Boris Polevoj

Příběh opravdového člověka

ČÁST PRVNÍ

1

Hvězdy se ještě chladně a ostře třpytily, ale na východě se už obloha jasnila. Stromy se ponenáhlu vynořovaly ze tmy. Pojednou se přes jejich koruny přehnal silný svěží vítr. Les rázem ožil, zašuměl naplno a zvonivě. Varovně hvízdly na sebe stoleté sosny a suché jíní s měkkým šustotem padalo se zneklidněných větví.

Vítr utichl právě tak náhle, jak se přihnal. Stromy opět znehybněly v mrazivém klidu. Nyní bylo jasně slyšet všecky lesní zvuky, ohlašující j i t r o ; krvelačnou potyčku vlků na. sousední mýtině, opatrné ňafání lišek a první, ještě nejisté údery procitnuvšího datla, jež se rozléhaly v lesním tichu tak zvonivě, jako by nedlabal do dřevěného kmene, nýbrž do dutého těla houslí.

Nový nápor větru nalehl na těžkou chvoj sosnových korun. Poslední hvězdy tiše pohasly na zjasnělé obloze. Nebe jako by se zúžilo a zhutnělo. Les už se sebe setřásl poslední zbytky nočních stínů a vstával v celé své zelené nádheře. Z toho, jak zrudly a zasvítily kučeravé koruny borovic a ostrá kopí jedlí, dalo se soudit, že slunce na obloze vystoupilo a že nadcházející den bude jasný a mrazivý.

Bylo už úplně světlo. Vlci zalezli do lesního houští, aby strávili noční úlovek, a s mýtiny se odklidila liška; zanechala na sněhu lstivě zamotanou stopu, podobnou složitému vzoru krajky. Starý les šuměl vytrvale, bez oddechu. Pouze bláznivý ptačí shon, klepání datla, veselé štěbetání žluťoučkých sýkorek, míhajících se mezi větvemi, a hladové pronikavé pokřikování sojek zpestřovalo toto táhlé varovné a pochmurné šumění, šířící se v měkkých vlnách.

Straka, která si na větévce olše čistila svůj ostrý černý zobák, obrátila pojednou hlavu na stranu a naslouchala ve střehu, připravena

hned uletět. Znepokojivě harašily suché větve. Někdo velký, silný se prodíral lesem, cestou necestou. Zachrastilo křoví, zatřásly se špičky nizoučkých borovic, zapraštěla umrzlá kůra sněhu. Straka vykřikla, roztáhla vějíř ocasu, připomínající stabilisátor střely, a rychle odletěla.

Z chvojí poprášeného ranní jinovatkou se vysunula protáhlá hnědá tlama, nad níž se zvedaly těžké rozvětvené parohy. Poděšené oči přelétly obrovskou mýtinu. Růžové sametové nozdry, z nichž vycházela horká pára neklidného dechu, se křečovitě zachvěly.

Starý los stál nehybně mezi nízkými borovicemi jako vytesaný z kamene. Pouze chomáčky srsti na hřbetě sebou nervosně potrhávaly. Napjaté uši lovily každý zvuk. Sluch zvířete byl tak ostrý, že slyšelo, jak si kůrovec vrtá chodbičku pod korou borovice. Leč ani ty citlivé uši neslyšely v lese nic kromě ptačího štěbetání, klepání datla a pravidelného šumění vrcholků borovic.

Sluch uklidňoval, ale čich varoval před nebezpečím. Do svěží vůně tajícího sněhu se mísily ostré, těžké a znepokojivé pachy, neznámé v tomto starém hvozdu. Černé, smutné oči zvířete uviděly na oslnivé zrnité kůře sněhu temné postavy. Aniž učinil jediný pohyb, napjal los všecky svaly, připraven uskočit do houští. Ale lidé se nehýbali. Leželi ve sněhu hustě vedle sebe, místy jeden na druhém.

Bylo jich velmi mnoho, ale ani jediný se nehýbal a nerušil panenské ticho lesa. Nedaleko se tyčily jakési obludy, zapadlé do závějí. Z nich vycházel ten ostrý a znepokojivý zápach.

Los stál na okraji lesa a polekaně obracel oči nechápaje, co se stalo s celým tím stádem tichých, nehybných, na pohled vůbec ne nebezpečných lidí.

Jeho pozornost upoutal zvuk, přicházející shůry. Zvíře sebou trhlo, srst na hřbetě se mu zježila, zadní nohy se ještě více stáhly pod tělo.

V tom zvuku rovněž nebylo nic děsivého. Jako by několik chroustů bzučelo nízkým basovým tónem v listí rozkvétající břízy. Jejich bzukot chvílemi přerušil úsečný, rychle se opakující třesk jako večerní skřehotání chřástala v močálu.

A hle, již jsou tu i brouci! Blýskají křídly, tančí v modravém mrazivém vzduchu. O p ě t a opět zaskřehotal ve výši chřástal. J e d e n z brouků, aniž složil křídla, vrhl se dolů. Ostatní se opět roztančili na azurové obloze. Zvíře uvolnilo napjaté svaly, vyšlo na mýtinu, olízlo zmrzlý

sníh a pohlíželo úkosem na nebe. A pojednou se ještě jeden brouk oddělil od tančícího roje, a zanechávaje za sebou mocný dýmající ohon, řítil se přímo na mýtinu. Padal a padaje jako by rostl, rostl tak rychle, že los měl sotva kdy uskočit do křoví, když něco obludného, strašnějšího než náhlý vpád podzimní bouře, udeřilo do korun borovic a mrštilo sebou o zem, až les zahučel a zasténal. Ozvěna se nesla nad stromy a předehnala losa, který splašeně prchal do lesního houští.

V husté spleti zelených větví se ozvěna zarazila. Jiskřící a třpytící se jíní se sypalo s korun stromů, sťatých padajícím letounem. Ticho, naprosté a tíživé, zavládlo znova v lese. A v něm bylo zřetelně slyšet, jak zasténal člověk a jak těžce zapraskal umrzlý sněhový pokrov pod tlapami medvěda, jejž vyhnal neobvyklý hukot a třesk z lesa na mýtinu.

Medvěd byl veliký, starý a huňatý. Zválená srst trčela v hnědých chomáčcích na vpadlých bocích, ve spečených praméncích visela se smrsklého, hubeného zadku. V tomto kraji zuřila od podzimu válka. Pronikla až sem, do chráněného pralesa, kam dříve, a to jen zřídka, zašel pouze lovec nebo lesník. Hluk blízkých bojů vypudil již na podzim medvěda ž brlohu a porušil jeho zimní spánek; zvíře hladové a zlé se teď toulalo lesem a nenalézalo klidu.

Medvěd se zastavil na okraji lesa, tam, kde ještě před chvílí stál los. Očichal jeho čerstvou, chutně páchnoucí stopu, těžce a dychtivě zadýchal vpadlými boky a chvíli poslouchal. Los byl daleko, zato zcela blízko bylo slyšet zvuky, pocházející od nějaké živé, asi velmi slabé bytosti. Medvěd zježil srst na šíji a natáhl vpřed čumák. A opět se ten naříkavý zvuk sotva slyšitelně ozval na okraji lesa.

Pomalu a opatrně našlapoval medvěd měkkými tlapami, pod nimiž se prolamovala a skřípala suchá tlustá kůra sněhu. Zvíře zamířilo k nehybnému lidskému tělu, vtisknutému do sněhu …

2

Letec Alexej Meresjev se „dostal do kleští“. Tato nevinná slova však znamenají to nejhorší, co se může stát v leteckém boji. Když vystřílel všecko střelivo, obklopily ho úplně bezbranného čtyři německé letouny, nedovolovaly mu ani vyklouznout, ani změnit směr a odváděly ho na své letiště.

Stalo se to takto. Roj stihačů pod velením nadporučíka Meresjeva provázel „iljušiny“, letící napadnout nepřátelské letiště. Smělý výpad se podařil. „Iljušiny“, tyto „létající tanky“, j a k se j i m říkalo v pěchotě, přikradly se, klouzajíce téměř po korunách borovic, přímo k letišti, na němž stály v řadách velké dopravní „junkersy“. Vynořily se znenadání za hroty šedého pruhu lesa, vrhly se na nemotorné „lomoviky“, pokropily je olovem a ocelí z kulometů a děl a zasypaly raketovými střelami. Meresjev, který kryl se svou čtyřkou prostor nad místem útoku, viděl shora zřetelně, jak se na letišti zahemžily temné postavičky lidí, jak se po uválcovaném sněhu začaly nemotorně rozlézat dopravní letouny, jak „iljušiny“ znovu a znovu útočí a jak vzpamatovavší se osádky „junkersů“ začínají v dešti palby startovat a vzlétat.

A tehdy se Alexej dopustil chyby. Místo, aby bedlivě střežil vzduch nad prostorem útoku, „dal se zlákat lacinou zvěří“, jak říkají letci. Nařídil stroj k útoku střemhlav a jako kámen se řítil na nemotorný a pomalý „lomovik“, který se právě odtrhl od země, a s potěšením pokropil několika dlouhými dávkami z kulometu jeho čtyřhranný pestrý trup ze zvlněného duraluminia. Přesvědčen, že Němce zasáhl, ani se nepodíval, až se nepřítel zaryje do země. Na druhé straně letiště vzlétl do výše další „junkers“. Alexej za ním. Zaútočil, ale bez výsledku. Ohnivé šípy jeho střel proletěly nad zvolna stoupajícím letounem. Prudce se zatočil, zaútočil znova, opět marně, znova dostihl svou oběť a složil ji až kdesi stranou nad lesem, když vztekle vpálil do jejího širokého doutníkovitého těla několik dlouhých dávek ze všech palubních zbraní. Když srazil „junkerse“, zakroužil dvakrát vítězně nad místem, kde nad zeleným rozčeřeným mořem nekonečného lesa stoupal k nebi sloup černého dýmu, a obrátil letoun zpět k německému letišti.

Nedoletěl však. Uviděl, jak tři stihači z jeho roje bojují s devíti ,,messerschmitty“, povolanými asi z německého letiště proti ruským bitevním letounům. Sovětští letci se vrhli směle na fašisty, kteří měli přesně trojnásobnou převahu, a snažili se odlákat je od svých „iljušinů“. Za neustálého boje je zatahovali dál a dále na stranu, jako tetřev láká lovce od svých mladých tím, že předstírá, že je raněn.

Alexej se zastyděl, že se hnal za snadnou kořistí. Bylo mu najednou tak h a n b a , že cítil, j a k mu pod kuklou planou tváře. Vybral si odpůrce,

zaťal zuby a vrhl se do boje. Jeho cílem byl „messerschmitt“, který se poněkud vzdálil od ostatních, a zřejmě si již také vyhlédl kořist. Alexej uvedl svého „išáčka“ do největší rychlosti a obořil se na.nepřítele s boku. Útočil podle všech pravidel. Šedé tělo nepřátelského letounu bylo zřetelně vidět v nitkovém kříži zaměřovače, když stiskl spoušť. Němec však proklouzl bez úhony mimo. A přece ho Alexej nechybil! Cíl byl blízký a jako málokdy zřetelně viditelný. „Střelivo!“ blesklo Alexeji hlavou a pocítil, jak mu na zádech vyvstává studený pot. Aby se přesvědčil, stiskl znova spoušť, ale neuslyšel onen drnčivý zvuk, který pociťuje letec celým tělem, když spouští zbraň. Nábojové schránky byly prázdné: v honbě za „lomoviky“ vystřílel všechno střelivo.

Ale nepřítel to nevěděl! Alexej se rozhodl, že i bezbranný se vrhne do vřavy boje, aby aspoň početně přispěl k lepšímu poměru sil. Zmýlil se však. Na stihači, na který právě bez výsledku útočil, seděl zkušený a dobře pozorující letec, který poznal, že letoun je bezbranný, a dal radiem povel svým kolegům. Čtyři „messerschmitty“ vyšly z boje, sevřely Alexeje s boků, shora i zdola, stiskly ho do „kleští“, a střelami, jejichž dráhy se zřetelně rýsovaly v modrém a průzračném vzduchu, diktovaly mu směr.

Před několika dny slyšel Alexej, že sem, do obvodu města Staré Rusi, přiletěla ze západu slavná německá letecká divise „Richthofen“. Byla doplněna nejlepšími „esy“ fašistické říše a podléhala přímo Ge-. ringovi. Alexej věděl, že se dostal do spárů těchto vzdušných vlků, kteří ho zřejmě chtějí přivléci na své letiště, přinutit k přistání a živého zajmout. Takové případy se tehdy stávaly. Sám viděl, jak onehdy roj stihačů pod velením jeho přítele Andreje Dehťarenka, Hrdiny Sovětského svazu, přihnal na své letiště německého průzkumníka.

Na okamžik mu vyvstal v paměti úzký, bledý, zsinalý obličej zajatého Němce, jeho potácivé kroky. „Zajetí? Nikdy. Tenhle kousek se Jim nepovede!“ rozhodl se.

Ale vyklouznout se mu nepodařilo. Němci mu zahrazovali cestu kulometnými dávkami při sebemenším pokusu odchýlit se z diktovaného směru. A opět se mu mihla před očima tvář zajatého Němce se strhanými rysy a drkotající čelistí. Hleděl z ní zbabělý, živočišný strach.

Meresjev stiskl pevně zuby, vyrazil na plný plyn, uvedl stroj do

svislé polohy a pokusil se proklouznout pod horním nepřátelským letounem, který ho tlačil k zemi. Podařilo se mu vytrhnout se jim z objetí. Ale Němec včas stiskl spoušť. Motor rázem ztratil rytmus a začal vynechávat. Celý letoun se třásl ve smrtelné křeči.

Podstřelili ho! Alexeji se podařilo uhnout do bílé mlhy oblaků a zmizet pronásledovatelům s očí. Ale co dál? Cítil celou bytostí chvění raněného stroje, jako by to nebylo jen dohasínání zmrzačeného motoru, ale jako by horečka otřásala jeho vlastním tělem.

Kde byl motor zasažen? Jak dlouho se může letoun udržet ve vzduchu? Nevznítí se nádrže? To vše Alexej spíše cítil, než myslil. Bylo mu, jako by seděl na dynamitové náložce, po jejíž zapalovací šňůře už běží plamen; obrátil letoun nazpět k linii fronty, ke svým, aby ho aspoň pochovali kamarádi, spadneli.

K vyřešení došlo brzy. Motor se zastavil a mlčel. Letoun, jako by klouzal s příkré hory, řítil se prudce dolů. Pod ním se čeřil v zelenošedých vlnách les, nekonečný jako moře …

„Tak přece jen ne zajetí!“ pomyslil si ještě Alexej, když blízké stromy, splývajíce v souběžná pásma, míjely pod křídly letounu. Když se les na něho vrhl jako dravec, vypjal instinktivním pohybem zapalování. Ozval se skřípavý třesk a všecko okamžitě zmizelo, jako by se i se strojem ponořil do temné a teplé husté vody.

Při pádu zavadil letoun o vrcholky borovic, a to zmírnilo náraz. Letoun polámal několik stromů a rozpadl se na kusy, ale okamžik před tím byl Alexej vymrštěn ze sedadla, a hozen do vzduchu; dopadl na rozložitou staletou jedli a po větvích sklouzl do hluboké závěje, naváté k jejímu pni. To mu zachránilo život.

Jak dlouho tam ležel bez hnutí, v bezvědomí, nemohl se rozpomenout. Jakési matné lidské stíny, obrysy budov, fantastické stroje pádily v prudkém sledu před ním a od jejich rychlého pohybu cítil po celém těle tupou, trnoucí bolest. Pak z toho chaosu vystoupilo něco velkého, horkého, neurčitého tvaru a dechlo na něho smrdutým žhoucím dechem. Alexej se pokusil o d t á h n o u t tělo, ale to j a k o by se vpilo d o s n ě h u . Ve smrtelné úzkosti sebou trhl a pojednou cítil, jak mu ledový vzduch proudí do plic, ucítil mrazivý dotek sněhu na tváři, a ostrou bolest, ale už ne v celém těle, nýbrž v nohou.

„Živ!“ uvědomil si náhle. Učinil pohyb, aby povstal, když uslyšel

vedle sebe skřípat lámající se sněhovou kůru pod něčíma nohama a hlasitý, chrčivý dech.

,,Němci!“ — napadlo ho ihned a potlačil v sobě přání otevřít oči, vyskočit a bránit se. „Zajetí, tak přece jen zajetí …! Co dělat?“

Vzpomněl si. že j e h o mechanik J u r a , který uměl všecko na světě, se včera chystal, že mu přišije utržený řemínek k pouzdru na pistoli, ale nedostal se k tomu a Alexej, když se připravoval k letu, vsunul pistoli do zadní kapsy letecké kombinézy. Teď, aby se k ní dostal, musí se převalit na bok. To by ovšem nepřítel zpozoroval. Zůstal tedy ležet tváří k zemi. Na bedru cítil ostré hrany pistole. Ležel bez hnutí: možná, že ho nepřítel bude považovat za mrtvého a odejde.

Němec udělal několik těžkých kroků, nějak divně zasupěl, znova se přiblížil k ležícímu letci, zadupal nohama na skřípajícím sněhu a sklonil se. Alexej opět ucítil smrdutý zápach z jeho hrdla. Nyní věděl, že Němec je sám, a v tom byla možnost záchrany; teď jen ho vyčíhat, neočekávaně vyskočit, zatnout se mu do hrdla, aby nemohl střílet, a pustit se s ním do křížku … Ale je n u t n o j e d n a t s rozvahou a přesně.

Aniž změnil polohu, pootevřel Alexej velmi pomalu oko a skrze přivřené brvy uviděl místo Němce hnědou, chlupatou skvrnu. Otevřel oko víc, a ihned je opět pevně semkl: před ním stál na zadních tlapách velký, hubený, opelichaný medvěd.

3

Tiše, jak dovedou jen zvířata, seděl medvěd u nehybné lidské postavy, sotva znatelné na závěji, která se jiskřila v slunečním světle do modra.

Jeho nečisté nozdry sebou tiše potrhávaly. Z pootevřené tlamy, v níž bylo vidět staré, zažloutlé, ale ještě silné tesáky, visela tenounká nitka husté sliny a houpala se v závanech větru.

Medvěd, jehož válka vyhnala ze zimního doupěte, byl hladový a zlý. Ale medvědi nežerou zdechliny. Očichal nehybné tělo, pronikavě páchnoucí benzinem, a lenivě se odplížil na mýtinu, kde se válely spousty právě takových nehybných lidských těl, pevně vmrzlých do sněhového pokrovu. Zasténání a šramot ho přivolaly zpět.

A nyní seděl u Alexeje. Svíravý pocit hladu zápasil v něm s odporem k mrtvému masu. Ale hlad začal nabývat vrchu. Šelma zasupěla, vztyčila se, tlapou obrátila člověka ležícího v závěji a drápla spáry do pevné látky kombinézy. Ta však nepovolila. Medvěd temně zařval. Jen s největším úsilím potlačil v sobě Alexej v tomto okamžiku přání otevřít oči, vymrštit se, vykřiknout a odstrčit těžkou hromadu, jež se mu valila na hruď. V té chvíli, kdy se celá jeho bytost vzpínala k prudké a zběsilé obraně, přiměl svou ruku, aby pomalým, nenápadným pohybem vklouzla do kapsy, nahmatala vroubkovanou rukojeť pistole, pak opatrně, aby se neozvalo cvaknutí, natáhla palcem kohoutek a nepozorovaně vyňala připravenou zbraň.

Medvěd trhl kombinézou ještě silněji. Pevná látka zapraskala, ale zase nepovolila. Dravec vztekle zařval, chňapl kombinézu tesáky a stiskl s vrstvou kožišiny a vaty i tělo. Alexej s posledním vypětím vůle přemohl bolest a ve chvíli, kdy ho zvíře vyzdvihlo ze závěje, zvedl pistoli a stiskl spoušť.

Třeskl temný výstřel, za ním hlasitá ozvěna.

Z houští vyrazila prudce straka a rychle odlétla. S větví, o něž zavadila, se sypalo jíní. Medvěd zvolna upustil oběť. Alexej upadl do sněhu, ale nespouštěl očí s nepřítele. Ten seděl na zadních tlapách a v jeho černých zahnojených očkách, zarostlých krátkou srstí, ustrnul výraz překvapení. Hustá krev crčela matným potůčkem mezi tesáky a kapala na sníh. Zvíře zařvalo chraptivě a hrozivě, nemotorně se vztyčilo na zadní nohy a vzápětí těžce dřeplo mrtvé do sněhu, dříve než Alexej mohl ještě jednou vystřelit. Modravý sníh se pomalu barvil do krvava, a jak tál, vycházela z něho u hlavy zvířete lehounká pára Medvěd byl mrtev.

V Alexejovi napětí povolilo. Pocítil znova ostrou palčivou bolest v chodidlech, zvrátil se na sníh a ztratil vědomí.

Když přišel k sobě, stálo už slunce hodně vysoko. Paprsky pronikající větvemi svítily jiskřivými skvrnami na sněhové kůře. Ve stínu se sníh zdál až temně modrý.

„Co to, nezdálo se mi to jenom s tím medvědem?“ byla první Alexejova myšlenka.

Hnědá, chlupatá, nevzhledná hromada ležela vedle něho na modravém sněhu. Les šuměl. Datel dlabal zvučně do kůry. V křoví se míhaly mezi větvemi čilé sýkorky se žlutavými bříšky a zvonivě čirikaly.

„Jsem živ, živ, živ!“ opakoval si v mysli Alexej. Celá jeho bytost, celé tělo jásalo a ssálo do sebe nádherný, silný a opojný pocit života, jaký přichází k člověku, když přestál smrtelné nebezpečí.

Podlehnuv tomuto mocnému citu, vyskočil na nohy, ale v témže okamžiku klesl s bolestným zasténáním na mrtvého medvěda. Bolest v chodidlech mu projela celým tělem. V hlavě mu temně hučelo, jako by se v ní s rachotem otáčely staré zubaté žernovy a otřásaly mozkem. V očích cítil tlak, jako kdyby mu někdo tlačil prstem na víčka. Všechno kolem sebe viděl chvílemi zřetelně a jasně, zalité studenými žlutavými slunečními paprsky a pak zase vše mizelo, pokryté šedou, jiskřící se clonou.

,,Je to špatné. Při pádu mě to omráčilo a s nohama se asi něco stalo,“ pomyslil si Alexej.

Pozvedl se a s údivem přeletěl očima široké pole za okrajem lesa, ohraničené na obzoru šedavým polokruhem dalekého lesního pásu.

Patrně pozdě na podzim, či spíše počátkem zimy procházela zde po okraji lesa přes toto pole jedna z obranných čar, na níž se nedlouho, ale úporně, na život a na smrt, jak se říká, bránila rudoarmějská jednotka. Vánice pokryly rány země ulehlou sněžnou vatou. Ale i pod ní se zřetelně rýsovaly klikaté chodby zákopů, kopečky rozdrcených palebných ohnisek, nekonečná oranice malých i velkých jam po granátech, táhnoucí se až k okraji lesa, ke kořenům zurážených, poraněných, osekaných nebo vyvrácených stromů. Uprostřed rozdrásaného pole vmrzlo na různých místech do sněhu několik tanků, pomalovaných pestrými skvrnami j a k o štičími šupinami … Všecky, j a k tu stály, zvláště krajní tank, jejž překotil na bok asi výbuch granátu nebo miny, takže dlouhá hlaveň jeho děla visela jako vyplázlý jazyk k zemi, vypadaly jako mrtvoly neznámých oblud. A po celém poli, na předních násypech mělkých zákopů, podle tanků i na okraji lesa, ležely vedle sebe mrtvoly rudoarmějců i německých vojáků. Mrazem ztuhly v pózách, v nichž bojující vojáky před několika měsíci, ještě na počátku zimy, zastihla smrt.

