslovoval verše nesrozumitelně. Chvílemi, když zapomínal na svou naučenou strojenost a když se mu zdálo, jako by pustina a všechno na ní splývalo s nocí a jako by plápolající táborový oheň u jeho nohou ho zahaloval v osudnou svatozář, zmocňoval se ho jakýsi nejasný pocit nadšení. Nevěděl proč, ale v mladickém zaujetí pro nadnesenou mluvu to přenášel na své posluchače; skončil s rozpálenými tvářemi a byl překvapen, když shledal, že hráči karet opustili svůj táborový oheň a seskupili se okolo jejich stanu.

„Neříkal jsi dost hlasitě »Zůstaň, otče, zůstaň«, Klánsi,“ kritizovala ho Susy. Najednou se v klíně paní Peytonové posadila a rychle dodala: „Já umím tancovat a zpívat. Umím tancovat »velké jamboree«.“

„Co je to »velké jamboree«, miláčku?“ ptala se paní Peytonová.

„Uvidíš, pusť mě dolů.“ A Susy sklouzla na zem. Tanec „velké jamboree“, zřejmě starého a mytického afrického původu, pozůstával, jak bylo vidět, ze tří krůčků vpravo a vlevo, doprovázených zvedáním velmi krátkých sukének, s ustavičným pohupováním na špičkách nožek a z ukazování nahých kolének i punčošek s doprovodem klokotavého dětského smíchu. Tanec sklidil ohromnou pochvalu. Maličká umělkyně byla celá udýchaná, ale nezdolná a připravena získávat další úspěchy.

„A zpívat umím taky,“ vydechla rychle, jako kdyby nechtěla, aby jí přestali tleskat. „Umím zpívat! Jémine, Klánsi,“ volala žalostně, „co to umím vlastně zpívat?“

„Ben Bolta,“ navrhl Clarence.

„No jo. »Ach, tys nezapomněl na sladkou Alers Ben Bolte«,“ začala zpívat Susy jedním dechem a falešně „»na sladkou Alers zlatovlasou«,“ a se svraštěným obočím prosebně opakovala: „Jak je to dál, Klánsi?“

„Třásla se strachy z mraku na tvé tváři,“ napovídal Clarence. „Třásla se strachy z mraku na tvé tváři,“ vřískala Susy. „Konec jsem zapomněla. Ale umím zpívat… “

„Chválu Bohu vzdávejme,“ navrhl Clarence.

„Ano.“ Tady se Susy, která se pravidelně účastnila všech pobožností v táboře, octla na pevnější půdě.

Začala okamžitě zpívat vysokým hláskem, ale jaksi rozvážně, „Chválu Bohu vzdávejme“. Na konci druhého verše umlkl šepot i smích a najednou při třetím verši vpadl hlubokým hlasem nejlepší hráč pokeru. Okamžitě se připojilo asi tucet dalších zvučných hlasů, a když došli k poslednímu verši, hlaholil už celý sbor ztlumených hlasů Vozků a honáků, do něhož se mísil soprán paní Peytonové i Susyin dětský diskant. Znovu a znovu verš opakovali se zasněnýma očima a se zadumanými tvářemi; zpěv se zvedal a klesal s nočním větrem, s plápoláním a hasnutím táborového ohně, až dozněl a ztichl jako nesmírné tajemství temné pustiny.

V hlubokém a rozpačitém tichu, jež následovalo, společnost se začala rozcházet. Paní Peytonová, odcházejíc se Susy, vybídla Clarence, aby ji „políbil“ na dobrou noc; ani jeden, ani druhý na to nebyli zvyklí a trochu je to překvapilo. Clarence se octl u pana Peytona.

„Myslím,“ ozval se Clarence nesměle, „že jsem dnes zahlédl Indiána.“

Pan Peyton se k němu naklonil. „Indiána, a kde?“ zeptal se rychle, právě s takovým nedůvěřivým a tázavým pohledem, jako když ho vyslýchal, jak se jmenuje a jaké má příbuzné. Na okamžik chlapec litoval, že promluvil. Ale se svou starou zarputilostí vylíčil dopodrobna celou událost. Naštěstí dovedl bystře pozorovat, proto mohl cizince přesně popsat a vyjádřit opovržení, které k němu cítil. Tím získal u svého posluchače hraničáře důvěru. Peyton rychle odběhl, ale brzy se vrátil s Harrym a ještě s jedním mužem.

„Viděl jsi ho jistě?“ ptal se Peyton, jako by ho chtěl povzbudit.

„Ano, pane.“

„Tak jistě, jako že tvůj otec je plukovník Brant a že dávno zemřel?“ dodal s úsměškem Harry.

Z hochových zamračených očí vytryskly slzy. „Já nelžu,“ řekl zarputile.

„Věřím ti, Clarenci,“ řekl tiše Peyton, „ale proč jsi to neřekl dříve?“

„Nechtěl jsem o tom mluvit před Susy - a před ní!“

„Před ní?“

„Ano, pane - před paní Peytonovou,“ přiznal Clarence s uzarděním.

„Panečku,“ ozval se posměšně Harry, „ty jsi zatraceně zdvořilý chlapík!“

„Tak dost. Nechte ho na pokoji, rozumíte?“ řekl Peyton drsně svému podřízenému. „Hoch ví dobře, o čem mluví. Ale jak to,“ obrátil se znovu na Clarence, „že Indián neviděl tebe?“

„Byl jsem zticha, abych nevzbudil Susy,“ odpověděl Clarence, „a…“ zaváhal.

„A co?“

„Zdálo se, že dává víc pozor na to, co děláte vy,“ dodal chlapec směle.

„Tak to je,“ vmísil se do řeči druhý muž, který tomu náhodou rozuměl, „a protože stál v závětří, nemohl hocha vyčenichat! Byl to jeden z jejich zadních zvědů, ostatní byli vpředu, aby nás předešli a odřízli nám cestu. Nic jiného jsi už neviděl?“

„Nejdříve jsem viděl kojota,“ řekl povzbuzený Clarence.

„Počkat,“ zvolal znalec, když se Harry s úšklebkem odvrátil. „To je také znamení. Vlk nejde tam, kde už vlk byl, a kojot nejde za Indiánem - tam není co brát. Jak dlouho předtím jsi viděl kojota?“

„Hned, jak jsme vyskočili z vozu,“ řekl Clarence.

„Souhlasí,“ pronesl muž zamyšleně. „Hnali ho před sebou, nebo jim visel v boku. Tihle Indiáni jsou mezi námi a jejich výpravou, nebo se táhnou za námi.“

Peyton upozornil mluvčího rychlým pohybem na Clarencovu přítomnost - chlapec si toho pohybu všiml a divil se. Pak se všichni tři muži radili tichým hlasem, ale Clarence přece jen zaslechl jasně znalcův konečný úsudek.

„Teď už by to nebylo k ničemu, pane Peytone, a jen byste se sám vydával v nebezpečí na jejich půdě, kdybychom na ně vytrhli dnes v noci. A taky nevíte, jestli nejdou vlastně po nás. Vidíte, kdybychom nebyli odbočili z přímé cesty, když jsme prvně zahlédli tyhle ztracené děti, mohli jsme jít rovnou dál a padnout do nějaké zatracené pasti těchhle ďáblů. Podle mého máme z pekla štěstí, a když si dáme dobrý pozor a když já budu hlídat kolem tábora, bude nám dobře, kde jsme, až do svítání.“

Potom pan Peyton odešel a vzal Clarence s sebou. „Protože zítra brzy vstaneme a pustíme se po stopě za vaší výpravou, uděláš nejlíp, chlapče, když půjdeš na kutě. Vzal jsem tě do svého vozu, protože zůstanu, myslím, celou noc v sedle, a tak ti ani nebudu moc překážet.“ Zavedl ho k druhému vozu, přistavenému k tomu, v kterém už zmizela paní Peytonová se Susy. Clarence byl překvapen, když uviděl ve voze psací stůl, židle a dokonce i poličku s několika svazky knih. Dlouhá truhlice, upravená jako pohovka, byla pro něj ustlána s nevídaným přepychem čistého bílého prostěradla, povlečených přikrývek i polštářů. Měkká rohožka ležela na podlaze těžkého spacího vozu, který, jak mu pan Peyton vysvětlil, byl zavěšen na pérách, aby se neotřásal. Místo obvyklé vyklenuté kostry, potažené hrubým plátnem, jak to mívají obyčejné vystěhovalecké vozy, stěny a střecha tohoto povozu byly z lehkých dřevěných desek, se zasklenými okny i dveřmi, jež se daly otvírat kvůli světlu i vzduchu. Clarence se divil, proč by ten silný, mocný muž, který byl patrně v sedle jako doma, stál o to, aby seděl v teplé kanceláři jako nějaký kupec nebo advokát; také byl zvědav, zdali tato výprava prodává zboží druhým výpravám, anebo je dováží do měst jako kočovní obchodníci. Neviděl tu však nic, co by se dalo prodávat, a také ostatní vozy vezly jen věci pro potřebu výpravy. Byl by se rád zeptal pana Peytona, čím vlastně je, a vyptával se ho právě tak jako on jeho. Ale Clarence byl bezmocný, protože průměrný dospělý muž nikdy neuvažuje o tom, že je nespravedlivé, upírat přirozené ba nezbytné dětské zvědavosti právo na vyptávání, jež si sám tak lehce přisvojuje, i když neprávem a skoro vždycky beze vší jemnosti. Ale jako všechny děti i on si uvědomoval, že kdyby se ho později vyptávali na tuto nevysvětlitelnou zkušenost, měli by mu za zlé, že o ní nic neví. Když nyní zůstal sám a pohodlně si hověl v bílém prádle, rozhlížel se chvíli kolem sebe. Nezvykle pohodlné lůžko, tak jiné než vlněné houně i tvrdé lože ve voze, kde lehával ještě s jedním vozkou, pořádek a čistota nového okolí, to vše, i když to lahodilo jeho smyslům, ho z neznámých příčin skličovalo. Že si zde tak leží, to jeho poctivé a věrné povaze připadalo jako tajná zrada na bývalých drsných společnících; měl dojem, že ztratil svou nezávislost, kterou mu dávalo jejich společné nepohodlí a společné radosti. Snad s tímto přepychem, jenž mu nepatřil, přijímal i určité závazky. To ho nutilo, aby se snažil upamatovat se na něco z otcovského domu, na velké, prostorné pokoje, na schody, kde byl stále průvan, na vysoké stropy a chladnou strojenost života, v němž bylo plno cizích tváří; některé cizejší - tváře jeho rodičů; jiné laskavější - tváře služebných, a zvláště tvář jeho černé chůvy, která o něho pečovala. Proč se ho pan Peyton na to vyptával? A proč mu jeho matka nepověděla o tom víc, když na tom cizím lidem tolik záleželo? A proč nebyla jako tahle hodná paní s něžným hlasem, která se chovala tak laskavě k - Susy? A proč ho dělali takhle nešťastným? Cosi mu sevřelo hrdlo, ale přemohl se, slezl z lůžka, připlížil se tichounce k oknu a otevřel je, jen aby zkusil, že to „opravdu jde“, a vyhlédl ven. Zasypané táborové ohně, hvězdy, které se třpytily, ale nedávaly světlo, nejasný pohybující se obrys hlídky za kruhem tábora, to všechno zvyšovalo temnotu a změnilo proud jeho myšlenek. Vzpomněl si, co mu řekl pan Peyton, když se poprvé setkali: „Takové pískle, co?“ Jistě to neznamenalo nic zlého! Odplížil se zas na lůžko.

Ležel, ale nespal. Rozhodl se, že až vyroste, nestane se členem výzvědné hlídky, ale něčím jako pan Peyton; bude mít právě takovou vystěhovaleckou výpravu a pozve Silsbeeovy a Susy, aby jeli s ním. Proto on a Susy zítra ráno poprosí, aby mohli jít sem a hrát si na to. Tak pozná všechno do nejmenších podrobností, a bude moci převzít kdykoliv takový úkol. Vždyť už byl uznávanou autoritou, pokud jde o Indiány! A jednou na něho vystřelili jako na Indiána. Bude stále nosit takovou ručnici, jako je tamta, co visí na skobě vzadu ve voze, a až se mu naskytne příležitost, skolí mnoho Indiánů a bude si to zapisovat do právě tak veliké knihy, jako je ta, která leží na pultě. Susy zatím také vyroste a stane se z ní paní a bude mu pomáhat a oba společně budou vydávat mužstvu zásoby a potraviny. Jeho budou všude znát jako „Bílého náčelníka“ a indiánsky se bude jmenovat „Takové pískle“. Ke své výpravě připojí také cirkusový vůz a občas v něm bude pořádat představení. Třeba se strhne strašlivá bitva a on se vřítí rozpálen a pokryt černým střelným prachem do vozu a Susy o tom napíše zápis do knihy. Paní Peytonová - protože ta v tom také bude mít nějakou úlohu - zavolá: „Skutečně, teprve teď vidím, jaké nás potkalo štěstí, že jsme měli s sebou takového chlapce, jako je Clarence! Teď mu začínám líp rozumět.“ A Harry, který se tu také nějak připlete - kvůli poetické odplatě - sem zaskočí, zabručí a řekne: „On je opravdu docela jistě syn plukovníka Branta, panečku!“ a omluví se mu. Jeho matka by sem také přišla, v bílých plesových šatech, divila by se a pronesla by svým nejchladnějším a nejlhostejnějším způsobem: „Panebože, jak ten chlapec vyrostl! Lituji, že jsem si ho nevšímala víc, když byl malý!“ Ale když byl v nejlepším, divně zmalátněl, stěny vozu jako by se rozplynuly a znovu byl hnán prázdnou, zoufale pustou plání, docela sám, protože i spící Susy zmizela, a on zůstal opuštěný a zapomenutý. Potom ve voze všechno ztichlo, jen venku šuměl noční vítr. Ale hle - na řasách spícího Bílého náčelníka, neohroženého vůdce a zapřisáhlého nepřítele Indiánů, se zatřpytily slzy!

Zdálo se mu, že za chvilku poté se probudil s nejasným pocitem, že ustal nějaký pohyb. K jeho velikému překvapení slunce svítilo už asi tři hodiny a vysílalo do vozu horké a dusné paprsky. Kolem ve vzduchu se vznášel obvyklý zápach i prach špinavé cesty. Slyšel slabé vrzání prken a pér, lehké kolébání i řinčení postrojů; výprava se snad vydala na cestu, vůz jel a najednou se zastavil. Patrně se setkali se Silsbeeovou výpravou; za několik okamžiků se zas všechno změní a celý jeho neobyčejný zážitek bude ten tam. Musí teď vstát. Ale s ranní leností zdravého mláděte se schoulil ještě na chvilku ve svém přepychovém lůžku.

Jak bylo ticho! Z dálky sem sice pronikaly nějaké hlasy, ale zněly tlumeně a uspěchaně. Oknem zahlédl jednoho vozku. Běžel bez dechu kolem, s divným, rozčileným výrazem v tváři, na okamžik se zastavil u dalšího vozu a pak zas utíkal rychle zpět.

Pak se ozvaly blízko dva hlasy spolu s temným dupotem kopyt v prachu.

„Vzbuďte hocha a zeptejte se ho, “ ozval se ztlumený, netrpělivý hlas, v němž Clarence rázem poznal Harryho.

„Počkejte, až přijde Peyton,“ řekl druhý hlas tiše, „nechte to na něm. “

„Líp, když se dovíme hned, jak vypadali,“ bručel Harry.

„Počkat - stranou,“ zvolal Peyton, připojuje se k ostatním, „já se ho zeptám.“

Clarence se s údivem podíval na dveře, v nichž se objevil pan Peyton, celý uprášený, jak seskočil s koně, a s podivným, až duchem nepřítomným výrazem v tváři.

„Kolik vozů měla vaše výprava, Clarenci?“

„Tři, pane!“

„S nějakým zvláštním znamením?“

„Ano, pane,“ odpověděl Clarence horlivě, »Vzhůru do Kalifornie« a »Hrab, dři nebo zemři!«

Pan Peyton se rychle podíval Clarencovi přímo do očí. Divně a významně a pak zas sklopil zrak.

„Kolik vás bylo dohromady?“

„Pět a ještě paní Silsbeeová.“

„Žádná jiná žena?“

„Ne.“

„Vstaň a oblec se,“ řekl mu vážně, „a počkej zde, až se vrátím. Zachovej klid a buď rozumný.“ Ztlumil trochu hlas. „Asi se něco stalo, a i když jsi malý, budeš muset znovu dokázat, že jsi opravdu muž, Clarenci!“

Dveře zapadly a chlapec uslyšel znovu tlumený dusot kopyt a doznívající hlasy. Začal se mechanicky a roztržitě oblékat, ale cítil, že je prudce vzrušený. Když byl hotov, čekal skoro bez dechu a cítil, že mu bije srdce právě tak, jako když předešlý den běžel za mizející výpravou. Nakonec nemohl už napětí snést a otevřel dveře. V nehybné karavaně bylo všude ticho, až - a to ho ohromilo - na Susyino bezstarostné žvatlání v jednom z předních vozů. Snad ho rázem napadlo, že je to něco, co se týká jí, snad ho hnal nezdolný pud, v příštím okamžiku seskočil z vozu, rozhlédl se kolem a utíkal horečně vpřed.

První, co spatřil, byl bezmocný, opuštěný trup jednoho Silsbeeova vozu, asi pět set metrů před ním, bez volů a bez oje -osamělý a nehybný proti oslňujícímu nebi. Blízko něho stála kostra druhého vozu bez předních kol a bez nápravy, jako vůl, který padl na kolena pod řezníkovou palicí. O něco dál trčely ohořelé a zčernalé trosky třetího vozu a okolo něho se shromáždila celá společnost jezdců i pěších. Chlapec se divoce rozběhl; tu se však skupina rozestoupila a propustila dva muže, kteří nesli něco bezvládného a strašného. Clarence se zmocnilo hrozné tušení a v prudkém běhu se jim vyhnul, ale v tom okamžiku ho spatřili i ostatní a začali volat: „Zpátky!“

„Stát!“

„Zadržte ho!“ Clarence si toho nevšímal o nic víc než větru, který mu hvízdal kolem uší, a zamířil k přednímu vozu, v němž si on a Susy hrávali. Silná ruka ho chytila za rameno - Peytonova ruka.

„To je vůz paní Silsbeeové,“ řekl hoch se zsinalými rty a ukázal na něj. „Kde je?“

„Ona a ještě jeden muž chybí,“ odpověděl Peyton, „ostatní jsou mrtvi.“

„Musí tam být,“ tvrdil hoch, vyprošťuje se, a ukazoval na vůz. „Pusťte mě!“

„Clarenci,“ začal vážně Peyton a stiskl pevněji hochovo rámě, „vzmuž se a řekni nám, kteří to jsou“

Vypadalo to, jako by na zemi ležely dvě hromady starého šatstva a třetí trochu dál, tam, kam na Peytonův rozkaz dva muži složili své břímě. V těch roztrhaných, zaprášených hromádkách šatů na lidských tělech, v nichž jako by všechna vznešenost života byla krůtě rozdupána, zůstalo jen to ubohé a groteskní. V tom nebylo nic strašného. Chlapec k nim zvolna přistoupil; a třebaže to bylo i jemu samému neuvěřitelné, nesmírný strach, jenž ho chvíli předtím zachvátil, nyní z něho najednou spadl. Šel od jednoho mrtvého k druhému, poznával je podle určitých známek a zvláštností a udával jejich jména. Skupina mužů se na něho zvědavě dívala, cítil, že stěží rozumí sám sobě, a tím méně té klidné rozhodnosti, s níž se obrátil k poslednímu vozu.

„Tam nic není,“ upozornil ho Peyton, „prohledali jsme jej.“ Ale hoch neodpověděl, šel dál a skupina mužů za ním.

Opuštěný vůz, který mu teď připadal sprostší, nepořádnější a zanedbanější než dříve, byl nyní naplněn zlámanými kostmi, konvemi, tu a tam rozházenými potravinami, hrnci a pánvemi, spolu s šatstvem a s houněmi, to vše páté přes deváté na uprášené hromadě. Chlapcovy bystré oči zahlédly v té různorodé směsi okraj ušpiněné kalikové látky.

„To jsou šaty paní Silsbeeové,“ zvolal a vskočil do vozu.

Nejdříve se muži podívali jeden na druhého, ale v okamžiku mu pomáhaly desatery ruce. Muži nervózně přehrabávali a odklízeli harampátí. Pak jeden z mužů najednou vykřikl a uskočil, obrátil své zděšené a rozzuřené oči k bezcitné usměvavé obloze, jež se klenula nad nimi.

„Proboha, podívejte se sem!“

Odkryl zažloutlou voskovou tvář paní Silsbeeové. Jak se teď změnila; staré známé rysy únavy, starosti a nevrlosti zmizely z této tváře plné vzdáleného klidu a míru jako u sochy. Clarence často rozzlobil tuto ženu, která žila těžkým životem; teď si to vyčítal před její chladnou netečností a tlačil se nesměle vpřed. Když hoch pokročil, hodil muž svůj šátek rychlým varovným pohybem na zpečené prstence vlasů, jako by chtěl před jeho pohledem zakrýt něco strašného. Clarence cítil, že ho někdo táhne zpět, ale předtím ještě zaslechl, jak jeden z mužů, stojící vedle něho, zašeptal zsinalými rty: „Proboha, také ji skalpovali!“

Pak míjely dny a týdny, které Clarencovi připadaly jako sen. Nejdříve období zamlklého opatrného omezování, kdy jeho a Susy od sebe oddělovali, projevovali jim divný a strojený soucit, kterého si sotva všímal, ale na který později vzpomínal, když ostatní už zapomněli; pohřeb paní Silsbeeové pod kamennou mohylou, s jakýmisi obřady, které, třebaže prosté, jako by od něho a od Susy vymáhaly projevy hoře a žalu, a zatím je nechávaly jen chladné a vyděšené; dni, kdy Susy často a bez důvodu křečovitě a dětsky plakávala. Pak se záchvaty stávaly mírnější, řidší, až docela zmizely a ani nevěděl kdy a jak. V noci ho pronásledovala vidina onoho rána, těch tří nebo čtyř hromad rozedraných šatů na zemi, a lítost, že si je neprohlédl pozorněji; vzpomínka na žalostnou osamělost a zkázu rozbitého a opuštěného vozu, který jako by klečel na kolenou a mlčky se modlil, když k němu výprava dojela a pak ho nechala za sebou; přehrabávání v hloubi osudného vozu, v němž nalezli mrtvolu paní Silsbeeové, vozu, jehož se každý pověrčivě štítil, když jej konečně odevzdali úřadům v hlídkové pevnůstce. Clarence jako by tím ztratil poslední článek řetězu, jenž ho poutal k minulosti. Při krátkém pobytu v posádce na pomezí prérie objevily děti nové zážitky a nabyly nových zkušeností; hezký důstojník v uniformě, opásaný šavlí, hrdina a mstitel, kterého musily obdivovat a později napodobovat; nenadálá důležitost obou i úcta, kterou jim všichni projevovali »jako jediným, kteří to přežili«; jak se jich všichni soucitně vyptávali a laskavě přeháněli jejich zážitky což si Susy okamžitě osvojila - to všechno jim později ve vzpomínkách připadalo jako sen.