Vše mluvilo k Alexeji o neobyčejné úpornosti a zuřivosti boje, o tom, že jeho druhové v boji se tu bránili s jedinou myšlenkou, že musí zastavit nepřítele, že ho nesmějí pustit dále. Nedaleko, na pokraji lesa, pod mohutnou borovicí zbavenou koruny, jejíž vysoký, granátem

šikmo uražený kmen teď krvácí žlutou, průzračnou pryskyřicí, se válejí fašisté s roztříštěnými lebkami a s rozdrcenými obličeji. Uprostřed, napříč přes mrtvého Němce, leží naznak tělo obrovitého chlapce s velkou hlavou a širokým obličejem, bez pláště, jen ve vojenské blůze bez opasku, s roztrženým límcem a vedle něho puška se zlámaným bodákem a zkrvavenou, rozbitou pažbou.

A dále u cesty, vedoucí do lesa, pod mladou jedličkou zasypanou pískem, napolovic v jámě, také naznak, leží na jejím okraji snědý Uzbek s jemnou tváří jako vysoustruhovanou ze staré slonoviny. Za ním pod větvemi jedle vykukuje pečlivě srovnaná pyramidka nepoužitých granátů. V mrtvé ruce, rozpřáhnuté nazad, drží Uzbek granát, jako by v okamžiku, kdy se ho chystal hodit, chtěl ještě pohlédnout na nebe, a tak ztuhl.

Několik havranů kroužilo zvolna nad mýtinou, jež pojednou připomněla Alexeji obraz Igorovy bitvy, plný pochmurné velikosti, jak jej znal z reprodukce slavného ruského mistra v učebnici dějepisu.

„Tak bych tady také ležel!“ pomyslil si a celá jeho bytost se znova naplnila bouřlivým pocitem života. Otřásl se. V hlavě se stále ještě pomalu otáčely ozubené žernovy,’ nohy pálily a trnuly hůře než předtím, ale Alexej usedl na vystydlý trup medvěda, postříbřený suchým sněhem, a začal rozvažovat, co dělat, kam jít, jak se dostat k předsunutým sovětským jednotkám.

„ Brašnu s mapou ztratil při pádu. Ale i bez mapy si dovedl jasně představit trať svého dnešního letu. Německé polní letiště, ha něž útočily ruské bitevní letouny, bylo vzdáleno šedesát kilometrů na západ od linie fronty. Sovětským letcům se podařilo ve vzdušném boji odvést nepřátelské stihače asi dvacet kilometrů na východ od letiště a on sám, když se vyprostil z „kleští“, uletěl rovněž asi ještě kousek na východ.

Zřítil se tedy přibližně ve vzdálenosti třiceti pěti kilometrů od linie fronty, daleko za zády předsunutých německých divisí, někde v obvodu obrovského černého lesa, jak jej tady nazývali, přes který nejednou létával, když provázel bitevní letouny a stihače na jejich krátkých výpadech do blízkých nepřátelských týlů. Tento les mu vždy připadal shora jako nekonečné zelené moře. Za pěkného počasí se vlnil kučeravými korunami borovic a za nepohody, potažený šedou mlhou, připomínal ztemnělou vodní hladinu, čeřenou drobnými vlnkami.

To, že spadl uprostřed chráněného hvozdu, bylo jednak dobré, jednak špatné. Dobré proto, že zde v těchto panenských lesních houštinách sotva narazí na Němce, kteří se obvykle táhli k cestám a obydleným místům. Špatné proto, že měl před sebou ne sice dlouhou, zato však obtížnou cestu lesním houštím, kde nemohl doufat v pomoc člověka, kde nemohl dostat ani kousek chleba, ani nocleh, ani teplý doušek. Co nohy … Unesou ho? Půjdou …?

Opatrně povstal s mrtvého medvědího trupu. Táž ostrá bolest, vznikající v chodidlech, projela mu celým tělem zdola nahoru. Vykřikl. Musil opět usednout. Pokusil se zout kožišinovou botu. Držela pevně a Alexej při každém trhnutí zasténal bolestí. Zaťal zuby, zavřel oči a ze všech sil trhl botou oběma rukama — a ztratil vědomí. Když přišel k sobě, rozvinul opatrně flanelovou onuci. Celé chodidlo bylo oteklé a vypadalo jako jediná veliká modřina. Pálilo a trnulo v každém kloubu. Alexej postavil nohu na sníh a bolest se zmírnila. Týmž odhodlaným pohybem, jako by si sám vytrhával zub, strhl i druhou botu.

Obě nohy nebyly k ničemu. Patrně, když ho náraz letounu o vrcholky borovic vymrštil z kabiny, byly nohy něčím stisknuty a přitom se rozdrtily drobné kůstky nártu a prstů. Ovšem za obvyklých okolností by ho ani nenapadlo postavit se na tyto rozdrcené, oteklé nohy. Byl však sám v hlubokém lese, v týlu nepřítele, kde setkání s člověkem neznamenalo úlevu, nýbrž smrt. A ták se rozhodl jít dále, jít stále na východ, lesem, vyhýbat se pohodlným cestám a obydleným místům, jít dále stůj co stůj.

Rozhodným pohybem seskočil s medvědího trupu, vyjekl bolestí, zaskřípal zuby a“ udělal první krok. Postál chvilku, vytrhl nohu ze sněhu a udělal další krok. V hlavě mu hučelo, les i paseka se zakolébaly a postavily do svislé polohy.

Alexej cítil, že slábne napětím i bolestí. Stiskl zuby a šel dále k lesní cestě, jež vedla kolem rozbitého tanku, kolem Uzbeka s granátem, dále do lesa, na východ. Po měkkém sněhu ještě mohl jít, ale jakmile vkročil na zledovatělý, tvrdý povrch cesty, s níž vítr smetl sníh, bolest se stala tak nesnesitelnou, že se zastavil a neodvažoval se udělat ani krok dále. Tak stál s toporně rozkročenýma nohama a kymácel tělem jako ve větru. Najednou mu vše před očima ztemnělo. Zmizely borovice,

stříbřité chvojí větví, cesta a modravý protáhlý pruh nebe nad ní … Stál zase na letišti u letounu, svého letounu, a jeho mechanik, kterého nazýval „technouš“, dlouhán J u r a , blýskal zuby a bělmem očí, jež oslnivě svítilo v jeho neholené a věčně ukoptěné tváři, a ukazoval zvoucím pohybem ruky na kabinu: hotovo, vše připraveno k letu … Alexej udělal krok k letounu, ale země mu hořela pod nohama, pálila do chodidel, jako kdyby kráčel po rozžhavené plotně. Nakrčil se ke skoku přes tuto sálající zemi, chtěl doskočit přímo na křídlo, ale narazil na studený trup letounu a podivil se. Tělo letounu nebylo hladké, nalakované, nýbrž hrbolaté a drsné, obložené borovou kůrou … A letoun nikde, Alexej stojí na cestě a hmatá rukou po kmeni stromu.

„Halucinace? Což jsem po otřesu zešílel?“ blesklo mu hlavou. „Jít po cestě nevydržím. Zahnuli do lesa na sníh, půjde to, ale velmi pomalu … „ Usedl na sníh a týmiž rozhodnými, prudkými pohyby strhal znovu s nohou boty, pomocí zubů a nehtů je rozpáral v nártu, aby netísnily rozbitá chodidla, sňal s krku velkou šálu z angorské vlny, roztrhl ji na dvě části, omotal jimi chodidla a znovu se obul.

Teď se mu šlo líp. Šlo — t o není ovšem správný výraz. Nešel, vlekl se kupředu opatrnými pohyby, zvedal vysoko nohy jako čáp na močálu a našlapoval na paty. Bolestí a námahou se mu začala po několika krocích točit h l a v a . Musil se zastavit, z a v ř í t oči, o p ř í t se z á d y o k m e n stromu nebo usednout na závěj a odpočívat, než se utiší prudký tep v žilách.

Tak se pohyboval několik hodin. Ale když se ohlédl, viděl stále na konci průseku osvětlený ohyb cesty, u něhož jako tmavá skvrna čněl ze sněhu mrtvý Uzbek. To ho velmi zarmoutilo. Zarmoutilo, ale nezastrašilo. Chtělo se mu jít rychleji. Vstal ze závěje, pevně stiskl zuby a šel kupředu; vytyčoval si před sebou nepatrné cíle a soustřeďoval na ně veškerou pozornost — od borovice k borovici, od pařezu k pařezu, od závěje k závěji. Na panenském sněhu opuštěné lesní cesty se za ním táhla malátná, klikatá, nejasná stopa, jakou zanechává raněné zvíře.

4

Tak se pohyboval do večera. Když se slunce, zapadající kdesi za jeho zády, dotklo studenými paprsky vrcholků borovic a v lese začal houstnout šedý soumrak, uviděl Alexej u cesty v úzké roklince, porostlé jalovčím, obraz, při němž mu bylo, jako by mu přejeli mokrým ručníkem po zádech až k šíji, a vlasy se mu pod kuklou zježily.

Když na pasece zuřil boj, zde v úžlabině, v jalovcovém houští byla asi ukryta zdravotnická rota. Sem odnášeli raněné a zde je ukládali na podušky z chvojí. Tak zde leželi nyní v řadách, ve stínu keřů polozaváti, nebo už zcela zasypáni sněhem. Na první pohled bylo vidět, že nezemřeli na utrpěné rány. Někdo jim podřezal obratnými pohyby nožem hrdla a mrtví leželi teď všichni ve. stejných polohách s hlavami zvrácenými nazad, jako by se snažili zahlédnout, co se děje za nimi. Ale zde již bylo vysvětlení hrůzné scény. U rudoarmějce, zasypaného sněhem, seděla pod borovicí, po pás ve sněhu, sestra, maličká, křehká dívka v ušance zavázané pod bradou a držela jeho hlavu na kolenou. Mezi lopatkami jí vězela dýka s lakovanou rukojetí. A vedle ní ztuhly v posledním smrtelném zápase dvě postavy: Němec v černé uniformě SS a rudoarmějec s hlavou ovázanou zakrváceným gázem, svíraly si navzájem hrdla. Alexej pochopil ihned, že ten v černém podřezal všechny raněné a probodl sestru; a tu se naň vrhl člověk, kterého nedobil a který veškerou sílu svého zhasínajícího života vložil do prstů, jež stiskly vrahovo hrdlo.

Tak je pohřbila metelice — křehkou dívenku v ušance, jež chránila svým tělem raněného, a tyto dva, vraha a mstitele, kteří se zahryzli do sebe u jejích nohou, obutých do starých vysokých bot se širokými holínkami.

Po několik okamžiků stál Meresjev bez hnutí, pak se dobelhal k mrtvé sestře a vytrhl jí z těla dýku. Byla to esesácká dýka, podobná starogermánskému meči, s rukojetí z červeného dřeva, do něhož byl vtepán stříbrný znak SS. Na rezavějící čepeli se zachoval nápis: „Alles fur Deutschland.“

Koženou pochvu na dýku stáhl Alexej s esesáka. Dýku potřeboval nutně na další cestu. Pak vyhrabal ze sněhu zledovatělý stanový dílec,

pečlivě jím zakryl mrtvé tělo sestry a položil navrch několik borových větviček …

Zatím se setmělo. Na západě pohasly světliny mezi stromy. Mrazivá hustá tma zahalila roklinu. Zde bylo ticho, ale po korunách borovic se honil noční vítr, les šuměl chvílemi tiše, jakoby ukolébával do spánku, chvílemi bouřil v prudkých nárazech, jako by varoval. Roklinu zasypával ve tmě neviditelný sníh, jenž tiše šelestil a bolestně bodal do tváře.

Alexej, narozený v Kamyšině, uprostřed povolžských stepí, neznal lesy a nenapadlo mu, aby včas pomyslil na nocleh a aby se postaral o oheň. Cítil v rozbitých, namožených nohou nesnesitelnou bolest a neměl dost síly, aby nasbíral topivo, a nadto nastala tma jako v pekle. Zalezl do hustého borového mlází, usedl pod strom, schoulil se do klubíčka, kolena přitáhl k bradě, objal je rukama a zahříval se vlastním dechem; seděl bez hnutí a oddával se lačně rozkoši z klidu a nehybnosti.

Pistole s nataženým kohoutkem byla připravena, ale sotva by jí byl Alexej mohl použít této první noci, strávené v lese. Spal jako zabitý, neslyšel jednotvárné šumění borovic ani houkání sýčka u cesty, ani vzdálené vytí vlků — nic z těch lesních zvuků, jimiž byla naplněna hustá a neproniknutelná tma kolem něho.

Probudil se zato ihned, jako by se ho někdo dotkl; sotvaže se objevily první záblesky šerého úsvitu a obrysy nejbližších stromů začaly nejasně vystupovat z mrazivé mlhy. Probudil se, rozpomněl se, co se s ním stalo, kde je, a dodatečně se poděsil z noci, strávené tak lehkovážně v lese. Syrový chlad pronikal pevnou látkou i kožišinou letecké kombinézy až do kostí. Celým tělem třáslo drobné, nepřekonatelné chvění. Ale nejhorší byly nohy: bolely ještě palčivěji, i teď, když ležely v klidu. Se strachem pomyslil na to, že musí vstát. Přesto vstal opět týmž rozhodným pohybem, jímž včera strhal s nohou boty. Čas byl drahý.

Ke všem trýzním, jež se na něho nahrnuly, se přidružila nová — hlad. Už včera, když přikrýval tělo sestry stanovým dílcem, zahlédl plátěnou brašnu s červeným křížem, jež ležela na zemi. Nějaké zvířátko už v ní hospodařilo a kolem prohryzaných děr byly na sněhu roztroušeny drobty. Včera si jí Alexej sotva povšiml. Dnes brašnu

zvedl. Bylo v ní několik kapesních obvazů, objemná konserva, svazeček dopisů a zrcátko, na jehož rubu byla nalepena fotografie suché stařenky. V brašně byl asi chléb nebo suchary, ale ptáci nebo zvěř si na nich už pochutnali.

Alexej uložil konservu a obvazy do kapes kombinézy, řekl polohlasně: „Děkuji ti, drahá!“ — narovnal děvčeti na nohou stanový dílec, odhozený větrem, a pomalu se belhal na východ, planoucí již za síťovím větví oranžovým světlem.

Měl nyní kilogramovou konservu a umínil si, že b u d e jíst j e n j e d n o u za den, v poledne.

5

Aby přehlušil bolest, kterou mu působil každý krok, začal se vědomě rozptylovat; rozvažoval, j a k a kudy j í t a vypočítával, j a k dlouho potrvá jeho cesta. Urazíli za den deset až dvanáct kilometrů, dojde ke svým za tři, nejdéle za čtyři dny.

Nu, dobrá. Jenže — co znamená ujít denně deset až dvanáct kilometrů? Jeden kilometr, to je dva tisíce kroků, tedy deset kilometrů je dvacet tisíc kroků, a to je mnoho, jestliže po každých pěti až deseti krocích je třeba se zastavit a odpočívat …

Včera si Alexej pro ukrácení cesty vytyčoval viditelné cíle: borovici, pařez, výmol na cestě, k nimž pospíchal jako k místu odpočinku. Nyní to vše převedl na číslice, a ty rozdělil na počet kroků. Rozhodl se, že úsek mezi jednotlivými oasami odpočinku bude činit tisíc kroků, t. j. půl kilometru, a odpočívat že bude podle hodinek ne déle než pět minut. Tak mu vycházelo, že od úsvitu do západu slunce urazí deset kilometrů, i když ne lehko.

Ale kolik úsilí ho stálo prvních tisíc kroků! Snažil se soustředit pozornost na počítání, aby přehlušil bolest, ale když ušel pět set kroků, začal se mást a nebyl s to myslit na něco jiného než na palčivou, drásající bolest. A přece urazil těch tisíc kroků! Neměl už sil, aby usedl, padl tváří do sněhu a lačně olizoval sněhovou kůru. Tiskl na sníh horké čelo a spánky, v nichž divoce bušila krev, a pociťoval nevýslovnou rozkoš z chladivého doteku.

Pak sebou trhl a podíval se na hodinky. Vteřinová ručička odtikávala poslední okamžiky páté minuty. Se strachem na ni pohlédl, jako kdyby se mělo stát něco hrozného, až dokončí svůj kruh, a když se dotkla číslice šedesát, vyskočil prudce na nohy až zaúpěl a hnul se dále.

K poledni, když se hustou spletí větví prodraly tenké nitě slunečních paprsků a zasvítily v lesním šeru, a lesem silně zavoněla pryskyřice a tající sníh, měl za sebou čtyři takové úseky. Usedl uprostřed cesty na sníh a neměl už sil dovléci se k mocnému kmeni vysoké břízy, ležícímu téměř na dosah ruky. Dlouho tak seděl s pokleslými rameny, nemyslil na nic, nic neviděl, nic neslyšel, ba ani hlad necítil.

Pak zhluboka vydechl a vložil do úst několik hrstek sněhu; stěží překonával zmáhající ho ztrnulost. Vytáhl z kapsy zrezavělou konservu a otevřel ji nožem s německým nápisem. Vstrčil do úst kousek zmrzlého sádla a chtěl je polknout, ale sádlo se rozplynulo a Alexej pocítil v ústech jeho chuť a pojednou si uvědomil takový hlad, že se jen s námahou přinutil nechat konservu a začal hltat sníh, jen aby něco polykal.

Než se zvedl k další cestě, uřízl si z jalovcových prutů hole. Opíral se o ně, ale přesto se mu šlo každou hodinu hůř a hůře.

6

… Třetí den putování opuštěným hvozdem, v němž Alexej neuviděl jedinou lidskou stopu, přinesl neočekávanou událost.

Probudil se s prvními paprsky slunce a roztřásl se chladem, jenž ho obklopoval, a vnitřním mrazením. V kapse kombinézy našel zapalovač, který mu vyrobil na památku mechanik Jura z náboje do pušky. Docela naň zapomněl, i na to, že může a také musí rozdělat oheň. S jedle, pod níž spal, nalámal suché omšelé větve, pokryl je chvojím, a zapálil, čilé žluté plamínky prošlehly modravým dýmem. Smolnaté suché dříví se rychle vzňalo a vesele hořelo. Plamen přeskočil na chvojí, a pobízen větrem, s praskotem se rozhoříval.

Oheň praskal a syčel a šířil kolem suché, blahodárné teplo. Alexeji začalo být příjemně, stáhl zipový uzávěr kombinézy, vyndal z kapsy své vojenské blůzy několik otřelých dopisů, psaných okrouhlým pečlivým písmem, a z jedné obálky vyňal fotografii štíhlounké dívenky v pestrých květovaných šatech, sedící na zkřížených nohou v trávě.

Dlouho se na ni díval, pak znova opatrně zavinul fotografii do celofánu, vložil ji do dopisu, zamyšleně podržel v rukou a uložil opět do kapsy.

„Jen žádné strachy, všecko dobře dopadne,“ řekl; rozmlouval snad v mysli s děvčetem, snad sám se sebou a zamyšleně si opakoval: ,, … dobře to dopadne.“

Navyklými už pohyby stáhl s nohou boty, rozmotal kousky šály a pozorně prohlížel nohy. Otekly ještě více. Prsty trčely na všecky strany, jako by byly z gumy, a někdo je nafoukl vzduchem. Barvu měly ještě temnější než včera.

Alexej si povzdychl, že se musí rozloučit s uhasínajícím ohněm, a znova se dal na cestu; hole skřípaly a klouzaly po zledovatělém sněhu. Alexej zatínal zuby a chvílemi téměř ztrácel vědomí. Pojednou zaslechl mezi lesními zvuky, jež přivyklé ucho přestalo již zaznamenávat, vzdálený hukot motorů. Z počátku si pomyslil, že se mu to jen zdá z únavy, ale motory hučely stále silněji, chvílemi zvyšovaly rychlost na krajní mez, chvílemi zase zpomalovaly. Byli to patrně Němci a jeli po téže cestě. Alexej cítil, jak ho náhle uvnitř zamrazilo.

Strach mu dodal sil. Zapomněl na únavu i na bolest v nohou; zabočil s cesty, dovlekl se po sněhu do hustého smrkového mlází, zalezl do houští a klesl na sníh. S cesty ho nemohli vidět; sám však viděl úplně zřetelně na cestu, osvětlenou poledním sluncem, které stálo již nad zubatým okrajem smrkových korun.

Hukot se blížil. Alexeje napadlo, že na sněhu opuštěné cesty je zřetelně vidět jeho osamocená stopa. Ale bylo už pozdě, motor prvního vozu hučel už docela blízko. Alexej se vtiskl ještě hlouběji do sněhu.

Nejprve se mihlo za větvemi ploché obrněné auto, obílené vápnem. Kolébalo se a zvonilo řetězy, jak se blížilo k místu, kde Alexejova stopa zabočovala do lesa. Alexej zatajil dech. Vůz se nezastavil. Za ním jelo malé otevřené terénní vozidlo. Jakýsi muž ve vysoké důstojnické čepici, s nosem zabořeným do hnědého kožišinového límce seděl vedle šoféra a vzadu na vysoké lavičce se natřásali samopalníci v šedozelených pláštích a přilbách. Kousek dále odfrkoval a rachotil pásy další velký terénní vůz, na němž sedělo asi patnáct Němců.

Alexej se tiskl do sněhu. Stroje byly už tak blízko, že mu do tváře zavanul teplý zápach benzinových par. Cítil, jak mu na šíji naskakuje husí kůže a svaly se stahují v tuhá klubka. Vozy však projely, zápach se

rozplynul a už jen z dálky sem sotva slyšitelně zaléhal hukot motorů.

Alexej počkal, až všechno utichlo, vyšel na cestu, na níž zůstaly zřetelné žebříčkovité otisky kolejových pásů, a po té stopě pokračoval v cestě. Pohyboval se kupředu v rovnoměrných úsecích, v stejných přestávkách odpočíval, a jedl teprve když ušel polovinu své denní cesty. Teď však kráčel ostražitě jako zvěř. Napjatý sluch lovil každý šustot, oči hleděly úkosem na strany, jako by se někde vedle něho plížil a ukrýval velký nebezpečný dravec.

Letec, zvyklý bojovat ve vzduchu, setkal se po prvé na zemi s živým, neporaněným nepřítelem. Nyní se vlekl po jeho stopě a usmíval se škodolibě. Nežije se jim tu dobře, není vlídná ani. pohostinná tahle okupovaná země! I zde v pustém panenském lese, kde za tři dny Alexej neuviděl živé známky po člověku, musí jejich důstojník jezdit s takovým průvodem.

,,Hlavu vzhůru, všecko zas bude dobré,“ povzbuzoval se Alexej a kráčel stále kupředu; snažil se nepozorovat, že bolest v nohou je stále palčivější a že mu ubývá sil. Žaludek se již nedal klamat úlomky mladé jedlové kůry, kterou stále hryzl a polykal, ani nahořklými pupenci z břízy, ani jemnou a lepkavou kašičkou z mladé lipové kůry, jež se táhla v zubech.

Do soumraku urazil s námahou sotva pět úseků. Zato na noc rozdělal velký oheň; ohromný polozetlelý březový kmen ležící na zemi obložil chvojím a suchými větvemi a zapálil. Kmen doutnal nejasným plamenem a vydával hodně tepla a Alexej, který spal natažen na sněhu a pociťoval životodárné teplo střídavě na jednom či druhém boku, instinktivně se obracel a probouzel, aby přihodil suchou větev na doutnající kmen, stravovaný syčícím lenivým plamenem.

Uprostřed noci se rozpoutala sněhová bouře. Nad hlavou varovně hučely borovice, kmeny se rozkolébaly, větve skřípaly a sténaly. Celá oblaka bodajícího sněhu se nesla po zemi. Šustící mrak se roztančil nad syčícím a prskajícím ohněm. Ale bouře neprobudila spáče. Spal sladkým, lačným spánkem pod ochranou teplého ohně.

Oheň chránil před zvěří; a Němců se za takové noci nemusil bát. Netroufají si ve sněhové vánici do pustého lesa. A přece jen, zatím co unavené tělo odpočívalo v teplém dýmu, ucho, přivyklé zvířecí ostražitosti, zachycovalo každý zvuk. K ránu, když bouře ustala a ztichlou

zemi pokryla hustá bělavá mlha, zdálo se Alexeji, že v šumění sosnových korun, v šelestu padajícího sněhu zaslechl vzdálené zvuky boje, výbuchy granátů, dávky ze samopalů a výstřely z pušek. ,,Že by to byla už fronta? Tak brzo?“

7

Ale když ráno rozehnal vítr mlhu, a les, šedý a veselý, postříbřený za noc, zajiskřil na slunci jehličkami jíní a celá ptačí družina, tušící příchod vesny, se rozštěbetala, rozcvrlikala a rozezpívala, jako by se radovala z nenadálé přeměny, nemohl Alexej, ať napínal sluch sebevíc, zaslechnout hluk boje ani ohlas střelby, ba ani dunění kanonády.

Bílé k y p r é c h o m á č k y sněhu, na nichž se ježily jiskřící z m r z l é jehličky, se sypaly se stromů. Tu a tam dopadaly na sníh s lehkým nárazem těžké kapky j a r n í vody. J a r o ! T o h o j i t r a se po prvé ohlásilo rozhodně a neodbytně.

Ubohé zbytky konservy— několik vláken masa, pokrytých příjemně vonícím sádlem — se rozhodl Alexej sníst ráno, neboť cítil, že by jinak nevstal. Pečlivě vytřel plechovku prstem; pořezal se na několika místech o ostrý okraj, ale pořád se mu zdálo, že v ní ještě něco zůstalo. Naplnil ji sněhem, rozhrábl šedý popel dohasínajícího ohně, postavil ji na doutnající uhlíky a potom s rozkoší, pomalými doušky vypil horkou vodu, slabě vonící masem. Plechovku strčil do kapsy, hodí se k vaření Čaje. Pít horký čaj! To byl příjemný objev, který Alexeje trochu povzbudil, když se hnul opět dál.

Ale teď ho očekávalo velké zklamání. Noční bouře úplně zavála cestu. Přehradila ji na Šikmo závějemi s ostrými hřebeny. Do očí řezala jednotvárná, jiskřící modř. Nohy zapadaly do kyprého, ještě neslehlébo sněhu. Jen s námahou je vytahoval. Hole, jež samy vázly ve sněhu, mu špatně pomáhaly.

K poledni, když stíny pod stromy zčernaly a slunce nahlédlo přes koruny stromů do průseku cesty, urazil Alexej pouze asi tisíc pět set kroků a cítil takovou únavu, že musil napnout veškerou svou vůli, aby se hnul opět dál. Hlava se mu točila, země mu ubíhala pod nohama. Téměř každou minutu padal, zůstával okamžik ležet nepohnutě na hřebeni závěje, přikládal čelo na vrzající sníh a zase vstával, aby udělal

několik kroků. Neodbytně na něho doléhal spánek. Chtělo se mu ulehnout, zapomenout na všecko, nehnout jediným svalem, ať se stane cokoli. Zastavoval se, kymácel se v mrazivém ztrnutí se strany na stranu, pak stiskl zuby, až to zabolelo, probral se k vědomí a udělal zase několik pomalých kroků, stěží vytahuje nohy ze sněhu.

Nakonec pocítil, že nemůže dále, že žádná síla jím nehne s místa, a jestliže teď usedne, že už nevstane. Tesklivě se rozhlédl kolem. Vedle na pokraji cesty stála mladá rozčechraná borovice. Sebral poslední síly, vykročil k ní, ale zhroutil se a bradou uvízl ve vidlici její rozeklané koruny. Váha, která tížila jeho rozdrcené nohy, se poněkud zmenšila, pocítil úlevu. Spočíval na pružných větvích a oddával se rozkoši klidu. Chtělo se mú ulehnout pohodlněji, opřel se tedy bradou o vidlici větví, vytáhl nohy jednu po druhé a cítil, jak se, nezatíženy vahou těla, snadno vyprostily ze závěje. Hlavou mu bleskla myšlenka…

Ano, ovšem! Vždyť může uříznout tento stromeček, udělat si z něho dlouhou hůl s vidlicí na konci, vyhazovat ji vpřed, opřít se o ni bradou, přenést na ni váhu těla a pak, jako teď u borovice, přitáhnout nohy kupředu. Že to půjde pomalu? Ovšemže pomalu, zato tolik neumdlí a hlavně bude moci jít dále a nečekat, až se závěje slehnou.

Svezl se na kolena, podsekal nožem stromek, odřezal větve, omotal vidlici kapesníkem a zbylými obvazy a ihned zkusil, jak to půjde. Zarazil hůl před sebou do sněhu, opřel se o ni bradou a rukama, udělal krok, dva, znovu ji zarazil před sebe, znovu se opřel a opět udělal krok — a další. A tak šel, počítal kroky a určoval si nové normy pohybu.

Podivný pohled skýtal tento člověk; putoval nepochopitelným způsobem po pustém lese, plazil se přes hluboké závěje rychlostí hlemýždě, vlekl se od úsvitu až do západu slunce a urazil za tu dobu ne více než pět kilometrů! Ale les byl opuštěný. Nikdo ho nepozoroval kromě strak. A straky se zatím přesvědčily, že se nemusí obávat podivného, třínohého, nemotorného tvora, a když se blížil, neulétaly, jen neochotně uskakovaly s cesty, obracely hlavu na stranu a hleděly na něho posměšně a zvědavě černým korálkem ptačího oka.

8

Tak se ploužil ještě dva dni po zasněžené cestě; zarážel hůl před sebe do sněhu, opíral se o ni celou vahou těla a přitahoval k ní nohy. Chodidla už vůbec necítil, zato tělo při každém kroku prořezávala ostrá bolest. Hlad ho už přestal mučit. Křeče a hryzení v útrobách ustaly a změnily se v trvalou tupou bolest, jako kdyby prázdný žaludek ztvrdl, převrátil se a stlačil všecky vnitřnosti.

Alexej se živil mladou korou borovic, kterou ve chvílích odpočinku ořezával nožem, březovými a lipovými pupenci a zeleným měkkým mechem. Vykopával jej ze sněhu, a když se utábořil na nocleh, vyvářel jej ve vodě. Pochoutkou mu byl „čaj“ z lesklých, jakoby navoskovaných brusinkových lístků, jež trhal na místech, kde slezl sníh. Horká voda dodávala tělu teplo a vzbuzovala pocit sytosti. Když polykal vřelou tekutinu, páchnoucí kouřem a březovým listím, pomalu se uklidňoval a cesta se mu nezdála už tak hrozná a nekonečná.

Na šestou noc se utábořil opět pod zelenou střechou rozložité jedle a oheň rozdělal u starého smolnatého pařezu, který mohl podle jeho odhadu doutnat celou noc.

Ještě se nesetmělo. V koruně jedle hospodařila neviditelná veverka. Loupala šišky a šupinky z nich padaly na zem. Alexeje, kterého neopouštěla myšlenka na jídlo, zajímalo, co zvířátko nachází v šiškách. Zdvihl jednu, odloupl šupinu a pod ní uviděl jednokřídlé semeno velikosti prosného zrnka. Vypadalo jako nepatrný cedrový oříšek. Rozmělnil je mezi zuby a pocítil v ústech příjemnou vůni cedrového oleje.

Alexej nasbíral rychle několik syrových jedlových šišek, položil je k ohni, přiložil chrastí a když se šišky otevřely, vysypal z nich semena a třel je mezi dlaněmi. Vyfoukal z nich šupinky a droboučká semena si nasypal do úst.

Les tiše Šuměl. Smolnatý pařez hořel klidným, pomalým plamenem a šířil vonný dým jako po kadidlu. Plamen se rozhoříval chvílemi mocněji, chvílemi jako by uhasínal a ze šumějící tmy vstupovaly do osvětleného kruhu a opět se z něho vzdalovaly nazlátlé kmeny borovic a stříbrná Štíhlá těla bříz. Pak pojednou obklopila pohasínající pařez hustá tma a zdálo se, jako by se sem z noci nakláněli neznámí tvorové,

vydávající to zvonivé šumění, a varovným šepotem se mezi sebou dorozumívali.

Alexej přihazoval větve do ohně a znova se dal do šišek. Vůně cedrového oleje mu vyvolávala v paměti dávno zapomenutý obraz z dětství … Maličká světnice, hustě zastavená známými předměty. Stůl pod visací lampou. Matka ve svátečních šatech se právě vrátila z půlnoční a slavnostně vyndavá z truhlice papírový sáček a vysypává z něho na misku cedrové ořechy. Celá rodina — matka, babička, dva bratří a on, Alexej, nejmladší — usedá kolem stolu a dává se obřadně do louskání oříšků, vánočního pamlsku. Nikdo nemluví. Babička vylupuje jadérka pletací jehlicí, matka špendlíkem. Obratně nakousne ořech, vytáhne z něho jadérko a klade na hromádku. A potom je nabere do dlaně a sype najednou některému z dětí do úst, při čemž podarovaný cítí na rtech drsnou kůži její upracované ruky, neznající odpočinku, jež voní, protože jsou svátky, jahodovým mýdlem.

Kamyšin … dětství! Jak se jim pěkně žilo v maličkém domku na pokraji města …! Les šumí, tvář plane žárem ohně a do zad vniká bodající chlad. Do tmy houká výr, ňafají lišky. U ohně se krčí a zamyšleně hledí na hasnoucí míhající se uhlíky hladový, nemocný, k smrti vyčerpaný člověk, samotinký v ohromném hlubokém lese, a před ním ve tmě leží neznámá cesta, plná nečekaného nebezpečí a strádání.

,,Ech, to nic, to nic, všecko to zas bude dobré!“ řekne si pojednou ten opuštěný člověk a při posledních rudnoucích záblescích plamene je vidět, že se usmívá rozpukanými rty jakýmsi svým vzdáleným myšlenkám.

9

Sedmého dne svého putování se Alexej dověděl, odkud se k němu donesly oné bouřlivé noci ohlasy vzdáleného boje.

Vlekl se úplně vyčerpán po tající lesní cestě a co chvíli se zastavoval, aby nabral dechu. Jaro se už neusmívalo jen z dálky. Vtrhlo do lesa se svými teplými prudkými větry, s ostrými slunečními paprsky, jež se prodíraly hustou spletí větví a smývaly sníh s kopečků a pahorků,

s truchlivým krákoráním vran v podvečer a s pomalými velkými havrany, dřepícími na zhnědlých hrbolech cesty, s vlhkým sněhem, pórovitým jako včelí buňky, s blyštícími se loužemi v dolících, s onou silnou omamnou vůní, která opájí vše živé.

Alexej míval již v dětství rád tento čas, a i teď, když vláčel loužemi své poraněné nohy v promočených, rozpadávajících se botách, když se belhal hladový a bolestí a únavou ztrácel vědomí, když proklínal louže, lepkavý sníh, a jarní bláto, přece jen chtivě vdechoval opojnou a vlhkou vůni. Nedbal už na cestu, nevyhýbal se kalužím, klopýtal, padal a zase vstával, těžce se opíraje o hůl, postál na nohou vrávoraje a sbíraje síly, a pak zabodával hůl co nejdále před sebe, a tak se pomalu vlekl dále na východ.

Najednou se zastavil u ohybu lesní cesty, jež zabočovala prudce vlevo, a ztrnul v nehybnosti. Tam, kde byla cesta tísněná s obou stran bujným mlázím nejužší, uviděl německá terénní vozidla, jež ho, na cestě předhonila. Cestu jim zahrazovaly dvě obrovské borovice. Přímo u nich, zaseknutý do nich radiátorem jako sekerou, stál obrněný automobil. Nebyl však jako dříve bělavě skvrnitý, nýbrž rudě červený a stál nízko na diskách, protože mu pneumatiky shořely. Věž, patrně odhozená vzdušnou vlnou se válela na sněhu pod stromem jako podivný hřib. U obrněného auta ležely tři mrtvoly, celá osádka, v černých umaštěných kombinézách a měkkých kuklách.

Dva shořelé terénní vozy na pásech, s černými zuhelnatělými vnitřky stály hned za pancéřovým autem na špinavém sněhu, roztálém od žáru popela a uhlíků. A kolem, na okraji cesty, v křoví a příkopech se válely mrtvoly německých vojáků; vojáci zřejmě prchali v hrůze a nechápali, jak se stalo, že smrt na ně číhala za každým stromem, za každým keřem, skrytá sněžnou záclonou bouře. Ke stromu bylo přivázáno tělo důstojníka. Na jeho zelené blůze s tmavým límcem byl připíchnut nápis: ,,S čím kdo zachází, s tím taky schází.“ A o něco blíže jiným písmem, již rozmazaným, byla připsána inkoustovou tužkou velkými písmeny slova „německý pes“.

Alexej si dlouho prohlížel místo boje; Hledal něco k jídlu. Pouze na jednom místě našel ve sněhu zašlápnutý kousek plesnivého sucharu, oklovaného sojkami. Zvedl jej k ústům a dychtivě ssál nozdrami kyselý zápach žitného chleba. Chtělo se mu položit jej celý do úst a kousat

a ssát a obracet na jazyku vonnou chlebovou kaši. Ale místo toho jej rozdělil na tři části, dvě uschoval hluboko do zadní kapsy v kombinéze a jednu rozdrobil na nepatrné kousíčky a jeden po druhém vkládal do úst jako cukrátka a pomalu je ssál, aby prodloužil co nejvíce požitek z jídla.

Obešel ještě jednou bojiště. V té chvíli ho napadla myšlenka: vždyť tady někde nablízku musí být partyzáni! Vždyť to jejich nohy zdupaly sníh v křoví a kolem stromů! A snad ho už uviděli, jak se plazí mezi mrtvolami, a s vrcholku jedle nebo z křoví či ze závějí ho sleduje bdělé oko partyzánského průzkumníka. Alexej přiložil ruce k ústům a vykřikl ze všech sil:

„Hej, partyzáni, partyzáni!“

Překvapilo ho, jak chabě a tiše zní jeho hlas. Ba i ozvěna, odpovídající mu z lesní houštiny a vracející jeho výkřiky, které se tříštily o kmeny stromů, zdála se mu silnější.

„Partyzáni! Partyzáni! H e j ! „ volal Alexej a usedl na sníh uprostřed černých spálených tanků a mlčenlivých nepřátelských těl.

Volal a napínal sluch. Už všecek ochraptěl, hlas mu selhával. Pochopil už, že partyzáni dávno odešli, když vykonali své dílo a sebrali kořist (a proč by také zůstávali v pustém, neobydleném hvozdu), ale stále ještě volal. Doufal v zázrak, doufal, že každým okamžikem se z křoví vyhrnou zarostlí, vousatí muži, o nichž tolik slyšel, že ho vezmou a odnesou s sebou a že si bude moci den nebo aspoň hodinu odpočinout, odevzdat se do cizí dobré vůle, nestarat se o nic, nikam nespěchat.

Jenom les však mu odpovídal zvučnou a tříštivou ozvěnou. A pojednou Alexej uslyšel, anebo snad se mu to jen zdálo z přílišného napětí, v melodickém hlubokém šumění větví temné údery, chvílemi zřetelné, chvílemi téměř zmlkající. Všecek se napjal, jako by se odněkud z dálky neslo k němu do lesní samoty přátelské volání. Bál se, že to je klam, nevěřil vlastním uším a dlouho seděl a naslouchal s nataženým krkem.

Ne, sluch ho neklamal. Vlhký vítr zavanul od východu a opět donesl k němu temné, už zřetelné dunění kanonády. Nebyla to kanonáda pomalá a nepravidelná jako v posledních měsících, kdy vojska, zakopaná a opevněná na obranné linii, lenivě občas po sobě vystřelila, aby

se navzájem znepokojovala. Děla hřímala prudce a téměř nepřetržitě, jako by někdo přesypával těžkou hromadu kamení nebo rychle bubnoval pěstmi na dno dubového sudu.

Ano, určitě! Je to prudký dělostřelecký souboj. Linie fronty byla podle zvuku vzdálena asi deset kilometrů a něco se tam dělo, někdo útočil a někdo se zoufale bránil. Alexeji tekly po tvářích šťastné slzy.

Hleděl k východu. V tomto místě však cesta prudce zabočovala na protilehlou stranu a před ním ležela sněžná pláň. Odtud přicházel ten zvoucí ohlas boje. Tam směřovaly podlouhlé temné jamky partyzánských stop, někde tady v lese žijí ti neohrožení lesní lidé.

„Uvidíte, uvidíte, kamarádi, že všecko zas bude dobré,“ bručel si pod nos a směle zarazil hůl do sněhu, opřel se o ni bradou, přenesl na ni celou váhu těla a namáhavě, rozhodným pohybem přestavil nohy do závěje.

Zabočil s cesty na zasněženou lesní pláň.

10

Tohoto dne se mu nepodařilo urazit po sněhu ani sto padesát kroků. Soumrak ho zastavil. Našel si starý pařez, oloupal s něho kůru, obložil jej suchými větvemi, vytáhl zapalovač, vyrobený z náboje (dostal ho kdysi na památku), zakřesal jednou, po druhé a ustrnul: v zapalovači už nebyl benzin. Zatřásl jím, foukal do něho, snažil se vyfouknout zbytky benzinových par, ale marně. Už se setmělo. Jiskry vylétaly pod kolečkem jako maličké blesky a na okamžik rozptýlily tmu kolem jeho obličeje. Kamínek se třel, ale oheň Alexej nevykřesal.

Nezbývalo než doplazit se do hustého borového mlází, schoulit se do klubíčka, přitáhnout kolena k bradě, obejmout je rukama a tak naslouchat v nehybném ztrnutí nočním zvukům v lese. Té noci by snad bylo Alexeje ovládlo zoufalství. Ale ve spícím lese slyšel ohlas kanonády mnohem zřetelněji, a dokonce začal rozlišovat třesky výstřelů od temného dunění výbuchů.

,,To nic, to nic, všechno zas bude dobré!“

Když se ráno probudil s pocitem strachu a žalu, pomyslil si hned: ,,Co se stalo? Zlý sen?“ A tu si vzpomněl: zapalovač. Ale protože slunce laskavě hřálo a všecko kolem se jiskřilo a svítilo, i ztvrdlý zrnitý sníh i kmeny borovic i jehličí, nezdála se mu ztráta ohně takovým

neštěstím. Horší byla jiná věc: když se opřel o oteklé ruce, pocítil, že nemůže vstát. Několikrát se marně pokusil postavit na nohy, při tom se mu zlomila jeho hůl s vidlicí a Alexej se svalil na zem jako žok. Obrátil se na záda, aby si oteklé údy odpočinuly a hleděl skrze ostnaté větévky borovic na vysoké modré nebe, po kterém se honily čisťounké načechrané obláčky s pozlacenými kučeravými okraji. Tělu se začínalo pomalu ulevovat, ale s nohama se asi něco stalo. Nemohl se na ně vůbec postavit. Přidržel se borovice a znovu se pokusil vztyčit. To se mu nakonec podařilo, ale jakmile chtěl přitáhnout nohy ke stromu — skácel se slabostí a podivnou novou silnou a svědivou bolestí v chodidlech.

Konec? Tak tedy má zahynout zde pod borovicemi, kde ho snad nikdy nikdo nenajde a nepohřbí jeho ohlodané kosti. Slabost ho táhla nepřemožitelně k zemi. Ale v dáli hřměla kanonáda. Tam se bojovalo, tam byli naši. Což nenajde v sobě sil, aby zdolal těch posledních osm až deset kilometrů?

Kanonáda ho přitahovala, povzbuzovala, naléhavě volala, a on odpověděl na její volání. Opřel se o ruce a jako zvíře se plazil po čtyřech směrem na východ. Lezl z počátku bezděčně, jako hypnotisován ohlasem vzdáleného boje, pak už vědomě, neboť chápal, že se tak bude pohybovat snáze než o holi, že chodidla ho budou bolet méně, když neponesou těžké tělo. A opět pocítil, jako by mu radostí stoupalo v hrudi klubko a kutálelo se k hrdlu. Jako by přesvědčoval ne sebe, nýbrž někoho druhého, jenž zmalomyslněl a pochybuje o možnosti takového neuvěřitelného pohybu, řekl nahlas.

,,Hlavu vzhůru, vážený soudruhu, teď už bude všecko v pořádku!“

Když ušel zas jeden úsek, zahřál si v podpaží promrzlé ruce, doplazil se k malému smrčku, vyřezal z kůry podlouhlé destičky, a s břízy sedřel nehty několik dlouhých bílých vláken. Z bot vyňal kousky vlněného šálu, omotal si jimi ruce, na dlaně položil destičky z kůry jako podešve a přivázal je lýkem a kapesním obvazem. Na pravé ruce se mu to znamenitě povedlo, byla to široká a pohodlná opora. Na levé, kde si musil pomáhat zuby, byla práce méně zdařilá. Ale ruce byly teď „obuty“ a Alexej lezl dále a cítil, že se pohybuje snáze. Při dalším oddechu si přivázal po kousku kůry také na kolena.

K poledni, když slunce znatelně přihřívalo, měl Alexej za sebou už úctyhodný počet ,,kroků“. Kanonáda zněla silněji, snad proto, že se

k ní přibližoval, nebo snad pro nějaký sluchový klam. Bylo tak teplo, že stáhl zip a rozhalil kombinézu.

Když se plazil přes močál, kde ze sněhu už vylezly zelené kopečky mechů, připravil mu osud ještě jedno překvapení: na šedavém vlhkém a měkkém mechu uviděl tenoučké stonky s nemnohými, jako nalakovanými lístky a mezi nimi temně rudé, trochu scvrklé, ale ještě šťavnaté klikvy. Alexej se naklonil nad mechovým pahrbkem a začal utrhávat ústy se sametového, teplého, vlhce vonícího mechu jednu bobulku za druhou.

Po příjemně nasládlých, kyselých podsněžních klikvách, po této jeho první skutečné potravě, již požil po několikadenním hladovění, začal se mu žaludek křečovitě svírat. Ale neměl tolik vůle, aby vyčkal, až ostrá, rezavá bolest přejde. Lezl po mechu a umíněně jako medvěd sbíral jazykem a rty sladkokyselé vonné plody. Očesal tak několik pahorečků, neohlížeje se na mrazivou vlhkost roztálého sněhu, čvachtající vodu v botách, ani na palčivou bolest v nohou a únavu — necítil nic kromě nasládlé a trpce kyselé chuti v ústech a příjemné plnosti v žaludku.

Zvedl se mu žaludek, začal zvracet. Pochopil, že se přejedl, ale nemohl se ovládnout a znova se pustil do kyselých plodů. Sňal s rukou „obutí“, natrhal klikvy do plechovky, naplnil jimi kuklu, přivázal ji řemínkem k opasku a lezl dále; jen s námahou přemáhal těžkou malátnost, jež se zmocňovala celého jeho organismu.

Na noc zalezl pod střechu staré jedle, pojedl klikev, požvýkal něco kůry a zhltl několik semen z jedlových šišek. Usnul pak neklidným, ostražitým spánkem. Několikrát se mu zdálo, že se k němu ve tmě někdo přikrádá. Otevřel oči, číhal napjatě, až mu začínalo znít v uších, vytrhl pistoli a seděl bez hnutí; lekal se dopadu jedlové šišky, praskotu mrznoucího sněhu, tichého zurčení vody pod sněhem.

Teprve k ránu ho zmohl hluboký spánek. Když se už úplně rozednilo, uviděl kolem stromu, pod nímž spal, drobnou, jako krajkoví spletitou stopu liščích běhů, mezi nimiž se ve sněhu táhla podélná rýha po chvostu.

Tak vida, kdo rušil jeho spánek! Podle stopy bylo vidět, že ho liška obíhala v kruhu, usedala opět a běhala kolem. Nepěkná myšlenka se mu vynořila v hlavě. Myslivci říkají, že prý ta chytrá šelma čije smrt

člověka a umírajícího pronásleduje. Byla to předtucha jeho konce, jež pudila za ním zbabělého dravce?

„Hloupost, čirý nesmysl! Všecko bude zas dobré …“ povzbuzoval se a lezl dále, aby se co nejrychleji dostal s tohoto místa.