I opravdové změny, jak je oba pozorovali z jedoucích vozů, jim připadaly zvláštní a neskutečné. Jak jednoho rána už neviděli stále stejnou, nehybnou a nízkou černou linku na obzoru a před polednem se octli mezi skalami, stromy a rychle plynoucími řekami. Jak se po několika dnech najednou objevil vedle nich vysoký horský hřeben, zahalený šedými mraky, až byli přesvědčeni, že to je táž černá linka,

kterou tak často vídali. Jak se jim muži smáli a tvrdili jim, že už poslední tři dny projíždějí touto černou čárou, která je daleko vyšší než vysoký hřeben v šedých mracích před nimi, a že právě ona černá čára jim jej vždycky zakrývala. Jak Susy pevně věřila, že ke všem těm změnám dochází, když ona spí, a že „cítí, jak se kopce škrabou nahoru“, a Clarence v šťastné pohrdavosti útlého mládí prohlašoval, „že se vlastně nedostali ani trochu výš“. Jak se ochladilo, třebaže bylo ještě léto, že nyní opravdu potřebovali táborový oheň a jak se v Susyinu stanu objevila kamna; a zase jak to vše zmizelo a oni se znovu octli na oslnivé, spálené a sluncem vyprahlé pláni! Ale všechno stále jako ve snu.

Mnohem skutečnější byli pro ně členové výpravy a dětem se zdálo, že je vždycky znaly, ba v nevinném dětském rozmaru se jim zdáli skutečnější, než pro ně kdy byli ti mrtví. Byl tu pan Peyton, o němž se dověděli, že mu patří celá výprava, a který byl tak bohatý, „že by nemusel jet do Kalifornie, kdyby nechtěl, a mohl by si zde koupit pěkný kus půdy, kdyby se mu zlíbilo“. Byl také právník a „policajt“, tak nazývala Susy člověka politicky činného; v posádkách na hranicích se mu říkalo „squire“ nebo „soudce“, mohl dát zatknout, koho chtěl, a každého oslovoval křestním jménem. Paní Peytonová churavěla, proto jí lékař nařídil, aby žila šest měsíců na venkově a nikdy víc nevkročila do nějakého domu v městě; paní chtěla Susy adoptovat, jakmile to pan Peyton sjedná se Susyinými příbuznými a opatří potřebné listiny! Dověděli se, že „Harry“ je Henry Benham, bratr paní Peytonové a jakýsi společník jejího manžela. Muž z výzvědné hlídky se jmenoval Gus Gildersleeve čili Bílá vrána a jen jeho prozíravosti měli patrně co děkovat, že nedošlo k útoku na jejich výpravu. Pak zde byl pastevec „Bill“ a „Texaský Jim“, vaquero neboli skoták, zázračný a nepřekonatelný jezdec. Takoví byli jejich společníci, jak je znali z povídání ostatních i z vlastního dětského názoru. Pro ně byli všichni ohromní a neobyčejně důležití lidé. Ale Clarence, ať už z chlapecké zvědavosti, nebo z pocitu, že ho dobře nechápou, přitahovali nejvíce dva lidé z výpravy, kteří k němu byli nejméně laskaví: paní Peytonová a její bratr Harry. Obávám se, že podle zvyku většiny dětí i některých dospělých lidí nevážil si tolik stálé laskavosti pana Peytona a ostatních jako řídkých chvil, kdy ho

Harry vůbec jen snášel anebo kdy ho paní Peytonová vyslechla jen ze zdvořilosti. Občas si to s hořkostí uvědomoval a sliboval si, že až se mu podaří získat od Harryho jen slovo uznání nebo úsměv od paní Peytonové, pomstí se jim tím, že „uteče“. Zdali by to byl udělal nebo ne, nemohu říci. Popisuji pošetilého, dorůstajícího a citlivého jedenáctiletého chlapce, o jehož pocitech se nedá nic určitého předpokládat.

Právě v té době ho začal okouzlovat jiný člen výpravy, příliš nepatrný a bezvýznamný, aby byl zahrnut do skupiny těch, o nichž jsme dříve mluvili. Postavou, zvyky i zevnějškem se podobal ostatním vozkům a zpočátku neprojevoval Clarencovi žádnou zvláštní přízeň. Byl to sotva šestnáctiletý mladík, jehož rodiče ze Svatého Josefa ztratili všechnu naději, že by se kdy polepšil, a tak si vymohli na Peytonovi, aby mu dovolil připojit se k výpravě ze dvou důvodů: chtěli ho vzdálit špatné společnosti, a přece jen doufali, že se umoudří.

Clarence o tom nejdříve nevěděl, ne pro nedostatečnou upřímnost mladého muže, vždyť tento vynalézavý mládenec mu už dříve svěřil, že zabil tři muže v St. Louis a dva v St. Jo a že policie po něm pase. Ale bylo zřejmé, že tento předčasně vyspělý hoch si zvykl nejen pít, kouřit, žvýkat tabák a hrát karty, ale měl i silný sklon k lhaní a přehánění. Opravdu ho všude znali jako „Jima Hookera, lháře“, a jeho roztodivné vlastnosti přitahovaly Clarence jako zajímavá, vzrušující, podezřelá, ale vždycky oslňující záhada. I když měl hlas zhrublý předčasným hýřením a choval opovržení k jakékoli zdvořilosti, měl kulatý, naprosto dobrácký obličej i dosti laskavou povahu, nebyl-li právě sveden, aby hrál svoji úlohu nesvědomitého ničemy.

Sotva několik dní po hromadné vraždě, kdy děti žily v ovzduší chmurného soucitu a bázlivého mlčení, blýskl se Jim Hooker před Clarencem a vzbudil jeho zájem. Štíhlý a hubený, najednou se přihnal, napolo visel se sedla indiánského koníka, divoce pádil po cestě sem a tam a kolem vozu, v němž Clarence seděl, trhal zoufale uzdou a dával všemožně najevo, že je divoce unášen splašeným koněm a že se udržuje v sedle jen nezdolnou odvahou a zručností. Znovu se hnali sem a tam, bezmocný jezdec visel chvílemi na jediném třmeni nad zemí a hned zase - jak se Clarencovi zdálo - jen s nadlidským vypětím sil se vzpřímil. Clarence tu seděl s otevřenými ústy, celý vzrušený a rozčilený, zatímco někteří z vozků se jen smáli. Potom pan Peyton z otevřeného okna vozu zavolal klidně:

„No tak, to už stačí, Jime, nech toho!“

Splašený kůň i s jezdcem okamžitě zmizeli. Za chvíli poté vyděšený Clarence zahlédl strašlivého jezdce, jak jede klidně v prachu zadních vozů na témž divokém komoni, který se teď v prozaickém světle náramně podobal obyčejnému tažnému koni.

K večeru Clarence požádal jezdce, aby mu to vysvětlil.

„No, víš,“ odpověděl mu Jim zasmušile, „mezi tou čeládkou ani jeden chlap nemá zdání, co v tomhle koni vězí.

A kdo by to jen tušil, ten to nesmí říci! To by nešlo, aby prozradili, že soudce má jankovitého Mexičana, který zabil dva muže, než ho dostal, a musí zabít ještě dalšího, než uteče! Týden předtím, než jsme k vám dojeli, splašil se se mnou tenhle kůň v samém táboře. Najednou se shrbil a shodil mě, ale já jsem se takhle v jednom třmeni udržel nohou. Vláčel mě hlavou dolů nějaké dvě míle a já jsem se takhle rukama chránil, abych nenarazil na skálu!“

„Proč jste nevytáhl nohu a nepustil se?“ zeptal se Clarence bez dechu.

„To bys udělal ty,“ odpověděl Jim s opovržením, „to není můj styl. Já jsem jen tak visel dolů, a když jsme sjížděli se srázného vršku, byl kůň, abych tak řekl, pode mnou - pak jsem se odrazil rukou a už jsem mu zas seděl na hřbetu!“ Tento čin, i když jej Jim živě předváděl a dával ruce dolů pod sebe jako nohu a naznačoval oblouk skoku do vzduchu, byl příliš silný pro Clarencův mozek, aby to pochopil, a tak se nesměle vrátil k jednodušším podrobnostem.

„A proč se vám kůň poprvé splašil, pane Hookere?“

„Větřil Indiány!“ prohlásil Jim lhostejně a koutkem úst vyplivl dlouhým obloukem tabákovou šťávu jako vodotrysk - tuto svou zvláštní dovednost přivedl k oslňující dokonalosti. „Možná, že ty vaše!“

„Ale vždyť,“ váhavě namítl Clarence, „vždyť jste říkal, že to bylo týden předtím

„Takový mexický janek zvětří Indiány na padesát, a třeba i na sto mil,“ bránil se Jim s pohrdlivou chladnokrevností, „kdyby byl soudce Peyton dal na mou radu a nebál se tolik, že vyjde najevo jankovitost jeho koně, byl by to s Indiány prima sehrál dřív, než se vás dotkli. Ale,“ dodal zachmuřeně a opovržlivě, „žádný z nich tady nemá špetku zdravého rozumu nebo vtipu a ničehož nic; a taky tu nic takového být nemůže, dokud se tu budou plést ženské a děcka! Dávno bych už té zatracené bandě dal vale, kdyby tu nebyla ještě jedna nebo dvě věci,“ dodal tajemně.

Jimovo tajuplné chování zapůsobilo na Clarence tak silně, že v té chvíli zapomněl na jeho opovržlivou zmínku o panu Peytonovi, o Susy a o něm a zeptal se dychtivě: „Jaké věci?“ Jim, jako by v své vrtošivé náladě nedbal na chlapcovu přítomnost, zadumaně povytáhl z holínky velký lesklý nůž a zase jej zastrčil. „Mám tu pár starých vroubků,“ pokračoval tichým hlasem, ač zde nebyl nikdo, kdo by jej mohl slyšet, „pár soukromých účtů,“ pokračoval tragicky, odvraceje oči, jako by ho někdo pozoroval, „a ty musí být smyty krví, než odejdu. V téhle čeládce žije a dýchá o pár mužů víc, než je potřeba. Možná, že to je Gus Gildersleeve, možná Harry Benham, a možná,“ dodal s chmurnou, ale šlechetnou lhostejností, „že jsem to já sám“

„Oh, nikoli,“ odporoval Clarence zdvořile.

Ale zadumaného Jima to ani zdaleka neuklidnilo, ba naopak, jen to vyvolalo jeho podezření. „Možná,“ prohlásil a znenadání odtančil pryč od Clarence, „možná, že si myslíš, že lžu. Možná si myslíš, že jako syn plukovníka Branta mě převezeš s touhle vaší výpravou. Možná,“ pokračoval a divoce k němu zarejdil, „žes počítal, když jsi fouknul s tím umrněným žabětem, že tu můžeš točit také se mnou, synku. Možná,“ pokračoval, jak vykouzloval v prachu jakési obraty a tloukl se střídavě rukama do holínek, „možná, že tu jen špicluješ a donášíš soudci.“

Clarence byl pevně přesvědčen, že se Jim svým indiánským válečným tancem povzbuzuje k nějakému zoufalému útoku na něho, ale protože ho poslední nespravedlivé obvinění roztrpčilo, obrnil se znovu svým starým zarputilým mlčením. Naštěstí v tom okamžiku se ozval velitelský hlas: „Tak co, vy tam, vy, Jime Hookere?“ a strašlivý Hooker, jako obyčejně, okamžitě zmizel. Nicméně za hodinu nebo za dvě se znovu objevil u vozu, v němž seděl Clarence a Susy, s výrazem ukojené pomsty i s lítostí nad krveproléváním ve tváři a s vlasy sčesanými po indiánsku přes oči. Blahosklonně se omezil jen tak mimochodem na chmurnou a pohrdlivou kritiku o hře s kartami, kterou děti hrály. Clarence poprvé napadlo, nevězí-li největší část Jimovy zkaženosti v jeho vlasech. Přimělo ho to k přemýšlení o tom, jak je podivné, že se pan Peyton nepokusil napravit Jima nůžkami, ale k tomu dospěl teprve až po čtyřech dnech, kdy se sám pokoušel napodobit Jima a česat si vlasy jako on.

Za několik dnů poctil ho Jim znovu jen tak náhodou důvěrným rozhovorem. Clarencovi dovolili jet na jednom předním tahounu, jak jezdívají postilioni; byl tedy stejně vysoko jako Jim, když se tento divoký jezdec k němu připojil na svém mexickém jankovi, který, patrně jen ze zlomyslnosti, vypadal jako těžkopádný, poslušný, ba i trochu kulhavý kůň.

„Kolik,“ ptal se ho Jim s chmurnou důvěrností, „kolik jsi počítal, synáčku, že dostaneš za to, když ukradneš tu žábu?“

„Nic,“ usmál se Clarence.

Snad to byl už důkaz zjevného Jimova vlivu, jímž na něho začal působit, když se nesnažil projevit pohoršení nad tím, že mu připisuje takovou okouzlující účast na zločinu jako dospělému.

„Mohl to být dobrý kšeft, jestli to ovšem nebyla pomsta,“ pokračoval Jim zádumčivé.

„Ne, nebyla to pomsta,“ řekl Clarence rychle.

„Tak jsi počítal s tím, že shrábneš nějakých sto dolarů od starých, kdyby je nebyli skalpovali dřív, než ses k nim dostal?“ ptal se Jim. „Měl jsi zatracenou smůlu! Ať to je jak chce, přinutíš paní Peytonovou, aby pěkně klopila, bude-li chtít to mrně adoptovat. Koukej, chlapečku,“ vyhrkl najednou prudce, naklonil k němu hlavu a díval se na něho nepřátelsky skrze napomádované kadeře, „chceš mi namluvit, že to nebyl úskok a mazaná hra, celá tahle historie?“

„A co?“ divil se Clarence.

„Chceš mi namluvit,“ bylo úžasné, jak dovedl v té chvíli mluvit chraptivě, „chceš mi snad namluvit, že jsi nepoštval Indiány, aby odkrouhli Silsbeeovic, abys měl pro paní Peytonovou po ruce úplného sirotka, kterého by mohla adoptovat?“

Ale na to Clarence už musil protestovat, a to ostře, třebaže si toho Jim opovržlivě nevšímal. „Jen mi nelži,“ opakoval záhadně. „Já se v tom vyznám, já jsem mazaný, chlapečku. Však my si rozumíme!“ A s touto poťouchlou narážkou, že zná tajemství Clarencova zločinu, rychle zmizel, aby se vyhnul obvyklému pokárání svého představeného - vrchního vozky.

Jeho zhoubný vliv se neomezil jen na Clarence. Přes žárlivou a něžnou péči paní Peytonové, skoro neustálou Clarencovu společnost a kroužek obdivujících ctitelů, kteří ustavičně Susy obklopovali, bylo zřejmé, že tato malá Eva byla tajně vyhledávána a pokoušena ďábelským Jimem. Jednou ji našli, jak si tajně zdobí kučery volavčími pery, a podruhé objevili, že si natřela obličej a paže žlutým a červeným okrem, Jimovým darem, jak doznala. Jedinému Clarencovi přiznala, jaký má ten dar význam a účel. „Jim mi je dal,“ svěřila mu. „Jim je sám takový Indián, který mi nic neudělá, a kdyby přišli ti zlí Indiáni, tak by mysleli, že jsem jeho indiánské dítě, a utekli by. A Jim říká, kdybych byla rovnou pověděla těm Indiánům, co přišli zabít tatínka a maminku, že patřím k němu, byli by utekli.“ „Ale vždyť jsi to nemohla udělat,“ namítl střízlivý Clarence, „víš dobře, že jsi celou tu dobu byla pořád s paní Peytonovou!“

„Klánsi,“ řekla Susy, potřásajíc hlavou a upírajíc svá kulatá modrá očka s klidnou prolhaností na hocha, „nepovídej! Já jsem tam byla!“

Clarence překvapeně couvl, a div nevypadl z vozu, tak se polekal hrozného objevu, jak Susy dovede přehánět. „Ale,“ vyhrkl, „vždyť přece víš, Susy, že ty a já jsme odešli předtím…“

„Klánsi,“ odpověděla klidně Susy, skládajíc prstíčky svou sukénku do záhybů, „nepovídej mi něco takového. Já jsem tam byla. Já jsem to přece přežila! Lidé v pevnosti to také říkali. Kdo to přežije, ten je vždycky a vždycky při tom a vždycky všechno ví“ Clarence byl tak ohromen, že nemohl odpovědět. Nejasně si připomněl, že si už dříve všiml, jak Susy náramně okouzlovalo, když jí ve tvrzi Ridge připisovali velkou důležitost jako dítěti, které to přežilo, a jak dětinsky se podle toho snažila chovat. Ničemný Jim ji v

tom zřejmě podporoval. Den nebo dva se jí Clarence skoro trochu bál, a cítil se osamělejší než kdy jindy. V této náladě, a zatímco si zarputile uvědomoval, že jeho přátelení s Jimem nijak nezmenšuje zaujatost paní Peytonové a jejího bratra proti němu, ba že paní obviňuje jen jeho ze Susyina seznámení s tím ničemou, dal se svést k nerozumnému mladickému kousku, jaký starší lidé obyčejně přísně, i když ne dost uváženě, odsuzují. Clarence věřil jako mnoho jiných dětí, že se o něho nikdo příliš nestará, leda když jde o nějaké zakazování, a objevil, jak to děti dělávají, a to mnohem dříve, než bychom se nadáli, že láska a vyznamenání nijak logicky nesouvisí se zásluhou a povahou, a stal se chlapecky lehkomyslným. A tak, když se jednoho dne začalo povídat o tom, že nablízku je stádo buvolů a že příští den ráno výprava dál nepojede, aby Gildersleeve, Benham a někteří jiní mohli uspořádat hon, Clarence ochotně vyslechl Jimův návrh, aby se i oni dva tajně za nimi vypravili.

Aby mohli provést svůj nepěkný záměr, musili být drzí lstiví. Smluvili se, že hned po odjezdu skupiny lovců Clarence požádá, aby se mohl projet na jednom z tahounů, což mu často vlídně dovolovali; potom na okraji tábora bude předstírat, že se s ním kůň splašil, a Jim se rozjede za ním. Bude-li tolik lovců na koních mimo tábor, nikoho už za nimi nevyšlou. Jakmile budou jednou venku, vydají se po stopách lovců, a budou-li přistiženi, vymluví se a řeknou, že zabloudili a nemohli nalézt cestu zpět do tábora. Plán se jim zdařil. Podrobnosti jim vyšly skoro až příliš dokonale; ukázalo se, že Jim, aby dodal dramatické účinnosti Clarencovu koni, který se měl splašit, podstrčil mu pod hrušku sedla bodlinatý durman, jejž Clarence objevil právě včas, aby nebyl vyhozen ze sedla. Popoháněli koně halasným křikem - Jim i tajně šlehal koně přes zadek - a tak se oba, pronásledovaný i pronásledovatel, dostali bezpečně za polovyschlý potok, vroubený olšovím, jež ohraničovalo tábor. Nikdo za nimi nejel. Vozkové buď něco tušili a přimhouřili nad jejich výletem oči, anebo usoudili, že hoši se dovedou postarat sami o sebe a nemohou v blízkosti lovecké výpravy zabloudit; a proto jejich odjezd nevzbudil žádný poplach.

Hoši se uklidnili, a protože věděli, kde se asi bude lovit, hnali se vesele vpřed. Před nimi se rozkládala široširá nížina, která vpravo zvolna klesala k vzdálenému, napolovic vyschlému jezírku, vytvořenému rozvodněnou řekou, u jejíhož přítoku tábořili. Jezírko částečně zakrývaly roztroušené lesíky a „houštiny,“ a za nimi se opět táhla nekonečná prérie - pastviny jejich lovné zvěře. Jim poučil chraptivým hlasem svého společníka, že buvoli chodí k jezírku pít. Trochu dál dramaticky zarazil, seskočil a pomalu prozkoumával půdu. Zdálo se, že je pokryta kulatými dolíky a Jim mu tajemně vysvětloval, že to jsou „buvolí stopy“. Nezkušenému Clarencovi se skoro zdálo, že prérie se docela podobá obyčejné, neromantické pastvině, což trochu zchladilo jeho hrdinské představy. Nicméně oba společníci zarazili a začali odborně prohlížet své zbraně i výstroj.

S politováním doznávám, že byla sice rozmanitá, ale neúplná a nedokonalá. Při jejich chvatném úprku musil se Jim spokojit se zahnutým nožem, se starou dvojkou - ptáčnicí, kterou obyčejně nosíval přehozenou přes rameno, a se starodávným šestiranným revolverem, jehož hlavně spouštěly, kdy se jim namanulo, a to docela neočekávaně; revolveru říkali „Allenova pepřenka“, protože se podobal kuchyňskému nádobí. Jim měl i lovecký nůž. Clarence měl šípy a indiánský luk, s kterým se učil střílet, a sekyrku skrytou v sedle. Jim mu šlechetně přidal revolver výměnou za sekyrku. Clarence to nejdříve naplnilo nadšením, ale když si ji Jim zastrčil za opasek a nabyl neobyčejně válečnického a malebného vzhledu, litoval, že ji vyměnil. Zatím mu Jim vysvětloval, že má pušku zvláštním způsobem nabitou až do středu šrotem a revolverovými kulkami, že z ní může střílet jedině on, a to ještě ne bez nebezpečí, jak tajemně dodal. Chudobu jejich výzbroje vynahradil Jim vypravováním o neobyčejných výsledcích, kterých s ní dosáhli „jeho známí“, a o tom, jak on sám skolil tímto revolverem buvola, a to smělou ranou do otevřené řvoucí tlamy, takže mu pronikla „všemi vnitřnostmi“. Vypravoval mu, jak jeden jeho přítel, a to opravdu důvěrný přítel - který teď sedí ve vězení v Louisvillu, protože zabil šerifova vyslance - octl se kdysi sám a bez koně, jen s obyčejným zavěrákem a lasem, uprostřed stáda buvolů. Vyskočil prý klidně na huňatý hřbet největšího buvola, přivázal se pevně lasem k jeho rohům, pobízel ho nožem vpřed a živil se celé dny masem, jež mu vyřezával z živého těla. Buvol, opuštěn svými druhy a vyčerpán ztrátou krve, nakonec podlehl vítězi a klesl na samém okraji tábora, kam ho jeho mučitel chytře zavedl. Musíme doznat, že při tomto vypravování Clarence až tajil dech a byl by se rád sem tam na něco vyptal. Ale byli sami v prérii a spojovala je společná provinění. Nádherné slunce vítězně vycházelo, čistý svěží vzduch jim vzrušoval nervy. V nadšeném mladistvém očekávání bylo všechno možné!