Toho dne měl zase štěstí. V trnitém jalovci, s něhož otrhával rty šedozelené bobule, uviděl podivnou hroudu spadlého listí. Dotkl se jí rukou; hrudka byla těžká a nerozsypala se. Začal s ní tedy strhávat listí a popíchal se o skryté ostny. „ J e ž e k , „ dovtípil se. Velký starý ježek ukládaje se k zimnímu spánku, nakulil na sebe spadalé podzimní listí, aby mu bylo teplo. Alexeje se zmocnila nepopsatelná radost. Po celé své strastiplné cestě toužil ulovit ptáka nebo nějaké zvíře. Kolikrát už vytahoval pistoli a mířil na straku, sojku nebo na zajíce a po každé jen s úsilím se musil přemoci, aby nevystřelil. V pistoli měl pouze tři náboje: dva pro nepřítele, jeden, budeli třeba, pro sebe. Přemohl se vždy a pistoli zase schoval. Neměl právo dávat v sázku poslední náboje.

A tady mu kousek masa sám padl do ruky. Ani chviličku se nepozastavoval nad tím, že ježkové jsou podle pověry nečistá zvířata, a rychle s něho strhal obal listí. Ježek se neprobouzel, nehýbal se, byl podoben obrovskému, směšnému ostnatému bobu. Alexej ho dýkou zabil, pracně stáhl žlutou kožku s bříška a ostnatý pancíř se hřbetu, rozsekl tělo na dvě části a s rozkoší začal trhat zuby teplé, šedavé, žilnaté maso, které lnulo pevně ke kostem. Snědl všecko najednou, nic nenechal. Rozdrtil v zubech všecky drobné kostičky a spolykal je také a teprve potom ucítil v ústech odporný zápach psiny. Ale co to bylo proti tomu, že měl plný žaludek, z něhož se po celém těle rozlévala příjemná nasycenost, teplo a malátná únava.

Ještě jednou všecko prohlédl, vyssál každou kůstku a ulehl na sníh, oddávaje se rozkoši z klidu „a tepla. Snad by byl i usnul, kdyby ho nebylo vzbudilo opatrné zaštěknutí lišky v křoví. Alexej zbystřil pozornost a pojednou v temném dunění kanonády, kterou slyšel neustále od východu, rozlišil úsečný třesk kulometných dávek.

Okamžitě s něho spadla všecka ospalost, zapomněl na lišku i odpočinek a znova lezl kupředu, do hustého lesa.

11

Za bahniskem, přes něž se přeplazil, se prostírala paseka, přehrazená starým plotem z omšelých tyčí, přivázaných ke kolům lýkem a houžvemi.

Mezi dvěma řadami plotů se tu a tam ve sněhu rýsovala kolej zarostlé nepoužívané cesty. Tady nedaleko tedy žijí lidé. Alexeji se neklidně rozbušilo srdce. Němci se sotva dostali na tato zapomenutá místa! A jestli přece, jsou tu jistě i naši, a ti ukryjí raněného a pomohou mu.

Alexej cítil už blízký konec svého putování, a proto napínal všecky síly a lezl bez oddechu. Lezl, těžce nabíraje dech, padal obličejem do sněhu, vzrušením ztrácel vědomí, pospíchal, aby co nejdříve dosáhl temene pahorku, s něhož asi uvidí spásnou vesnici. Napínaje poslední síly, aby dosáhl lidského obydlí nepozoroval, že kromě plotu a zamrzlé koleje, vystupující stále zřetelněji z tajícího sněhu, nesvědčí nic o blízkosti člověka.

Konečně se dostal na vrchol pahorku. Zatajil dech a křečovitě lapal po vzduchu, vztyčil hlavu a široce otevřel oči. Otevřel a hned je zase přivřel — tak strašný byl obraz, který uviděl. Zde podle všech příznaků stávala do nedávna nevelká lesní vesnička. Její půdorys zřetelně rýsovaly dvě nerovné řady zděných komínů, trčících nad zavátými hromadami spáleniště. Tu a tam se zachovaly ploty a holé jeřáby, které si tu kdysi vysázeli pod okny. Teď čněly ze sněhu ohořelé, usmrcené ohněm. Bylo to pusté, zasněžené pole, na němž se jako pařezy ve vykáceném lese tyčily osamocené komíny a uprostřed jako obluda stála studniční váha s omšelým dřevěným a na okraji železem pobitým okovem na zrezavělém řetězu, kterým vítr skřípavě pohupoval. U vjezdu do vesnice, vedle nevelkého sadu, ohrazeného živým plotem, se zachovala řezbami zdobená branka, v níž vrátka tiše poskřipovala ve zrezavělých závěsech.

Nikde živé duše, ani zvuku, ani obláčku kouře. Pusto. J a k o by tu byl nikdy nežil člověk! Zajíc, kterého Alexej vyplašil z křoví, uháněl od něho, směšně vyhazuje zadkem, přímo do vesnice. Na cestě se zastavil, zapanáčkoval, natáhl ucho, postál u vrátek a vida, že nějaký podivný velký tvor se plazí po jeho stopě, odskákal dále podél ohořelých zborcených plotů.

Alexej se pohyboval dále jako stroj. Velké slzy se mu kutálely po neholených tvářích a padaly na sníh. Zastavil se u vrátek, kde předtím panáčkoval zajíc. Nad brankou se zachoval kus dřevěné tabule s písmeny ,,Děts …“. Nebylo těžko si představit, že za tímto zeleným plůtkem stával přívětivý dům dětského domova. Zůstaly zde ještě nizounké lavičky, pečlivě ohoblované a vyleštěné vesnickým truhlářem. Alexej vrazil do dvířek, připlazil se k lavičce a chtěl usednout. Ale jeho tělo si už zvyklo na vodorovnou polohu. Když usedl, začalo ho bolet v zádech. Ulehl do sněhu, aby vychutnal rozkoš odpočinku, a zkroutil se do klubíčka jako unavené zvířátko.

U lavičky se černala už holá zem, sníh tam roztál. Nad zemí stoupala teplá vláha v kolébavých, houpajících se vrstvách. Alexej vzal do hrsti teplou roztálou hlínu; její tučná hmota měkce prostupovala mezi prsty, páchla hnojem a vlhkostí, chlévem a lidským obydlím.

Bývali tu lidé … Kdysi, za starodávných časů vymýtili kus černého lesa, vyrvali mu tento cípek hubené šedé země. Rozrývali ji radlicí, kypřili dřevěnými branami, zušlechťovali ji, hnojili. Žilo se jim těžko ve věčném zápase s lesem, se zvěří, ve starostech, jak dotáhnout do nových žní. Když přišly sověty, založili si kolchoz, začali toužit po lepším životě, opatřili si stroje, a ve vsi se objevil dostatek. Vesničtí tesaři postavili dětský domov. Kolchozníci se zastavovali u tohoto zeleného plůtku, za nímž se batolila červenolící děcka a po večerech snad už dělali plány: což kdyby se tak všichni dali do díla a sroubili čítárnu nebo klub, to by se to besedovalo za zimních večerů, když venku sviští metelice. A což až i tady, v lesní samotě se rozsvítí elektrické žárovky … A hle — teď je tu jen opuštěné spáleniště, les, staleté, ničím nerušené ticho …

Čím více Alexej přemýšlel, tím citlivěji pracovala jeho unavená mysl. Viděl v duchu Kamyšin, maličké zaprášené městečko v suché rovné stepi u Volhy. V létě a na podzim vál ze stepi ostrý suchý vítr. Přinášel s sebou mraky prachu a písku. Bodal do tváří a do rukou, pronikal do domů, vssával se dovnitř zavřenými okny, oslepoval oči, skřípal mezi zuby. Těmto písečným mrakům, přivátým ze stepi, říkali v Kamyšině „kamyšinský deštíček“ a celá pokolení kamyšinských toužila po tom zastavit nápory písku, snila o tom, nadýchat se dosyta čistého vzduchu. Teprve socialistický stát uskutečnil jejich sen: lidé

dali hlavy dohromady, a společně se pustili do boje s větrem a pískem. Vždy v sobotu nastupovalo celé město do ulic s lopatami, sekerami a motykami. Na pustém náměstí se objevil park, podél uzoučkých ulic se seřadily šiky tenoučkých mladých topolů. Kamyšinští je pečlivě zalévali a přistřihovali, jako by to nebyly obecní stromy, nýbrž muškáty za vlastními okny. A Alexej vzpomínal, jak celé město, všichni, děti i velcí vítali s velikou slávou, když na jaře vyrazily z tenkých holých proutků mladé výhonky s jemně zelenými lístky … Pojednou si představil Němce na ulicích rodného Kamyšinu, jak pálí v hranicích mladé stromky, vypěstované kamyšinskými s takovou láskou. Viděl rodné městečko ztopené v oblacích dýmu a na místě, kde stával domek, v němž Alexej vyrostl a kde žila jeho matka, viděl čnít právě takový černý a obludný komín.

V srdci mu rostl těžký drásavý stesk.

Jen je nepustit dál, ani o krok dále! Bít je, bít ze všech sil, jako je bil ten ruský voják, který ležel na lesní mýtině na kupách nepřátelských těl.

Slunce se už dotklo šedých hrotů lesa. Alexej však pospíchal. J e n rychle, rychle tam, odkud zní kanonáda, tam, kde zuří boj!

Lezl rychle po zemi, kudy kdysi vedla vesnická ulička. Od spáleniště táhl těžký mrtvolný zápach. Vesnice se zdála opuštěnější než pustý, neobydlený hvozd. Pojednou jakýsi vedlejší zvuk vzbudil jeho pozornost. U krajního spáleniště uviděl psa. Byl to docela obyčejný domácí pes s dlouhou srstí, se svislýma ušima, nějaká taková Žučka nebo Bobík1*. Tento domácí tvor, který jistě býval nejdobromyslnějším zvířetem, na němž si hospodyně vylévaly zlost, a miláčkem vesnických kluků, vztekle zavrčel, když uviděl Alexeje, a vycenil zuby. Z očí mu šlehl takový divoký blesk, že Alexej cítil, jak mu vstaly vlasy na hlavě. Shodil s ruky „obutí“ a sáhl do kapsy pro pistoli. Několik okamžiků stáli proti sobě člověk a pes, který se opět stal šelmou, a upřeně hleděli na sebe. Potom, jako by se psovi mihla hlavou vzpomínka na člověka, svěsil čumák, provinile zavrtěl ohonem, stáhl zadek a odklidil se za černou haldu spáleniště.

Ne, ne, pryč, jen rychle pryč odtud! Rychle tam, odkud zaléhá hluk boje …!

Využívaje posledních okamžiků světla, dal se Alexej cestou necestou přímo přes sníh do lesa a jakoby hnán pudem, směřoval tam, odkud bylo už zcela jasně slyšet dunění kanonády. Ten zvuk ho přitahoval jako magnet stále větší silou, jak se k němu přibližoval.

12

Tak se plazil ještě den, dva nebo snad pět, či osm. Ztratil ponětí o čase. Chvílemi se ho zmocňovala dřímota, chvílemi upadal do mátožného polospánku. Usínal v pohybu, ale síla, pudící ho k východu, byla tak veliká, že i když ztrácel jasné vědomí, lezl stále pomalu kupředu, než narazil na strom nebo keř, nebo než mu uklouzla ruka a padl tváří do roztálého sněhu. Veškerá jeho vůle, všecky jeho nejasné myšlenky byly soustředěny jako v hypnose na jeden bod: lézt, pohybovat se, pohybovat se kupředu stůj co stůj.

Na své cestě prohlížel chtivě každý keř, ale ježka už nenašel žádného. Živil se podsněžními jahodami, ssál šťávu z mechu. Jednou narazil na velké mraveniště, jež tu stálo jako úpravná, pěkně uhlazená a deštěm omytá kupka sena. Mravenci se ještě neprobudili a jejich obydlí se zdálo mrtvé. Alexej vsunul ruku do kypré hromady a vytáhl ji posetou mravenčími tělíčky, jež se mu pevně přissála ke kůži. Pustil se do nich, s rozkoší vychutnával v suchých popraskaných ústech kořennou a trpkou chuť mravenčí kyseliny. Opět a opět strkal ruku do mraveniště, dokud neožilo, probuzené nečekaným vpádem.

Drobný hmyz se houževnatě bránil. Mravenci pokousali Alexeji ruku, rty i jazyk, zalezli mu pod kombinézu na holé tělo, kousali a pálili, ale jemu to bylo dokonce příjemné. Ostrá chuť mravenčí kyseliny ho oživila a osvěžila. Chtělo se mu pít. Mezi kopečky mechu zpozoroval nevelkou louži zahnědlé lesní vody a sklonil se nad ní. Okamžitě však ucouvl; z temného vodního zrcadla hleděla na něho z pozadí modrého nebe příšerná, úplně neznámá tvář. Podobala se lebce, potažené temnou koží, porostlou divokým kučeravým strniskem. Z temných vpadlých očních důlků pohlížely na něho velké, kulaté, divoce se lesknoucí oči; spečené vlasy padaly mu v tenkých praméncích do čela.

„Jsem to opravdu já?“ pomyslil si Alexej a nenapil se, polekán

vlastním obrazem; pojedl jen sněhu a lezl dál na východ, přitaljován stále týmž mocným magnetem.

Na noc se ukryl do velké jámy po granátu, jejíž okraj byl obrouben žlutým náspem písku, vyhozeného výbuchem. Na dně bylo ticho a příjemně. Vítr tam nemohl, hlásil se pouze drobnými zrnky písku, jež zanášel dolů. Hvězdy mu připadaly zdola neobyčejně jasné a blízké, jako by visely přímo nad hlavou, a rousnatá větévka borovice, houpající se pod nimi, zdála se rukou, jež stále utírá a čistí tato jiskřivá světélka. K ránu se ochladilo. Vlhká mlha visela nad lesem, vítr se obrátil a vanul ze severu a zmrazil mlhu v led. Když se matný pozdní úsvit prodral konečně větvemi stromů a hustá mlha opadla a pomalu se rozplynula, bylo vše kolem pokryto kluzkou ledovou korou a větévka borovice nad jámou se nyní zdála pitvorným křištálovým lustrem s drobnými přívěsky. Přívěsky zvonily tiše a studeně, když se do nich opřel vítr.

Za tu noc Alexej zeslábl více než jindy. Ráno už ani nežvýkal sosnovou kůru, již měl v zásobě po kapsách. S námahou odtrhl tělo od země, jako by se bylo k ní za noc přilepilo. Ani nestřásl s kombinézy, tváří a vousů zmrzlé jíní a začal se šplhat po stěně vzhůru. Ale ruce klouzaly bezmocně po zledovatělém písku. Opět a opět se pokoušel vylézt a opět sjížděl na dno. Jeho pokusy byly stále chabější. Konečně se s hrůzou přesvědčil, že se bez cizí pomoci odtud nedostane. Tato myšlenka ho znovu přiměla, aby se ještě jednou pokusil vyšplhat se po kluzké stěně. Udělal pouze několik pohybů a sklouzl dolů, vysílený a bezmocný.

„Konec, teď už je to všecko jedno!“

Svinul se do klubíčka na dně jámy a v celém těle pociťoval strašný klid, který rozleptává a spoutává vůli. Ochablým pohybem vyňal z kapsy košile otřelé dopisy, ale neměl už sil, aby četl. Z celofánu vytáhl fotografii děvčete v pestrých šatech, sedícího v trávě na rozkvetlé louce. Usmál se na ni vážně a smutně a otázal se: „Tak se tedy loučíme?“ Ale pojednou sebou trhl a ztrnul bez hnutí s fotografií v ruce. Kdesi vysoko nad lesem ve studeném, provlhlém vzduchu uslyšel známý zvuk.

Okamžitě se vymanil z tíživé malátnosti. Nebylo nic zvláštního v tom zvuku. Byl tak slabý, že ani bystré zvířecí ucho by jej nerozlišilo od rovnoměrného šumění a občasného zvonivého zapraštění ve zledovatělých korunách stromů. Alexej jej však slyšel stále zřetelněji. Podle zvláštního hvízdavého zabarvení tónu poznal bezpečně, že to letí „išačok“, na jakém sám létával.

Hučení motoru se blížilo, sílilo, přecházelo chvílemi ve svištění, chvílemi ve skřípění, když se letoun obracel ve vzduchu, až se objevil konečně vysoko na šedém nebi nepatrný, zvolna se pohybující křížek, jenž mizel a opět vyplouval z šedého dýmu oblaků. Již je vidět rudé hvězdy na křídlech a teď zasvítil stroj Alexeji přímo nad hlavou stříbrnými plochami křídel, udělal překrut, obrátil se a začal se vzdalovat. Zanedlouho hukot motoru ztichl a utonul v šumění zledovatělého lesa, jenž něžně potřásal ve větru korunami stromů, ale Alexeji se ještě dlouho zdálo, že slyší jeho hvízdavý jemný zvuk.

Představoval si, že sedí v kabině letounu. Za malý okamžik, takový, že by člověk ani nestačil vykouřit cigaretu, byl by na svém lesním letišti. Kdo to asi letěl? Snad Andrej Dehťarenko se vypravil na ranní průzkum? Rád vzlétá při průzkumu hodně vysoko v tajné naději, že se setká s nepřítelem … Dehťarenko … letoun … kamarádi …

Alexej pocítil nový příliv energie a začal.znova prohlížet zledovatělé stěny j á m y . N u , ovšem! Takhle se o d t u d nedostane. Ale nebude přece ležet na břiše a čekat na smrt!

Vytáhl dýku z pochvy a chabými údery začal sekat do ledové kůry, vyhrabávat zmrzlý písek a dělat schůdky. Polámal si nehty, prsty rozedřel do krve, ale pracoval nožem i nehty stále úporněji. Potom se opřel koleny a rukama o vytesané jamky a začal pomalu vystupovat. Podařilo se mu dostat se až k písečnému okraji. Ještě malý nápor — pak se položit přes násyp a převalit se přes něj. Nohy mu však uklouzly, udeřil se bolestně tváří o led a svalil se dolů. Při pádu se řádně uhodil. Ale v uších mu stále zněl hukot motoru. Začal se znova hrabat nahoru a znova sklouzl po stěně. Potom přehlédl kriticky svou práci, prohloubil stupně, kraje horních zaostřil a lezl opět vzhůru s vypětím posledních sil slábnoucího těla.

S námahou se převalil přes písečný násyp a bezmocně se s něho skutálel na zem. Ale hned lezl dále, tam, kam odletěl letoun a kde vystupovalo nad lesem slunce, jež rozhánělo mlhu a jiskřilo v křišťálu náledí.

Ale lezlo se mu teď už ztěžka. Ruce se třásly, nemohly unést tíhu těla, podlamovaly se. Několikrát padl obličejem do tajícího sněhu. Země jako by znásobila svou přitažlivost. Neměl sil překonávat ji. Cítil neodolatelnou touhu ulehnout a trochu si odpočinout, aspoň půl hodiny. Ale dnes ho to táhlo nepřekonatelně kupředu. A tak lezl dále, přemáhaje ochromující únavu, padal, zvedal se a lezl opět a necítil už ani bolest, ani hlad, nic neviděl a neslyšel, kromě kanonády a střelby.

Když ho ruce už nemohly udržet, pokusil se lézt po loktech. To ale šlo špatně. Lehl si tedy na záda a odrážeje se lokty od sněhu, zkusil se kutálet. To se mu dařilo. Převalovat se s boku na bok bylo lehčí, nenamáhalo to tolik. Jenom se mu silně točila hlava, co chvíli ztrácel

13

vědomí a často musil usedat na sníh a čekat, až mu přestane kroužit před očima země, les a obloha.

Les prořídl, místy prosvítaly holé plochy mýtin. Na sněhu se rýsovaly stuhy zimních cest. Alexej už nemyslil na to, podaříli se mu dostat se ke svým, ale věděl, že neustane, že poleze dále, bude se kutálet dopředu, pokud tělo bude schopné pohybu. Když ztrácel na okamžik vědomí od napjaté práce všech zesláblých svalů, ruce a celé tělo konalo dále tytéž složité pohyby, a tak se valil po sněhu —- za duněním kanonády, přesně na východ.

Alexej nevěděl, jak strávil tuto noc a jaký kus cesty urazil ráno. Všecko se mu ztrácelo v mlze mučivého bezvědomí. Matně si vzpomínal jen na překážky, jež se mu stavěly do cesty; nazlátlý kmen skácené borovice, s prýštící jantarovou smolou, hranice dříví, odřezky a piliny, jež se tu všude válely, pařez se zřetelnými kruhy let.

Nový zvuk ho vytrhl ze zapomenutí, vrátil mu vědomí, přinutil ho, aby usedl a rozhlédl se. Viděl, že sedí uprostřed velké lesní mýtiny, zalité slunečními paprsky, pokryté skácenými, nerozřezanými kmeny, trámy a pečlivě srovnanými metry dříví. Polední slunce stálo v nadhlavníku, kolem všechno vonělo pryskyřicí, mokrou chvojí, vlhkostí tajícího sněhu a kdesi vysoko nad ztuhlou, ještě neprobuzenou zemí zpíval a trylkoval skřivánek jásavé tóny své prostičké písně.

Alexej se rozhlížel po pasece s pocitem neurčitého nebezpečí. Bylo vidět, že se tu nedávno pracovalo, chvoj na poražených stromech ještě nezvadla a nezežloutla, medová pryskyřice kapala s řezných ploch, proteplených sluncem, voněly tu čerstvé odřezky a mokrá kůra, jež se válela všude kolem. Musí tu být lidé. Snad zde Němci kácejí, aby měli dřevo na kryty a opevnění. Raději tedy rychle odtud. Dřevorubci zde mohou být každou chvíli. Ale tělo bylo jako kámen, svírala je neodbytná bolest a nemělo už sil pohybovat se dál.

Lézt dál? Instinkt, vypěstovaný v něm v těchto dnech lesního života, ho varoval. Neviděl nic, ale cítil, že ho někdo bedlivě a. u p ř e n ě pozoruje. Kdo?

V lese je ticho, nad mýtinou zpívá skřivánek, temnými údery se ozývají datlové, zlostně štěbetají sýkorky a přeletují prudce ve větvích skácených borovic. A přece jen Alexej cítil celou bytostí, že po něm někdo slídí.

Zapraskala větévka. Ohlédl se a v zelenavém houští sosnového mlází, které houpalo po větru kučeravými korunami, uviděl několik větví, jež se nějak lišily od ostatních, a chvěly se jiným rytmem než okolní. Alexeji se zdálo, že se tamodtud nese tichý vzrušený šepot, že slyší přitlumené lidské hlasy. Opět, jako tehdy při setkání se psem, cítil, že mu vstávají vlasy na hlavě.

Vytrhl z kapsy zrezavělou zaprášenou pistoli a s námahou, oběma rukama, natáhl kohoutek. Když se ozvalo cvaknutí, v houští jako by sebou někdo trhl. Několik stromků zatřáslo korunami, jako by o ně někdo zavadil, a pak zase vše utichlo.

„Co je to — zvíře nebo člověk?“ myslil si Alexej a zdálo se mu, že v křoví někdo tázavě řekl: ,,Člověk?“ Zdálo se mu to jen, nebo skutečně tam v houští mluví někdo rusky? Ano, určitě to bylo rusky. Pocítil z toho takovou bláznivou radost, že nepomýšleje na to, kdo je tam — přítel či nepřítel, vyrazil vítězný výkřik, skočil na nohy, celým tělem se vrhl vpřed za hlasem a klesl se zaúpěním jako podťatý. Pistole mu vypadla z ruky …

14

Při pádu, po nezdařeném pokusu vstát, ztratil Alexej na okamžik vědomí, ale pocit blízkého nebezpečí ho přivedl k sobě. Nebylo pochyby, v houští se skrývali lidé, pozorovali ho a o něčem se spolu domlouvali.

Opřel se o ruce, zvedl se sněhu pistoli, držel ji nepozorovaně u země a číhal. Nebezpečí ho vytrhlo ze zapomenutí. Vrátilo mu jasné vědomí. Kdo to asi je? Snad dřevorubci, které sem Němci honí na kácení stromů? Nebo Rusové z obklíčeného kraje, kteří právě tak jako on putují z nepřátelského týlu přes linii fronty ke svým? Nebo snad někdo ze zdejších vesničanů? Vždyť přece slyšel, jak kdosi zřetelně vykřikl: „Člověk?“

Pistole se mu třásla v ruce, zdřevěnělé od namáhavého plazení. Alexej byl však odhodlán bojovat, prodat draze poslední tři náboje.

V té chvíli se ozval z houští vzrušený dětský hlas.

„Hej, ty! Co jsi zač? Dajč? Frštejn?“

Tato podivná slova vzbudila opět v Alexeji ostražitost, ale věděl teď, že na něho volá Rus, a že je to hlas dítěte.

,,Co tu děláš ?“ otázal se druhý dětský hlas.

„A odkud jste vy?“ odpověděl Alexej a umlkl, překvapen tím, jak slabě a tiše zní jeho slova.

V houští vyvolala jeho otázka zmatek. Dlouho si tam šeptali s tak živými pohyby, až se sosnové větévky třásly.

,,Ty nám nevěš bulíka na nos, nám nic nenapovídáš! Já čuju Němce na pět verst. Ty jsi dajč?“

,,A kdo jste vy?“

„Co je ti do toho? Nefrštéju …“

„Jsem Rus!“

„Lžeš … Ať ti jazyk zchromne, lžeš, Frici !“

„Jsem Rus, Rus, letec, Němci mě sestřelili.“

Alexej zanechal veškeré opatrnosti. Přesvědčil se, že jsou v houští Rusové, sovětští lidé. Nevěří mu, není divu, válka učí opatrnosti. Po prvé za celou cestu pocítil, že zeslábl tak, že nemůže už hnout ani rukou, ani nohou, že se nemůže hýbat ani bránit. Slzy mu tekly po zčernalých vpadlých lících.

„Koukni, pláče!“ ozvalo se z houští. „Hej, pročpak pláčeš?“

„Ale vždyť jsem Rus, Rus, náš, letec …“

„A z kterého letiště?“

,,A kdopak jste vy?“

„Po tom ti nic není. Ty odpovídej!“

„Z mončalovského, pomozte mi přece, vylezte už, k čertu …“

V houští se šeptalo nyní hlasitěji. Alexej uslyšel zřetelné věty:

„ Ř í k á že z mončalovského … Možná, že je to p r a v d a … A pláče … Hej, ty tam, zahoď tu pistoli!“ křikli na něho. „Zahoď ji, povídám, nebo utečeme!“

Alexej odhodil pistoli. Křoví se rozhrnulo a dva chlapci s nataženými krky, jako zvědavé sýkorky, připraveni vzít každé chvíle do zaječích, blížili se k němu bázlivě, držíce se za ruce; starší v otřelé bábině kacabajce, přepásané provazem, na hlavě německou vojenskou čapku, hubeňoučký, modrooký, s rusými vlasy jako koudel, držel v ruce sekeru, odhodlán, budeli třeba, jí použít. Za ním se schovával menší, zrzounek s pihovatým obličejem, vykukoval nesměle velkýma očima, plnýma nezkrotné zvědavosti a šeptal:

„Pláče. Opravdu pláče. A jaký je hubený! Kost a kůže!“

Starší, sekyru stále ještě v ruce, přistoupil k Alexeji, obrovskou tátovou válenkou odkopl pistoli, ležící opodál na sněhu a zeptal se:

,,Říkáš, že jsi letec? A kde máš dokumenty? Ukaž!“

„Kdo je teď tady? Naši nebo Němci?“ šeptem se otázal Alexej a mimovolně se usmál.

„Copak já vím? Les je tady. Mně nikdo nepodává hlášení,“ diplomaticky odpověděl starší.

Alexej musil do kapsy pro osobní průkaz. Rudá důstojnická knížka s hvězdičkou působila na děti kouzelným dojmem. Jako by se k nim rázem vrátilo dětství, ztracené za okupace, tím, že se před nimi objevil jejich, ruský letec, voják rodné Rudé armády. Oba vyhrkli najednou:

„Naši, naši tu jsou! Už třetí den naši!“

„A proč jsi tak hubený?“

„ … Naši se tedy do nich pustili a natírali jim to se všech stran. Panečku, to byla bitva! A pobitých je jich, no hrůza kolik!“

„A jak odtud pelášili! Každý sháněl, na čem by mazal … Jeden si přivázal k oji necičky a sedl si do nich. Taky šli dva ranění, drželi se koně za ocas a třetí jel na koni jako fon baron … A kdepak tě sestřelili … ?“

Když chlapci vyzvěděli nejnutnější, měli se k činu … Ves byla vzdálena podle jejich odhadu asi pět kilometrů od mýtiny.

Alexej byl úplně vysílený; nemohl se ani obrátit, aby si lehl na záda. Sáňky, s nimiž přijely děti pro chrastí na „německou paseku“, jak říkaly, byly příliš malé, a chlapci by byli ani neuvezli dospělého člověka po hlubokém sněhu.

Starší, Serjoňka, nařídil mladšímu Feďkovi, aby běžel rychle do vsi a zavolal lidi; sám zůstal u Alexeje na stráži — což kdyby přišli Němci? V hloubi duše mu ještě nedůvěřoval a myslil si: „Kdo ví, Fric je chytrý — bude dělat, že umírá a oklame tě, i legitimaci možná někde sebral …“ Ale postupně se jeho obavy rozptylovaly a hoch se rozpovídal.

Alexej dřímal s pootevřenýma očima na teplém kyprém chvojí. Poslouchal, ale nevnímal chlapcovo vyprávění. Klidným polospánkem, jenž pojednou spoutal jeho tělo, vnikala do vědomí pouze jednotlivá nesouvislá slova. Alexej si neuvědomoval jejich smysl, jen se laskal ve snu se zvuky rodné řeči.

Teprve později se dověděl o hrozném osudu obyvatel vesničky Plavní.

Fašisté přišli do těchto lesních a jezernatých krajů již v říjnu, když svítilo na břízách žluté listí a osiky jako by planuly neklidným rudým ohněm. Zde ani v blízkém okolí se nebojovalo. Asi třicet kilometrů na západ porazili Němci rudoarmějskou jednotku, která zůstala v opevněních narychlo vybudované obranné čáry, a německé kolony se silným tankovým předvojem v čele prošly kolem Plavní, ukrytých v ústraní od cest u lesního jezera a hnali se na východ. Mířili k velkému železničnímu uzlu Bologoje, jehož dobytím měla být rozdělena západní a severozápadní fronta. Po celé léto a podzim budovali obyvatelé kalininské oblasti na vzdálených přístupech k městu v mokrých bažinách obranné čáry; byli to lidé venkovští i z měst, ženy, starci i mládež, lidé nejrůznějšího věku a nejrozmanitějších povolání, kteří tu obětavě pracovali dnem i nocí, v slunečním úpalu i v dešti, trýzněni komáry a sužováni nezdravým vlhkem močálů a nedostatkem pitné vody. Opevnění se táhla na sta kilometrů z jihu na sever, přes lesy, močály, po březích jezer, řek a potoků.

Mnoho trýzně zde lidé zakusili, ale jejich námaha nebyla marná. Němci z chodu prolomili několik obranných pásem, ale na jedné z posledních čar se musili zastavit. Pohyblivý boj se změnil v boj posiční. K městu Bologoje se fašisté nedostali, byli nuceni přenést těžisko svého úderu jižněji a zde přešli do obrany.

Vesničané z Plavní, zvyklí doplňovat nevalnou úrodu svých písčitých polí lovem ryb v lesních jezerech, se už těšili, že je válka šťastně minula. Přejmenovali předsedu kolchozu, jak si to fašisté přáli, na starostu a žili dále v artělu, v naději, že Němci nebudou věčně deptat sovětskou zemi a že se jim v ústraní, v zastrčených Plavních podaří přečkat zlé časy. Ale po Němcích v uniformách barvy bahenního žabince, kteří teď seděli v předních liniích, přijeli v autech Němci v černém, s umrlčí hlavou a zkříženými hnáty na čepicích. Plaveňským bylo nařízeno dodat během čtyřiadvaceti hodin patnáct dobrovolníků na práci do Německa. Nestaneli se tak, stihne celou vesnici přísný trest — hrozili Němci. Dobrovolníci nechť se dostaví do krajního domu, kde byl sklad rybářského artělu a obecní úřad, každý ať vezme s sebou prádlo, lžíci, vidličku a nůž a jídlo na deset dní.

Ve stanovený den nepřišel nikdo. Ostatně Němci v černých uniformách po svých zkušenostech s Rusy příliš na to nespoléhali. Před obecním úřadem zastřelili na výstrahu předsedu kolchozu, vlastně podle nich starostu, starou učitelku mateřské školky Veroniku Grigorjevnu, dva kolchozní skupináře a deset rolníků, jak jim náhodou padli do ruky. Mrtvé nedovolili pochovat a vyhlásili, že se tak stane se všemi ve vsi, nedostavíli se do čtyřiadvaceti hodin pracovníci dobrovolně na určené místo.

Opět nepřišel nikdo. A ráno, když Němci ze „Sonderkommanda SS“ šli po vsi, byla všecka stavení pustá. Nikde nebylo živé duše — nikde človíčka. V noci opustili vesničané své chaty a pole, všecko, co si po léta nahospodařili, téměř všechen dobytek a v husté noční mlze, obvyklé v tomto kraji, zmizeli beze stopy. Celá ves, do jednoho, odešla do lesů, na osmnáct verst daleko, na starou paseku. Vykopali zemljanky, muži odešli k partyzánům a ženy s dětmi živořily v lese a čekaly na jaro. Odbojnou vesnici spálilo „Sonderkommando“ na popel jako většinu vesnic a obcí v tomto kraji, jejž Němci nazývali „mrtvým pásmem“.

,,…Táta byl předsedou kolchozu, oni ho nazývali starostou,“ vypravoval Serjoňka a jeho slova dolétala Alexeji do vědomí jako z velké dálky — ,,tak ho zabili a staršího bratra také zabili, byl invalida, neměl ruku, přišel o ni v řezačce. Dohromady šestnáct lidí … Sám jsem to viděl, všecky nás sehnali, abychom se na to dívali. Táta křičel a proklínal je. ,Odplatí vám za nás, vy čubčí synové !r —- křičel ,Krvavými slzami budete plakat!“ …“

Podivný pocit zakoušel letec, když naslouchal vyprávění malého plavovlasého človíčka s velkýma smutnýma, unavenýma očima. Jako by plul v těžké hutné mlze. Nepřekonatelná únava poutala pevně celé jeho tělo, zmožené nadlidským úsilím. Nemohl hnout ani prstem a nedovedl si představit, jak se mohl ještě před dvěma hodinami vůbec pohybovat.

„A tak bydlíte v, lese?“ sotva slyšitelně se otázal Alexej chlapce, s námahou se probíraje z dřímoty.

,,Nu ano, v lese, kde bychom bydlili? Jsme teď tři, já s Feďkou a máma. Měli jsme sestřičku Nušku, ta v zimě umřela, napřed celá otekla a pak umřela; chlapeček také umřel a tak jsme zůstali jen

tři… Co myslíš? Vrátí se ještě Němci? Náš děda, matčin otec — je u nás teď předsedou— říká: nevrátí se, mrtvého z hrobu netahají. Ale máma se pořád bojí, chce pořád pryč, říká, co kdyby se přece vrátili … A hele, děda s Feďkou už jsou tady!“

Na okraji lesa stál zrzavý Feďka a ukazoval prstem vysokému, nahrbenému starci na Alexeje. Ale Alexej byl v bezvědomí; neviděl hubeného staříka v roztrhaném kabátci z domácí tkaniny barvené cibulí, převázaném provázkem a s vysokou německou důstojnickou čapkou na hlavě.

Stařík, děda Michajla mu říkali chlapci, měl dobrotivou tvář sluhy Páně sv. Mikuláše z primitivních selských obrázků, s čistýma, jasnýma dětskýma očima a měkkou prořídlou bradkou, úplně už stříbrnou.

Zabalil Alexeje do starého ovčího kožichu, pošitého pestrými záplatami, bez námahy zvedal a obracel jeho lehké tělo a stále hovořil s prostoduchým podivem:

„Aby nás Pán Bůh netrestal, jak to vypadá! Kost a kůže, lot masa na něm není. Co to jenom ta válka z lidí udělala. Ojojoj! Ojojoj!“

Opatrně, jako novorozeně, položil Alexeje na sáňky, přivázal ho ppratí, chvilku přemítal, pak svlékl kabát, svinul jej a podložil Alexeji pod hlavu. Potom se zapřáhl do malinkého chomoutu, ušitého z pytloviny, podal každému chlapci po oprati a řekl: „Tak tedy s Pánem Bohem!“ Všichni tři vykročili a vlekli sáňky po tajícím sněhu, jenž se lepil na sanice, vrzal jako bramborový škrob a ssedal se pod nohama.

Děda Michajla se ohlédl, usmál se na Alexeje z houští svých stříbrných vousů, kývl na něho čtverácky a houkl veselým mladickým hlasem:

„Vjó, trojka! Do kroku … ! „

15

Následující dva tři dny viděl Alexej všecko v husté horké mlze, skrz niž rozeznával jen nejasně a přízračně, co se kolem děje. Skutečnost se mu mísila s horečnatými sny a teprve po dlouhé době si dovedl vybavit skutečné události v náležitém sledu.

Uprchlá vesnice žila ve věkovitém borovém lese. Zemljanky, pokryté chvojí a zasypané ještě neroztálým sněhem, se na první pohled

nelišily od okolí. Kouř z ohnišť jako by vystupoval přímo ze země. Když se tu objevil Alexej, bylo zde ticho a vlhko, kouř se plazil po mechu a obaloval větve stromů, takže se zdálo, že všecko kolem tone v dýmu lesního požáru.

Když uslyšeli obyvatelé zemljanek, ženy s dětmi a několik staříků, že Michajla veze z lesa sovětského letce, který spadl odněkud s nebe a podle Feďkova vyprávění byl už jenom kost a kůže, vyhrnuli se všichni ze svých podzemních doupat, aby ho přivítali.

Když se sáňky tažené „trojkou“ objevily mezi kmeny borovic, ženy se shlukly kolem nich a odhánějíce mlaskavými záhlavky drobotinu, která se jim pletla pod nohama, doprovázely je za hlasitého pláče, vzdychání a nářku. Byly otrhané a zdály se všechny stejně staré. Černý dým zemljanek, v nichž se topilo bez komínů, se usadil jako temná vrstva na jejich lících. Pouze zablesknutí očí v ukoptěných tvářích nebo úsměv, odhalující bělost zubů, prozrazoval stáří žen.

„Ženské, ženské! Nač jste se sem sběhly? Copak tu chcete? Copak je to nějaký tyjátr?“ vrčel Michajla a opíral se obratně o chomoutek. „A nemotejte se mi tu pod nohama jako vrtohlavé ovce!“

Alexej zaslechl z hloučku:

„Podívej se, opravdu kost a kůže! Ani se nehýbá, není už po něm?“

„Neví o sobě … Copak se mu asi stalo? Panenko Marijá, ten je vychrtlý!“

Potom je údiv opustil. Neznámý, ale zřejmě hrozný osud tohoto letce je ohromil, a zatím co saně klouzaly po okraji lesa a blížily se pomalu k podzemní vesnici, rozpoutal se spor: u koho má zůstat Alexej ?

„U nás v zemljance je sucho. Máme písek na zemi a hodně vzduchu … A dobrou pícku,“ vykládala maličká ženuška s kulatým obličejem a bystrýma očima, v nichž se svítilo bělmo, jako u mladého černocha.

„Pícku!.Ale kolik vás tam je! Samým smradem se zalkneš …! Michajlo, dej ho ke mně, mám tři syny na vojně, trochu mouky mi zůstalo, napeču mu placky!“

„Ne, ne, ke mně ho dej, místa máme dost, jsme jenom dvě, placky mu můžeš přinést, je mu to stejně jedno, kde je bude jíst. My s Ksjuchou ho obsloužíme, mám ještě zmrzlého cejnka a návlečku sušených hříbků … ,Uchu2* mu uvařím a polévku s houbami …“

„Kdepak „uchu“, vždyť stojí jednou nohou v hrobě! Ke mně ho dej, dědo Michajlo, kráva nám dojí, máme mléko!“

Ale Michajla zamířil se saněmi ke své zemljance uprostřed podzemní vesnice.

… Alexej vzpomíná: leží v malinké, temné podzemní díře; smolnatá loučka na stěně čadí, poprskává a roní jiskry. V matném světle je vidět na kůlu zaraženém do země stůl sbitý z bedny od německých min a kolem špalky místo stolic a nad stolem skloněnou Štíhlou ženu v babských šatech, v černém šátku; je to Varvara, mladší snacha dědy Michajly. A teď vidí také hlavu dědovu s šedivými řídkými kučerami.

Alexej leží na pruhovaném pytli z domácího plátna, napěchovaném slámou. Přikryt je dědovým ovčím kožichem s různobarevnými záplatami. Kožich vydává příjemně kyselý teplý zápach lidského obydlí. Přes to, že ho celé tělo bolí j a k o potlučené a nohy pálí, j a k o by měl na chodidlech rozžhavené cihly, je příjemné ležet v teple a klidu a vědět, že mu nikdo neublíží, že se nemusí pohybovat, ani myslit, ani být stále ve střehu.

Dým z ohniště v koutě na zemi se táhne v šedavých, plynoucích vrstvách a Alexeji se zdá, že nejen dým, ale i stůl a stříbrná hlava dědy Michajly, který neustále něco kutí, i štíhlá postava Varji — vše se kmitá, pohybuje, protahuje a rozplývá. Alexej zavírá oči. Probouzí ho proud studeného vzduchu, jenž se prodral dvířky, obitými kusem pytloviny s černým německým orlem. U stolu stojí nějaká žena. Klade na stůl uzílek a ještě na něm drží ruku, jako by se rozmýšlela, nemáli jej vzít zpátky, povzdechne si a říká Varvaře:

„Trochu krupičky jsem mu přinesla … Schovávala jsem ji, jak začala válka, pro Kostěnku. Teď už jí nepotřebuje. Uvařte kasičku vašemu nemocnému. Dětská kaše mu přijde vhod.“

Obrátila se, tiše odchází a zanechává po sobě oblak smutku. Pak přicházejí další. Jeden přináší zmrzlého cejnka, druhý placičky, upečené na rozžhavených kamenech; od nich se šíří jizbou nakyslý teplý zápach chleba.

Přichází Serjoňka s Feďkou. Se selskou obřadností smeká Serjoňka ve dveřích čapku, zdraví a klade na stůl dvě kostky cukru, na něž se přilíply drobty chleba a pilinky otrub.

,,To posílá máma. Cukr vám bude dělat dobře,“ praví a pak vykládá jako dospělý: „Byli jsme zas na spáleništi. Vykopali jsme železňáček, dvě motyčky — ani moc neohořely — a sekyru bez topůrka. Budou nám teď dobré.“

Feďka, schovaný za bratrovými zády, pokukuje chtivě po bílých’ kostkách cukru a hlasitě polyká sliny.

Teprve mnohem později, když o všem přemýšlel, dovedl Alexej ocenit tyto nuzné dárky, jež mu přinášeli ve vsi, kde oné zimy pomřelo na třetinu lidí hladem, kde nebylo rodiny, jež by nebyla pochovala jednoho nebo dva nebožtíky.

„Ach, ženské, ženské, není nad vás! Poslouchej, Aljošo, co ti povím: naše ruská máma nemá v světě sobě rovné. Chyť ji za srdce a dá ti poslední, i hlavu obětuje, co myslíš? Taková je ruská žena!“ hovořil děda Michajla, když přijímal všecky ty dary pro Alexeje. Pak se chopil znova své věčné roboty, neboť bylo stále něčeho třeba: opravit postroje, zasít chomout, podšít děravé válenky. — „A i v práci, Aljošo, se nám ženská vyrovná — zastane, mužíka i na poli! Jen ten ostrý jazyk, ten jazyk, kdyby neměly! Co se mě už natrápily ty sakramentské ženské! Nedají člověku pokoj. Když umřela Anisja, moje nebožka žena, dej jí Pánbůh nebe, pomyslil jsem si já, hříšný člověk: ,Chválabohu, teď budu mít trochu pokoj!“ A vidíš, Pánbůh mě za to potrestal. Naši mužíci, co zůstali, odešli všichni k partyzánům jak přišli Němci, a já jsem tu zůstal sám mezi ženskými za své velké hříchy babím jenerálem jako kozel v ovčím stádu … Oj, oj, o j ! „

Alexej uviděl zde v lesní osadě mnohé věci, kterým se hluboce podivil. Němci sebrali Plaveňským domy, majetek, hospodářské nářadí, dobytek i nejpotřebnější věci i nejnutnější oblečení — všecko, co bylo pořízeno prací celých generací. Teď žili ti vesničtí lidé v lese, v neustálém strachu před Němci, strádali, hladověli, umírali — ale kolchoz, který se j i m podařilo v třicátém roce po půlročních sporech a hádkách zorganisovat, se nerozpadl. Naopak, veliké strázně války je ještě více k sobě připoutaly. I zemljanky kopali společně a usadili se v nich, ne po staru jak komu napadne, ale po skupinách. Předsedou se stal po svém popraveném zeti děda Michajla. Zachovával v lese všecky kolchozní zvyklosti a tak i nyní se připravovala jeskynní vesnice zahnaná do nitra hvozdu po skupinách a pracovních četách na jarní práce.

V té vsi, v níž hlad byl stálým hostem, snesly ženy na jednu hromadu všecko, co se jim podařilo zachránit při útěku, a sesypaly do společné sýpky každé zrníčko. Telatům, narozeným v lese, se věnovala největší péče. Lidé hladověli, ale neporáželi dobytek, jenž byl společným majetkem. Chlapci, vydávajíce se v nebezpečí života chodili na staré spáleniště a vyhrabávali z popela žárem zmodralé pluhy. K nejzachovalejším přidělávali dřevěné rukojeti. Z pytloviny šili nemotorné chomouty, aby mohli z jara orat s kravami. Ženské pracovní skupiny dostaly za úkol chytat v jezerech ryby, a jimi se pak ves živila po celou zimu.

Přestože děda Michajla bručíval na „své báby“ a zacpával si uši, když se u něho v zemljance pouštěly do dlouhých a urputných sporů o nějaké důležité otázky, jimž Alexej jen velmi málo rozuměl, přestože děda někdy, když toho měl dost, ostře na ně spustil — bylo znát, že si jich váží a dovede je ocenit, a nejednou, využívaje trpělivosti svého mlčenlivého posluchače, do nebe vychvaloval „ženské pohlaví“.

„Jen se podívej, Aljošo, kamaráde, jak to vlastně na tom světě vypadá. Ženská, ta se od věky věkův drží kouska chleba oběma rukama. Je to tak? A proč? Z lakoty? Ne, ale protože zná jeho cenu, vždyť ona přece krmí děti, a ať si říká kdo chce co chce, rodinu řídí také ona. A teď dej pozor, co se přihodilo. Vidíš sám, jak žijeme, počítáme každé sousto do úst. Ano, je hlad. A tu, bylo to tak nějak v lednu, vrazili k nám partyzáni, ne z naší vesnice, ne, naši bojují až někde ,u Olenina, byli to cizí, nějací od d r á h y . D o b r á ! Přihnali se j a k o chrti, prý, umíráme hladem! A co bys tomu řekl, na druhý den jim naše ženské nacpaly plné tlumoky. A děti se jim sotva na nohou drží a otékají z hladu. No, není to tak? Ba, ba, je to tak! Kdybych já byl jenerálem, sebral bych, až vyženeme fašisty, svá nejlepší vojska, postavil je do šiku a předvedl před ně naši ruskou mámu; dal bych pak všemu vojsku rozkaz, aby před ní, před naší ruskou mámou, pochodovalo a vzdalo jí čest! …“

Alexej sladce podřimoval, naslouchaje staříkovu hovoru. Někdy, když ho tak poslouchal, chtělo se mu vyndat z kapsy dopisy, fotografii svého děvčete a ukázat mu ji, ale nemohl pozdvihnout ruku, tak byl

zesláblý. Ale když děda Michajla začal vychvalovat své báby, zdálo se Alexeji, že k němu teplo těch dopisů prolíná suknem blůzy.