Půda nížiny, kterou projížděli, byla tu a tam zbrázděna trhlinami a jámami. Museli proto jet velmi opatrně. Při jedné nucené zastávce Clarence překvapilo temné, jednotvárné hučení, které znělo jako těžký, pravidelný hukot splavu. Pokaždé, když zvolnili klus, slyšeli zvuk jasněji a nakonec jej doprovázelo lehké, ale znatelné chvění země jako v blízkosti vodopádu. Když tak o tom zvuku uvažovali, zjistili, že se špatně orientovali a že ztratili stopu; najednou je překvapilo, že zvuk se k nim skutečně blíží! Oba dva se pudově tryskem pustili k jezírku. Jak se les před nimi rozevřel, Jim vybuchl dlouhým a nadšeným pokřikem: „Hurá, to jsou oni!“

Clarencovi se na první pohled zdálo, jako kdyby se celá prérie za nimi utrhla a řítila se v převalujících se vlnách a brázdách k nim. Druhým pohledem rozeznal ohromné stádo buvolů, narážející na sebe čely, a tu a tam, uvnitř mezi nimi, na krajích i vzadu se vynořovaly z mraku prachu divoké postavy a záblesky ohně. Myslel stále ještě na vodu, a tu mu napadlo, že se k jezírku nepozorovatelně valí nějaká rozbouřená vlna mořského přílivu a všechno s sebou unáší. V němém očekávání se obrátil s dychtivým pohledem na svého společníka. Ale běda! strašlivý hrdina a mocný lovec byl zřejmě právě tak němý a omráčený jako Clarence. Je pravda, seděl dál v sedle jako přikován, štíhlá, stále ještě hrdinská postava, a sahal střídavě po sekyrce a po pušce s jakousi křečovitou pravidelností. Jak dlouho by to byl tak dělal, to nevyjde nikdy najevo, protože právě v tom okamžiku stádo prorazilo s ohlušujícím hřmotem skrze křoví, stočilo se k pravé straně jezírka a řítilo se přímo na ně. Všechny jejich další pochybnosti nebo váhání rázem zmizely. Bystrozraký mexický janek strašně zasupěl, otočil se a šíleně prchal i s jezdcem. Poháněn patrně dojemnou věrností, Clarencův tahoun - daleko nižšího původu - hnal se těsně za mexikánem. V několika okamžicích spřátelená zvířata letěla bok po boku v ušlechtilém závodění.

„Pročpak takhle utíkáme!“ těžce vydechl prostoduchý Clarence.

„Peyton a Gildersleeve jsou vzadu a mohli by nás uvidět,“ udýchaně vyhrkl Jim. Clarence překvapovalo, že buvoli jsou blíž než lovecký oddíl a že dupot nějakého tuctu buvolů duní těsně za nimi, ale sotva nabral dechu, zakřičel:

„Kdypak je začneme honit?“

„Honit!“ zavřískl Jim s hysterickým výbuchem pravdivosti, „vždyť oni honí nás - leťme! “

Opravdu se nedalo už pochybovat o tom, že zděšení koně prchají před stejně zděšeným stádem za nimi. Hoši získali na okamžik náskok, když projeli roklí, kterou jejich pronásledovatelé museli obejít, ale v několika minutách je dohnala ta část stáda, která si zamířila k nejbližšímu břehu jezírka; octli se teď přímo uprostřed stáda. Půda se otřásala dupotem buvolích kopyt, pára z jejich dechu spolu se štiplavým prachem, jenž naplňoval vzduch, Clarence napolo dusily a oslepovaly.

Nejasně zahlédl, jak Jim divoce hodil sekyrou po buvolí krávě, která se v běhu na něho tiskla. Když sjížděli tryskem dolů do další rokle, viděl, jak Jim zdvihá v nejvyšším zoufalství svou osudnou pušku. Clarence takřka ležel na napjaté šíji svého koně. Oslňující záblesk a jediný ohlušující výstřel z obou hlavní - Jim zavrávoral a div že nesklouzl ze sedla, zatímco puška, z které se kouřilo, vylétla přes jeho hlavu na druhou stranu, a pak jezdec i kůň zmizeli v prachu a v kouři výstřelu. Tu se Clarencův kůň s trhnutím zarazil a hoch cítil, jak letí přes koňovu hlavu do rokle a padá na jakýsi poskakující polštář z kudrnatých a spletených chlupů. Byl to huňatý hřbet ohromného buvola. To Jimova zoufalá dvojitá rána, vystřelená nazdařbůh, zasáhla buvola před nimi do zadní nohy a vyrvala mu kus masa a šlach; zvíře spadlo do rokle zrovna před Clarencovým koněm.

Omámený, ale nezraněný hoch se skulil po zdvižené přední noze zmítajícího se zvířete na zem. Když se opět vzchopil, nejen že kůň byl ten tam, ale i celé stádo buvolů zmizelo a slyšel teď výkřiky neviditelných lovců před roklí. Patrně neviděli, jak spadl, a rokle ho zakryla. Stěny před ním byly příliš srázné, aby na ně mohl vylézt s bolavými údy; svah, po kterém on i buvol sklouzli při srážce, byl za poraněným zvířetem. Clarence klopýtal ke svahu. Tu se buvol postavil s vypětím všech sil na tři nohy, poobrátil se a upřel na něho oči.

Všechno se událo příliš rychle, než, aby nezkušený hoch cítil opravdový strach; byl jen divoce vzrušen a zmaten. Ale při pohledu na obrovské čelo, které jako by vyplňovalo celou rokli a zvedalo se hrozivě a klidně mezi ním a jedinou možností k útěku, přeběhl mu hrůzou mráz po zádech. Velké, kalné a krví podlité oči civěly na něho s němou žasnoucí zuřivostí; mokrá chřípí byla tak blízko něho, že při prvním hněvivém zasupění zavrávoral jako po ráně. Rokle byla jen úzká a krátká rozsedlina v prérii; pár kroků couvnout a byl by se octl na konci - u několik metrů vysoké, strmé a takřka svislé stěny. A kdyby se pokusil vyšplhat po drolících se stěnách a spadl, dole by ho čekaly ty krátké, ale strašlivé rohy, aby ho nabodly! Připadalo mu to příliš strašné, příliš kruté! Vypadal tak maličký vedle té obrovské nestvůry. Bylo to nespravedlivé! Slzy mu vhrkly do očí. Rozzuřen nad nepřízní osudu, stál nehnutě a zarputile se zaťatými pěstmi. S polohysterickou, dětskou zuřivostí se pevně zadíval do těch příšerných očí; nevěděl, že zvláštním zvětšujícím čočkám buvolích očí připadal těžkopádnému zvířeti mnohem větší než byl, že vzdálenost byla klamná a že právě této skutečnosti lovci často děkují za svou záchranu. Clarence myslel jen na to, jak by nějak zoufale zaútočil. Ach, šestiraňák! Měl ho ještě stále v kapse. Rozechvěně a zoufale ho vytáhl - vypadal tak maličký vůči ohromnému nepříteli!

Zamířil blýskajícíma očima a stiskl spoušť. Ozvalo se slabé cvaknutí, další a ještě jedno/ I tohle se mu jen vysmívalo! Ještě jednou a divoce stiskl, třeskla rána, pak druhá. Ustoupí dozadu. Koule se asi neškodně zploštily o buvolovo čelo. Zoufale stiskl spoušť znovu - výstřel a spolu s ním zuřivý řev; ohromné zvíře hodilo divoce hlavou, zabodávajíc levý roh hluboko do drobící se skály. Znovu a znovu na ni útočilo, vytrhávalo svůj roh a spolu s ním i spoustu kamení a hlíny. Teprve za několik vteřin poznal Clarence v divokém zmítání hřívy příčinu takové zběsilosti. Zvířeti se řinula z levého oka krev, bylo prostřeleno kulkou; buvol byl oslepen!

Clarence se zmocnilo strašné rozechvění a náhlá lítost, což bylo daleko horší než dřívější strach. To on udělal! Ani ne tak z pocitu sebezáchovy, jako spíš proto, aby unikl té hrozné podívané, využil Clarence dalšího šíleného záchvatu bolesti a slepoty, jenž zmítal trpícím zvířetem stále na levou stranu, proklouzl vpravo, skočil k svahu a divoce se znovu vyškrabal nahoru na pláň. Tam se zmateně rozběhl, nevěda ani kam; chtěl jen uniknout smrtelnému řevu a navždycky zapomenout na vyčítavý pohled ohromného krvavého oka.

Najednou uslyšel vzdálený hněvivý pokřik. Při prvním chvatném pohledu se mu celá prérie zdála prázdná, ale když se líp rozhlédl, spatřil dva jezdce, kteří se k němu rychle blížili a vedli s sebou jednoho koně bez jezdce - jeho koně! S blaženým pocitem úlevy, že je vysvobozen, zmocnila se ho horečná touha po soucitu ostatních i touha všechno jim vypovědět. Ale jak přijížděli blíž, zpozoroval, že to je Gildersleeve z hlídkového oddílu a Henry Benham; ani zdaleka se neradovali z jeho zachránění, tvářili se jen podrážděně a netrpělivě. Zdeptán touto novou porážkou, chlapec se zarazil, znovu němý a zarputilý.

„Tak co, zatraceně, vyskočíš a pojedeš s námi, anebo chceš zdržet výpravu tím svým ničemným bláznovstvím o další hodinu?“ volal rozzuřený Gildersleeve.

Chlapec zaváhal, pak mechanicky a beze slova vylezl na koně.

„Však by zasluhovali, abychom je nechali a odjeli,“ bručel pomstychtivě Benham.

Na okamžik se Clarence rozlítil a chtěl seskočit s koně a požádat je, aby táhli a dali mu pokoj. Ale než mohl svůj nápad provést, oba muži se tryskem rozjeli a táhli jeho koně, přivázaného lasem k hrušce Gildersleevova sedla, za sebou.

Za dvě hodiny dojeli k výpravě, která už byla na pochodu, a octli se mezi skupinami jezdců. Soudce Peyton vypadal trochu překvapen, ale přece uvítal Clarence s vlídným a shovívavým pohledem. Chlapcovo srdce okamžitě roztálo a všechno odpustilo.

„Nu tak, můj hochu, řekni nám, jak to bylo! Co se stalo?“

Clarence se spěšně rozhlédl a viděl, že Jim jede zasmušile vzadu s odvrácenou tváří. Rychle a nervózně vypověděl, jak byl shozen do rokle na hřbet poraněného buvola a jak se zachránil. Skupinou jezdců proběhl tlumený smích. Soudce Peyton se na něho vážně zadíval a zeptal se ho: „Ale jak to, že se dostal buvol tak snadno do rokle?“

„Jim Hooker ho zchromil ranou z ručnice a on tam spadl, “ řekl nesměle Clarence.

Celá družina propukla v homérský smích a řev. Podrážděný a překvapený Clarence vzhlédl, ale jediný zběžný pohled na tvář Jima Hookera ho přiměl k tomu, že zapomněl na vlastní urážku. Ze zoufalého, srdcervoucího, naprosto ubitého ponížení, prvního a jediného nestrojeného výrazu v jeho tváři, jaký v ní kdy spatřil, vycítil hroznou pravdu. Jimova špatná pověst ho zničila! Jediná pravdivá, překvapující příhoda v jeho životě a jediná jeho věrohodná výpověď o ní byly přijaty jako největší a nejprohnanější lež, jakou kdy vyslovil.

VII

Touto nehodou na lovu skončil pro Clarence poslední příběh z cesty, pokud se dovedl upamatovat. Ale teprve až za dlouhou dobu poté se dověděl, že pro něho také skončilo to, co mohlo být začátkem nového období jeho života. S adoptováním Susy chtěl soudce Peyton také spojit jakési poručenství a opatrovnictví nad hochem s předpokladem, že nejistý příbuzný, ke kterému byl Clarence poslán, s tím bude souhlasit. Ale paní Peytonová a její bratr poukazovali na to, že Clarence se svým přátelením s Jimem Hookerem by byl pochybným společníkem pro Susy. Dokonce i sám soudce musel přiznat, že hochova zjevná záliba ve špatné společnosti se neshoduje s tvrzením o jeho rodu a vychování. Clarence byl naneštěstí přesvědčen, že mu naprosto nerozumějí, a při své příznačné zarputilé odevzdanosti osudu byl příliš hrdý, aby tento dojem opravoval nějakou dětskou přetvářkou. Také k Jimovi, který byl v nemilosti, choval jakýsi pudový cit loajálnosti, ač mu to neprojevoval nějakým porozuměním rovného s rovným ani přátelskou vřelostí, nýbrž spíše - je-li to možné tak vyjádřit o chlapci jeho věku - mu dával najevo ochrannou přízeň člověka, který má nad ním převahu. Proto přijal bez zdráhání rozhodnutí, že jakmile se výprava dostane do Kalifornie, bude poslán, řádně vybaven a s doporučujícím dopisem ze Stocktonu do Sacramenta; zároveň smluvili, že nenajde-li svého příbuzného, vrátí se k Peytonovům do jednoho z jižních údolí, kde si chtěli koupit nějaký pozemek.

S takovou vyhlídkou do budoucnosti a s nadějí na změnu, nezávislost a všechny nesčetné možnosti, jež se vyskytují v mladické obrazotvornosti, Clarencovi se zdálo, že se dny nekonečně vlečou. Zastávka u Solného jezera, cesta vyprahlou pouští v Alkali, ba i divoký přechod přes Sierru Nevadu, to vše byly jen nejasné obrazy v jeho paměti. Pohled na věčný sníh, na nekonečné, zvlněné plochy lesů, i okamžik, když poprvé uviděl divoký oves na stráních, a podívaná na dravou žlutou řeku, jež v jeho představivosti jako by byla zbarvena zlatem, to vše byly jen vzrušené okamžiky, na které brzo zapomněl.

Ale když se jednou ráno zastavili na kraji osady a celá výprava obklopila nějakého cizího pocestného, který vytáhl z vaku u sedla kožený pytlíček a ukazoval jim asi dvě hrstky zářících kovových zrnek, Clarence zachvátilo první horečné a podmaňující vzrušení zlatokopa. Bez dechu poslouchal dychtivé otázky i lhostejné odpovědi. Muž získal zlato v dole vzdáleném od nich nějakých třicet mil. Mělo cenu dobrých sto padesát dolarů a byl to jen jeho podíl z týdenní práce se dvěma společníky. Není to mnoho, v kraji je teď plno nováčků a zelenáčů. To vše plynulo ledabyle z úst v zarostlém obličeji; zaprášený muž v hrubých šatech měl přes rameno přehozenou lopatu s dlouhou rukojetí a u sedla mu visela pánev. Ale nikdy žádný rytíř v plné zbroji nepřipadal Clarencovi tak svobodný a hrdinský. Mohlo být něco krásnějšího než jeho vznešené opovržení, s kterým pohlížel na výpravu a na pohodlně vybavené vozy s vymoženostmi civilizace?

„S těmihle krámy se musíte rozloučit, jestli chcete jít kopat do dolů!“ Jak potvrzoval všechny Clarencovy názory! Jaký obraz nezávislosti a svobody! Statečný zvěd, člen hlídkového oddílu, všemocný soudce Peyton, odvážný mladý důstojník - všichni se zhroutili se svých hliněných podstavců před tímto hrdinou v červené flanelové košili a v holínkách! Potulovat se celý den venku, sbírat tahle lesklá zrnka kovu, bez studování, bez metody a bez učení, to by byl pravý život! Pak jednoho dne najdete takovou velikou hroudu zlata, „že ji ani nezvednete“; za to už dostanete celou výpravu i s koňmi, a právě takovou hroudu zlata podle cizincovy řeči našli onehdy v Sawyerově hrázi - za to by už člověk dal všechno. Ten drsný muž s nedbalým a povýšeným úsměvem byl pro Clarence živým spojením s Tisícem a jednou nocí - představoval Aladdina i Sindibada.

Dva dny poté se dostali do Stocktonu. Clarence měl jediné šaty, vyspravované ústřižky a zbytky z Peytonových zásob, a pak ještě další prapodivný oblek z vojenského sukna, který mu šil plukovní krejčí ve Ford Ridge; tady ho zavedli do „emporia“, skladu a krámu, kde se dostalo všechno, aby ho nově vybavili. Ale běda! Mezi vším šatstvem pro dospělé v osadě byl malý výběr pro chlapce Clarencova věku a jen s nesnázemi našli něco ve starých odložených vládních zásobách: jakýsi oblek pro plavčíka s krátkým svrchníkem z tlusté vlněné látky a s kovovými knoflíky. Pan Peyton přidal k této výbavě menší částku pro jeho osobní vydání a dopis s vysvětlením pro jeho strýce. Dostavník měl vyjet v poledne, a Clarence se mohl už jen rozloučit se společností. Konečné rozloučení se Susy se odbylo ve dvou minulých dnech s trochou slz, s menším leknutím, objímáním a s rozhodným prohlášením děvčátka, „že půjde s ním“; ale rozruch z příjezdu do Stocktonu je trochu uklidnil. Pod vlivem Clarencova dárečku - prvního vydání z jeho kapitálu - jim to připadalo jen jako dočasné rozloučení a také si to tak slíbili. Ale když chlapcovo zavazadlo uložili pod sedadlo poštovního vozu a Clarence zůstal sám, rychle se rozběhl zpátky k výpravě, aby mohl ještě chvilku zůstat se Susy. Celý udýchaný a trochu vyděšený doběhl k vozu paní Peytonové.

„Panebože, tys ještě neodjel?“ zeptala se ho ostře paní Peytonová. „Chceš zmeškat poštu?“

Ještě okamžik předtím by byl ve své opuštěnosti odpověděl: „Ano.“ Ale z krutého bodnutí paní Peytonové a z její zřejmé nevrlosti nad jeho návratem cítil, jak se mu nohy chvějí a jak mu hlas selhává. Na Susy se ani neodvážil podívat.

Ale z hloubi vozu, kde seděla, se ozval její spokojený hlas:

„Pošta ti ujede, Klánsi!“

Ona! Zastyděl se za svou bláznivou slabost a krev, která se mu steskem nahrnula k srdci, proudila mu zase zpět do tváří.

„Já, já - já hledám Jima, madame,“ řekl nakonec směle.

Všiml si, jak obličejem paní Peytonové přelétl výraz nechuti, a cítil zlomyslnou radost, když se otočil a běžel zpátky k poště. Ale k svému překvapení tady našel Jima, na kterého ve skutečnosti ani nepomyslil, jak zadumaně pozoruje poslední přivazování zavazadel. Jim mu zasmušile potřásl rukou, a to tak, aby vzbudil u ostatních cestujících dojem, že se patrně loučí se spoluviníkem, který odchází do vězení, a pokradmu pozoroval ostatní skrze napomádované vlasy.

„Až uslyšíš, že k něčemu došlo, budeš vědět, na čem jsi,“ šeptal hlubokým, chraptivým hlasem, ale naprosto zřetelně. „Já a ti ostatní se asi brzo rozejdeme. Vyřiď kamarádům v Umrlčí rokli, že mě můžou čekat každým dnem.“

Třebaže Clarence nejel do Umrlčí rokle, nic o ní nevěděl a trochu Jima podezíral, že o ní také nemá zdání, přece jen si všiml, jak se několik cestujících starostlivě zadívalo na slušného šedookého chlapce s tak ponurým cílem cesty, a měl polopříjemný a poloděsivý pocit, že začíná život s okouzlujícím zdáním zločinnosti. Ale klus bujných koní, rychlá jízda, zářivé slunce a představa, že opravdu nechává za sebou všechna pouta a vrhá se do svobodného života, všechno ostatní zahnaly. Konečně se vytrhl z představ o nadějné a blažené budoucnosti a s chlapeckou zvědavostí si začal prohlížet své spolucestující. Byl vtěsnán na předním sedadle mezi dva mlčelivé muže, z nichž jeden vypadal jako farmář a druhý v černém obleku jako úředník; nakonec jeho pozornost upoutala černovlasá žena v černém plášti a bez čepce, sedící na zadním sedadle, která si jen zdánlivě všímala žertovných dvorností svých dvou sousedů i obou mužů, kteří seděli před ní na sedadlech uprostřed. Viděl z ní sotva její černé oči, a v těch jeho upřímná zvědavost vyvolávala veselí; ale Clarence především silně zaujal hezký cizí přízvuk jejího zpěvného hlasu, neboť jakživ něco takového dosud neslyšel - ach, jak je mládí nestálé - hlasu, který byl mnohem líbeznější než hlas paní

Peytonové. Potom soused farmář pohlédl na Clarencův vlněný kabát s kovovými knoflíky a zeptal se vlídně:

„Přímo z cesty po moři, synku?“

„Ne, pane, “ zakoktal Clarence, „přišel jsem z prérie. “

„Potom to je, jak hádám, uniforma pro posádku člunů prérie, co?“ Všichni se tomu zasmáli a to Clarence popletlo. Žertovný pán si toho všiml a uvolil se laskavě vysvětlit, že člun prérie je běžná přezdívka pro vystěhovalecký vůz.

„Ve Stocktonu,“ vysvětloval Clarence a naivně se díval do černých očí na zadním sedadle, „jsem nedostal jiné šaty než tyhle: skoro jako kdyby si tam lidé mysleli, že v Kalifornii nejsou žádní chlapci.“ Prostota jeho slov zřejmě zaujala ostatní cestující, protože se oba muži na prostředním sedadle po zašeptání s dámou otočili a zvědavě si ho prohlíželi. Clarence se trochu začervenal a zmlkl. Vůz teď jel pomaleji. Jeli do kopce; po obou stranách silnice rostly veliké bavlníky, z nichž tu a tam visela větévka s krásnými červenými květy.

„Ach, jak to být hezké,“ řekla dáma a pokynula k nim hlavou zahalenou do černého závoje. „To být pěkné do vlasů! “

Jeden z mužů se neobratně pokusil utrhnout nějakou větévku z okna. Clarencovi bleskl hlavou skvělý nápad. Když dostavník začal stoupat do dalšího kopce, následoval příkladu jednoho cestujícího, seskočil dolů a šel pěšky. Na vršku kopce dohonil dostavník celý zardělý a udýchaný, ale v poškrábaných rukou nesl větévku s rudými květy. Podal ji muži na prostředním sedadle a řekl s vážnou, chlapeckou zdvořilostí: „Pro milostivou paní, prosím!“

Po tváři Clarencova souseda proběhl lehký úsměv. Paní bez čepce vlídně kývla hlavou a koketně si vpletla větévku do svých lesklých vlasů. Muž v černých šatech, který seděl vedle Clarence a dosud nepromluvil, otočil se k němu a poznamenal suše:

„Jestli budeš takhle pokračovat, synku, myslím, že dřív než přijedeš do Sacramenta, seženeš bez nesnází mužské šaty, které by ti padly.“

Clarence mu docela neporozuměl, ale všiml si, že oba žertovní pánové na prostřední lavici velmi zvážněli a dáma se začala dívat z okna. Usoudil, že chybil, když se zmínil o svých šatech a o míře. Musí se snažit, aby se choval mužněji. Vhodná příležitost se mu naskytla za dvě hodiny, když dostavník zastavil u zájezdního hostince.

Někteří cestující vystoupili, aby se osvěžili v hospodě. Ale jeho sousedé zprava i zleva se pustili do zdlouhavého hovoru o poměrných výhodách pozemků u San Francisca, a to jak pozemků u vody, tak i písčin; žertovní chlapíci na prostředním sedadle se stále ještě bavili s dámou. Clarence vyklouzl z vozu a vstoupil poněkud okázale do hospody. Ale hostinský a jeho hosté si ho vůbec nevšímali, což ho přivedlo trochu do rozpaků. Chvíli váhal, pak se vážně vrátil k dostavníku a otevřel dveře.

„Chtěl byste se se mnou napít, pane?“ zeptal se Clarence zdvořile, obraceje se k muži, který vypadal jako farmář a choval se k němu nejlaskavěji. Zavládlo hrobové ticho. Oba muži z prostředního sedadla se docela otočili a podívali se na něho.

„Komodor se ptá, zda byste s ním nevypil skleničku, pane,“ vysvětloval jeden z mužů Clarencovu příteli s dokonalou vážností.

„Cože? Ale jistěže,“ odpověděl ten pán a výraz údivu v jeho tváři se změnil v naprostou vážnost, „když vidím, že to je komodor!“

„Připojíte se k nám také vy a váš přítel?“ zeptal se Clarence nesměle pána, který vysvětloval jeho řeč, „a snad i vy, pane?“ obrátil se k muži v černých šatech.

„Opravdu, pánové, nevím, jak bychom mohli odepřít,“ řekl tento muž, s největší obřadností vstávaje a obraceje se k ostatním. „Taková zdvořilost našeho vzácného přítele se nesmí brát na lehkou váhu.“ „Pozoruji, pane, že komodor je otevřená hlava,“ odpověděl druhý s touž vážností.

Clarence by si byl přál, aby jeho první pokus o pohostinství nebyl přijímán tak obřadně, ale když všichni vystoupili z vozu s dokonale vážnými tvářemi, vedl je trochu poděšen do hostince. Naneštěstí, protože tady sotva dosahoval hlavou k nálevnímu pultu, hostinský by ho byl zase přehlédl, nebýt rychlého pohledu pána v černém obleku, po kterém povinně usměvavý obličej hostinského dokonale zvážněl.

„Komodor se rozhodl, že nás pohostí,“ oznámil pán v černém obleku s neobyčejnou vážností, ukazuje na Clarence a nakláněje se dozadu s výrazem uctivé obřadnosti. „Já si dám čistou whisky. Komodor, jak doufám, vzhledem k tomu, že změnil podnebí, se snad pro tentokrát spokojí s limonádou.“

Clarence se předtím rozhodl, že si dá whisky jako ostatní; nebyl si však docela jist, zda by nebylo nezdvořilé zrušit objednávku svého hosta a byl trochu v rozpacích, že všichni ostatní hosté i s jeho společností ho obklopili s tvářemi právě tak nehybnými.

„Pro mne citronovou limonádu,“ řekl chvatně.

„Komodor,“ pronesl hostinský s nehybnou tváří, nakláněje se a utíraje pult s odbornickou rozvážností, „má pravdu. Nezáleží na tom, pánové, jak mnoho jste zvyklí pít, když měníte podnebí, řeknete: »Pro mne citronovou limonádu.«“

„Snad,“ zeptal se ho rozzářený Clarence, „byste se i vy k nám připojil?“

„Bude mi zvláštní ctí, pane.“

„Domnívám se, pánové,“ řekl vysoký muž právě tak obřadně jako dříve, „že tu může být jen jediný přípitek. Na komodorovo zdraví. Kéž se jeho stín nikdy nezmenší!“

Připili si s ním slavnostně na zdraví. Clarence cítil, jak ho pálí tváře, a ve svém vzrušení si s nimi připíjel na vlastní zdraví. Ale zklamalo ho, že to nebylo veselejší; rád by byl věděl, jsou-li muži při pití vždycky tak vážní. Také ho napadlo, že to bude trochu drahé. Nicméně držel peněženku okázale připravenou v ruce; skutečnost, že mohl platit ze svých vlastních peněz, nebyla z nejmenších mužných a nezávislých rozkoší, které si sliboval.

„Co jsem dlužen?“ zeptal se se strojenou lhostejností.

Hostinský se znalecky rozhlédl po nálevně. „Jestliže se nemýlím, říkal jste, že platíte za celou společnost; řekněme tedy okrouhle dvacet dolarů.“

Clarence poklesl na mysli. Slyšel už o předražených kalifornských cenách. Dvacet dolarů! Polovina jeho jmění! Nicméně se hrdinně opanoval a trochu nervózně, chvějícími se prsty, vysázel peníze. Překvapilo ho jako něco zvláštního, neřku-li něco neslušného, že všichni muži okolo něho natahovali krky přes jeho ramena, jen aby se mohli podívat, kolik peněz má ve své peněžence, i když vysoký muž se to snažil nějak vysvětlit.

„Komodorova peněženka, pánové, je opravdu zvláštní. Dovolte,“ řekl a vzal ji velmi zdvořile Clarencovi z rukou. „Je to docela nový vzor, a jak vidíte, stojí za podívání.“ Podal ji muži za sebou a ten zas druhému, a jak kolovala nálevnou, jen všemi opakovaná slova „zbrusu nová, nejnovější vzor“ a podobné, naznačovala Clarencovi, kde se právě nalézá. Potom ji podali zpět hostinskému, který také prosil, aby si ji mohl prohlédnout. Ten s puntičkářskou obřadností trval na tom, že ji sám vsune Clarencovi do náprsní kapsy, jako kdyby to byla důležitá část jeho zaměstnání. Vtom kočí zavolal: „Nasedat“; cestující se rychle usadili a tím příhoda náhle skončila. K velkému Clarencovu překvapení tito jeho ještě před okamžikem pozorní přátelé začali se ihned zajímat o názory nového cestujícího na místní politiku San Franciska a na Clarence docela zapomněli. Prostovlasá dáma změnila místo, takže už na její hlavu neviděl. Zklamání a skleslost, jež ho náhle zachvátily, byly právě tak naprosté, jak jeho dřívější očekávání a naděje byly výstřední. Poprvé ho zkrušilo drtivé poznání, jak je na světě bezvýznamný a jak je nedostatečně vybaven pro nový život.

Vedro a kodrcání vozu ho uspalo, a když se probudil, shledal, že jeho dva sousedé právě vystoupili na nějaké zastávce. Zřejmě jim nestál ani za to, aby ho vzbudili a rozloučili se s ním. Z rozhovoru ostatních cestujících se dověděl, že vysoký muž je známý hazardní hráč a ten, který vypadal jako farmář, že je bývalý kapitán a nyní velmi bohatý obchodník. Clarence teď chápal, proč se ho ptal, zdali přijel z cesty po moři a proč ho překřtil na komodora - pro kapitána to byl pochopitelný žertík. Chyběli Clarencovi, protože si s nimi chtěl pohovořit o svém příbuzném v Sacramentu, s nímž se měl už tak brzo setkat. Zatímco dřímal, dojeli najednou k cíli. Byla už tma, ale že ten den přijelo do města mnoho lidí, krámy a úřady byly ještě otevřeny; pan Peyton sjednal s postiliónem, že Clarence doveze na adresu jejího příbuzného, kterou si chlapec naštěstí zapamatoval. Ale Clarence byl poněkud zmaten, když shledal, že je to vlastně velký úřad nebo bankovní dům. Přece však vystoupil, a zatímco vůz odjížděl, vešel se svým malým zavazadlem do budovy. Jednoho pilně zaměstnaného úředníka se zeptal na „pana Jacksona Branta.“

V bance nebylo člověka, který by se tak jmenoval, a to ani teď, ani kdy dříve. Banka měla své místnosti vždycky v tomto domě. Nestal se nějaký omyl s číslem? Nikoli - jméno, číslo a ulice byly hluboce vryty v chlapcově paměti. Počkejme třeba to bylo jméno zákazníka, který udal adresu své banky. Úředník, který vyslovil tuto domněnku, rychle zmizel, aby se zeptal v účtárně. Clarence na něho čekal s prudce bušícím srdcem. Úředník se vrátil - ale v žádné knize nepřišel na takové jméno. Nikdo v celém závodě Jacksona Branta neznal.

Na okamžik se Clarencovi zdálo, že pult, o nějž se opírá, povoluje pod jeho tíhou; musel se zachytit oběma rukama, aby nepadl. Ne ze zklamání, ačkoli bylo hrozné; ani z vyhlídky do budoucnosti, jež se zdála beznadějná; ani ze zraněné hrdosti, až se pan Peyton bude domnívat, že ho úmyslně podvedl, a to bylo ze všeho nejhorší, nýbrž z nenadálého hnusného pocitu, že on sám byl oklamán, podveden a napálen. Poprvé mu blesklo hlavou, že ten nejasný pocit křivdy, jenž ho stále pronásledoval - ano, zde to bylo: zločinně vypočtený plán, jak se ho zbavit. Byl svými příbuznými úmyslně zaveden a opuštěn tak beznadějně a nadobro jako bezcenný pes nebo kočka!

Patrně se něco z toho všeho objevilo i v jeho tváři, protože úředník ho vybídl, aby si na chvilku sedl; sám znovu zmizel v tajemných místnostech. Clarence neměl zdání, jak dlouho byl úředník pryč, obíral se jen svými myšlenkami; později se divil, proč ho úředník vede dveřmi do další místnosti s mnoha stoly, a znovu skleněnými dveřmi do menší kanceláře, kde u stolu seděl a psal nadmíru zaměstnaný muž. Ani nevzhlédl, jen přestal psát, přiložil na listinu piják a řekl stručně:

„Tak tě poslali k někomu, kdo se nedostavil a koho nemůžeme nalézt, co? Nu dobře, nemohu to teď číst,“ dodal, když mu Clarence předložil Peytonův dopis. „Tak bys asi chtěl, abychom tě poslali zpět do Stocktonu?“

„Ne,“ prohlásil chlapec, který jen stěží mohl promluvit. „No, ale o to přece jde. Znáš tady někoho?“

„Ne, vůbec nikoho; proto mě sem poslali,“ řekl chlapec v náhlém zoufalství. Ještě víc ho rozzuřovalo to, že mu do očí vhrkly slzy.

Představa, že to opravdu udělali jen proto, jako kdyby muže bavila. „Vypadá to tak, viď?“ zašklebil se posupně na papír před sebou. „Dali ti nějaké peníze?“

„Trochu.“

„Kolik?“

„Asi dvacet dolarů,“ doznal váhavě Clarence.

Muž vůbec nevzhlédl, otevřel mechanicky postranní zásuvku a vyňal z ní dva desetidolarové zlaťáky. „S dvaceti dalšími to bude lepší,“ řekl a položil je na stůl. „S tím se už budeš moci líp rozhlédnout kolem sebe. Přijď znovu, nebudeš-li si vědět rady.“ A s významným gestem namočil pero do inkoustu na znamení, že je konec rozhovoru.

Clarence odstrčil zlaťáky zpět. „Nejsem žebrák,“ řekl zarputile.

Tentokrát muž zvedl hlavu a prohlédl si chlapce bystrýma očima. „Že nejsi? A vypadám snad já jako žebrák?“

„Ne,“ zakoktal Clarence, dívaje se do pyšných mužových očí.

„Nuže, kdybych byl v takové bryndě jako ty, vzal bych peníze a byl bych rád, že je mám.“

„Když mi dovolíte, abych vám je splatil,“ ozval se Clarence trochu zahanben a značně polekán jeho výčitkou.

„To můžeš,“ souhlasil a sklonil se opět nad stolem.

Clarence vzal peníze a nemotorně vytáhl svou peněženku. Měl ji v ruce poprvé od chvíle, kdy mu ji vrátili v hostinci a překvapovalo ho, že je těžká a plná, opravdu tak přeplněná, že když ji otvíral, několik mincí vypadlo na zem a kutálelo se po podlaze. Muž rychle zvedl hlavu a zeptal se zachmuřeně.

„Tys myslím řekl, že máš jen dvacet dolarů?“

„Pan Peyton mi dal čtyřicet dolarů,“ odpověděl udivený Clarence a začervenal se. „Dvacet dolarů jsem platil za pití v hospodě, a -“ zakoktal se, „já - já nevím, jak se sem ty peníze dostaly.“

„Tys utratil dvacet dolarů za pití?“ zeptal se muž, odkládaje pero a opíraje se o lenoch židle, aby si chlapce prohlédl.

„Ano, - to jest - já jsem pohostil několik pánů z dostavníku, pane, na Davidsonově křižovatce.“

„Copak jsi hostil všechny lidi z dostavníku?“

„Ne, pane, jen asi čtyři nebo pět - a také hostinského. Ale v Kalifornii je všechno tak drahé! To já vím.“

„Jistěže. Ale tobě to ovšem nevadilo,“ dodal muž, dívaje se na peněženku.

„Chtěli si mou peněženku prohlédnout,“ pokračoval uspěchaně Clarence, „a tak se to asi stalo. Někdo náhodou dal své peníze zpátky do mé peněženky.“

„Ovšem,“ pronesl zachmuřeně muž.

„Ano, tak to bude,“ řekl trochu uklidněný Clarence, ačkoli mužův pronikavý pohled ho přiváděl do rozpaků.

„Pak tedy,“ ozval se muž klidně, „mých dvacet dolarů nyní nepotřebuješ! “

„Ne,“ začal Clarence váhavě, „tohle nejsou mé peníze. Musím vypátrat, komu patří, a musím je vrátit. Snad,“ dodal nesměle, „bych je mohl nechat tady u vás, a buď bych si pro ně došel, až najdu toho muže, anebo bych ho poslal sem.“

S největší vážností oddělil přebytek od zbytku z Peytonova daru a od dvaceti dolarů, které právě dostal. Bylo to čtyřicet dolarů. Položil je na stůl před muže, který se stále na něho díval a teď vstal a otevřel dveře.

„Pane Reede!“

Úředník, který Clarence přivedl, vstoupil dovnitř.

„Založte účet pro -“ zamlčel se, obraceje se tázavě na Clarence. „Clarence Branta,“ dodal Clarence, červenaje se rozčilením.

„Pro Clarence Branta. Vezměte tento vklad,“ ukázal na peníze, „a dejte mu potvrzení.“ Odmlčel se, když úředník odcházel a udiveně se díval na peníze. Muž se pak znovu podíval na Clarence a řekl: „Myslím, že to někam dotáhneš,“ vstoupil do své soukromé pracovny a zavřel za sebou dveře.

Snad se nikomu nebude zdát nepochopitelným, že Clarence, před okamžikem ještě zkrušený hořkým zklamáním a zoufalým objevem zrady svých příbuzných, cítil se teď povznesen závratným pocitem neodvislosti a mužnosti. Odcházel z banky, kde před chvilkou stál jako docela opuštěný chlapec, ne jako úspěšný žebrák, neboť tuto myšlenku onen významný muž zavrhl, ale jako žádaný zákazník, jako vkladatel, jako ti ostatní dospělí obchodníci, kteří se tlačili v první úřadovně, a to před očima úředníka, který ho předtím litoval. A s ním, s Clarencem, hovořil muž, jehož jméno, jak nyní poznal, se skvělo nad dveřmi budovy, muž, o němž cestující z dostavníku mluvili s obdivem a se závistí - bankéř, známý po celé Kalifornii. Bude se zdát neuvěřitelné, že chlapec s takovou nadějí a fantazií zapomněl nyní na všechno, na účel své návštěvy i na to, že ty peníze nepokládá za své, a jak vyšel na ulici a za budoucím úspěchem a štěstím, nasadil si klobouk trochu na stranu?

Za dvě hodiny navštívil bankéře jiný host. Náhodou to byl člověk, který vypadal jako farmář a cestoval s Clarencem. Jistě to byl významný zákazník, neboť jej okamžitě ohlásili jako „kapitána Stevense“ a uvedli ho k bankéři. Když skončili se soukromými obchodními záležitostmi, kapitán se zeptal jen tak mimochodem:

„Nějaké dopisy pro mne?“

Zaměstnaný bankéř ukázal perem na písmeno ,,S“ v řadě abecedně označených schránek u stěny. Kapitán si vybral své dopisy, jeden vzal do ruky a zadumal se nad ním.

„Podívejte se, Cardene, tohle jsou dopisy pro nějakého chlapíka, který se jmenuje »Jack Silsbee«. Byly tady už, když jsem vás navštívil před deseti nedělemi.“

„No a?“

„Tak se jmenoval ten muž z pikeského okresu, kterého zabili Indiáni v prérii. Včerejší noviny z Frisca přinesly další podrobnosti. Snad to jsou jeho dopisy. Nemají známky. Kdo je sem přinesl?“

Pan Carden zavolal úředníka. Ukázalo se, že dopisy zde nechal nějaký Brant Fauquier a že si je má adresát vyzvednout.

Kapitán Stevens se usmál. „Brant je příliš zabrán do karet, než aby si na ně znovu vzpomněl, a slyšel jsem, že po tom střílení v Angeles se odklidil někam na jižní pobřeží. Cal Johnson, jeho starý kamarád, jel se mnou dnes odpoledne ze Stocktonu.“

„Vy jste přijel dnes odpoledne dostavníkem ze Stocktonu?“

„Ano, až k zastávce u Deseti mil, pak jsem jel koňmo až sem.“ „Nevšiml jste si takového divného, staromódně oblečeného hocha - asi takhle velikého - vypadal, jako kdyby utekl ze školy?“

„Nevšiml, milý pane? Hrom do toho, vždyť mě pozval na skleničku! “

Carden vyskočil ze židle. „Tak tedy on nelhal!“

„To bych řekl, že ne. Popřáli jsme mu tu radost; ale pak jsme chlapíčka odškodnili. Haló! Co se děje?“

Ale pan Carden už byl v první kanceláři u toho úředníka, který přivedl Clarence.

„Pamatujete se na toho chlapce Branta, co tady byl?“

„Ano pane.“

„Kam šel?“

„Nevím, pane.“

„Utíkejte, a někde ho nějak najděte! Zajděte do všech hotelů a hostinců a kořalen nablízku a vypátrejte ho. Vezměte si ještě někoho s sebou, nestačíte-li na to sám. Přiveďte ho zpátky, a to rychle.“ Chýlilo se k půlnoci, když se úředník vrátil s nepořízenou. Byla to rušná a divoká noc, protože do města přijelo mnoho lidí. Z krámů, z bankovních domů, z hostinců a z heren zářila oslnivě světla. Ulice byly plny dychtivých, spěchajících chodců - hnali se za štěstím, za ctižádostí, za rozkoší nebo za zločinem. Mezi těmi hlučnějšími a ostřejšími kroky jako by se navždy ztratil lehký krok nevinného chlapce bez domova.

Když se Clarence znovu octl na rušné ulici před bankou, v chlapecké mysli se mu rozjasnilo: protože je teď vyvržen do světa, nikomu nemusí za nic odpovídat, není tu žádný důvod, proč by se okamžitě nevydal na cestu do nejbližších zlatých dolů! Aby se nyní jako zapřený a opuštěný zavrženec vrátil k panu Peytonovi a k Susy, na to nesmí ani pomyslet. Koupí si nějakou výzbroj, takovou, jakou viděl u zlatokopů, a vyrazí na cestu hned po večeři. Ale ačkoli jednou z jeho nejrozkošnějších představ bylo to, že naprosto svobodně vstoupí do restaurace a objedná si jídlo, když skutečně do první hospody vstoupil, shledal, že budí tak velkou zvědavost nejen svou výškou, ale i oblekem, že jeho vzhled je nemožný, a proto se okamžitě obrátil, vykoktal nějakou výmluvu, a už se neodvážil svůj pokus opakovat. Trochu dál našel pekařský krám a tam se posilnil perníkem a citronovou limonádou. Ve vedlejším hokynářství si koupil několik slanečků, uzené hovězí maso a suchary jako zásoby do svého rance. Pak začal doopravdy shánět výzbroj. Za hodinu si opatřil - předstíraje, že je to pro přítele, aby se vyhnul zvědavým otázkám - pánev, houni, lopatu a krumpáč a všechno si uložil u pekaře, kde rozložil svůj skromný hlavní stan. Jen pár vysokých bot, které vypadaly jako maškaráda a zpola zakrývaly jeho námořnické kalhoty, si koupil naposledy, aby si je mohl hned natáhnout. Cena těchto věcí mu připadala i při jeho nezkušenosti ohromná, a když skončil se svými nákupy, zbyly mu z celého jmění sotva čtyři dolary! Ale v pošetilých chlapeckých představách měly tyto hrubé předměty daleko větší cenu než zlato, které za ně vydal; a když poznal proměnlivou a kouzelnou moc peněz, dětinsky se z toho radoval.

Zatím, třebaže to bylo divné, horečný ruch přeplněných ulic jen zvýšil jeho opuštěnost, a hrubé veselí ho začalo tísnit. Zběžné pohledy do tančíren, kde vesele křepčily postavy, které připomínaly ženy jen svým zevnějškem, křik a nevázaný mnohohlasý zpěv z šantánů, skupiny opilých výtržníků, kteří se tlačili u dveří hostinců anebo se rozpustile hnali po ulicích a přimáčkli ho ke zdi nebo ho

žertovně nutili, aby šel s nimi, to všechno ho mátlo a děsilo. Poznal už dříve drsné společníky, ale to byli vážní a praktičtí lidé, kteří se ovládali. V tomto sprostém snižování rozumu a síly, vlastností, jež Clarence vždycky chlapecky zbožňoval, bylo něco, co se mu hnusilo a působilo mu zklamání. Později výstřel z pistole v davu lidí za ním, pobíhání rozčilených mužů kolem něho i to, jak na okamžik zahlédl u zdi v rozestoupivší se skupině bezvládnou zhroucenou postavu, kterou zase dav skryl, třebaže v něm vyvolalo bázlivou zvědavost, pohoršilo ho mnohem míň než surové radovánky a zpustlosti.

Při jednom takovém náporu ho zatlačili až k otáčecím dveřím, které pod jeho tlakem povolily: před jeho udivenýma očima se objevil velký, třpytivě vyzdobený a jasně ozářený sál, přeplněný mlčelivým a pozorným množstvím lidí v zamyšlených a roztržitých pózách; ani křik a hluk u dveří je nijak nevyrušil z klidu. Mužové všech hodností a stavů, prostě i vybraně oblečení, se tam shromáždili v tajemném kouzlu ticha a napjatého očekávání. Stoly před nimi byly pokryty kartami a hromádkami zlatých a stříbrných peněz. Slyšel jen cinkání a chrastění kuličky ze slonoviny a neustálé, obřadné opakování jakési nesrozumitelné věty, a nic víc. Ale náhlým pudovým vnuknutím všechno pochopil. Byla to herna!

Osmělen důstojným tichem i tím, že si ho nikdo nevšímal, protože všichni byli úplně zabráni do hry, přistoupil chlapec nesměle k jednomu stolu. Byl pokryt kartami, na kterých byly položeny určité částky peněz. Když se Clarence podíval dolů, zpozoroval, že stojí před kartou, na které dosud nebyly žádné peníze. Jeden z hráčů vedle něho zvedl hlavu, zvědavě si Clarence prohlédl, a pak položil asi šest zlatých dukátů na prázdnou kartu. Clarence, zaujat pozorováním sálu i všech hráčů, si nevšiml, že jeho soused na onu kartu vyhrál dvakrát, ba třikrát. Ale když hoch zpozoroval, že hráč, sebrav svoji výhru, si ho s úsměvem prohlíží, rozpačitě popošel k druhému konci stolu, kde byla další mezera mezi seskupenými lidmi. Náhodou se zase postavil před neobsazenou kartu. Clarencův bývalý soused okamžitě přistrčil přes stůl další obnos peněz na prázdnou kartu a zase vyhrál. Na to se ostatní hráči začali dívat na Clarence zvláštním způsobem a někteří se usmívali; chlapec se začervenal a neobratně odstoupil. Ale šťastný hráč ho jemně přidržel za rukáv a vsunul mu do ruky tři zlaťáky.

„To je tvůj podíl, synáčku!“

„Podíl - a za co?“ zakoktal udivený Clarence.

„Za to, žes mi přinesl štěstí,“ řekl muž.