U stolu sedávala večer nad prací tichá a čilá snacha dědy Michajly, také věčně něčím zaměstnaná. Z počátku si Alexej myslil, že je to stařena, žena dědova, ale potom, když se na ni lépe podíval, viděl, že jí není více než dvaadvacet let, že je svižná a urostlá, pěkné tváře, a že se dívá na Alexeje vždy nějak kradmo a s úlekem, a po každé si povzdychne, jako by s námahou polykala sousto uvízlé v hrdle. Někdy v noci, když pohasla loučka a v zakouřeném vzduchu zemljanky začínal zádumčivě povrzávat cvrček, kterého děda Michajla náhodou našel na starém spáleništi a přinesl sem v rukavici, prý „aby bylo v domě něco živého“ —- zdálo se Alexeji, že na lůžku někdo tichounce pláče a s námahou dusí v podušce vzlykání.

16

Ráno, třetího dne Alexejova pobytu u dědy Michajly, řekl stařík svému hostu rozhodným tónem:

„Jsi samá veš, Aljošo, máš toho na sobě jako hovnivár; a česat se nemůžeš. Víš co, udělám ti koupel. Co tomu říkáš? A jakou! Pěkně tě umyju, kostičky napařím. Po takové lopotě ti bude koupel milá. Tak co?“

A děda se dal hned do práce. Ohniště v koutě roztopil, až bylo slyšet, jak kameny pukají. Venku také hořel oheň a na něm, jak řekli Alexeji, se rozpaloval velký kámen. Varja nosila vodu do staré kádě. Na zem nastlali zlatovou slámu. Pak se děda Michajla vysvlékl do půl těla, zůstal jen ve spodcích, rozdělal rychle v dřevěném vědru louh a natrhal na drobno lýko na mytí, jež šířilo svěží vůni léta. Když byla zemljanka vytopená, až se stropu začaly padat těžké studené kapky, vyběhl stařík ven, na železné desce p ř i t á h l do r u d a rozžhavený kámen a spustil jej do kádě s vodou. Oblaka páry se vznesla ke stropu a rozběhla se po něm v bílých kučeravých chomáčcích. Nic nebylo vidět, Alexej jen cítil, jak ho svlékají staříkovy obratné ruce.

Varja tchánovi pomáhala. Bylo jí horko, svlékla tedy vatovaný kabát a shodila šátek s hlavy. Těžké copy, které by nikdo pod děravým šátkem ani netušil, spadly jí na ramena. Stála tu teď hubeňoučká,

s velkýma očima, lehounká, a svižná, mladé děvče místo dřívější stařeny v šátku.

„Drž se, Aljošo! Jen se mě drž, teď nezbývá nic jiného. A Varka tady, povídám, je teď jako sestra u raněného vojáka. Ano! Podrž ho, stáhnu mu košili, ech, jak zpuchřela od potu, mezi prsty se rozpadá!“

V té chvíli zahlédl Alexej výraz hrůzy ve velkých temných očích mladé ženy. Po prvé po katastrofě uviděl clonou páry své tetelící se tělo. Na nazlátlé slámě ležela lidská kostra, potažená snědou kůží, s vystouplými čéškami, s oválnou, ostře se rýsující pánví, úplně propadlým břichem a vyčnívajícími oblouky žeber.

Stařík se otáčel u vědra s louhem. Když namočil do šedavé olejnaté tekutiny lýko a natáhl ruku nad Alexejem a uviděl v horké mlze jeho tělo, ruka se mu ve vzduchu zastavila.

„Ach, ty můj mučedníku …! Není to s tebou lehká věc, Aljošo! Není, p o v í d á m ! N ě m c ů m jsi, b r a c h u , utekl, ale té zubaté s kosou …“

A náhle se obořil na Varju, která držela Alexeje zezadu:

„A ty ho drž, drž ho pořádně a nekoukej po stranách …! A ty, Alexeji, nemysli hned na nejhorší. My tě, chlapče, té zubaté nedáme za nic na světě. Vyléčíme tě, povídám, postavíme tě na nohy, na to můžeš vzít jed , .! Tak pozdrav tě p á n b ů h ! „

Opatrnými zručnými pohyby myl Alexeje louhem, jako děcko ho obracel, oplachoval teplou vodou a znovu otíral lýkem tak horlivě, až , mu lupalo v prstech, klouzajících po vychrtlém, kostnatém těle.

Varja mu mlčky pomáhala, ale bezděky odvracela oči.

Hrozila se, té živé kostry, jež jí bezmocně spočívala na rukou. Snažila se nehledět na Alexeje, a když se její pohled v mlze páry bezděčně dotkl jeho nohy nebo ruky, blesklo jí to v očích hrůzou. Zdálo se jí, že to není neznámý, s nebe spadlý letec, nýbrž její Míša, že to není ten nečekaný host, ale její muž, s nímž prožila všeho všudy jedno jaro, urostlý, silný hoch s velkými tmavými pihami na světlé tváři bez obočí, s ohromnýma silnýma rukama, toho že Němci tak zřídili, a že je to jeho, Míšovo, bezvládné tělo, jež jí leží jako mrtvé na rukou.

Dělalo se jí mdlo, začínala se jí točit hlava, a kousala se bolestně do rtů, aby se udržela, aby neomdlela …

… Potom ležel Alexej na svém pruhovaném slamníku v dlouhé, křížem krážem zašívané, čisté a měkké košili dědy Michajly a cítil

osvěžení a úlevu po celém těle. Po koupeli, když se okénkem ve stropě nad ohništěm vytratila pára, napojila ho Varja brusinkovým čajem, který byl trochu cítit kouřem. Pil jej s drobty cukru, zbytky oněch dvou kostek, které mu přinesli chlapci a jež Varja rozdrtila na droboučké kousíčky na úlomku bělounké březové kůry. Potom usnul; po prvé spal pevným, hlubokým spánkem beze snů.

Probudil ho hlučný hovor. V zemljance bylo skoro tma, loučka sotva doutnala. V zakouřené polotmě poskakoval ostrý tenorek dědy Michajly:

„Dlouhé vlasy, krátký rozum! Co tě to jen napadlo? Tady člověk neměl tolik dní v ústech ani prosného zrnka a ty mu přineseš vajíčko a ještě na tvrdo … Vždyť by to byla pro něho smrt … !“ Pojednou mu změkl prosebně hlas: „Teď nemusí mít vejce, ale kdyby tak dostal, víš co, Vasiliso, pár lžic slepičí polévky. To by mu teď udělalo dobře. Což kdybys tak tu svou Partyzánočku … ?“

Ale vtom přerušil dědu polekaný stařecký hlas, ostrý a nepříjemný:

„Nedám! Nedám a nedám, ani mě o to nežádej! Podívejme se na něho! Ať tě ani nenapadne o tom mluvit. Moji Partyzánočku abych … Na polívčičku … To tak, polívčičku! Ještě mu málo všeho nanesli, jako na svatbu! Akorát moji Partyzánku!“

„Ej, Vasiliso, že ti není hanba za takové řeči,“ zatřepetal se vzrušený tenorek staříkův. „Sama máš dva na frontě a takhle mluvíš! Tady se člověk za nás dočista zmrzačil, krev proléval …“

„A já nepotřebuju jeho krev. Za mne moji prolévají. A už mě nepros, už jsem řekla: nedám a nedám!“

Tmavá silueta stařeny se pohnula k východu a rozevřenými dveřmi vtrhl dovnitř takový oslňující záblesk jarního dne, že Alexej mimoděk zamhouřil oči a zasténal, bolestně zasažen světlem. Stařík se nad ním sklonil:

„Ty jsi nespal, Aljošo? Nespal? A slyšel jsi, o čem jsme mluvili? Slyšel? Ale nesuď ji, Aljošo, nesuď ji, chlapče, za její slova. Slovo, to je jen skořápka, ale jádro v ní je dobré. Myslíš si, že je jí líto zabít pro tebe slepičku? Ba ne, Aljošo! Celou jejich rodinu, a bylo jich požehnaně, deset lidí —- všecky Němci pobili. Nejstarší je plukovníkem. Prořekli se, že mají v rodině plukovníka, a všecky kromě Vasilisy Němci utratili, všecky naráz. A celé hospodářství zničili. Čert aby je

vzal! —-Je to těžký kříž zůstat v jejím stáří sám na světě jako kůl v plotě! Z celého hospodářství jí zůstala jediná slepička. Je to chytrá slípka, Aljošo, vždyť hned první týden u nás Němci všecky slepice a kachny pochytali, protože pro ně je drůbež největší lahůdka. Pořád jen křičeli: ,Slípku, matko, slípku!“ Ale tahle na ně vyzrála. Učiněný komediant a ne slepice. Jak se objeví Němec na dvoře, slípka na půdu a sedí tam, ani nedutá. A když přijde domácí člověk, chodí si po dvoře, jako by se nechumelilo! Čert ví, jak to ucítila! A tak zůstala ta jediná slípka v celé naší vsi, a za tu její chytrost jsme ji pokřtili na Partyzánku.“

Meresjev dřímal s otevřenýma očima. Zvykl si tak spát v lese. Dědu Michajlu jeho mlčení asi znepokojovalo. Šukal trochu po zemljance, něco kutil na stole, ale opět se vrátil k dřívějšímu rozhovoru.

„Neodsuzuj ji, Aljošo! Musíš tomu, chlapče, r o z u m ě t ! Žila dřív j a k o stará bříza v hustém lese, odnikud na ni nezafoukalo, a teď tu stojí sama jako trouchnivý pařez na pasece a jediná její útěcha je ta slípka. Copak že mlčíš, nebo jsi usnul …? Nu, spi si, spi!“

Alexej jenom podřimoval. Ležel pod krátkým kožíškem, z něhož na něho dýchal nakyslý zápach chleba, zápach starého selského stavení, poslouchal konejšivý cvrkot domácího cvrčka a nechtělo se mu pohnout ani prstem. Měl pocit, že jeho tělo je zbaveno kostí, že je naplněno teplou vatou, v níž koluje pravidelnými nárazy krev. Rozdrcené oteklé nohy pálily, škubalo to v nich tíživou bolestí, ale neměl už sil obrátit se, ani se pohnout.

V tomto polospánku vnímal Alexej jen zlomky toho, co se dělo kolem, jako by to nebyl skutečný život, nýbrž nesouvislé, podivuhodné obrazy promítnuté na plátně.

Bylo jaro, pro uprchlou vesnici nejtěžší doba. Dojídali poslední drobty z toho, co svého času zahrabali do země a poschovávali a nyní tajně po nocích vykopávali z jam na spáleništích a odnášeli do lesa. Země tála. Naspěch vykopané zemljanky měkly a blátivěly. Muži, kteří byli u partyzánů v oleninských lesích na západ od vsi, byli teď odříznuti linií fronty. Dříve aspoň tu a tam se některý v noci podíval domů, teď nebylo po nich ani vidu ani slechu. Nová tíha dolehla na zmučená bedra žen. A jaro je tu, sníh taje a aby se myslilo už na setí a na brambory.

Ženy chodily ustarané, mrzuté. V zemljance dědy Michajly co chvíli vznikaly hlučné hádky, v nichž si ženské navzájem vyčetly živé mrtvé. Hučelo to tam někdy jako v podrážděném úlu, ale stačilo, aby mazaný děda vhodil do tohoto hlaholu zlostných ženských hlasů nějaký dobrý nápad — snad že už je čas poslat hochy na spáleniště, možná že už roztála země, nebo, co kdyby se provětrala semena, když právě fouká teplý vítr, beztoho plesnivějí v zatuchlých vlhkých zemljankách — a hádky ustávaly, jako by uťal.

Jednou přišel děda domů spokojený a zamyšlený. Přinesl zelenou travinku, opatrně ji položil na rozbrázděnou dlaň a ukázal Alexeji:

„To koukáš, viď! Jdu s pole. Země taje a ozim je chválabohu pěkný, už se ukázal. A sněhu, koukal jsem, je hodné, ten vydá! Jestli nás nevytrhnou jaře, pomohou ozimy. Jdu to říci ženským, ať mají nějakou radost, pořád jen lamentují.“

Jako hejno kavek na jaře sběhly se ženské kolem zemljanky, štěbetaly a hlučely; zelená travinka donesená s pole v nich probudila novou naději. A večer si děda Michajla mnul ruce:

„Tak už se uradili ti moji ministři s dlouhými vlasy. Slyšel jsi, Aljošo? Jedna skupina oře s kravami, to je tam v dolíku, tam se orá těžko. A mnoholi pak naořeš s šesti kravkami, které nám zůstaly ze stáda! Druhá skupina pracuje na poli kousek výš, tam je to sušší, na to stačí lopata anebo motyčka. Tam vysázíme zelí, řípu a cibuli. Nu, a třetí půjde kopat do zátočiny, tam je písek, tam nasázíme brambory; těm bude hej, tam pošleme kluky s lopatami a ženské, co jsou slabší. A snad nám potom také něco kápne z Moskvy od vlády. A když ne, taky žádné neštěstí. Už si nějak pomůžeme sami, pole neosetá nenecháme. Chválabohu, že Němce odtud vyprovodili, teď už se dá zase žít. U nás je lid houževnatý, ten unese i ten nejtěžší kříž.“

Večer nemohl děda dlouho usnout, neustále se obracel na slámě, pohekával, poškrabával se, vzdychal: „Bože milosrdný!“, několikráte za noc slezl s lůžka, Šoural se k vědru s vodou, hlomozil džbánkem a bylo slyšet, jak pije jako uhnaný kůň mocnými dychtivými doušky. Nakonec už to nevydržel, zapálil křesadlem loučku a zatřásl Alexejem, který ležel s otevřenýma očima v těžkém polospánku:

„Spíš, Aljošo? A já mám pořád plnou hlavu. Posloucháš? Tak, vidíš, přemýšlím o všem možném. Tam u nás doma stojí na návsi

doubek. Je tomu už třicet let, co do něho uhodilo, byla zrovna ta nikolajevská vojna a korunu mu to useklo. Nu, a vidíš, doubek je pevný, silný, kořen má zdravý, mízy mnoho. Do výšky už nemohl, tak pustil větve se strany a podívej se, jakou má zase čepici. A vidíš, naše Plavně zrovna tak … Jen kdyby už nám sluníčko svítilo a země rodila a zachovala se nám naše rodná vláda — a my, hochu, se za pět let už tak zotavíme, že všecko postavíme znova. To bude zas život! Koukej se brzy uzdravit! A aby už byl brzo konec té vojny! Dáme jim na pamětnou a pak všichni svorně do práce! Co ty tomu říkáš ?“

Té noci se Alexeji přitížilo.

Dědova koupel otřásla celým jeho organismem a vytrhla ho z jeho pomalého ztrnulého uhasínání. Pocítil náhle s nebývalou silou svou ochablost, vyčerpanost, nelidskou únavu a bolest v nohou. V horečnatém polospánku zmítal sebou na slamníku, sténal, skřípal zuby, stále někoho volal, s někým se hádal, o něco prosil.

Varvara proseděla u něho celou noc, hlavu opírajíc o kolena a teskně hleděla do prázdna velkýma truchlivýma očima. Dávala mu studené obklady na hlavu a na prsa, přikrývala ho kožíškem, který co chvíli se sebe shazoval, a myslila na svého vzdáleného muže, jehož honila válka po neznámých krajích.

Sotva začalo svítat, stařík už byl na nohou. Pohlédl na ztichlého a dřímajícího Alexeje, šeptem se dohovořil s Varjou a začal se chystat na cestu. Natáhl si na válenky obrovské galoše, vyrobené vlastnoručně z automobilových duší, pevně převázal lýkem salup a do ruky vzal jalovcovou hůl, která ho provázela na všech j e h o dalekých cestách.

Odešel a neřekl Alexeji ani slova.

17

Alexeji bylo tak zle, že ani nezpozoroval starcovu nepřítomnost. Celý následující den ležel v bezvědomí a vzpamatoval se teprve třetího dne, když slunce už stálo vysoko a od okénka ve stropě až k jeho nohám se táhl přes celou zemljanku světlý pruh slunečních paprsků, protínal šedé vrstvy dýmu, ale nerozptýlil tmu, nýbrž naopak ji ještě zhustil.

Zemljanka byla prázdná. Zvenčí sem zaléhal dveřmi tichý, trochu ochraptělý Varjin hlas. Zpívala si při práci starou píseň, velmi oblíbenou v těchto lesních krajích. Byla to píseň o osamělé smutné jeřabině, toužící přivinout se k dubu, jenž stejně osamělý stojí opodál.

Alexej slýchával tu píseň už dříve. Zpívala ji rozesmátá děvčata, jež přicházela v celých houfech z okolních vesnic .a urovnávala a očišťovala letiště. Zalíbil se mu pomalý smutný nápěv. Dříve však se nikdy nezamýšlel nad slovy písně, jejichž význam si ve shonu vojenského života neuvědomoval.

Ale teď byla ta slova v ústech mladé smutné ženy proniknuta takovým hlubokým citem a bylo v nich tolik opravdové ženské touhy, že Alexej náhle porozuměl tragice té melodie a pochopil, že jeřabina Varjá touží po svém vzdáleném dubu …

Nelze jeřabině, nelze k dubu jíti.

Musí siroteček navždy sama žíti,

zpívala Varja a v jejím hlase se ozýval skrytý pláč, a když hlas zmlkl, Alexej ji viděl v duchu, jak sedí někde venku pod stromy, zalitými jarním sluncem, a její velké okrouhlé tesknící oči se plní slzami. Cítil, že ho něco šimrá v hrdle, chtělo se mu pohledět, nikoli číst, jen pohledět na ty staré zežloutlé dopisy, ležící v kapse vojenské blůzy, jež znal už dávno zpaměti, pohlédnout na fotografii štíhlé dívenky, sedící na kvetoucí louce. Natáhl se pro blůzu, ale ruka mu sklesla bezmocně na slamník. Opět všecko utonulo v šedavé tmě, rozplývající se ve světlých duhově zbarvených kruzích. Potom z tmy, která šelestila jakýmisi bodavými zvuky, zaslechl dva hlasy — Varjin a druhý také ženský, ale stařecký, rovněž známý. Mluvily šeptem:

„Nejí?“

„Kdepak! Ani pomyšlení. Včera trochu žmoulal placku — jenom drobínek a zvrátil to. Copak je to nějaké jídlo? Jen mléka si chvílemi lokne; to mu dávám.“

„Tady jsem mu přinesla trochu polévky … Snad ji nezvrátí, je to ze slepice.“

„Teto Vasiliso!“ vzkřikla Varja. „Snad jste …“

,,Co ses tak lekla? Nu ano, ze slepice. To se rozumí. Zbuď ho, snad by trošku jedl.“

Dříve než Alexej, který všecko v polospánku slyšel, mohl otevřít oči, Varja jím bez okolků zatřepala a vykřikla radostně:

„Lexeji Petroviči, Lexeji Petroviči, probuď se … ! Babka Vasilisa ti přinesla slepičí polévku! Tak už se prober!“

Loučka, zaražená do stěny u vchodu, hořela a praskala. V mihotavém čadivém světle Alexej uviděl malinkou shrbenou stařenu s dlouhým nosem ve vrásčitém zamračeném obličeji. Rozvázala na stole velký ranec, rozhrnula pytlovinu, pak starou děravou kacabajku, v ní něco zabaleného v novinovém papíře, a pak teprve se objevil železňáček, z něhož stoupala taková lákavá a tučná vůně slepičí polévky, že Alexej ucítil, jak mu křeč stahuje prázdný žaludek.

Vrásčitá tvář babky Vasilisy zůstávala přísná a zamračená.

,,Tady jsem vám přinesla něco na posílení. Snad vám to přijde k chuti a Bůh dá, že i k duhu.“

V té chvíli si Alexej vzpomněl na smutný osud Vasilisiny rodiny, vzpomněl vyprávění o chytré slípce, již nazvali „Partyzánkou“, a všecko — babka, Varja i lákavá vůně stoupající z polévky, se mu rozplynulo v mlze slz, v níž se chvěl drsný pohled stařenčiných očí, jež na něho hleděly přísně a přece s nekonečným soucitem a účastí.

,,Děkuji, bábuško,“ mohl ze sebe jen vypravit, když stařena vykročila ke dveřím.

A ode dveří se ozvalo:

,,Není zač. Jaképak děkování? Moji jsou také na vojně. Snad i jim někdo podá krapet polévky. Jen jezte, dobrou chuť! A ať už je vám líp!“

„Bábuško, bábuško!“ Alexej sebou trhl směrem ke dveřím, ale Varjiny ruce ho zadržely a uložily zpět.

„Jen ležte, ležte! A raději snězte trochu polévky !“ Varja mu podala místo talířku starou hliníkovou misku od německého „esšálku“, z níž se šířila mastná příjemná vůně. Odvracela hlavu stranou, snad proto, aby ukryla bezděčnou slzu. „Jezte, jezte, dobrou chuť!“

„A kde je děda Michajla?“

„Odešel … Potřebuje něco od úřadů, tak šel hledat naši okresní správu. Ten se tak hned nevrátí. Ale jezte už přece.“

Až u samé tváře uviděl Alexej velkou, stářím zčernalou dřevěnou lžíci s oprýskaným okrajem, naplněnou jantarově zlatou polévkou.

První lžičky vzbudily v něm zvířecí chuť k jídlu, při níž pociťoval řezavou bolest, až křeč v žaludku, ale nedovolil si sníst než deset lžiček polévky a několik vlákének bílého měkkého slepičího masa. Přestože se žaludek vytrvale hlásil o další porci, odsunul rozhodným pohybem jídlo, neboť věděl, že v jeho stavu může větší dávka působit jako jed.

Stařenčina polévka měla účinek zrovna čarodějný. Alexej po jídle usnul, neupadl do bezvědomí jako jindy, nýbrž spal pevným posilujícím spánkem. Probudil se na okamžik, opět trochu pojedl a zase usnul, a nic už nemohlo porušit jeho spánek, ani kouř z ohniště, ani ženské štěbetání, ani dotek Varjiných rukou. Mladá žena ve strachu, že snad umřel, se nad ním nakláněla a poslouchala, zdali mu bije srdce.

Alexej byl živ, dýchal pravidelně a zhluboka. Prospal zbytek dne, celou noc a spal tak tvrdě, že se zdálo, že žádná síla na světě nemůže jeho spánek přerušit.

Ale časně ráno se ozval kdesi velmi daleko vzdálený, jednotvárně hučivý zvuk, úplně nerozeznatelný od všech ostatních zvuků, naplňujících les. Alexej sebou trhl, a jako když větří vztyčil hlavu z podušek.

Ovládla ho divoká, nespoutaná radost. Setrval tak bez pohnutí, jen oči mu blýskaly. V ohništi praskaly chladnoucí kameny, chabě a jen zřídka se ozval unavený cvrček, bylo slyšet, jak nad zemljankou klidně a rovnoměrně šumí staré borovice, a dokonce jak před vchodem bubnují o zem těžké kapky jarní vody. Ale ze směsice všech těch zvuků bylo slyšet pravidelný hukot. Alexej uhodl, že to vrčí motor ,,ušky“ letounu ,,U-2“. Zvuk se blížil a sílil, pak zase slábl, ale neumlkal. Alexej zatajil dech. Bylo zřejmé, že letoun je někde blízko, že krouží nad lesem, asi po něčem pátrá, nebo vyhlíží místo pro přistání.

„Varjo, Varjo,“ zavolal Alexej a snažil se vztyčit na loktech.

Varja tu však nebyla. Zvenčí bylo slyšet vzrušené ženské hlasy, spěšné kroky. Něco se tam dálo.

Dveře zemljanky se na chvilku pootevřely a dovnitř se vsunul Feďkův kropenatý obličej.

„Teto Varjo! Teto Varjo!“ volal hoch, pak vzrušeně vyhrkl: ,,Eroplán … Točí se nad lesem … Nad námi …“

Hlava zmizela dříve než se Alexej mohl něco zeptat.

Nemocný s námahou usedl. Celým tělem cítil, jak mu bije srdce, jak mu vzrušeně tepe krev ve spáncích a v bolavých nohou. Počítal okruhy letounu, první, druhý, třetí a sklesl na slamník překonán vzrušením; v tom okamžiku ho znovu náhle a prudce přemohl všemocný, hojivý spánek.

Probudil ho zvuk mladého, šťavnatého, basově zabarveného hlasu. Poznal by jej mezi tisíci! Ve stíhacím pluku měl takový hlas pouze velitel letky Andrej Dehťarenko.

Alexej otevřel oči, ale domníval se, že ještě spí a ve snu vidí tu širokou tvář s vystupujícími lícními kostmi, kterou jako by řezbář jen zhruba vyřezal ze dřeva, ale neměl už kdy ji opracovat ani uhladit — dobromyslnou hranatou tvář kamarádovu s rudou jizvou na čele, světlýma očima, zastíněnýma právě tak světlými bezbarvými řasami. Modré oči hleděly nechápavě do zakouřeného šera zemljanky.

,,Nu, dědo, tak ukaž už ten svůj úlovek,“ zahučel Dehťarenko.

Vidění nezmizelo. Byl to doopravdy Dehťarenko, třebaže se zdálo naprosto nepochopitelné, jak ho najednou mohl najít zde v podzemní vsi v hlubokém lese. Stál tu vysoký, ramenatý, v nezapjatém plášti, jak bylo jeho zvykem. V rukou držel kuklu se sluchátky radiofonu a nějaké balíčky a pytlíčky. Světlo louče ho osvětlovalo zezadu. Nad hlavou mu svítil jako svatozář zlatistý ježek krátce ostříhaných vlasů.

Za jeho zády bylo vidět bledou, na smrt znavenou tvář dědy Michajly s očima vytřeštěnýma vzrušením a vedle něho sestru Lenočku s krátkým vyhrnutým nosíkem a šelmovskýma očima, jež hleděly do tmy s netajenou zvědavostí. Pod paží držela napěchovanou brašnu s červeným křížem a na prsa tiskla jakési podivné květy.

Všichni stáli mlčky. Andrej Dehťarenko se nechápavě rozhlížel, oslepen náhlým přechodem do tmy. Dvakráte už lhostejně sklouzl jeho pohled po tváři Alexeje, který také nemohl pochopit neočekávaný příchod druha a bál se, aby to nebyl zase jen horečnatý sen.

„Ale tady je přece, tady leží,“ zašeptala Varja a stáhla kožich s Meresjeva.

Dehťarenko ještě jednou přelétl nechápavýma očima tvář Alexejovu.

„Andrejko,“ vyrazil ze sebe Meresjev a chtěl se vztyčit na loktech.

Letec hleděl na něho nechápavě, se špatně tajeným úžasem.

„Andreji, nepoznáváš mě?“ šeptal Meresjev a cítil, jak se začíná třást na celém těle.

Ještě chvilku hleděl letec na živou lidskou kostru, potaženou černou, jakoby zuhelnatělou kůží, a marně se snažil poznat veselou tvář kamarádovu; pouze v očích, ohromných, téměř kulatých očích zachytil známý umíněný a upřímný meresjevovský pohled.

Vztáhl k němu ruce. Na udupanou zem spadla kukla, rozsypaly se balíky a balíčky, rozkutálela se jablka a pomeranče, rozházelo se pečivo.

,,Ljoško, to jsi ty?“ hlas letcův se zlomil, jeho bezbarvé, dlouhé řasy zvlhly. „Ljoško, Ljoško!“ Zvedl s postele to nemocné tělo, jež téměř nic nevážilo, přitiskl je k sobě jako děcko a stále se ubezpečoval: „Ljoško, kamaráde, Ljoško!“ Na vteřinu ho od sebe oddálil, dychtivě se na něho zahleděl z odstupu, jako by se chtěl přesvědčit, zda je to opravdu on, jeho kamarád, a znova ho pevně přitiskl k sobě:

„Opravdu, jsi to ty! Ljoška! Ty čertův synku!“

Varja se sestrou Lenočkou se snažily dostat položivé tělo z jeho silných medvědích tlap.

„Tak ho už přece proboha pusťte, vždyť sotva dýchá,“ zlobila se Varja.

„Vždyť mu to škodí, takhle se rozčilovat. Položte ho,“ domlouvala mu sestra, překotně drmolíc slovo za slovem.

A letec, který konečně opravdu uvěřil, že tento zčernalý, starý, téměř nic nevážící člověk není skutečně nikdo jiný než Alexej Meresjev, jeho druh v boji, jeho kamarád, kterého všichni v pluku měli už dávno za mrtvého, chytil se za hlavu, vyrazil divoký vítězný výkřik a dal se náhle do prudkého tance kolem stolu; pohvizdoval si k němu nápěv ukrajinského hopáku, drtil nohama rozkutálené pomeranče a jablka, přidřepával a furiantsky vydupával měkkými kožešinovými botami rytmus tance. Pak se znova vrhl k Meresjevovi, chytil ho za ramena, zahleděl se mu do černých očí, radostně jiskřících z temných zapadlých očnic a volal:

„Živ! Matičko sedmibolestná! Živ, čert aby tě vzal! Kdepak jsi byl tak dlouho? Co s tebou bylo?“

Ale sestra, ta malinká směšná kulička s ohrnutým nosíkem, kterou všichni v pluku nazývali bez ohledu na její hodnost poručíka Lenočkou nebo sestrou lékařských věd, protože se tak k svému neštěstí jednou hlásila veliteli, ta věčně se smějící a zpívající Lenočka, náhle přísně a bez okolků odstrčila rozveseleného letce.

„Soudruhu kapitáne, odstupte už od nemocného.“

Hodila na stůl kytici, pro kterou včera letěli až do oblastního města, kytici, jež tu byla úplně zbytečná, rozevřela plátěnou brašnu s červeným křížem a jala se odborně prohlížet Alexeje. Její kraťoučké prstíky běhaly hbitě po Alexejových nohou a Lenočka se neustále dotazovala:

„Bolí? A tady? A co tady?“

Teď si po prvé Alexej lépe všiml svých nohou. Chodidla byla obludně oteklá a zčernalá. Každý dotek mu působil bolest, jako by celým tělem probíhal elektrický proud. Ale jak se zdálo, nejvíce se Lenočce nelíbilo, že konečky prstů byly úplně zčernalé a ztratily citlivost.

U stolu seděl děda Michajla s Dehťarenkem. Zavdali si nenápadně z letcovy polní láhve na šťastné shledání a teď spolu živě rozmlouvali. Přerývaným stařeckým tenorkem vypravoval děda Michajla, zřejmě už ne po prvé:

,,No, jak povídám, naši chlapci ho našli na pasece. Němci tam káceli, aby měli dřevo na kryty, nu, a chlapce tam poslala matka, jako moje dcera, pro odřezky. Tam ho uviděli. Koukají, co je to za divné zvíře. Nejprv se jim zdálo, že je to medvěd, asi postřelený, že se tak kutálí. Už chtěli vzít nohy na ramena, ale zvědavost jim nedala: copak je to za medvěda, a co to, že válí sudy? Tak, povídám, stojí a dívají se, jak se kutálí s boku na bok a přitom naříká.“

„Jak to kutálí?“ nechápal Dehťarenko a nabídl dědovi cigaretu: „Kouříš?“

Děd vzal z pouzdra papirosku, vytáhl z kapsy kousek novin, opatrně utrhl růžek, vysypal naň tabák z papirosy, zakroutil, zapálil si a s rozkoší vtáhl dým.

„Jakpak bych nekouřil, rád si trochu zafajčím. Jenomže, povídám za Němců jsme tabák ani neviděli. Kouříme mech, nebo suchý pryšcový list. Jó, a jak se kutálel, to se zeptej přímo jeho. Já to neviděl. Chlapci říkají, že se převaloval se zad na břicho a pak zase na záda. Lézt po sněhu asi už neměl sílu. Ale nepolevil, to je co říct!“

Dehťarenkem to trhalo, aby vyskočil a podíval se na kamaráda, kolem něhož se točily ženské a balily ho do vojenských pokrývek, jež přivezla sestra.

„Jen seď, seď, chlapče! Povídám, to není mužská práce, převinovat. Poslouchej, co ti řeknu, a zapiš si to za uši, a tam u vás to těm vašim náčelníkům pěkně vypověz … Bohatýr je ten Alexej! Vidíš, co dokázal. Celý týden ho tady všichni kurýrujeme, a nemůže se ani hnout. A tam v lese našel v sobě sílu a lezl přes závěje a přes močály. To by, brachu, hned tak někdo nedokázal. Ba ani svatí otcové, jak se o nich píše v legendách, nevykonali takových skutků. Kdepak tehdá! Copak to bylo — stát na sloupu! Povídám, není to tak? Ale poslouchej, chlapče, poslouchej …“ Stařík se naklonil Dehťarenkovi k uchu a zašimral ho kadeřavým měkkým vousem: „Tak si jako myslím … tento … aby nezkáp. Fašistům, vidíš utek, ale té zubaté, copak jí utečeš? Vždyť je kost a kůže! Ani mi to nejde do hlavy, jak mohl lézt. Asi ho to silou táhlo k svým. A ze spaní pořád mele svou: eroplány a eroplány a ještě všelijaká divná slova a potom volal nějakou Olgu. Není tam u vás, snad je to jeho žena, ne? … Tak co, posloucháš, mě nebo ne? Vojáku, hej, slyšíš?“

Dehťarenko neposlouchal. Snažil se představit si, jak ten chlapec, jeho kamarád, který se v pluku ničím neodlišoval od ostatních, leze s omrzlýma nebo rozdrcenýma nohama dnem i nocí po tajícím sněhu lesem a přes močály, plazí se, ztrácí síly a pak už se j e n kutálí, aby ušel nepříteli a dostal se ke svým. Dehťarenko byl jako stíhací letec zvyklý nebezpečí. Nemyslil nikdy na smrt, když se vrhal do leteckého boje, spíše cítil jakési zvláštní radostné vzrušení. Ale aby tak sám v lese …

„Kdy jste ho našli?“

„Kdy?“ stařík pohnul rty, vzal opět cigaretu z nabídnuté krabičky, roztrhl ji a točil si kornoutek. „Kdy? Zrovna na čistou sobotu, před květnou nedělí, je tomu tak akorát týden.“

Letec si v mysli spočítal data a vyšlo mu, že se Alexej plazil lesem plných osmnáct dní. Plazit se lesem takovou dobu, a k tomu raněný a bez potravy — to se zdálo prostě neuvěřitelné.

„Nu, tak, děkuji pěkně, dědo,“ a letec objal pevně staříka. „Děkuji ti, brachu.“

„I není zač, není zač! Jaképak děkování! Ještě, zaplať pánbůh!

Copak jsem nějaký cizí? To tak!“ a děda zlostně křikl na snachu, která tu stála v neměnné ženské póze hořkého zamyšlení, s rukama složenýma přes prsa, tvář podpírajíc dlaní. „Seber to se země, a nestůj tu jako Lotova žena. Taková vzácnost a všecko rozházeli. A ještě by chtěl děkovat!“

Lenočka byla zatím hotova s Meresjevem.

,,Bude zas dobře, všecko bude v pořádku, soudruhu nadporučíku,“ odsypávala drobná a úsečná slova jako hrachy. „V Moskvě vás postaví na nohy ráz dva. Moskva, to je něco jiného, město, tam vyléčí i horší věci!“

Podle její přehnané živosti, podle toho jak neustále ujišťovala Meresjeva, že ho vyléčí ,,ráz dva“, poznal Dehťarenko, že prohlídka dopadla nepříznivě a že to s kamarádem vypadá bledě. ,A co pořád štěbetá jako straka!“ pomyslil si nevrle o „sestře lékařských věd“. Ostatně v pluku ji nikdo nebral vážně, říkali, že může vyléčit leda z lásky— a to ho poněkud uklidňovalo.

Alexej, zavinutý do pokrývek, z nichž mu vyčnívala jen hlava, připomínal Dehťarenkovi mumii jakéhosi faraona z učebnice starověkého dějepisu. Svou velkou rukou pohladil kamarádovu tvář, na níž se kadeřil hustý tvrdý narezavělý porost.

„Všecko zas bude dobré, Aljošo. Budeš zase zdráv. Máme rozkaz dovézt tě ještě dneska do Moskvy, do posádkové nemocnice. Tam jsou samí profesoři. A sestry,“ Dehťarenko mlaskl jazykem a šlehl očkem po Lenočce, „ty postaví i mrtvého na nohy. Ještě budeme spolu startovat,“ a tu se Dehťarenko přistihl, že mluví jako Lenočka, s týmž strojeným, nepřirozeným oživením; pod prsty, jež hladily přítelovu tvář, ucítil pojednou vlhkost. „Nu tak, kdepak jsou nosítka? Sem s nimi, nač ještě čekáte?“ zavelel nevlídně.

Alexeje, zabaleného do pokrývek položili opatrně na nosítka. Varja sebrala a svázala do uzlíčku jeho věci.

„Počkej,“ zadržel ji Alexej, když chtěla přibalit také esesáckou dýku, kterou si děda Michajla častokráte se zájmem prohlížel a jako dobrý hospodář čistil, brousil a zkoušel o palec: „To si nech dědo ode mně na památku.“

„Děkuji ti, Aljošo, děkuji! Znamenitá ocel! Ostrá jako břitva. A něco je tu napsáno v cizí řeči,“ ukazoval dýku Dehťarenkovi.

„Alles fur Deutschland! Vše pro Německo!“ přeložil Dehťarenko nápis na čepeli.

„Vše p r o Německo\“ opakoval si Alexej a vzpomínal, j a k dýku našel. „Vše pro Německo.“

„Tak chop se ho zezadu, dědo!“ pobídl staříka Dehťarenko a vzal nosítka vpředu.

Nosítka se zahoupala, drhla o stěny, s nichž se sypala hlína a jen stěží prošla úzkým vchodem zemljanky.

Všichni, kdo se nahrnuli dovnitř, aby vyprovodili svého nalezence, vykročili za nosítky. Jen Varja zůstala doma. Beze spěchu narovnala loučku ve svícnu, přistoupila k pruhovanému slamníku, na němž bylo znát ještě obrysy lidského těla, a pohladila jej rukou. Její pohled dopadl na kytici, kterou zde ve spěchu zapomněli. Bylo to několik snítek skleníkového bezu, bledého a neduživého, jako byli obyvatelé uprchlé vesnice po zimě, přestálé ve vlhkých a studených zemljankách. Mladá žena vzala kytici, vdechla slabou, v začouzeném vzduchu zemljanky sotva postižitelnou něžnou jarní vůni a prudce sklesla na slamník, dusíc se hořkým pláčem.

18

Provázet svého náhodného hosta šlo všecko obyvatelstvo vesnice Plavní. Letoun stál za lesem na rovném, ještě pevném, přestože na okrajích již značně roztálém ledu protáhlého lesního jezírka. Cesty zde nebylo. Po kyprém zrnitém sněhu, přímo přes pláň bylo vidět stopy, které zde před hodinou zanechali děda Michajla s Dehťarenkem a Lenočkou. Teď se po této stopě hrnul k jezeru hlouček lidí, v čele vesničtí kluci, vedení důstojným Serjoňkou a vzrušeným Feďkou. Jako starý Alexejův kamarád, který ho našel v lese, kráčel Serjoňka vážně před nosítky, s námahou vytahoval ze sněhu obrovské válenky, dědictví po popraveném otci, a pánovitě pokřikoval na houf umouněných kluků, oblečených do fantastických hadrů. Dehťarenko s dědou drželi krok, nesli nosítka a se strany cupitala ve sněhu Lenočka; neustále upravovala na Alexeji pokrývku, nebo mu balila obličej do své šály. Vzadu šly ženy s malými dětmi a stařeny. Hovořily ztlumenými hlasy.

Prudké světlo, odražené sněhem, z počátku Alexeje oslnilo. Jasný

jarní den ho udeřil do očí, div neztratil vědomí. Pootevřel víčka, aby si oči zvykly, a pak teprve se rozhlédl. Před ním ležela podzemní vesnice.

Starý les stál kol dokola jako hradba. Koruny stromů se téměř splétaly nad hlavou. Husté větve propouštěly jen ojedinělé sluneční paprsky a poskytovaly hluboký stín. Les byl smíšený. Bílé kmeny holých, ještě bezlistých bříz, jejichž koruny se podobaly šedým obláčkům kouře, sousedily se zlatými kmeny borovic a mezi nimi se místy zelenaly tmavé jehlance jedlí.

Pod stromy, které chránily před očima nepřítele ze vzduchu i se země, v půdě, kde sníh byl už dávno vyšlapán, byly vykopány zemljanky. Na větvích stoletých jedlí se sušily dětské plenky, na součkách borovic se větraly hliněné hrnky a džbánky a pod starou jedlí, s jejíž kůry visela vlákna šedého mechu, přímo u mohutného pně na zemi mezi sukovitými kořeny, kde by člověk čekal, že uvidí přikrčenou divokou šelmu, válela se stará, ušpiněná panenka z hadrů, s plochým dobromyslným obličejem, nakresleným inkoustovou tužkou.

Hlouček za nosítky kráčel pomalu ve stopách vyšlapaných ve sněhu.

Když se octl zase na vzduchu, pocítil Alexej z počátku bouřlivý příval bezděčné živočišné radosti, kterou pak vystřídal sladký, tichý smutek.

Lenočka mu setřela šátečkem s tváře slzy a v domnění, že rychlý pohyb nosítek působí nemocnému bolest, nařídila nosičům, aby kráčeli pomaleji.

„Ne, ne, jen rychle, rychle!“ naléhal Meresjev.

Vždyť i tak se mu zdálo, že ho nesou příliš pomalu. Začal se bát, že snad neodletí, že letoun, poslaný pro něho z Moskvy, odstartuje, nepočká na ně a j e m u že se nepodaří dostat se ještě dnes do spásné nemocnice. Tlumeně sténal bolestí, kterou mu působil rychlý krok nosičů, ale stále jen žádal: „Rychleji, prosím vás, rychleji!“ Popoháněl je, přestože slyšel, že děda Michajla je všecek udýchán, že neustále klopýtá a ztrácí krok. Dvě ženy vystřídaly staříka. Děda cupital teď vedle nosítek proti Lenočce. Otíral si svou důstojnickou čepicí zpocenou lysinu, námahou zrudlou tvář a vrásčitou šíji a spokojeně bručel:

,,Ten náš žene, co? Pospíchá …! Máš pravdu, Ljošo, jen spěchej!

Když člověk pospíchá, je v něm život silný, viď, ty náš milý nalezenče! Myslíš, že ne? A ať nám píšeš z té nemocnice! Dobře si pamatuj adresu: Kalininská oblast, Bologojevský okres, Nové Plavně. Koukáš, že Nové? Jen se neboj, dojde to. A adresu nezapomeň, je správná.“

Když zvedali nosítka do letounu, a Alexej vdechl známý trpký zápach leteckého benzinu, pocítil znova bouřlivý příval radosti. Poklop z průhledné hmoty se nad ním uzavřel. Neviděl, jak dole mávají rukama na rozloučenou, jak drobná stařenka s velkým nosem, podobná ve svém šedém šátku zlostné vráně, přemohla strach a bráníc se větru, zdviženému vrtulí, vlezla do kabiny k Dehťarenkovi a vtiskla mu do ruky uzlíček s vařeným slepičím masem, jak se děda Michajla točil kolem aeroplánu, pokřikoval na ženy a rozháněl kluky, jak mu vítr strhl čepici s hlavy a honil ji po ledu a pak tu stál prostovlasý, s blýskavou lysinou a stříbrnými prořídlými šedinami, rozevlátými větrem.

Stál a mával rukama za ubíhajícím letounem, jediný muž v pestrém hloučku žen.

Dehťarenko odtrhl letoun od ledové plochy, proletěl nad hlavami vesničanů, pak opatrně nad samým ledem podél jezera, kryt vysokým strmým břehem, až zmizel za zalesněným ostrovem. Tentokráte letěl opatrně tento odvážlivec, kterému velitel často při rozboru boje domlouval pro zbytečnou bravuru ve vzduchu, letěl nízko nad koryty potoků, jako by se kradl při zemi, kryl se strmými břehy. Alexej nic z toho všeho neviděl ani neslyšel. Známý zápach benzinu a oleje a radostný pocit z letu ho omámily, že ztratil vědomí a vzpamatoval se teprve na letišti, když přenášeli jeho nosítka na rychlý zdravotnický letoun, který přiletěl z Moskvy.

19

Vrátil se na své letiště ve chvíli nejrušnějšího provozu; po celý den tam nebylo chvilky oddechu, obvyklý zjev onoho válečného jara.

Hukot strojů neutuchal ani na chvíli. Jednu letku, jež přistála, aby nabrala benzin, vystřídala ve vzduchu ihned druhá, třetí. Všichni, od letců až po šoféry cisternových vozů a skladníky vydávající benzin, dnes už sotva stáli na nohou. Náčelník štábu ztratil hlas a vyrážel už jen jakýsi sípavý pískot.

Přesto, že na letišti bylo jako v úle a pracovalo se s největším napětím, čekali všichni netrpělivě na Meresjeva.

„Ještě tu není?“ volali piloti na mechaniky, překřikujíce řev motorů, ještě než dorolovali ke krytům.

„Ještě nepřiletěl?“ zajímali se „benzinoví králové“, když se cisternový vůz zastavil u zakopaných nádrží s benzinem.

Napínali uši, neozýváli se někde nad lesem známý hukot plukovního zdravotnického letounu.

Když Alexej na pružně se houpajících nosítkách přišel k sobě, uviděl nad sebou hustý kruh známých tváří. Otevřel oči. V hloučku to zašumělo, kdosi vykřikl ,,hurá“. U samých nosítek uviděl mladou, klidnou, zdrženlivě se usmívající tvář velitele pluku, vedle něho široký, zarudlý a zpocený obličej náčelníka štábu a dokonce baculaté bílé

líce velitele letištního p r a p o r u , k t e r é h o Alexej nesnášel p r o j e h o o b ř a d -né chování a skoupost. Kolik známých tváří!

Nosítka nese dlouhán Jura. Ohlíží se stále dozadu, aby viděl na Alexeje a klopýtá na každém kroku. Vedle něho běží rudovlasé děvče, četařka z meteorologické stanice, které Alexej říkal žertem „meteorologická četařka“, a při každé příležitosti si ji dobíral.

Vedle nosítek cupitá letec Kukuškin, nevysoký človíček s nepříjemným zlostným obličejem, kterého nemají v letce rádi pro jeho hloupou nadutost. Usmívá se také a snaží se držet krok s dlouhonohým Jurou. Meresjev si vzpomíná, že než odletěl, ztropil si z Kukuškina před ostatními nemilosrdný žert, a byl přesvědčen, že mu to ten nesnášenlivý chlapík nikdy neodpustí. A nyní běží u jeho nosítek, opatrně je přidržuje a nemilosrdně odstrkuje lidi, aby ho uchránil před nárazy.

Alexej nikdy netušil, že má tolik přátel. Vida, v nouzi je teprve poznáš ! Měl špatné svědomí před velitelem praporu, o jehož skrblictví vypravoval v divisi nesčíslně vtipů a anekdot, chtěl se omluvit Kukuškinovi a říci všem kamarádům, že Kukuškin není vůbec neruda a nepřející člověk. Alexej měl radostný pocit, že se po všech strastech vrátil teď konečně domů, kde ho mají všichni upřímně rádi.

Odnášeli ho opatrně přes pole k stříbřitému zdravotnickému letounu, ukrytému na pokraji holého březového lesíka. Bylo vidět, jak mechanikové už spouštějí vychladlý motor „saniťáku“ s pomocí gumového startovacího zařízení.

„Soudruhu majore.. ,“ oslovil náhle Meresjev velitele pluku a snažil se mluvit hlasitě a bodře.

Velitel se usmál podle svého zvyku tichým, tajuplným úsměvem a sklonil se nad Alexejem.