Clarence to překvapilo. „Mám s tím hrát?“ zeptal se, pohlížeje střídavě na zlaté peníze a na stůl, protože cizinci neporozuměl.

„Ne, ne,“ odpověděl muž rychle, „to nedělej! Prohrál bys synáčku, rozhodně bys prohrál. Vidíš, přinášíš štěstí jiným, ale ne sobě. Nech si je, staroušku, a utíkej domů!“

„Já je nepotřebuji! Já je nechci!“ zvolal Clarence v náhlém záchvatu nedůvěry k všemu lidstvu, protože si okamžitě vzpomněl na to, co mu dnes provedli s jeho peněženkou.

„Tady jsou!“ Obrátil se ke stolu a položil peníze na první prázdnou kartu, kterou uviděl. V příštím okamžiku, tak to Clarencovi připadlo, byly shrábnuty bankéřem. Chlapci se ulevilo.

„Tak vidíš!“ zvolal muž polekaným hlasem a s divným, takřka slabomyslným výrazem v očích. „Co jsem ti říkal? Vždycky to tak dopadne. A teď,“ dodal hrubě, „plav a zmiz dřív, než prohraješ košili i boty!“

Clarence nečekal na druhé vyzvání. Ještě jednou se rozhlédl po místnosti a začal se prodírat k východu. Ale při posledním pohledu zahlédl ženu, která seděla v rohu nad „kolem štěstěny“. Její tvář mu připadala známá. Znovu se na ni nesměle podíval. Přes její neobyčejný účes, či jakousi korunu, kterou měla na hlavě jako „bohyně štěstí“, poznal ratolest s rudými květy, vpletenou mezi cetkami, kterou už předtím viděl; i když neustále chraptivě opakovala jakousi větu, rozpoznal i její cizí přízvuk. Byla to žena z dostavníku! Najednou se polekal, že by ho mohla poznat a požádat, aby jí také přinesl štěstí, obrátil se a utekl.

Když se Clarence znovu octl venku, zachvátil ho nejasný hnus a hrůza z neklidného šílenství a z horečných zábav toho polocivilizovaného města. Pocit byl tím silnější, že byl tak nejasný a vyplýval z nějakého vnitřního pudu. Zatoužil po čerstvém vzduchu, po příjemné samotě prérie a pustiny, zatoužil po společnosti svých prostých druhů, vozků, zvěda Gildersleeva, ba i Jima Hookera. Ale především ho zachvátila divoká touha utéci z těch bláznivých ulic a od jejich zdivočelých obyvatelů. Rozběhl se k pekaři, sebral své nákupy, použil útulného vchodu do domu, aby si všechno přehodil přes chlapecká ramena, proklouzl postranní uličkou a okamžitě zamířil ven z města.

Nejdříve chtěl jet dostavníkem do nejbližšího důlního okresu, ale jeho zmenšené jměníčko mu nedovolovalo takové vydání; proto se rozhodl, že se vydá pěšky po hlavní silnici, neboť se už dříve informoval, kam směřuje. Za půl hodiny zmizela za ním světla všedního, lopotícího se města i s odlesky, které se zrcadlily v mělké vodě řeky před ním. Vzduch byl chladný a lahodný; žlutý měsíc plul v lehké mlze, vyvstávající ze sítin, a bavlníky a fíkovníky roztroušené v dáli vyznačovaly cestu jako stráže. Když urazil kus cesty, sedl si pod jeden z nich, skromně povečeřel ze suchých zásob, které měl v batohu, ale protože nenašel žádnou studánku, musel uhasit žízeň sklenicí vody v hospodě u cesty. Tam mu vesele nabízeli něco silnějšího. Odmítl však a na některé zvědavé otázky odpovídal, že chce dohonit přátele, kteří jeli vozem napřed. Nová nedůvěra k lidem přinutila chlapce, aby si vymýšlel nevinné lži; uvěřili jim tím spíš, že jeho bezstarostné, přívětivé chování - vždyť se mu ulevilo, když se dostal z města - i jeho dokonalý klid v milé společnosti noci a přírody nijak neprozrazovaly, jak je opuštěný a chudý.

Teprve dlouho po půlnoci, tělesně unaven, ale plný naděje a veselé mysli, odbočil z prašné silnice do širých lánů divokého ovsa; zašel tam právě tak bezpečně a s nadějí, že si odpočine, jako cestovatel, který vstoupí do hostince. A tady, docela schován v hustém ovsu, jenž kolem něho dosahoval až výšky ramen dospělého muže, shrnul stébla na zem a rozložil na ně svou přikrývku. Batoh si položil místo polštáře, zabalil se do přikrývky a hned usnul.

Probudil se při východu slunce občerstven, posílen, ale hladov. Ale musel odložit svou první vlastnoručně připravenou snídani do chvíle, než dojde k vodě a k méně nebezpečnému místu na rozdělání ohně, než byl lán divokého ovsa. Takové místo našel asi o míli dál, blízko polovyschlého potoka vroubeného zakrslý mi vrbami. Ze všech různých pokusů při vaření snídaně se mu nejlíp podařilo rozdělat oheň. Kávu udělal trochu hustou a uzené a slaneček ztratily svou vlastní příchuť, protože je vařil v stejné nádobě. Při svém chlapeckém pikniku postrádal Susy a vzpomněl si trochu trpce, jak byla chladná při rozloučení. Ale docela nové postavení, v jakém se octl, zářivé slunce, pocit volnosti, silnice, která se už probouzela k prašnému životu s projíždějícími vozy, zahnaly z jeho mysli všechno kromě myšlenky na budoucnost. Navlékl si svůj batoh a vesele vykročil. V poledne ho dohonil vozka, který ho svezl asi dvanáct mil za to, že mu Clarence zapálil sirkou dýmku. Obáváme se, že Clarence podal o sobě zprávu právě tak vymyšlenou, jako byla ta dřívější; vozka se s ním rozloučil, upřímně ho politoval a přál mu, aby už brzo dohonil své přátele. „A dej si pozor, ať zas nejsi takový blázen, aby ses tahal s jejich zatraceným krámem!“ dodal naprosto bezelstně, ukazuje na Clarencovu zlatokopeckou výstroj. Tak si ušetřil nejhorší část denní cesty, protože silnice posledních šest mil z roviny ustavičně stoupala; došel pěšky hodně daleko, než se zastavil, aby povečeřel. I zde mu přálo štěstí. U studánky se napájelo spřežení prázdného nákladního vozu a kočí mu nabídl, že ho sveze i se zavazadly. Chlapec souhlasil s návrhem svého nového přítele, aby se

nevláčel sám se svou výzbrojí - že prý ho za dolar doveze až do Buckeye Mills, i když se na dně vozu řádně vytřese.

„Tak bych řekl, žes v Sacramentu promazal peníze, které ti rodiče dali na zpáteční cestu dostavníkem, viď? No, jen mi nelži, synáčku,“ dodal rázně, když se teď už prohnaný Clarence jen diplomaticky usmíval. „Však jsem sám nebyl lepší!“ Naštěstí Clarencova výmluva, že je unavený a ospalý, zabránila dalším nebezpečným otázkám a chlapec také na dně vozu brzo tvrdě usnul.

Probudil se časně ráno a shledal, že už jsou v horách. Buckeye Mills byla osada s domky roztroušenými daleko od sebe; Clarence obezřetně zarazil svému příteli všechny nepříjemné otázky tím, že seskočil z vozu i s výzbrojí, hned jakmile tam přijeli, a chvatně zavolal z křižovatky své „sbohem“. Už vyzvěděl, že do nejbližšího dolu je odtud nějakých pět mil, a směr naznačoval dlouhý dřevěný žlab čili umělý náhon, který se střídavě objevoval a zase mizel na úbočí protějších hor. Chladnější a sušší vzduch, příjemný stín borovic a vavřínů a kořenná balzámová vůně, která ho všude vítala, to všechno ho uchvátilo a rozveselilo. Stezka se někdy nořila do netknutých lesů a Clarence viděl, jak ptáci před ním vyletovali z

temných skrýší jako mračna šípů; chvílemi se bez dechu nakláněl nad modravou hlubinou kaňonů, kde se rozkládaly tytéž lesy nějakých tisíc stop pod ním. K poledni se dostal na nerovnou cestu -patrně na hlavní cestu v kraji - a byl překvapen, když shledal, že půda na cestě i všude tam, kde byla rozryta, měla barvu temné indiánské červeně. Podél cesty, na březích a na kmenech stromů pokrytých rudým prachem, na hromadách rumu u cesty, v kalužích a tůňkách jako obarvených, i tam, kde úskočný proud vytvořil mezi nimi strouhy, všude nacházel touž krvavě temnou červeň. Tu a tam byla jasnější vedle bílého křemene, který místy prorážel anebo ležel jako kamenná tříšť na cestě. Clarencovi prudce bušilo srdce, když zvedl jeden kus takového křemene. Měl lesklé slídové žilky a proužky s malinkými třpytivými zrnky kovu, jež vypadaly jako zlato.

Cesta teď klesala ke klikatě protékající řece, částečně vyschlé, k řece, která oslnivě zářila v slunečních paprscích mezi hrázemi bílého písku nebo se leskla v tůňkách a ve strouhách. Na březích, ba i v samém řečišti bylo roztroušeno několik chat z hlíny a divná dřevěná koryta a žlaby; tu a tam vykukovaly mezi listím bílé plátěné stany. Po obou stranách vroubily proud pařezy poražených stromů a zčernalá místa po ohni. Clarence se náhle cítil hluboce zklamán. Připadalo mu to všechno sprosté, všední, a ještě hůř - tak známé! Vypadalo to jako ošklivá humna mnoha jiných osad, které dosud viděl, a to v krajích ne tak romantických. V tom kalném, načervenalém proudu, vytékajícím z dřevěného žlabu, v němž se dvě tři vousaté, polonahé a skrčené postavy hrabaly jako hadráři, nebylo nic, co by připomínalo královský kov. Ale byl tak ponořen do pozorování celé scény a kráčel několik posledních minut tak rychle, že byl velmi překvapen, když se v ostré zatáčce cesty náhle octl před nějakým obydlím.

Stavení se ani nedalo nijak popsat, bylo napůl z plátna a napůl z prken. Vnitřek, pokud mohl vidět otevřenými dveřmi, byl vybaven postranními příhradami a pultem, na němž byly ledabyle naházeny zásoby potravin, smíšené zboží, šatstvo a železné nářadí - bez ladu a skladu, ba ani to nevypadalo jako výklad - dále tu byl stůl, na kterém stála desítilitrová láhev se třemi nebo čtyřmi ušpiněnými skleničkami. Dva muži v hrubých šatech, jejichž dlouhé zcuchané

vlasy a vousy zakrývaly v divoké změti pod sklopenými klobouky všechno až na oči a rty, kouřili, opírajíce se o zdi po obou stranách dveří. Clarence v svém divokém sestupu div že na ně nenarazil a prudce se zastavil.

„No, synáčku, boudu nám zrovna porazit nemusíš,“ řekl první muž, aniž vytáhl dýmku z úst.

„Jestli hledáš svou matinku, tak ta šla s tetinkou Žanynkou naproti k pastorovi Pohodlnému na čaj,“ ozval se druhý líně. „Povídala, abys tu počkal. “

„Já, - já jdu - do dolů,“ vysvětloval trochu rozpačitě Clarence. „Doufám, že jdu dobře.“

Oba muži vytáhli dýmky z úst, podívali se na sebe, přejeli si hřbetem ruky přes tvář, až jim obličeje úplně znehybněly; obrátili se do chatrče a zvolali: „Tak co, povídám, vylezete sem teď hned, nebo nevylezete?“ Po tomto vyzvání se vyhrnulo asi šest stejně vousatých mužů s dýmkami; shlukli se před chatou, sesedli se, opírajíce se zády o prkna, a pohodlně si chlapce prohlíželi. Clarencovi začalo být nevolno.

„Dám za něj,“ začal jeden z nich, vytahuje dýmku z úst a šklebě se na Clarence, „dám za něj sto dolarů, jak tu stojí.“

„Když tak vidím, jak je zbrusu nově vybavený,“ ozval se druhý, „dám sto padesát a pití. Já jsem,“ dodal s omluvou, „už dlouho po něčem takovém toužil.“

„No, pánové,“ řekl muž, který na Clarence promluvil první, „prohlédneme-li si ho zblízka, vezmeme-li ho, abych tak řekl, jak tu stojí a leží, uvážíme-li, jak je dočista nový, jakou chladnou rozvahu, smělost, mazanost, prozíravost a naprostou lhostejnost k úsudku jiných lidí prokázal, když k nám přišel - myslím, že za dvě stě není drahý - plácneme si?“

Clarencova dřívější zkušenost s těmito drsnými a strohými kalifornskými žerty nevzbudila ani teď jeho důvěru. Poodešel od chatrče a opakoval zarputile: „Já jsem se vás ptal, jestli jdu dobře k dolům.“

„Tohle jsou doly a tihle tady jsou zlatokopové,“ odpověděl mu první mluvčí vážně. „Dovolte mi, abych vám je představil. Tento zde je Drzý Jim, tenhle Karbaník Bili, tenhle Ošklivý Bob a zde Dick z periférie; tohle je »vévoda z Chathamské ulice«, tamhle Živá kostra a

já.“

„Smíme se ptáti, krásný mladý pane,“ ozval se Živá kostra, který však vypadal docela robustně, „odkud jste přiletěl na perutích rána a které Mramorové paláce jste zanechal v žalu?“

„Přijel jsem přes prérii a dostal jsem se před dvěma dny s výpravou pana Peytona do Stocktonu,“ řekl rozhorleně Clarence, neboť neměl příčinu, proč by něco tajil. „Přijel jsem do Sacramenta, abych našel svého strýce, ale on tam už nebydlí. Myslím, že na tom není nic k smíchu. Přišel jsem do dolů kopat zlato - protože -protože pan Silsbee, který mě sem měl zavést a najít mého strýce -byl zabit Indiány.“

„Zaraz, synku, a dovol, abych ti pomohl,“ přerušil ho první mluvčí vstávaje. „Tebe Indiáni nezabili, protože ses ztratil výpravě s malou Silsbeeovic dceruškou. Peyton tě našel, když jsi ji opatroval, a za dva dny jste přišli na polámané vozy Silsbeeových, kde všichni lidé leželi zabiti.“

„Ano, pane,“ souhlasil Clarence, sotva dýchaje úžasem. „A když jsi byl sám s děckem na prérii,“ hovořil muž dál a položil mu vážně ruku na hlavu, jako by chtěl vypomoci jeho paměti, „spatřil jsi jednoho z těch rudokožců tak blízko sebe, jako jsem teď já, jak pozoroval výpravu, a neodvážil ses ani pohnout, ani dýchat, dokud tam byl?“

„Ano, pane,“ souhlasil Clarence horlivě.

„A Peyton na tebe vystřelil, protože myslel, že to je nějaký Indián v metlici? A jednou jsi postřehl buvola, který s tebou spadl do rokle - a všechno to jsi udělal ty sám?“

„Ano,“ opakoval Clarence zardělý údivem a radostí. „Vy mě tedy znáte?“

„No ano,“ odpověděl muž vážně a uhladil si kníry. „Podívej se, už jsi tady jednou byl.“

„Že jsem zde byl? Já?“ opakoval užaslý Clarence.

„Ano, byl. Včera večer. Byl jsi větší a neměl jsi ostříhané vlasy. Klel jsi o hodně víc než teď. Chlastal jsi whisky jako dospělý a vypůjčil sis padesát dolarů, aby ses dostal do Sacramenta. Náhodou je teď nemáš v kapse, co?“

Clarencovi se div hlava nezatočila z naprostého zmatku a zoufalé hrůzy.

Zbláznil se, anebo se tihle suroví mužové dověděli o jeho příhodách od zrádného přítele, a tohle byla jen část nějakého úkladu? Zaklopýtal kupředu, ale muži vstali a rychle ho obklopili, jako by mu chtěli zabránit, aby neutekl. V nejasném a bezmocném zoufalství vyhrkl:

„Jak se to zde jmenuje?“

„Lidé tomu říkají Umrlčí rokle! “

Umrlčí rokle! Záblesk porozumění osvítil chlapcův zmatek. Umrlčí rokle! Že by to byl Jim Hooker, který doopravdy upláchl a přisvojil si jeho jméno? Skoro prosebně se obrátil na muže, s kterým mluvil poprvé:

„Nebyl starší než já a větší? Neměl hladký kulatý obličej a malá očka? Nechraptil? Neměl -“ zoufale umlkl.

„Ano, ani trochu se ti nepodobal,“ řekl muž zamyšleně. „Vidíš, je to zatracená věc! Je vás trochu moc a jste moc divní pro tenhle tábor.“

„Nevím, kdo všechno tu byl přede mnou a co říkal,“ prohlásil Clarence zoufale, ale i v zoufalství zachovával zarputilou věrnost k bývalému příteli, protože tato vlastnost tvořila část jeho povahy. „Nevím to a nestarám se o to! Já jsem Clarence Brant z Kentucky. Jel jsem se Silsbeeovou výpravou ze St. Jo a teď jdu do dolů a vy mě nesmíte zadržet!“

Muž, který s ním mluvil, poprvé se zarazil, podíval se na něho ostře a pak se otočil k ostatním. Gentleman známý pod jménem Živá kostra se postavil v celé své ohromné výšce šířce před hocha, a prohlížeje si ho, řekl rozvážně: „Zatraceně, nevypadá-li jako Brantovo mrně - namouvěru!“

„Jsi nějak příbuzný s plukovníkem Hamiltonem Brantem z Louisville?“ zeptal se ho první muž.

Zas ta stará otázka! Ubohý Clarence zoufale váhal. Bude muset podstoupit týž křížový výslech jako u Peytonů? „Ano,“ řekl zarputile, „jsem - ale on je mrtev a vy to dobře víte!“

„Mrtev, ovšemže“

„Určitě.“

„Umřel.“

„Už na něm roste tráva,“ ozvali se muži sborem.

„No, no, tak je to,“ opakoval Živá kostra nápadně, jako by mluvil ze zkušenosti. „Ham Brant je už prach a popel.“

„Namouvěru! Učiněný prach a nejmrtvější mrtvola, jakou si jen můžete představit,“ dotvrzoval Dick z periférie a přikyvoval hlavou zasmušile k ostatním. „Doopravdy nejposlednější mrtvola, za kterou bych se chtěl honit.“

„Plukovníkův dotyk je asi chladný a vlhký,“ ozval se vévoda z Chathamské ulice, který dosud nepromluvil, „to je jisté. Ale co ti o tom pověděla tvá maminka? Bude se zas vdávat? To ona tě sem poslala?“

Clarencovi se zdálo, že ostatní muži vévodu tajně kopli, ale opakoval zarputile:

„Přijel jsem do Sacramenta vyhledat svého strýce Jacksona Branta, ale on tam nebyl.“

„Jacksona Branta!“ opakoval první muž a podíval se na ostatní. „Tvoje matka ti řekla, že to je tvůj strýc?“

„Ano,“ řekl unaveně Clarence. „Sbohem!“

„Haló, synáčku, kam jdeš?“

„Kopat zlato,“ prohlásil chlapec. „A vy víte, že mi v tom nemůžete bránit, není-li to na vašem pozemku. Já znám zákon. “ Slyšel, jak o tom hovořil pan Peyton v Stocktonu; zdálo se mu, že se muži, kteří si teď něco spolu šeptali, na něho nyní dívají vlídněji a nechtějí si už z něho tropit žerty. První muž mu položil ruku na rameno a navrhl mu: „No dobrá, pojď se mnou a já ti ukážu, kde máš kopat.“

„Kdo jste?“ zeptal se ho Clarence. „Řekl jste o sobě jen »já«!“ „No, můžeš mi říkat Flynn - Tom Flynn.“

„A ukážete mi, kde mám kopat - já sám?“

„Ano.“

„Víte,“ ozval se Clarence ostýchavě, ale aniž věděl, trochu se usmíval, „že já - že já přináším štěstí ?“

Muž se na něho podíval shora a odpověděl vážně, ba s docela jinou vážností - jak se Clarencovi zdálo: „Já ti to věřím.“

„Ano,“ pokračoval Clarence dychtivě, jak šli spolu dál. „Přinesl jsem předevčírem štěstí jednomu muži v Sacramentu. “ A vypravoval velmi vážně o svých zkušenostech z herny. Ale nespokojil se tím -jako by zatarasené prameny jeho dětské hluboké bytosti náhle vytryskly pod vlivem tajemné sympatie - rozhovořil se o svém hrdinském činu, jak pohostil cestující z dostavníku v hostinci na křižovatce, jak se jeho peněženka stala peněženkou štěstěny a jak si uložil peníze v bance. Zda ho náhle opustila pro něho tak příznačná staromódní zdrženlivost, jež se měla stát v dobrém i ve zlém důležitým činitelem v jeho budoucnosti, anebo tak neobyčejně vzplanul a oblíbil si svého společníka, to ani sám nevěděl; ale když došli ke stráni, Flynn znal celou chlapcovu minulost. Jen v jednom bodě nepovolil v své zdrženlivosti. Třebaže si dobře uvědomoval, jak ho Jim Hooker zradil, předstíral, že je to jakýsi přátelský žert.

Konečně se zastavili uprostřed zřejmě úrodné stráně. Clarence sundal lopatu s ramene, odepjal si pánev a podíval se na Flynna. „No, kopej, kde chceš,“ řekl mu lhostejně jeho společník, „a jistě najdeš barvu. Naber si do pánve hlínu, jdi tam k tomu žlabu, pusť na ni shora vodu a takhle s ní toč,“ a ukázal mu to. „Dělej to tak dlouho, až voda hlínu odplaví a na dně ti zůstane jen černý písek. Pak toč dál, až uvidíš barvu. Neboj se, že by se ti z pánve vyplavilo i zlato - to by se ti nepodařilo, ani kdybys chtěl. Tak, teď tě tu nechám a počkej zde, až se vrátím.“

Clarence neztrácel čas. Vybral si místo, kde tráva rostla jen řídce, a vyryl asi dvě tři lopaty červené hlíny. Když naplnil pánev a vyzvedl si ji na rameno, byl překvapen, jak je těžká. Nevěděl, že to působí červená sloučenina železa, která také hlínu zbarvuje. Vrávoraje pod svým břemenem, zamířil k úpatí kopce k promývacím neckám, jež vypadaly jako dřevěný žlab, a začal pečlivě pracovat podle Flynnova návodu. Při prvním ponoření pánve odplavila tekoucí voda polovinu hlíny jako rozmočené obarvené bláto. Na okamžik podlehl dětinské radosti při pohledu na mazlavou kaši a strčil do ní prsty. Chvilku s pánví točil, až se na dně usadil jemný černý písek. Ještě jednou ponořil a propláchl pánev - a nemohl věřit vlastním očím - v písku se blýskalo několik žlutých zrníček, ne větších než špendlíkové hlavičky. Pustil na ně vodu a hle, jeho přítel měl pravdu: lehčí písek odplaval s vodou, ale zářivá zrnka uvázla svou specifickou tíží na hladkém dně pánve. Byla to „barva“ - zlato! Clarencovi prudce poskočilo srdce v těle. Před jeho oslněnýma očima vyvstávala vidina bohatství, nezávislosti, moci - a vtom se nějaká ruka lehce dotkla jeho ramena.

Trhl sebou. Byl úplně zabrán svou prací a tak vzrušen, že ani neslyšel dupot koňských kopyt; k jeho nesmírnému údivu Flynn na koni stál vedle něho a druhého koně vedl na uzdě. „Umíš jezdit?“ zeptal se ho krátce.

„Ano,“ zakoktal Clarence, „ale -“

„Ale máme jen dvě hodiny, chceme-li stihnout dostavník z Buckeye Mills, který jede dolů. Zahoď to všechno, vyskoč na koně a jeď se mnou!“

„Ale já jsem právě našel zlato,“ zvolal rozčilený chlapec. „A já jsem právě našel tvého strýce. Pojď!“

Pobodl svého koně ke skoku přes Clarencovo rozházené nářadí, pomohl chlapci do sedla druhého koně a šlehl zvíře lasem přes zadek. V příštím okamžiku oba ujížděli zuřivým tryskem.

Clarence mlčel, protože byl náhle vytržen z představ o úspěšné budoucnosti a také příliš ovládán mužem vedle sebe, než aby odporoval; už za několik minut je stoupající cesta částečně přinutila zmírnit šílený spěch a poskytla chlapci možnost vzmužit se a vydechnout.

„Kde je můj strýc?“ zeptal se.

„V jižním okresu, dvě stě mil odtud.“

„Jedeme k němu?“

„Ano.“

Znovu se divoce rozjeli. Za půl hodiny dojeli k delšímu stoupání. Clarence pozoroval, že Flynn si ho chvílemi zvědavě prohlíží zpod sklopeného klobouku, trochu ho to přivádělo do rozpaků, ale tolik tomu muži důvěřoval, že ho to nezneklidňovalo.

„Tys nikdy neviděl svého strýce?“

„Ne,“ odpověděl Clarence, „a on mě také ne. Snad mě ani nezná.“

„Kolik je ti asi let, Clarenci?“

„Jedenáct.“

„Dobrá, třebaže jsi takové pískle,“ - Clarence se zarazil a vzpomněl si na první Peytonův úsudek o sobě -“ myslím, že ti mohu něco říci. Doufám, že se nezblázníš strachy a neztratíš odvahu, protože v tvém rodě nebyli zbabělci. Nuže, co kdybych ti pověděl, že ten tvůj - ten tvůj strýc je největší šibeničník pod sluncem, že právě zabil jednoho člověka a musí se leckde schovávat, a to je právě ta příčina, proč se neobjevil v Sacramentu - co kdybych ti tohle pověděl?“

IX

Clarence cítil, že to je přece jen příliš silné. Byl vždycky naprosto pravdomluvný, a proto pohlédl svýma upřímnýma očima na Flynna a odpověděl:

„Myslím, že teď jste mluvil docela jako Jim Hooker!“

Jeho společník se zarazil a přitáhl svého koně; pak se hlasitě rozesmál a rozjel se tryskem kupředu. Chvílemi potřásal hlavou, plácal se do stehen a svým bouřlivým veselím rozezvučel tmavé lesy. Potom se právě tak náhle zadumal, jel tryskem asi půl hodiny, promluvil, jen když pobádal Clarence k spěchu, pomáhal mu a šlehal jeho koně. Naštěstí byl chlapec dobrým jezdcem - což Flynn plně oceňoval jinak by byl desetkrát vyletěl ze sedla.

Konečně se na protější hoře objevily v jemné nachové záři roztroušené domky v Buckeye Mills. Tu se Flynn připojil ke Clarencovi, položil mu ruku na rameno a přerušil své mlčení.

„No tak, hochu,“ řekl mu, utíraje si slzy smíchu z očí. „Já jsem jen žertoval zkoušel jsem, máš-li mozek v hlavě. Ten tvůj strýc, ke kterému tě vezu, mluví právě tak jemně a je právě tak klidný a usedlý jako ty. Vždyť je tak zabrán do knih a do studií, že žije sám a sám ve velké adobe rancherie, v usedlosti, mezi množstvím Španělů, a nestojí o společnost vlastních krajanů. Vždyť si změnil i jméno a nazývá se teď don Juan Robinson! Ale je velmi bohatý, má na tři míle pozemků a mnoho dobytka a koní a,“ dodal s pochvalným pohledem na Clarence, jak seděl v sedle, „doufám, že se tam budeš dobře bavit.“

„Ale,“ ozval se váhavě Clarence, kterému tento návrh připadal jako opakování Peytonovy dobročinné nabídky, „myslím, že bude líp, když zůstanu tady a budu kopat zlato - s vámi!“

„A já myslím, že bude líp, když toho necháš,“ odpověděl muž tak vážně, jako by to už pevně rozhodl.

„Ale můj strýc pro mne do Sacramenta nepřišel, ani neposlal, ani nepsal,“ tvrdil rozhorlený Clarence.

„Nepsal tobě, ale psal muži, o kterém se domníval, že tě tam přiveze, Jacku Silsbeeovi - a uložil psaní v bance. Silsbee je mrtev a nemohl si pro dopis přijít; když ty jsi přišel, také ses po něm nesháněl, ba ani ses o Silsbeeovi nezmínil, a proto banka to psaní posílá po mně, protože soudí, že já vím, kde žije. Přivezl je do rokle zvláštní jízdní posel, když ty jsi hledal zlato na stráni. Vzpomněl jsem si na tvůj příběh, dovolil jsem si psaní otevřít a dověděl jsem se, že tvůj strýc píše Silsbeeovi, aby tě zavezl přímo k němu. Dělám nyní jen to, co by byl učinil Silsbee.“

Jakákoli pochybnost nebo podezření, které by se jen na okamžik mohlo zrodit v Clarencově mysli, muselo by se rozplynout, když pohlédl do pevných a velitelských očí svého společníka. Ba v kouzlu nově nalezeného přátelství a ochrany zapomněl i na své zklamání. A jako se začátek tohoto přátelství projevil neobvyklým výbuchem Clarencovy sdílnosti, tak nyní hoch v své vděčnosti cítil jakousi nesmělou ostýchavost hlubšího citu a znovu se stal zamlklým.

Dorazili do Buckeye Mills právě včas, aby se mohli rychle najíst, než přijede dostavník. Clarence si všiml, že jeho přítel přes svůj hrubý oblek a svérázný zjev budí u všech, s nimiž se setkává, značnou úctu, spolu s určitou dávkou zdravého strachu. Okamžitě jim bez protestu uvolnili dvě nejlepší místa v dostavníku a nedbalému, ba pohrdavému Flynnovu pozvání k pití vyhověli všichni se zvláštní rychlostí, počítaje v to i dva neobyčejně vybraně oblečené

cestující, kteří se předtím tvářili odměřeně. Obávám se, že se Clarence s chlapeckou pýchou radoval ze zvláštní převahy svého přítele; uvědomoval si, že si cestující občas zvědavě prohlížejí i jeho, a proto trochu okázale projevoval své důvěrné vztahy k tomu vousatému velitelskému muži.

V poledne příštího dne vystoupili z dostavníku na podružné zastávce a Flynn Clarencovi krátce oznámil, že znovu pojedou na koních. V odlehlé osadě, kde vystoupili sami, se to zdálo nejdříve nesnadné, ale několik slov, která vozka zašeptal poštmistrovi, stačilo, aby jim okamžitě předvedli dva ohnivé mustangy se stejným projevem opatrné a tajemné úcty. Další dva dny cestovali koňmo, odpočívajíce v noci u toho nebo onoho Flynnova přítele na okrajích větších měst, kam přijížděli za tmy a odjížděli před úsvitem. Komukoli zkušenějšímu než prostomyslnému chlapci by bylo zřejmé, že Flynn se úmyslně vyhýbá živějším silnicím a dopravním prostředkům; a když druhý den vyměnili koně, jeli neporušenou divočinou roztroušených lesů a širých plání. Ale pro Clarencovu pantheistickou víru a radostnou sympatii k přírodě tato změna znamenala veselou zábavu. Širá moře vlnícího se divokého ovsa, stráně kopců dosud zpestřené neznámými květinami, panenská svěžest nedotknutých lesů a listnatých zátiší, na jejichž půdu, plnou mechu a šišek, dosud nevkročila lidská noha, to bylo něco nového a velmi radostného. A ještě více, Clarence nyní mohl plně uplatnit své bystré oči, pozorovací schopnosti a znalosti hraničáře. Jeho intuitivní smysl pro vzdálenost, lovecké pudy a neomylné rozpoznávání značek, mezníků a ukazatelů v přírodě, jež znají jedině ptáci, zvířata, některé děti a nikdo jiný, to všechno prokazovalo nesmírné služby jeho méně nadanému společníkovi. V této části jejich podivného putování se ujal chlapec vedení. V posledních dvou dnech Flynn jako by všechno jen zdrželivě pozoroval, ale pochvalně mu přikyvoval. „V takových věcech se nejlíp vyznáš, hochu,“ řekl mu. „Lidé a města, to není nic pro tebe.“

Na nejbližší zastávce Clarence zažil překvapení. Přijeli do města zase za soumraku a spali u jednoho Flynnova přítele, a to podle jakýchsi neurčitých zvuků patrně v místnostech nad nějakou hernou. Clarence se ráno probudil pozdě, a když vyšel na ulici, aby nasedl na koně připraveného k další cestě, velmi ho překvapilo, že na druhém koni nespatřil Flynna, nýbrž jakéhosi hezkého a neobyčejně pěkně oblečeného cizince. Ale při hlasitém smíchu a dobře známém povelu: „Vyskoč, hochu,“ si ho prohlédl pozorněji. Byl to Flynn, ale úplně oholený, s ostříhanými, přihlazenými vlasy a v elegantním černém obleku.

„Tak tys mě nepoznal?“ zeptal se Flynn.

„Dokud jste nepromluvil,“ odpověděl Clarence.

„Tím líp,“ odpověděl stručně jeho přítel a pobídl koně ostruhou. Ale když klusali ulicemi, Clarence, který si už zvykl na ježatou ozdobu cizincovy tváře, cítil k němu jakousi větší úctu. Profil úst a brady, jak jej teď viděl ze strany, byl tvrdý, ponurý a trochu zádumčivý. Třebaže tehdy tu tvář nemohl ztotožňovat s nikým, koho kdy znal, chlapci s živou obrazností se zdálo, že jaksi souvisí s nějakou jeho smutnou zkušeností. Ale Flynnovy oči se dívaly zamyšleně a laskavě a chlapec později věřil, že kdyby se byl býval důvěrněji seznámil s jeho tváří, byl by si ho víc zamiloval. Byl to poslední a jediný den, kdy se na ni mohl dívat, protože pozdě odpoledne, po jízdě prašnými a rušnějšími silnicemi, dorazili k cíli své cesty.

Byl to dům s nízkými zdmi, s červenou taškovou střechou, jež se odrážela od tmavé zeleně úctyhodných hrušní a smokvoní, uprostřed se čtyřhranným dvorem, kde sestoupili s koně. Flynn pronesl několik španělských slov k pacholkovi, který tam lelkoval, a hned byli uvedeni do dlouhého nízkého pokoje; Clarencovi se zdálo, že je doslova přeplněn knihami a rytinami. Zde mu Flynn chvatně poručil, aby počkal, zatímco on vyhledá pána domu v jiné části budovy. Ale Clarence ho nepostrádal; dokonce snad zapomněl i na účel jejich cesty při nových dojmech, které ho náhle zaplavily i při chlapeckých představách o budoucnosti, již mu zdánlivě otvíraly. Byl oslněn a omámen. Dosud nikdy neviděl tolik knih a nikdy si ani nepomyslel, že by mohly existovat tak krásné obrazy. A přece měl nejasný pocit, jako by byl o nich už někdy snil. Vylezl na židli a díval se v okouzlení na rytinu námořní bitvy, když zaslechl Flynnův hlas.

Jeho přítel se vrátil tiše do pokoje se starším mužem cizího vzhledu, zřejmě Clarencovým příbuzným. Chlapec stál před ním zoufale sklíčený, nepomáhala mu žádná vzpomínka ani přirovnání, jen snad nejasná domněnka, že by se mu jeho příbuzný mohl podobat. Už se připravil, že bude musit podstoupit obvyklý křížový výslech o svém otci a o rodině; dokonce si v největší nouzi chtěl vymyslit nějaké prostičké podrobnosti, aby doplnil své nepřesné a nedostatečné vzpomínky. Ale když se na něho podíval, byl překvapen, že jeho starší příbuzný je stejně rozpačitý. Flynn jako obyčejně sebevědomě zasáhl.

„Jistě se na sebe nepamatujete, a počítám, že žádný z vás mnoho neví o rodinných záležitostech,“ ozval se posupně; „ale protože tvůj strýc se teď jmenuje don Juan Robinson,“ řekl, obraceje se ke Clarencovi, „bude líp, když »Jacksona Branta« vynecháš. Znám tvého strýce víc než ty, ale brzy si na něho zvykneš právě tak jako on na tebe. Alespoň byste to měli udělat,“ dodal nadmíru vážně.

Když se obrátil, aby vyšel z pokoje s Clarencovým rozpačitým příbuzným - ke zřejmé úlevě toho gentlemana - chlapec se na strýce podíval a zeptal se nesměle:

„Smím se podívat na knihy?“

Jeho strýc se zastavil a poprvé se na něho podíval se zájmem.

„Ach, ty umíš číst a máš rád knihy?“

„Ano,“ odpověděl Clarence. A když se na něho jeho strýc dál zamyšleně díval, dodal: „Mám čisté ruce, ale chcete-li, napřed si je umyji.“

„Jen se na ně podívej,“ usmál se na něho don Juan, „jsou to staré knihy, a proto bude líp, když si umyješ ruce až potom.“ Pak se obrátil k Flynnovi a najednou mu s ulehčením řekl: „Povím vám, co udělám - naučím ho 3panělsky!“

Vyšli spolu z pokoje a Clarence se dychtivě obrátil ke knihovně. Byly to staré knihy, některé opravdu velmi staré, podivně vázané a prožrané moly. Některé byly v cizích jazycích, ale jiné byly vytištěny pěkným, jasným anglickým písmem s úhlednými dřevoryty a rytinami. Jedna vypadala jako kronika o válkách a obléháních s obrázky, které představovaly bojovníky probodané šípy, s přesně usekanými údy a s těly provrtanými dělovými kulemi. Byl hluboce zabrán do prohlížení, když zaslechl ze dvora dupot koňských kopyt a Flynnův hlas. Rozběhl se k oknu a užasl, když spatřil svého přítele už na koni, jak se loučí s hostitelem.

Na okamžik Clarence vzplanul nesmírným citovým vzrušením, tak přirozeným v jeho věku, které vždycky ostýchavě zakrýval zarputilým chováním. Flynn, jeho jediný přítel! Flynn, jediný důvěrník jeho chlapeckých tajností, Flynn, jeho nejnovější hrdina, odjíždí, opouští ho, a neřekne mu ani slovo na rozloučenou! Je pravda, slíbil jen, že ho zaveze k jeho opatrovníkovi, ale proto ho nemusel opustit bez jediného slova útěchy nebo povzbuzení. S každým jiným by se byl Clarence asi utekl k svému indiánskému stoicismu, ale týž příval citů, který ho přinutil, aby otevřel Flynnovi celou chlapeckou hlubinu svého nitra, ho zaplavil i nyní. Pustil knihu, proběhl chodbou až do dvora, právě když Flynn tryskem vyrazil zpod oblouku brány.

Hoch zoufale vykřikl a jezdec ho zaslechl. Přitáhl uzdu, otočil se, zarazil koně a ze sedla shlížel netrpělivě na Clarence. K zvýšení Clarencových rozpaků jeho strýc, přiváben výkřikem, zastavil se na chodbě a jeden pacholek, který okouněl v bráně, poslušně sahal po Flynnově uzdě. Ale jezdec to gestem zamítl, a obraceje se zasmušile ke Clarencovi, zeptal se:

„No, a co je?“

„Nic,“ odpověděl Clarence a namáhavě zadržoval hořké slzy, které se mu draly do očí, „ale vy odjíždíte a ani jste mi neřekl sbohem. Byl jste ke mně tak hodný, a - a já jsem vám chtěl poděkovat.“

Flynnovou tváří prolétl tmavý ruměnec. Pak bleskl okem podezíravě k chodbě a zeptal se rychle:

„To on tě poslal?“

„Ne, přiběhl jsem sám. Slyšel jsem, jak odjíždíte.“

„No dobrá, tak tedy sbohem!“

Naklonil se kupředu, jako kdyby chtěl uchopit ruku, kterou k němu Clarence vztahoval, ale pak se náhle s krutým úsměvem zarazil; vytáhl z kapsy zlaťák a dal ho chlapci do ruky.

Clarence ho přijal a s hrdým gestem jej hodil čekajícímu pacholkovi, který jej chytil a poděkoval. Pak ustoupil na krok od

Flynna a řekl se zbledlým obličejem: „Chtěl jsem vám jenom dát sbohem!“ a sklopil své planoucí oči k zemi. Ale jako by to nebyl jeho hlas, kterým promluvil, a jako by to ani neudělal on sám.

Odjíždějící host i hostitel se na sebe rychle podívali; Flynnovy oči zazářily zvláštním ohněm plným obdivu, ale když Clarence zvedl opět hlavu, byl už pryč. A když se chlapec se zlomeným srdcem otočil k chodbě, strýc mu položil ruku na rameno.

„Muy hidalgamente, Clarenci!“ řekl mu vlídně. „Ano, z tebe něco uděláme! “

X

Potom Clarence prožil tři poklidné roky. V tom období se poučil o tom, že Jackson Brant čili don Juan Robinson - neboť příbuzenský svazek byl posledním činitelem v jejich vzájemném vztahu a po Flynnově odjezdu jej oba mlčky ignorovali - byl víc Španělem než Američanem. Brzy se usadil v Dolní Kalifornii, oženil se s bohatou vdovou, Mexičankou, a po její smrti, protože děti neměli, stal se jejím jediným dědicem; pro svou zvláštní zdrželivou, až chorobně citlivou povahu se úplně odnárodnil. Žil samotářsky, zabrán jen do knih, a k svým krajanům se choval skoro pohrdavě, takže čím dál ho Clarence poznával, tím víc mu jeho přátelství s Flynnem připadalo podivnější; ale že don Juan nehovořil ani o této věci, ani o jejich příbuzenském vztahu, chlapec nakonec usoudil, že to způsobila jen panovačná povaha jeho bývalého přítele, a víc o tom nepřemýšlel. Začal svůj nový život na statku El Refugio bez neklidných vzpomínek na minulost. Rychle se přizpůsobil lenivé volnosti panující v haciendě; dopoledne jezdíval na koni po kopcích a mezi strýcovými stády dobytka, a večer studoval jeho knihy stejně nepravidelně a bez kázně. Je pravda, že mírný don Juan chtěl uskutečnit svůj nerozvážný slib, že naučí hocha Španělsky, a také mu opravdu dal několik úloh; ale bystrý Clarence se za několik týdnů naučil plynně mluvit od svých náhodných známých vaquerů a obchodníků tak, že strýc ochotně přenechal španělštinu svému mladému příbuznému. Kromě toho vlivem nelogického soudu, který určí pověst nějakého člověka jen podle jediného všedního skutku, Clarencovo společenské postavení v El Refugiu - bylo provždy zajištěno tím, jak nádherně odmítl Flynnův dar při rozloučení. Vděčný pacholek, kterému Clarence pohrdavě hodil zlatý peníz, vyprávěl svému kamarádovi o příhodě, o chlapcově gestu i o podstatě celého výjevu, a neznámý mladičký příbuzný dona Juana byl ihned a beze sporu uznán za hiju de la familia, člena rodiny, a za šlechtice rodem i výchovou. Ale v daleko bujnější obrazotvornosti všech žen z El Refugia nabyla událost vrcholné básnické podoby. „Je to pravda, -“ tvrdila Chucha ze mlýna, „vždyť to, matko Boží, sám Domingo vykládá jako evangelium. Když americký průvodce přijel s mladým pánem - ten člověk se mu nemohl rovnat rodem, víte - tu odjel a nepoprosil ho ani dovolení. Vtom k němu přijde náš malý hidalgo. »Zapomněl jste mě požádat o propuštění,« řekne mu. A ten průvodce si myslí, že má před sebou jen muchacho, pouhého chlapečka, a chce si ho usmířit zlaťákem v ceně dvaceti pesos. Malý hidalgo ho vezme takhle do ruky a řekne: »Ach tak, chcete, abych dal za vás almužnu lidem mého strýce,« a hodí jej Domingovi - a s jakou podivuhodnou grácií a žárem!“ Ale je jisté, že Clarencova zvláštní prostota a pravdomluvnost, i to, že dovedl být podivuhodně lhostejný, což svědčí spíš o snivé a roztržité mysli než o sprostém sklonu k zahálce a k pohodlí, a konečně i skutečnost, že byl znamenitým jezdcem, udělaly z něho v El Refugiu hrdinu lidu.

Ke konci třetího roku don Juan poznal, že ten nezkušený a zdánlivě líný čtrnáctiletý hoch dovede vést jeho ranč lépe než on sám; a také, že ten neškolený mladičký venkovan hltavě spolykal skoro všechny knihy z jeho knihovny, aniž se staral vůbec o to, zda je může strávit. Shledal také, že Clarence je ze zásady neobyčejně upřímný, i když jedná samostatně; nevyžaduje a také sám neprojevuje žádné sentimentální city, neodvolává se na příbuzenské vztahy, ale věrně hájí zájmy svého strýce. Snad byl v domě nejdříve zářivým slunečním paprskem, prchavým, ale ne obtížným, a nyní byl pro pohodlí bezpečnost svého dobrodince den ode dne potřebnější.

A tak byl Clarence překvapen, když se ho don Juan jednou ráno znenadání zeptal právě tak rozpačitě jako při prvním setkání, jaké povolání si chce vybrat. Vypadalo to tím podivnější, protože strýc, jako většina roztržitých lidí, se až dosud při denních rozhovorech nikdy nezmínil o budoucnosti. Snad to dělal proto, aby měl klid, na který byl zvyklý, anebo se chtěl vyhnout obtížným otázkám. Ať to bylo cokoli, náhlý výkyv dona Juana z jeho obvyklého klidu překvapil právě tak jeho jako Clarence. Hoch to cítil tak silně, že hned na strýcovu otázku neodpověděl; marně se rozpomínal, zdali něco neprovedl, a zeptal se ho s obvyklou chlapeckou přímostí:

„Co se stalo? Provedl jsem něco?“

„Ne, ne,“ řekl rychle don Juan, „ale víš, měl bys už přemýšlet o budoucnosti anebo se na ni alespoň připravovat. Domnívám se, že bys měl mít nějaké pravidelnější vychování. Budeš muset chodit do školy. Je to mrzuté,“ mluvil dál podrážděně, jako by netrpělivě zapomínal na Clarence a šel za nějakou svou myšlenkou. „Právě když tě zde potřebuji a když ospravedlňuješ své dosavadní směšné postavení tady a všechen ten zatracený nesmysl předtím - to jest, já myslím, Clarenci,“ přerušil svou řeč, když si všiml, jak chlapec zbledl a jak mu oči zahořely, „já soudím, chápeš přece - že to bylo směšné, když jsem tě v tvém věku nedal do školy a chtěl jsem tě učit sám!“

„Vy soudíte - že to bylo směšné?“ opakoval Clarence se svou starou zarputilostí.

„Myslím, že jen já jsem byl směšný,” namítal rychle don Juan. „Nu tak, nu tak, nebudeme už o tom mluvit! Zítra si vyjedeme na koni do San José a promluvíme si s otcem sekretářem z jezuitské koleje, můžeš-li tam hned vstoupit. Je to dobrá škola a přitom budeš blízko ranče!“ Tím rozhovor skončil.

Bojím se, že Clarence nejdříve pomyslel na útěk. Pro ušlechtilou povahu je málokteré poznám tak kruté, jako když se náhle dozví, jak se jeví ostatním lidem. Nešťastný Clarence věřil, že věrně hájí strýcovy zájmy, jak se sluší na člověka v jeho postavení, a najednou objevil, že toto postavení je „směšné“. Ale po odpolední zasmušilé projížďce na koni po osamělých kopcích a po bezesné noci v samotě

svého pokoje uznal, že strýc má pravdu. Půjde do školy, bude studovat pilně, tak pilně, aby si mohl brzo, velmi brzo vydělat sám na živobytí. Probudil se spokojeně; pro mladé lidi je štěstím, že jim rozhodnutí o nějaké věci a provedení připadá jako jedna záležitost.

Příští den Clarence byl už jako žák v koleji, kde se i stravoval. Pro postavení dona Juana i pro jeho španělské sklony byl jeho příbuzný ihned do školy přijat. Ale Clarence si musel všimnout, že ho otec Sobriente, ředitel koleje, chvílemi zvědavě i zamyšleně pozoruje; měl podezření, že strýc sám požádal tuto zvláštní pozornost. Někdy se ho kněz vyptával na jeho příbuzné takovým způsobem, že chlapec dostával strach z dalších otázek o svém otci. Ostatně, otec Sobriente byl ušlechtilý a vzdělaný muž; ale domnívám se, že Clarence s příznačnou věcnou kritikou mládí měl o něm jedinou představu - pro něho to byl kněz s velkýma rukama a s dlaněmi plnými laskavostí. Jeho právě tak veliké nohy v beztvárných střevících z nebarvené kůže nedrtily hlučně všechny překážky na cestě mladého studenta, ale spíš je tiše zašlapávaly. V galeriích klášterního nádvoří Clarence někdy cítil, že ho tíha té ochranné otcovské ruky téměř tiskne k zemi; a v půlnočním tichu ložnice měl často dojem, že slyší tlumené šoupavé kroky a těžký dech svého učitele s ohromnýma nohama.

Nejdříve jeho styky se spolužáky nebyly vůbec nijak příjemné. Zda ho podezírali, že je oblíbencem, anebo je dráždilo jeho usedlé a nesympatické chování, kterému si zvykl proto, že se stýkal se staršími lidmi, to nevím. Snad jejich námitky měly i hlubší důvod: že je cizincem. Ale od krutého posmívání se dostali až k tělesnému násilí. Pak vyšlo najevo, že ten jemný a zdrženlivý mladíček si zachoval v nohou a v pěstích něco zavrženíhodného, přímého a hrubě venkovského; při školáckých bojích porušoval všechna pravidla a opovrhoval pompou i zvyky, které vůbec neznal. Jestliže ho někteří spolužáci urazili, jednoduše jim nabil, ať už s obřady nebo bez nich. Když jednou došlo k takové nenadálé příhodě, vybrali ostatní mezi sebou nejstaršího, aby mladému divochovi ukázal, co se sluší a patří. Clarence přijal vyzvání s horečnou radostí, která udivila právě tak jeho jako osmnáctiletého a mnohem silnějšího i obratnějšího protivníka.

Při první ráně se Clarencův obličej koupal ve vlastní krvi. Zděšení diváci spatřili, jak se chlapec po krvavém křtu najednou strašlivě změnil. Okamžitě se vrhl na svého protivníka, skočil mu na krk jako divoké zvíře, sevřel ho rukama a začal ho škrtit. Nedbaje ran, které na něho přímo pršely, najednou srazil svého užaslého nepřítele překvapujícím a bleskurychlým útokem k zemi. Ve všeobecném zmatku museli rychle zavolat několik učitelů, aby Clarence svou oběť pustil. I pak se bránil a chtěl znovu bojovat. Ale jeho protivník zmizel a od té doby Clarence už nikdo netýral.

Hoch seděl v pokoji pro nemocné před otcem Sobrientem; obličej měl napuchlý a ovázaný a oči se ještě dívaly jako temným světlem vlastní krve. Tu ucítil na svém koleni jemnou knězovu ruku.

„Synu můj,“ začal kněz něžně, „nejsi se mnou stejné víry, jinak bych považoval za své právo, zkoumat v této chvíli přímo tvé srdce. Ale jako dobrému příteli, Claro,“ pokračoval a hladil chlapcovo koleno, „jako dobrému příteli, ty mi to povíš, mně, starému otci Sobrientovi, řekneš mi upřímně a pravdivě, jak je u tebe zvykem, jednu maličkost. Nebál ses?“

„Ne,“ odpověděl Clarence zarputile, „a zítra ho zpráskám znovu!“

„Pomalu, můj synu! Nemluvil jsem o něm, ale o něčem daleko horším a strašnějším. Nebál ses - odmlčel se a náhle upřel své jasné oči až na dno Clarencovy duše a dopověděl: „sám sebe?“

Hoch se zarazil, zachvěl se a rozplakal.

„Tak, tak,“ řekl kněz něžně, „našli jsme pravého nepřítele. To je správné. A nyní, s milostí Boží, můj bojovníku, budeme s ním zápasit a potřeme ho! “

Ať už se Clarence z této lekce nějak poučil, anebo po malé ukázce o jeho zdatnosti k ničemu podobnému už nedošlo, brzy se na celou příhodu zapomnělo. Protože jeho spolužáci nebyli nikdy jeho přáteli nebo důvěrníky, bylo mu lhostejné, zdali ho respektují a mají z něho strach, anebo se k němu chovají pokrytecky podle zvyku slabších. Rozhodně nedostatek zábavy jeho studiu jen prospěl. Už za dvě léta povrchního a hltavého čtení hravě poznal mnohé věci a úplně se zbavil neobratnosti, nesmělosti a nezájmu začátečníků. Učitelé se dali oklamat jeho obvyklým zdrželivým chováním, ač to byla spíš nedostatečná slovní pohotovost, a nikoli nedostatek vědomostí. Jeho smělý duch, který nikdy nepodléhal jiným a nedal se spoutat minulostí, vytvořil z povrchního úspěchu něco úžasného.

Ke konci prvního roku byl vynikajícím žákem, který zvládne takřka všechno. Ale po soukromé rozmluvě otce Sobrienta s donem Juanem trochu Clarencovi bránili, aby se tolik neučil, přáli mu trochu víc svobody, než dovoloval řád, a dokonce ho i vybízeli, aby se šel pobavit. Podle jedné takové výsady směl volně a bez doprovodu docházet do sousedního města Santa Clara. Dostával pro sebe vždycky hodně peněz, ale ať už pro své spartánské zvyky nebo proto, že neměl kamarády, choval k penězům jen prosté a nechlapecké opovržení. Oblek měl vždy pečlivě upraven a svou poněkud usedlou upjatostí a zádumčivostí působil neobyčejně vybraně.

Jednou odpoledne se procházel po Alamedě alejí, kterou první misionáři vysázeli mezi vesnicí San José a klášterem Santa Clara; najednou spatřil, jak proti němu jde řada dívek, klášterních chovanek, jež si vyšly v párech na obvyklou procházku. Uvidět průvod dívek znamenalo pro žáky ze San José vrchol touhy, už proto, že jejich průvodci, dobří otcové, se průvodu vždy vyhýbali a nadbíhání přísně zakazovali; ale Clarence cítil jen hlubokou lhostejnost chlapce, který si v patnácti letech myslí, že už není ani mladý, ani romantický. Šel kolem a podíval se na ně jen lhostejně, když vtom se jeho pohled setkal s párem hlubokých modrých očí, jež se na něho ze stínu koketního, opentleného a širokého klobouku upíraly právě tak, jako kdysi zhloubi plátěného čepečku! Susy! Zarazil se a už by byl na ni promluvil; ale ona ho rychlým pohybem i významným pohledem na obě jeptišky, jednu vpředu a druhou na konci průvodu, varovala a naznačila mu, aby šel za nimi. Poslechl a následoval je v uctivé vzdálenosti, když se divil. Trochu dál Susy upustila kapesník, musela vystoupit z řady a běžet si pro něj až na konec procesí. Ale jak jej zvedala, znovu se na něho podívala modrýma očima a běžela upejpavě zpět. Průvod se ubíral dál, ale když Clarence došel až k místu, kde se shýbla, uviděl v trávě třírohý útržek papíru. Byl příliš diskrétní, aby papírek zvedl, dokud byly dívky v dohledu, proto kráčel dál, a teprve potom se vrátil. Bylo na

něm školáckou rukou spěšně tužkou načmáráno několik slov: „Přijď v šest k jižní zdi u velké hrušky.“

Clarence to velmi těšilo, ale zároveň tonul v rozpacích. Nechápal, proč bylo třeba smlouvat si dostaveníčko tak tajemným způsobem. Věděl, že jeho školačka je podrobena určitému klášternímu řádu, ale při jeho výjimečném postavení a přátelství s učiteli otec Sobriente by mu byl lehce vymohl rozhovor s kamarádkou z dětství, o které často mluvíval a která s ním jediná přežila onu tragickou událost. A právě proto, že mu otec Sobriente důvěřoval, tajemné, když nevinné dostaveníčko se nesnášelo s jeho přímou povahou. Ale přece poslechl a v určenou hodinu byl u jižní zdi kláštera, nad níž se vzpínaly větve neobyčejné hrušně. Hned vedle byla zamřížovaná vrátka, jichž se asi neužívalo.

Objeví se ve větvích nebo na zdi? Obojí se někdejší Susy tolik podobalo! Ale k svému překvapení uslyšel otočení klíče v zámku. Zamřížovaná vrátka se náhle pohnula v závěsech a ven proklouzla Susy. Vzala ho za ruku a řekla: „Utíkejme, Clarenci!“, a než se zmohl na odpověď, rychle se rozběhla a on s ní. Clarencovi se zdálo, že běží uličkou právě tak, jak utíkali tehdy před čtyřmi roky od starého vystěhovaleckého vozu na prérii. Podíval se na poletující vílu vedle sebe. Vyrostla a stala se ještě líbeznější, byla oblečena vybraně a vkusně, s přepychem i v nejmenších maličkostech, což prozrazovalo, že je zhýčkaná: ale měla stále tytéž bujné, kadeřavé, zlaté vlasy, jež jí padaly na šíji a na ramena, modré oči, rozmarná malá ústa a tytéž jemné ruce a nohy, jak je měl v paměti. Byl by dal raději přednost rozvaze, ale ona jen potřásla hlavou, maličko hystericky se rozesmála a volala: „Utíkej, Clarenci, utíkej,“ a znovu se hnala kupředu. Když doběhli ke křižovatce, zahnuli za roh a celí udýchaní se zastavili.

„Ale neutekla jsi ze školy, Susy, že ne?“ zeptal se Clarence úzkostlivě.

„Jenom trošinku. Jenom tolik, abych předhonila ostatní děvčata,“ řekla a upravila si kadeře i spadlý klobouček. „Rozumíš, Clarenci,“ vysvětlovala mu milostivě a zatvářila se najednou velmi usedle, „maminka je tady v hotelu už celý týden, proto smím chodit každý večer domů jako obyčejné žačky. Jenomže se mnou chodívají ještě tři nebo čtyři dívky a sestřička a dnes jsem je předběhla, abych tě uviděla.“

„Ale,“ začal Clarence.

„Oh, je to v pořádku, ostatní dívky o tom vědí a pomohou mi. Vyjdou teprve až tak za půl hodiny, řeknou, že jsem šla napřed, a než se dostanou se sestrou do hotelu, já už tam budu chápeš přece?“

„Ano,“ řekl trochu pochybující Clarence.

„A půjdeme do cukrárny na zmrzlinu, ano? Vím o jedné moc hezké, blízko hotelu. Peníze mám, -“ dodala rychle, protože Clarence vypadal trochu rozpačitě.

„Ty já mám také,“ odpověděl Clarence a lehce se zarděl. „Pojďme!“ Pustila jeho ruku, aby si urovnala sukni, a pak šli vedle sebe klidnějším krokem. „Ale,“ pokračoval, sleduje svou první myšlenku s mužskou houževnatostí - také si velmi přál přesvědčit svou společnici o tom, jaké má významné postavení -“já jsem v koleji a otec Sobriente, který zná vaši paní představenou, je můj dobrý přítel a leccos mi dovolí. A když se doví, že ty a já jsme si spolu hrávali, jistě to zařídí, abychom se mohli vídat, kdykoli budeme chtít.“

„Ty hloupý!“ řekla Susy, „teď, když jsi…“

„Když jsem co?“

Dívenka na něho vyslala fialkově modrou zář zpod širokého klobouku. „Nu teď, když jsme už velcí?“ Pak dodala s větší přesností: „Na mladé pány mají u nás velmi zvláštní názory. Co myslíš, Clarenci, třeba by si řekli, že ty a já jsme -“ A nový fialkový blesk zpod kloboučku udělal tečku za nedokončenou větou.

Clarence se díval přímo před sebe, byl potěšen, ale i trochu v rozpacích, a hluboce se začervenal. „Vždyť si Mary Rogersová,“ pokračovala Susy, „která šla se mnou, myslela, že jsi starší - a že jsi nějaký urozený Španěl! A co já,“ zeptala se najednou, „že jsem také vyrostla? Řekni mi, Clarenci,“ dotazovala se netrpělivě jako kdysi, „že jsem také vyrostla? Tak mluv!“

„Velmi,“ řekl Clarence.

„A že jsou ty šaty hezké - a to jsou takové polovšední, mám ještě jedny hezčí, vpředu celé s krajkami - ale že jsou tyhle hezké, viď? Řekni, Clarenci! “

Clarence usoudil, že šaty i jejich hezká majitelka jsou naprosto dokonalé, a také to řekl. Tu se Susy zatvářila přísně, jak se sluší a patří; jako by teprve teď postřehla, že potkávají nějaké lidi, svěsila ruce podle boků a strojeně a sebevědomě kráčela trochu dál od Clarence, až došli k cukrárně.

„Sedneme si až k tomu zadnímu stolku, Clarenci,“ důvěrně šeptala, „tam nás neuvidí - a poruč jahodovou; víš, citronová a vanilková jsou tady hrozné.“

Posadili se do jakéhosi venkovského altánku, který byl až na konci cukrárny, takže vypadali trochu jako mladí, příliš naparádění a příliš sebevědomí milenci. Pak zavládlo na chvíli rozpačité mlčení, které se Susy snažila rozptýlit. „Tak u nás,“ začala lehkým konverzačním tónem, „byl veliký rozruch, když nám dali jiného učitele francouzštiny. Děvčata z naší třídy říkají, že je to hanebné.“

A to bylo všechno, co mu chtěla říci po čtyřletém rozloučení! Clarence byl zoufalý, ale dosud ho nic nenapadlo, a proto mlčel. Konečně nad lžičkou v ruce mu blýskla hlavou vzpomínka. „Ještě jíš tak ráda lívance, Susy?“

„To víš,“ odpověděla se smíchem, „ale teď je nemíváme.“

„A co Lord,“ černý honicí pes, který vždycky vyl, když Susy zpívala, „ještě s tebou zpívá?“

„Oh, toho už dávno nemám,“ řekla Susy klidně, „ale dostala jsem zato fundlandského psa a křepeláka a černého poníka,“ a pak mu rychle vypočítala všechny ostatní věci, které ještě má, zmínila se povrchně o tom, jak ji mají její noví rodiče rádi - mluvila o nich jen jako o „mamá“ o „papá“ bez jediné smutné myšlenky na mrtvé. Bylo zřejmé, že Peytonovi jsou velmi zámožní; mají pozemky na jihu, ranč v Santa Clara a dům v San Franciscu. Jako u všech dětí nejsilnějším dojmem na ni působily nejnovější události. Clarence marně doufal, že ji přivede k dřívějším příhodám, a zeptal se:

„Pamatuješ se na Jima Hookera?“

„Vždyť on utekl, když jsi odjel. Ale jen si představ, nedávno, když jsem s papá vstoupila do jednoho velkého restaurantu v San Franciscu, víš, kdo tam obsluhoval u stolu jako opravdový číšník -ano, Clarenci, Jim Hooker! Papá s ním mluvil, ale já,“ trochu pozvedla svou roztomilou bradičku, „já jsem nemohla, to víš, obyčejný číšník! “

Příhoda o tom, jak se Jim Hooker vydával za něho, uvázla Clarencovi na jazyku. Teď nemohl přidávat ještě další objev k opovržení své malé společnice; i když bylo dětinské, přece se trochu dotklo jeho citlivosti.

„Clarenci,“ najednou se k němu tajemně obrátila a ukázala na majitele cukrárny a na jeho pomocníka, „opravdu si myslím, že ti lidé nás podezřívají.“

„Z čeho?“ zeptal se praktický Clarence.

„Nebuď hloupý! Nevidíš, jak si nás prohlížejí?“

Clarence opravdu nemohl na cukráři objevit ani nejmenší známku zvědavosti a také nikdo jiný si nevšímal ani jeho, ani jeho společnice. Ale cítil znovu onu příjemnou rozpačitost jako před chvílí.

„Tak ty bydlíš u svého otce?“ zeptala se Susy, obracejíc rozhovor jiným směrem.

„Chceš říci u svého strýce,“ odpověděl Clarence s úsměvem, „víš přece, že můj otec zemřel dávno předtím, než jsem tě poznal.“

„Ano, to jsi vždycky tvrdil, ale papá říká, že to tak není.“

Ale když zpozorovala, že chlapcovy oči se na ni upřely udiveně a zmateně, rychle dodala: „No, ano, tak to je tvůj strýc/“

„No, myslím, že já to přece musím vědět,“ odpověděl Clarence sice s úsměvem, ale ten nebyl ani trochu veselý. Vybavily se mu staré nepříjemné vzpomínky na Peytonovy. „Vždyť mě k němu dovedl jeden jeho přítel!“ A Clarence jí chlapecky stručně pověděl o své cestě ze Sacramenta a o tom, jak Flynn objevil dopis adresovaný Silsbeeovi. Ale než skončil, uvědomil si, že Susy tyto podrobnosti vůbec nezajímají; ba ani vzpomínky na jeho zemřelého otce a na všechny Clarencovy strasti ji nijak nedojímaly. Opírala si kulatou bradičku o ruku a pohodlně si prohlížela Clarencův obličej s čtveráckou, ale předstíranou roztržitostí. „Já ti něco povím, Clarenci,“ řekla, když chlapec skončil, „měl bys přimět strýce, aby ti koupil sombrero a hezké, zlatě olemované serapé. To by ti slušelo! A pak, pak bys měl jezdit na koni po Alamedě, až my půjdeme okolo! “ „Ale já tě přijdu navštívit k vám do domu anebo do kláštera,“ prohlásil hoch dychtivě. „Otec Sobriente a můj strýc to již zařídí!“ Ale Susy jen zavrtěla hlavou jako mnohem zkušenější osoba. „Ne, oni se o našem tajemství nesmějí nikdy dovědět ani papá, ani mamá - zvlášť mamá ne. A nesmějí se dovědět, že jsme se zas setkali - po tolika letech!“ Nedá se vypsat, jaký hluboký význam dodaly těm slovům Susyiny modré oči. Za okamžik mluvila dál:

„Ne nikdy se už nesmíme setkat, Clarenci, jen kdyby nám pomohla Mary Rogersová. Ona je má nejlepší přítelkyně, a starší než já; sama už byla nešťastná, protože jí dočista zakázali, aby se s ním scházela. Můžeš s ní mluvit o Suzettě, tak se mi teď říká; mamá mi změnila jméno na Suzetta Alexandra Peytonová. A teď, Clarenci,“ zašeptala a ohlédla se plaše po cukrárně, „můžeš mě políbit, ale jen

jednou a pod kloboukem.“ Obratně sklopila široký okraj klobouku a v jeho stínu naklonila svou svěží mladičkou tvář ke Clarencovi.

Hoch se začervenal a se smíchem ji dvakrát políbil. Potom Susy se sotva znatelným strojeným povzdechem vstala, setřásla se sukně drobečky, náramně vážně si navlékla rukavičky a řekla: „Nesmíš jít se mnou dál než ke dveřím, ony už teď přijdou,“ prošla s pohrdlivou důstojností okolo zamyšleného majitele cukrárny a číšníků ke dveřím. Tam řekla s pozoruhodnou zdvořilostí: „Dobré odpoledne, pane Brante!“ a odcupitala k hotelu. Clarence chvíli stál a díval se za drobnou a elegantní postavičkou se zářivými kadeřavými vlasy, jež jí spadávaly po zádech a po ramenou a po bílých šatech jako zlatý plášť; a pak se otočil a odešel opačným směrem.

Kráčel k domovu prapodivně zmatený. Z mnoha příčin se mohl ze svého setkání se Susy jen nezkaleně radovat. Sama ho poznala a sama se k němu přihlásila, i když její osud se tak šťastně změnil. Málo se staral o její pochybnosti, zdali jim dovolí, aby se mohli vídat; a bojím se, že ještě méně přemýšlel o ostatních změnách její povahy, protože byl ve věku, kdy takové změny jen zvyšovaly její zajímavost a přitažlivost, tím víc okouzlující u ní, která ho má přece jen ráda i přes všechny své slabosti! Ale bolestně si uvědomoval, že setkání v něm probudilo všechny obavy, nejasnou stísněnost i pocit křivdy, jež strašily jeho chlapectví - a ty přece pohřbil, jak si myslel, před čtyřmi lety v El Refugiu. Susyina narážka na jeho otce, to, jak mu připomněla Peytonovy pochybnosti, vzbudila v jeho dospělejší mysli první stíny podezření - pokud to bylo možné při jeho přímé povaze. Vyvolal snad to další zamlčování a tajnůstkářství nějaký skutek jeho otce? Když pak po letech vzpomínal na události toho dne, musel uznat, že to byla spíš výstraha než vzpomínka.

Když došel do koleje, dávno už odzvonili klekání. V chodbě se setkal s jedním knězem, který se ho nevyptával, ale jen vážně a laskavě odpověděl na jeho pozdrav. To chlapce velmi udivilo. Zamířil do tiché pracovny otce Sobrienta, aby mu všechno vypověděl, ale přišel do rozpaků, když shledal, že dobrý padre má poradu s několika jinými učiteli; zdálo se, že jeho příchod vyvolal mezi nimi jakýsi rozruch. Clarence už chtěl rychle odejít, ale otec Sobriente s významným pohledem na ostatní skončil zasedání a zavolal na něho, aby se vrátil. Zmatený a rozpačitý hoch dostal strach, že mu něco hrozí, a snažil se to odvrátit překotným vypravováním o svém setkání se Susy a o své naději, že mu otec Sobriente pomůže a poradí. Susyin nápad s útěkem vzal na sebe a přiznal se ke všemu. Starý muž se zadíval do jeho upřímných očí se zamyšleným a soucitným úsměvem. „Právě jsem přemýšlel o tom, že ti dám na několik dní volno, abys mohl navštívit dona Juana Robinsona.“ Nezvyklá záměna plného jména za prosté „tvého strýce“ Clarence překvapila a stísnila. „Pohovoříme si o tom později. Sedni si, synu můj mám právě volnou chvilku. Trochu si popovídáme. Otec Pedro říká, že pěkně plynně překládáš, to je výborné, synu můj, výborné!“

Clarencův obličej se rozzářil úlevou a radostí a jeho nejasné obavy se pomalu rozptylovaly.

„Ba, překládáš prý i podle diktátu. Dobrá! Máme volnou hodinku, ukážeš mi tedy, jak jsi obratný. Já se budu tady procházet a diktovat ti v své špatné angličtině, a ty si sedneš semhle a přeložíš mi to do své znamenité španělštiny. Ano? Tak se budeme navzájem bavit i poučovat.“

Clarence se usmál. Takové občasné chvilky, kdy ho laskavý otec vyučoval a povzbuzoval, nebyly pro něho žádnou zvláštností. Sedl si spokojeně s perem v ruce ke knězovu stolku před čistý arch papíru. Otec Sobriente přecházel po místnosti svým obvyklým těžkým, ale tichým krokem. Clarence však velmi překvapilo, když uslyšel, jak

dobrý kněz po řádném šňupci a po použití kapesníku začal mluvit nejtruchlivějším kazatelským způsobem!

„Stojí psáno, že hříchové otců padnou na děti jejich; lehkomyslnící a lidé tohoto světa se snaží uniknout zákonu a prohlašují, že je přísný a krutý. Ubožáci a zaslepená! Což nevídáme, jak hříšný muž v pýše své síly a marné ješitnosti sám se vystavuje trestu a. věří, že je to statečnost? Ale musí se zarazit před strašnou sudbou, která přivádí k témuž utrpení ty, jež miluje, a toto utrpení nemůže od nich odníti, ani je nemůže vzít na sebe. Díváme-li se, jak tito nevinní bojují s hanbou, snad i s nemocí, s bídou a s opuštěností, k čemu je nám jeho pyšný, všechno popírající duch? Jen si to představ, Clarenci!“

„Ano, pane,“ ozval se Clarence, který přestal psát.

„Já jen myslím,“ pokračoval kněz a lehce si odkašlal, „nechť si rozjímavý muž představí takového otce: zoufalého, svévolného člověka, jenž pohrdá božími i světskými zákony a věří jen bídnému úskoku, který se nazývá »ctí«, a spoléhá jedině na svou vlastní odvahu a znalost lidských slabostí. Představme si, že je to ukrutník a krvavý násilník, hazardní hráč, vyděděnec a vyhoštěnec z církve, muž, který dobrovolně opustil přátele a rodinu - ženu, kterou měl chovat v lásce a vážnosti, syna, kterého měl vychovávat a vzdělávat - jen aby hověl svým mrzkým vášním. Představme si, že takový člověk najednou prohlédne a vidí, jakou hanbu a opovržení zanechává dědictvím svému nevinnému potomku, a nemůže mu zároveň odkázat svou vlastní zoufalou lehkomyslnost, aby pomohla dítěti nést ono zděděné utrpení. Jak asi je takovému otci -“

„Otče Sobriente,“ řekl tiše Clarence.

Chlapce velmi udivilo, že sotva promluvil, jemná ochranná knězova dlaň už se dotkla jeho ramene a jeho laskavá, tabákem poprášená ústa, která se teď chvěla nějakým neznámým rozčilením, octla se těsně vedle jeho tváře.

„Co je, Clarenci?“ zeptal se kněz chvatně, „mluv, synu můj. Chtěl ses zeptat -“

„Jen bych rád věděl, zdali zde po padre následuje sloveso v mužském rodě,“ zeptal se Clarence prostě.

Otec Sobriente se prudce vysmrkal. „Opravdu, třebaže se ho užívá pro oba rody, v této souvislosti musí být mužský rod,“ odpověděl vážně. A nakláněje se přes Clarencovo rameno a pročítaje rychle, co hoch napsal, dodal: „Dobře, velmi dobře. Ale teď -“ pokračoval a přejel si rukou po rozpáleném čele, „snad abychom si to vyměnili. Já to budu říkat Španělsky a ty mi to budeš překládat do angličtiny, co myslíš? A uvažujme - vezmeme snad něco známějšího, nějaké vypravování?“

Slavnostní úvahy Clarence už nudily; proto vesele přisvědčil a vzal pero do ruky. Otec Sobriente znovu tiše přecházel a diktoval:

„V úrodných pláních Guadalajary žil jeden caballero, který měl stáda i pozemky, ženu i syna. Ale při své prchlivé a nestálé povaze si jich tolik nevážil a měl raději nebezpečné dobrodružství, boje a krvavé spory. Dopouštěl se i divokých výstředností, hazardně hrál a opíjel se, a to všechno zmenšilo jeho zděděný majetek; právě tak se pro svou vzpurnou a svárlivou povahu odcizil rodině i sousedům. Hanbou a starostmi utýraná žena zemřela, když její syn byl ještě děckem. Caballero se do roka znovu oženil, snad z lehkomyslnosti, snad proto, že ho pronásledovaly výčitky svědomí. Ale jeho nová žena měla právě tak nezkrotnou povahu i prudké chování jako on. Mezi manželi docházelo k divokým hádkám a nakonec to skončilo tak, že muž opustil svou ženu i syna navždycky a zmizel ze St. Louise - totiž z Guadalajary. V cizí zemi se spolčil s jinými dobrodruhy a pod přijatým jménem žil dál lehkomyslně, až spáchal několik protizákonných činů a nemohl se vrátit mezi civilizované lidi. Opuštěná žena a macecha jeho dítěte se chladně smířila s danou situací; rozkázala, aby jeho jméno nebylo už nikdy před ní vysloveno, prohlásila svého manžela za mrtvého, zatajila i před synem, že jeho otec žije, a chlapce dala na vychování k své sestře. Ale ta se tajně domluvila s otcem, postaveným mimo zákon; poslala chlapce zdánlivě k jinému příbuznému, ale vpravdě vydala nevinné dítě nehodnému otci. Bezectného otce snad trápily výčitky svědomí.“

„Počkejte!“ zvolal náhle Clarence.

Odhodil pero a postavil se zpříma a strnule před otce. „Chcete mi něco říci, otče Sobriente,“ vypravil ze sebe s námahou. „Mluvte

přímo, snažně vás prosím! Snesu všechno, jen ne tajnůstkářství! Nejsem už dítětem! Mám právo zvědět všechno! Co jste mi právě vypravoval, není žádná povídka to vidím z vaší tváře, otče Sobriente!“

„Je to příběh Tvého otce, Clarenci!“ řekl kněz chvějícím se hlasem. Chlapec couvl a zbledl. „Mého otce!“ opakoval. „Je živ či mrtev?“ „Žil, když jsi poprvé odjel z domova,“ řekl rychle stařec a vzal Clarence za ruku, „to on pro tebe poslal pod strýcovým jménem. Ano, žil - zatímco jsi byl zde, to on se tři roky skrýval za předstíraným strýcem donem Juanem; on tě nakonec poslal sem k nám do školy. Ano, Clarenci, žil, ale se jménem a s pověstí, která by tě byla zničila! A teď je mrtev - zemřel v Mexiku, zastřelili ho jako povstalce; žil tam stále strašným způsobem. Nechť je Bůh milosrdný k jeho ubohé duši!“

„Zemřel!“ opakoval Clarence a chvěl se. „A teprve teď!“

„Zprávy o povstání a o osudu tvého otce došly teprve před hodinou,“ pokračoval padre rychle, „že se účastnil povstání a pod jakým jménem žil, věděl jedině don Juan. Chtěl tě ušetřit, abys neznal pravdu, právě tak, jak si to přál mrtvý. Ale bratří a já jsme soudili jinak. Řekl jsem ti to snad špatně, synu můj, odpusť mi to!“ Clarence se hystericky zasmál a kněz před ním couvl. „Odpustit vám! Co pro mne ten člověk znamenal? Nikdy mě nemiloval! Opustil mě, udělal z mého života lež! Nikdy za mnou nepřišel, nepřiblížil se ke mně, nepodal mi ruku, abych ji mohl vzít do své! “ „Tiše, tiše,“ zvolal kněz s vyděšenýma očima, položil svou ohromnou ruku chlapci na rameno a přiměl ho, aby si sedl. „Nevíš, co mluvíš! Přemýšlej, Clarenci, přemýšlej! Nevyskytl se nikdo mezi těmi, s nimiž ses spřátelil, nebyl k tobě nikdo hodný při tvém putování, nikdo, ke komu by tvé srdce bylo bezděky přilnulo? Přemýšlej, Clarenci! Sám jsi mi o jednom takovém člověku vypravoval! Jdi za hlasem srdce svého pro něho, pro něho, - který je mrtev!“

Chlapcovy oči zazářily něžným světlem; zarazil se. Křečovitě chytil svého společníka za rukáv a šeptal chlapecky a rozčileně: „Byl takový člověk, ten hříšný, zoufalý muž, kterého se všichni báli -Flynn, který mě přivezl z dolů. Ano, myslel jsem si, že je upřímným přítelem mého strýce víc než kdo jiný. Pověděl jsem mu všechno, všechno, i to, co jsem nikdy neřekl člověku, kterého jsem měl za svého strýce, ba, ani vám ne! Myslím, otče, že jsem ho měl ze všech nejraději! Pak jsem se domníval, že to nebylo správné,“ pokračoval se slabým úsměvem, „protože mě tolik těšilo to, jak se ho ostatní báli - jeho, kterého jsem se já nebál a který byl na mne tak laskavý. A přece i on mě opustil bez rozloučení, a když jsem za ním běžel -“ chlapec se zhroutil a zakryl si obličej rukama.

„Ne, ne,“ přesvědčoval ho vřele otec Sobriente, „to jen pro svou pošetilou pýchu ti chtěl zatajit příbuzenství s mužem tak obávaným a částečně i proto, že si to sám uložil jako nesmyslné a mylné pokání. Protože nikdy tě tolik nemiloval, jako právě ve chvíli, kdy ses tak chlapecky rozhněval! Ano, můj ubohý hochu, tento muž, k němuž tě na tvém putování do Umrlčí rokle přivedl Bůh, muž, který tě dovezl sem a přinutil dona Juana - nevím proč, snad věděl o něm z minulosti nějaké tajemství - aby předstíral, že je tvůj příbuzný, tento člověk Flynn, tento Jackson Brant, hazardní hráč, tento Hamilton Brant, vyděděnec - byl tvým otcem! Ano! Plač, synu můj! Každá slza tvé lásky a tvého odpuštění má zázračnou moc, aby smyla jeho hřích! “

Jediným pohybem své ochranné paže přivinul Clarence na svá prsa, až chlapec zvolna klesl na kolena k jeho nohám. Potom zvedl oči ke stropu a řekl tiše: „A také ty, nešťastná a štvaná duše, odpočívej v pokoji! “

?

Už skoro svítalo, když dobrý padre setřel poslední slzy z Clarencových už jasnějších očí. „A teď, synu můj,“ řekl s něžným úsměvem a vstal, „nezapomínej na živé. Třebaže tvá macecha se chovala tak, že na tebe nemá žádný právní nárok, nechci ti nijak předpisovat, jak se k ní máš chovat. Stačí, že jsi nezávislý.“ Obrátil se, vytáhl zásuvku u svého psacího stolku, vyndal z ní vkladní knížku a vložil ji do rukou udiveného chlapce.

„To on si přál, Clarenci, abys ani po jeho smrti nemusel dokazovat své příbuzenství s ním pro své právní nároky. Použil tvého chlapeckého nápadu, že jsi v bance pana Cardena nechal vklad, a rozmnožoval jej s jeho vědomím a pod tvým jménem měsíc co měsíc a rok co rok. Pan Carden ochotně opatroval a spravoval tvé peníze.

Takto zaseté sémě se tisíckrát rozmnožilo, synu můj, jak by nikdo ani nečekal. Jsi nejen nezávislý, ale i svým pánem, ať už si zvolíš jakékoli jméno!“

„Nechám si jméno svého otce,“ řekl hoch prostě.

„Amen!“ dodal otec Sobriente.

Tím končí příběh o chlapectví Clarence Branta. Jak stál za svým jménem a za svou nezávislostí v pozdějších letech, a kdo z těch lidí, o nichž jsme se na těchto stránkách zmínili, mu pomáhal nebo mu v tom bránil, to snad bude obsahem dalšího vypravování.

NA SAMÉM KONCI SVĚTA

Doslov

Kalifornie roku 1852, opravdu, učiněný konec světa. Tam končí severoamerický kontinent, pevnina Američany postupně dobývaná a osídlovaná, tam začíná Tichý oceán, největší světové moře, tehdy ještě hodně tajemné. A na ten konec světa, dávno sice objevený a již po tři staletí řídce osídlovaný, hrnou se najednou davy lidu. Přijíždějí po moři v plachetních korábech strastiplnou, mnoho měsíců trvající cestou podle východních břehů Ameriky, okolo mysu Hornova a zas vzhůru podle západního pobřeží do San Franciska. Nebo putují v krytých vozech tažených někdy muly, ale většinou spřežením volů, napříč Amerikou přes široširé dálavy velikých planin, cestou neméně zdlouhavou, stejně obtížnou a snad ještě svízelnější, než byla ta plavba po dvou oceánech. A nebyli to jen Američané z východních států Unie od břehů Atlantiku, nýbrž i četní přistěhovalci z Evropy měli dost kuráže vydat se hned po příjezdu do Ameriky až na ten nejdálnější západ. Jsou například doklady o tom, že již v padesátých letech minulého století byli v Kalifornii usedlí i Češi a Slováci. Po celé devatenácté století se rozvíjelo ono nesmírné tažení na západ. A jen z Evropy se za to století přistěhovalo do Spojených států 20 miliónů lidí. Bylo to osídlování, historicky vzato, velmi rychlé, ale měřeno všedním životem tam na místě, vleklo se postupně a pomalu. Takzvané „pomezí“ tj. pomyslná hranice mezi územím již osídleným, administrativně zajištěným, a proto bezpečným, a územím neosídleným, skoro nezbádaným, a proto plným neznámých nebezpečí, toto „pomezí“ se posouvalo na západ jen pomalu. Vždyť ještě v padesátých letech minulého století byly státy dnes nazývané středozápadní, jako Illinois, Kentucky aj., pokládány za daleký západ. Tak například St. Joseph, město nedaleko dnešního Kansas City na řece Missouri, představovalo jednu z nejzápadnějších výsep bělošské civilizace a bylo jednu dobu hlavním východiskem kolonizátorských výprav na západ. Tam také lhostejná příbuzná (v „St. Jo“) svěřila malého Clarence Branta výpravě pana Silsbeeho na dlouhou pouť do Kalifornie. Však v tom překotném osídlování nesmírných rozloh obrovského kontinentu bylo osídlování Kalifornie nejpřekotnější.

To mělo ovšem své příčiny. Roku 1846 Spojené státy vyprovokovaly pod průhlednými záminkami válku s Mexikem, válku dobyvatelskou s předem pojatými lupičskými záměry. Mexiko, které tehdy zaujímalo také velkou část dnešního západu Spojených států (Texas, New Mexiko, Arizonu, Kalifornii, část Nevady, Utahu, Colorada a Wyomingu), bylo slabé, nevyvinuté a mělo ovšem malou armádu. Přepadeno nepřipravené, bylo poraženo. Mírem z 2. února 1848 připadla vítězným. Spojeným státům kromě jiných území i Kalifornie a takřka současně byla také v Kalifornii objevena bohatá naleziště zlata. Začala pověstná kalifornská zlatá horečka. Tato historická shoda - administrativní pořádání nového státu a honička smělců, chudáků a dobrodruhů ze všech končin světa za zlatem - ta teprve Kalifornii doopravdy objevila, důkladně poznamenala vývoj Spojených států a měla mocný ohlas na celém světě.

Tak tedy toho roku 1852 putuje do Kalifornie napříč široširými planinami dalekého západu i karavana pana Silsbeeho. Kromě své vlastní sedmileté dcerušky Susy vezou Silsbeeovi do Kalifornie ještě také svěřeného jedenáctiletého sirotka Clarence Branta, hrdinu naší novely. Literární objevitel Kalifornie Bret Harte, klasik a zakladatel dobrodružné literatury dalekého západu, udělal mistrovským perem z osudů malého Clarence rozkošnou novelu, plnou romantiky a mladosti.

Z mladosti té čerstvě objevené země, i z mládí svého chlapeckého hrdiny vykouzlil příběh oslavující odvahu a opravdovost, mužné ctnosti průkopníků, jimiž a z nichž se rodil americký národ. V živém a dojímavém příběhu je první dramatickou událostí krutý konec výpravy pana Silsbeeho, přepadené Indiány. Protože autor podle svého uměleckého záměru uvádí tuto epizodu bez předchozí i další souvislosti a bez výkladu, mohl by mít čtenář dojem, že ti Indiáni z velkých planin v polovině minulého století byli jenom nebezpeční škůdci, jen mstiví vražedníci. Jenže takhle jednoduché to nebylo. Sám Bret Harte v jiných svých dílech, kde se víc zabývá osudem Indiánů, a právě tak mnozí jiní významní američtí spisovatelé (např. i Mark Twain) zobrazují pravdivě skutečnost docela jinou. Nemohou za to, že jejich napodobitelé, většinou málo nadaní, vytvářeli dlouhá desetiletí dobrodružné „indiánky“ často umělecky kulturně bezcenné, v nichž se jaksi ustálilo jednak sentimentální fňukání nad neblahým osudem „rudého bratra“ nebo mizejícího Američana, jednak nepravdivé, pomlouvačně zobrazování mstivých a lstivých „divochů“ kteří jen vraždili mírumilovné „bílé bratry“. Historicky je pravdivý pravý opak. A o té historii tedy aspoň několik nezbytných slov.

Všichni dobyvatelé a kolonizátoři Jižní i Severní Ameriky, tedy celé západní polokoule, ať to byli Španělé, Portugalci, Angličani, Francouzi nebo Holanďani, už od časů Kolumbových až skoro do konce minulého století nelidsky masakrovali domorodé Indiány a v průběhu čtyř staletí jich vyvraždili a jinak zahubili desítky miliónů. Po tom všem dnešní ani budoucí historická věda už nikdy nezjistí, kolik vlastně v obou Amerikách původně žilo Indiánů. Odhady se rozcházejí od 14 do 40 miliónů původních domorodých obyvatel. Počítá se, že na území dnešních Spojených států žilo v početných kočovných loveckých kmenech přibližně milión lidí. Nejvíc Indiánů žilo v Mexiku, asi deset miliónů Aztéků s vyspělou civilizací, a v Peru rovněž mnoho miliónů civilizovaných Inků. Také Mayové v dnešní Střední Americe byli početní a na patnácté století vysoce civilizovaní. Ty a ještě jiné menší jihoamerické kmeny hubili Portugalci a hlavně Španělé, hledající v novém světadílu zlato, stříbro a drahé kamení. Podmanění indiánských národů, jejich porobení v otroctví nebo v nevolnictví bílým dobyvatelem, to je hrůzná, krvavá stránka lidských dějin. Avšak tyto indiánské národy Střední a Jižní Ameriky se přece jen jakž takž uchránily od úplného vyhubení, přežívají aspoň jejich zbytky v bídě a primitivismu odlehlých končin, v polootroctví či nevolnictví v končinách civilizovaných nebo v miliónech indiánsko-bělošských míšenců.

Ještě horší osud postihl Indiány severoamerické. Těm nebrali evropští dobyvatelé zlato a drahokamy, ale půdu. Angličani, Francouzi i Holanďani v Severní Americe chtěli zemi, ale bez Indiánů. Brzy se totiž poznalo, že svobodné a své lidské důstojnosti dobře si vědomé národy severoamerických Indiánů nelze zotročit a nadělat z nich tvory podobné tažnému dobytčeti, jak to obyčejně bílí

dobyvatelé s „barevnými domorodci“ na celém světě v koloniích dělali. Indiáni, kteří zpočátku bělochy srdečně a pohostinsky vítali, brzy poznali, že se musí bránit. Máme z počátku dějin kolonizace obou Amerik bezpočet dokladů a svědectví o tom, jak mírumilovní, přátelští a pohostinní byli Indiáni při prvním styku s Evropany. Za všechny si ocitujeme aspoň úryvek z dopisu samého objevitele Ameriky, slavného mořeplavce Kryštofa Kolumba: „Indiáni

neodmítnou dát nic z toho, co mají, jsou-li o to požádáni; naopak jsou ochotni se s každým rozdělit a chovají se tak laskavě, jako by chtěli dát svá srdce.“ Jenže brzy pozbyli své ochoty dávat chamtivým uchvatitelům svou rodnou půdu, zdroje svého živobytí za svou svobodu. Tak se na začátku sedmnáctého století rozpoutaly urputné boje a trvaly až do osmdesátých let minulého století, boje, v nichž Indiáni bránili svou vlast, své ženy a děti, nakonec holý život. Měla ta různá „jednání“ ty spory, boje a „indiánské války“ různé fáze a v různých dobách rozličné obdoby. Od začátku však bylo dobyvatelství Evropanů poznamenáno podvody a věrolomností, krvelačnou surovostí a svatouškovským pokrytectvím, které se maskovalo „šířením slova božího“. Takřka všechny křesťanské církve, nejen katolická, měly lví podíl na vypuzení Indiánů z jejich původních domovů i na jejich vyhubení. Jako v celých dějinách, i tady kráčely vždy šavle a kropáč bok po boku v nejlepším srozumění a součinnosti. Někdy se Evropané dohodli a zajišťovali si od domorodců území smlouvami, někdy území kupovali. Ačkoli však platili za obrovské rozlohy země směšně nepatrnou cenu, jen málokdy dohody a kupní smlouvy dodrželi. Většinou však z násilím dobyté půdy Indiány prostě vyháněli, často za cenu strašlivého vyvražďování všeho domorodého obyvatelstva; nikdy nešetřili ani starců, žen a dětí.

Proto ono „pomezí“ o němž jsme mluvili na začátku, představovalo především území, kde se vedly skoro nepřetržité boje s ustupujícími indiánskými kmeny, zapuzovanými stále hloub a hloub na západ. V době, kdy se naše novela děje, byly již mocné svazy kmenů Algonginů a Irokézů zahnány za řeku Mississippi a v konečné fázi „indiánských válek“ vyháněni z planin dalekého západu a nelítostně vyvražďováni. Američtí kolonizátoři urychlovali vyhubení

Indiánů také tím, že zcela nesmyslně a často bez užitku ničili v obrovském měřítku nesmírná stáda buvolů, kteří byli pro kočovné lovecké kmeny Indiánů přirozenou hospodářskou základnou.

Celé dějiny Severní Ameriky vyjadřují už od samého začátku jakousi obzvláštní podvojnost: Na jedné straně kolonisté a potom budovatelé Spojených států svobodu hledají a za ni bojují, na druhé straně vůči domorodcům, přivezeným černým otrokům a svým sousedům se chovají jako utlačovatelé a vykořisťovatelé.

O tom je třeba vědět a pochopit, že je to rub oněch ctností, které tak obdivujeme na mladém Clarenci Brantovi, rub historicky nezbytný ve společnosti postavené na zásadách vlčí rvačky o život a zákon „posvěceného“ kořistnictví z lidské práce.