„Soudruhu majore … dovolte, abych směl zůstat zde s vámi, abych nemusil do Moskvy …“

Velitel sňal s hlavy kuklu, aby lépe slyšel.

„Nechci do Moskvy, chci zůstat zde v zdravotnickém praporu …“

Major stáhl kožešinovou rukavici, nahmatal pod pokrývkou Alexejovu ruku a stiskl ji:

„Blázínku, vy se musíte léčit na klinice u odborníků.“

Alexej zavrtěl hlavou. Bylo mu zde dobře, pociťoval blahodárný klid. Nic z toho, co prožil, už se nezdálo hrozné, ani bolest v nohou.

„Copak chce?“ zasípal náčelník štábu.

„Prosí, abychom ho nechali zde, s námi,“ odpověděl velitel a opět se usmál.

Jeho úsměv se však nezdál teď tajuplný jako obvykle, nýbrž zjihlý a smutný.

„Hlupák! Ať jde k šípku se svou romantikou! Bude tady dávat zářný příklad pro ,Pionýrskou pravdu,“ sípal zlostně náčelník štábu. „Taková čest se mu dělá, posílají pro něho letoun z Moskvy na rozkaz samého velitele armády, a on bude ještě dělat drahoty … !“

Meresjev chtěl odpovědět, že není romantik, ale že je prostě přesvědčen, že tady ve stanu zdravotnického praporu, kde už jednou několik dní ležel s lehkou zlomeninou po nezdařeném přistání na sestřeleném letounu, že se zde, kde je doma, uzdraví rychleji než v komfortní moskevské nemocnici. Chystal si jizlivá slova k odpovědi, ale už je nevyslovil.

Ozvalo se táhlé zaúpění sirény. Tváře všech se rázem soustředily, zvážněly. Major dal několik úsečných povelů a vojáci se začali rozbíhat jako mravenci: jedni k letounům, skrytým na okraji lesa, druzí k zemljance velitelského stanoviště, jejíž kopeček čněl u kraje pole, jiní opět k automobilům, schovaným v lesíku. Alexej uviděl na nebi, ostře vykreslenou a pozvolna se rozplývající šedou stopu rozvětvené rakety. Uvědomil si: „Nálet!“

Srdce se mu rozbušilo, nozdry se chvěly a na celém svém zesláblém těle pociťoval vzrušující chlad, jako vždy ve chvíli nebezpečí. Lenočka, Jura a „meteorologická četařka“ se chopili nosítek a dali se do běhu k nejbližšímu okraji lesa; marně se snažili udržovat stejný krok.

Alexej zasténal. Zmírnili krok. V dálce už rachotila protiletadlová děla. Na startovací dráhu na letišti vylézaly z krytů letouny, rozbíhaly se a v celých letkách vzlétaly do vzduchu. Alexej už rozlišoval ve známém hukotu ruských motorů nepravidelné, jakoby houpavé hučení, jež sem plynulo z prostoru za lesem; svaly se mu samovolně napjaly jako pera, a tento bezmocný člověk, připoutaný k nosítkům, měl pocit, že sedí v kabině stíhačky, řítící se na nepřítele, že je lovcem, jenž ucítil zvěř.

Nosítka neprošla úzkým vchodem ochranného okopu. Když starostlivý Jura chtěl s děvčaty snést raněného na rukou, začal se Alexej

prudce bránit a žádal, aby nechali nosítka na okraji lesa, ve stínu vysoké kořenaté břízy. Pod ní se stal svědkem událostí, jež se před ním v následujících minutách bleskurychle rozvíjely jako v tíživém snu.

Letcům se zřídka stává, že pozorují vzdušný boj se země. Meresjev, který od prvního dne války létal na stíhačce, viděl teď letecký boj se země po prvé.

Byl zvyklý bleskové rychlosti leteckých soubojů a teď hleděl s údivem na to, jak letecký boj zdola vypadá pomalý, jak v něm není nic strašného, jak se pohybují líně tuponosí ,,išáčkové“ a jak nevinně se ozývá shora třesk kulometů, připomínající tady dole mírné domácí zvuky: pokojné hrčení šicího stroje nebo řezavý zvuk pomalu trhaného kalika.

Dvanáct německých bombardérů seřazených za sebou obletělo letiště se strany a zmizelo v jasných paprscích vysoko stojícího slunce. Odtud, z kučeravých oblaků, svítících v slunci až oči přecházely, se řinul basový hukot motorů, připomínající monotonní bzučení chroustů. Ještě vztekleji zaštěkala v lesíku protiletadlová děla. Obláčky výbuchů, podobné rozletujícím se seménkům pampelišky, se rozplývaly na obloze. Ale vidět nebylo nic, jen tu a tam se zableskla křídla stíhaček.

Hučení obrovských chroustů bylo stále častěji přerušováno úsečnými zvuky trhaného kalika: zrrr, zrrr, zrrr! V záblescích slunečních paprsků zuřil boj, neviditelný se země a docela jiný než to, co vidí účastník letecké bitvy nahoře; zdola připadal Alexeji tak nezajímavý a nepatrný, že jej sledoval s úplným klidem.

Nepolekal se, ani když se shora ozval pronikavý, neustále mohutnící hvizd a pumy jedna za druhou padaly dolů jako černé těžké kapky setřepané se štětce a rychle zvětšovaly svůj objem. Zlehka vztyčil hlavu, aby se podíval, kam dopadnou …

V té chvíli překvapila Alexeje „meteorologická četařka“. Děvče stálo po pás v okopu a náhle, když svištění pum dosáhlo nejvyššího tónu, vyskočilo, vrhlo se k nosítkům a tělem, třesoucím se vzrušením a strachem, zakrylo Alexeje a přitisklo ho k zemi.

Na okamžik uviděl docela blízko, až u samých očí její opálenou dětskou tvář s měkkými rty a tupým, loupajícím se nosíkem. Rozlehl se výbuch — kdesi v lese. A hned za ním, už blíže, druhý, třetí, čtvrtý. Pátý zaburácel, až se země otřásla, zaduněla a široká koruna břízy,

pod níž Alexej ležel, sťata střepinou, dopadla s praskotem na zem. Ještě jednou se mu mihla před očima bledá, hrůzou zkřivená dívčí tvář.

Nové krupobití pum otřáslo zemí. Nad letištěm tryskaly s rachotem k nebi gejzíry výbuchů, jako by ze země vyskočila řada stromů, jež na okamžik rozestřely své koruny a potom se v dunivém hřmění rozpadaly na hrudky zmrzlé hlíny a zanechávaly ve vzduchu hnědý, dusivý, po česneku páchnoucí dým.

Když se kouř rozplynul, bylo už kolem ticho. Ohlas vzdušného boje sem zaléhal jen slabě, z dálky za lesem. Dívka už vyskočila, její tváře, před chvílí ještě zsinale bledé, nyní temně zrudly, zarděla se až ke kořínkům vlasů a omlouvala se Alexejovi se sklopenýma očima.

„Nezpůsobila jsem vám bolest? Ztratila jsem hlavu, odpusťte, prosím vás.“

,,To je zbytečných řečí!“ bručel Jura, kterému bylo hanba, že sám nesel na pomoc kamarádovi a že ne on, ale tahle holka z meteorologické stanice ho chránila svým tělem.

Nevrle setřásal prach s kombinézy, škrabal se po zátylku a zavrtěl hlavou, prohlížeje si paprskovitý zlom sťaté břízy, který rychle zaplavovaly průsvitné kapky prýštící mízy. Míza raněného stromu planula třpytnými jiskrami, jak stékala po omšelé kůře a kapala na zem, čistá a čirá jako slzy.

„Podívejte se, bříza pláče,“ řekla Lenočka, jež ani ve chvíli nebezpečí neztratila svůj šelmovský vzhled.

„ T a k y zapláčeš!“ ozval se zamračený J u r a . „ N u , je konec tyjátru, půjdem. Saniťák je v pořádku, neškráblo ho to?“

„Jaro,“ zašeptal Meresjev; hleděl na zraněný kmen stromu, na průzračnou, jiskřící se mízu, dopadající v hustých kapkách na zem, na tuponosou „meteorologickou četařku“ v příliš velkém vojenském plášti, děvče, jež ani neznal podle jména.

Když všichni tři — Jura vpředu a děvčata vzadu — nesli nosítka k letounu kolem dýmajících jam, do nichž stékala roztálá voda, díval se zvědavě na malinkou pevnou ruku vysunutou z hrubé manžety pláště, jež pevně třímala nosítka. Chlapík, a zdála se také jen obyčejným děvčetem.

Tohoto výjimečného dne se měl Alexej stát svědkem ještě jedné

události. Už byli blízko stříbřitého letounu s červeným křížem na křídlech a na trupu, již bylo vidět palubního mechanika, jak pokyvuje hlavou, obchází letoun a prohlíží, zda jej nezasáhla střepina neb nepoškodila vzdušná vlna — když se začali, jeden za druhým snášet stihači. Přilétali z dálky za lesem, klouzali hned dolů bez obvyklého kroužení, přistávali a hned rolovali k okraji lesa, ke svým krytům.

Zakrátko nebe ztichlo. Letiště se vyprázdnilo, v lese zmlklo hučení motorů. Ale u velitelského stanoviště stáli ještě vojáci, zacláněli si dlaněmi oči a pohlíželi k obloze.

„ ,Devítka tu ještě není. Kukuškin někde uvázl!“ hlásil Jura.

Alexej si připomněl drobnou zlostnou tvář Kukuškinovu, jež zachovávala vždy jakýsi štítivý výraz, a vzpomněl si, jak právě tento Kukuškin dnes chránil starostlivě j e h o nosítka. Snad se mu něco nepřihodilo? Tato myšlenka, jíž letci přivykli za horkých dnů, kdy jde do tuhého, otřásla nyní Alexejem, jenž byl úrazem vyloučen ze života letiště. V tom okamžiku se ozval na obloze rachot motoru.

Jura radostně vyskočil:

„To je on!“

U velitelského stanoviště nastal rozruch. Něco se stalo! „Devítka“ nepostávala, letěla nad letištěm v širokém okruhu, a když se octla Alexeji nad hlavou, uviděl, že jí chybí část křídla, a co horšího — že z trupu visí jen jedna „noha“. Dvě červené rakety jedna za druhou prořízly vzduch. Kukuškin j i m znova přeletěl nad hlavami. J e h o letoun hledal kam sednout jako pták, kroužící nad popleněným hnízdem. Zakroužil už po třetí.

„Teď seskočí, benzinu má na dně, táhne už z posledního,“ zašeptal Jura, dívaje se na hodinky.

V případech, kdy bylo přistání vyloučeno, dovolovalo se letcům, aby se vznesli do výše a seskočili padákem. Tento rozkaz byl jistě už sdělen se země také „devítce“. Ale ta stále umíněně kroužila ve vzduchu.

Jura se díval střídavě na letoun a hned zase na hodinky. Když se mu zdálo, že motor zmlkává, přidřepával k zemi a odvracel se. Snad nechce zachraňovat letoun? „Tak už skoč, seskoč, ke všem čertům!“ myslil si kdekdo.

S letiště se vznesla stíhačka s jedničkou na zádi a hned prvním okruhem se mistrně přitočila k raněné „devítce“. Podle klidného, vyrovnaného letu poznal Alexej, že ji řídí sám velitel pluku. V domnění, že Kukuškin má poškozené rádio nebo že ztratil vládu nad strojem, přiletěl k němu, zamával křídly a dal signál: „Dělej co já!“ Pak zabočil stranou a stoupal. Nařídil Kukuškinovi, aby uhnul na stranu a seskočil. Právě v té chvíli však Kukuškin ubral plyn a chystal se přistát. Poraněný letoun se zlomeným křídlem se přehnal Alexeji přímo nad hlavou a blížil se rychle k zemi. Téměř nad samou zemí se prudce naklonil na bok, dopadl na zdravou „nohu“, běžel chvíli po jednom kole, zmírňoval rychlost a potom upadl na pravou stranu, zachytil se nepoškozeným křídlem o zem a prudce se otočil kolem své osy až zvedl celá oblaka sněhu.

V posledním okamžiku zmizel Alexejovi š očí. Když se usadil sněžný prach, bylo vidět — že stranou od poškozeného letounu, ležícího na boku se něco černá na sněhu. A k té černé tečce se sbíhali lidé a s divokým troubením se tam hnal i zdravotnický automobil.

„Přistál, zachránil letoun! Vida ho, Kukuškina! Kdepak se tomu jen naučil?“ myslil si Meresjev, ležící na nosítkách, a pocítil v té chvíli závist vůči kamarádovi.

Chtělo se mu běžet co nohy stačí tam, kde na sněhu ležel ten drobný, všem nesympatický človíček, který tak neočekávaně ukázal svou houževnatost, ukázal jakým je mistrem. Leč Alexej ležel tady zavinutý v pokrývkách, přitisknut k plátnu nosítek, a přemáhal silnou bolest, jež ho znova přepadla, jakmile pominulo nervové napětí.

Všecky tyto události netrvaly déle než hodinu, ale bylo jich tak mnoho, že se Alexej v nich hned nevyznal. Teprve když jeho nosítka zapadla do závěsů v zdravotnickém letounu a on se mimoděk dotkl pohledem „meteorologické četařky“, pochopil jak náleží obětavost děvčete. Bylo mu hanba, že doposud nezná ani její jméno.

„Soudružko četařko …“ promluvil k ní tiše, s vděčným pohledem.

V hukotu zahřívajícího se motoru sotva asi zaslechla ta slova. Ale přistoupila k němu a podala mu nevelký balíček.

„Soudruhu nadporučíku, to jsou vaše dopisy. Schovávala jsem je. Věděla jsem, že jste živ, že se vrátíte.“

Dívka mu položila na hruď tenký svazeček dopisů. Mezi nimi poznal třírohá psaníčka od matky s adresou psanou roztřeseným, nejasným stařeckým písmem a známé obálky, podobné těm, jež stále nosil u sebe

v náprsní kapse. Všecek se rozzářil, když je uviděl, a udělal pohyb, aby vyprostil ruku z pokrývky.

„Děkuji,” řekl přidušeným hlasem.

,,A napište z nemocnice. Budeli vám smutno, pište. Hned vám odpovím. Ano?“ prosilo ho děvče.

V rachotu zahřívaných motorů bylo slyšet hlasy. Boční otvor se otevřel a do letounu vstoupil lékař v bílém plášti přes uniformu.

„Jeden nemocný už je tady?“ otázal se a zadíval se na Meresjeva. „Výborně, dejte sem druhého, hned poletíme. A co vy tu děláte, madam?“ pohlédl zpod zapocených brýlí na „meteorologickou četařku“, jež se schovávala Jurovi za zády. „Prosím, okamžitě opusťte letoun, hned poletíme. Hej, sem s nosítky!“

„Pište, budu čekat,“ uslyšel Alexej tichý šepot.

Lékař s Jurou ukládali do letounu nosítka, na nichž někdo tiše, táhle sténal. Když je upevňovali do závěsů, sesunulo se s nich prostěradlo a Meresjev uviděl tvář Kukuškinovu, zkřivenou bolestí. Doktor si zamnul ruce, podíval se po kabině a poplácal Meresjeva po břiše:

„Znamenitě, výborně! Tak vidíte mladý muži, budete mít společníka, aby vám nebylo cestou smutno. Co tomu říkáte? A teď už všichni ven! Ta Lorelei v hodnosti četaře už zmizela? Sláva bohu! Tak ku předu!“

Vystrčil spěšně Juru. Dvířka zaklapla, letoun sebou trhl, hnul se, poskočil a potom už plavně a tiše plul ve svém živlu při rytmickém taktování motorů. Lékař, přidržuje se stěny, přistoupil k Meresjevovi.

„Jak je vám? Ukažte puls!“ Zvědavě se zahleděl na Meresjeva a pokýval hlavou. „Hm, silná nátura! O vašich dobrodružstvích se vypravují neuvěřitelné věci, prý nějaká historie jako od Jacka Londona.“

Usedl do křesla, uvelebil se v něm pohodlně, a naráz, jako by celý změkl, zhroutil se do sebe a usnul. Bylo vidět, jak je ten bledý, nemladý již muž k smrti unaven.

„ N ě c o j a k o od J a c k a L o n d o n a ! „ pomyslil si Meresjev a v p a m ě t i se mu vynořila vzdálená vzpomínka z dětství — vyprávění o muži, který se vleče pustinou se zlomenou nohou a je sledován nemocným hladovým vlkem. V kolébajícím rytmickém hukotu motorů se začalo všecko

rozplývat, ztrácet obrysy, mizet v šedé mlze a poslední, co se mihlo hlavou usínajícího Alexeje, byla podivná myšlenka, že už není válka, že už nelétají pumy, že není nepřetržité mučivé trnoucí bolesti v nohou, ani letounu, směřujícího k Moskvě, že to vše jsou jen příběhy z knížky, kterou četl kdysi v dětství ve vzdáleném rodném Kamyšinu.

ČÁST DRUHÁ

1

Andrej Dehťarenko a Lenočka opravdu nepřeháněli, když popisovali kamarádovi dokonalé zařízení moskevské nemocnice, kam byl na žádost velitele armády převezen Alexej Meresjev i poručík Konstantin Kukuškin, jenž byl současně s ním dopraven do Moskvy.

Před válkou byla klinika přičleněna k ústavu, v němž známý sovětský vědec zkoušel nové metody rychlého ozdravění organismu po nemocech a zraněních. Ústav měl starou tradici a světovou pověst.

Když přišla válka, zřídil učenec na klinice svého ústavu nemocnici pro důstojníky. Zde se dostávalo nemocným léčby všeho druhu, zde jim byly k službám všechny vymoženosti moderní vědy. Válka, jež se posunula až do blízkosti hlavního města, dodávala tolik raněných, že musili v nemocnici postavit čtyřikrát více lůžek. Všecky vedlejší místnosti — hovorny pro návštěvníky, čítárny a klubovny, místnosti pro personál a společné jídelny pro rekonvalescenty — byly zastavěny lůžky. Šéf kliniky uvolnil pro raněné i svou osobní pracovnu, sousedící s laboratoří, a odstěhoval se s knihami a svými věcmi do maličké světničky, bývalé strážnice. A přesto stávala někdy lůžka i na chodbách.

Uvnitř bílých zdí, určených už architektem, aby chránily velebné ticho chrámu lékařství, ozývalo se se všech stran táhlé sténání, těžké vzdechy, chrápání spících a horečnaté blouznění těžce nemocných. Zdomácněl tu těžký, dusný pach války — zápach zakrvácených obvazů, zanícených ran, za živa hnijícího lidského masa, jenž se nedal vypudit sebeusilovnějším větráním. Stály tu pohodlné moderní postele, zhotovené podle profesorových nákresů, vedle ubohých skládacích polních lůžek. Nebylo dost nádobí. Vedle úhledného porcelánu se používalo i zprohýbaných hliníkových misek. Vysoká italská okna byla teď zatlučena překližkou, neboť vzduchovou vlnou od blízkého zásahu byly v nich vyraženy všechny tabulky. Nedostávalo se vody, často byl uzavírán plyn a nástroje se musely vyvářet na starých lihových vařičích. A raněných stále přibývalo. Přiváželi jich stále víc a víc~ — v letounech, v automobilech i ve vlacích. Jak se na frontě stupňovala naše ofensiva, rostl i příliv raněných.

A přesto všechen nemocniční personál — od šéfa, zasloužilého vědce a poslance Nejvyššího sovětu, do poslední ošetřovatelky, šatnářky a vrátné — všichni ti unavení, často polohladoví lidé, vyčerpaní, ustavičně nevyspalí, zachovávali s fanatickou přesností pořádek a zvyklosti zavedené v ústavu. Ošetřovatelky, jež mívaly službu dvě, ba i tři směny za sebou, využívaly každé volné chvilky k úklidu, mytí a čištění. Sestry, pohublé, zestárlé, potácející se únavou, přicházely i nyní do služby v naškrobených pláštích a byly stejně pedantické při výkonu lékařových nařízení. Lékaři, jako kdyby to bylo v míru, vytýkali správkyním každou skvrnku na ložním prádle, kontrolovali čistotu stěn, klik a zábradlí na schodištích. Šéf kliniky, vysoký červenolící vousatý stařík s prošedivělou bujnou hřívou nad vysokým čelem, před nímž se všecko třáslo, obcházel jako před válkou dvakrát za den nemocniční sály; opíral se o černou stříbrem zdobenou španělku a objevoval se přesně v stanovené hodiny, provázen lékaři a asistenty v bílém; prohlížel diagnosy nově přibylých, účastnil se porad o těžkých případech.

V době válečného vypětí měl mnoho práce i mimo nemocnici. Ale přece jen si vždy našel chvilku pro toto své milované „dítě“, zřekl se raději spánku a zkracoval si chvíle odpočinku. Když domlouval někomu z personálu pro nepořádek, dělal to vždy hlučně a vášnivě, hned na místě přestupku a před pacienty, dokazoval, že když jeho klinika koná vzorně jako v míru svou práci v zatemněné, denně bombardované Moskvě — to že je jejich odpověď všem těm Hitlerům a Goringům, že on nechce slyšet výmluvy na válečné nesnáze, že lenoši a lajdáci mohou jít ke všem čertům a že právě nyní, když je vše tak obtížné, se musí zachovávat na klinice zvlášť přísný pořádek. Sám přicházel na visitu tak dochvilně, že ošetřovatelky nařizovaly podle jeho příchodu hodiny v sálech. Ani letecké poplachy neporušily přesnost tohoto muže.

Snad právě to působilo, že personál dělal zázraky a že za neuvěřitelně těžkých podmínek zachovával předválečný řád.

Jednou při ranní obchůzce narazil šéf kliniky Vasilij Vasiljevič na dvě lůžka postavená u schodů ve třetím poschodí.

„Jakápak je to tady výstava?“ zahučel a vrhl na lékaře, jenž měl službu, tak ostrý pohled zpod svého mohutného obočí, že se lékař — a byl to již starší vysoký, trochu přihrblý muž velmi důstojného vzezření — napřímil jako školák, než odpověděl:

„Přivezli je v nocí … jsou to letci. Tenhle má zlomeninu stehenní kosti a pravé ruky. Celkový stav nevzbuzuje obav. A tenhle,“ lékař ukázal rukou na vychrtlého muže neurčitého věku, ležícího nehybně se zavřenýma očima, „s tím je zle. Má rozdrcená chodidla, v obou sněť a k tomu je krajně vyčerpán. Polní lékař, který je doprovázel, píše, že prý se nemocný plazil se svýma rozdrcenýma nohama osmnáct dní lesem z nepřátelského týlu. Nevěřím tomu, je to zřejmě přehnáno …“

Vasil Vasiljevič neposlouchal, co vykládá lékař, a nadzvedl přikrývku. Alexej Meresjev ležel s rukama zkříženýma na hrudi; na těchto rukou, potažených tmavou kůží, jež se ostře odrážela od bílé košile a prostěradla, se mohla názorně ukazovat stavba kostí. Profesor přikryl pečlivě letce pokrývkou a nevrle přerušil lékaře:

„A proč leží tady?“

„Na chodbě už není místo … Vy sám …“

„Jaképak ,vy sám, ,vy s á m ! A. co ve dvaačtyřicítce?“

„To je přece plukovnický pokoj.“

„Plukovnický?“ vybuchl prudce profesor’. „Který osel si to vymyslil? Plukovnický pokoj! Takový nesmysl!“

„Ale vždyť bylo nařízeno reservovat jej pro Hrdiny Sovětského svazu.“

„Pro ,hrdiny, pro ,hrdiny’! V téhle válce jsou všichni hrdinové. Co mi tady budete vykládat? Kdo je tady pánem? Komu se nelíbí moje příkazy, může se hned odtud klidit. Okamžitě je přeneste do dvaačtyřicítky! To jsou nápady, ,plukovnický pokoj!“

Už byl na odchodu, provázen ztichlou družinou, ale náhle se obrátil, naklonil se nad Alexejem, položil mu na rameno svou opuchlou ruku s loupající se kůží, rozpraskanou věčným mytím v desinfekčních roztocích, a zeptal se ho tiše:

„Je to pravda, že jsi více než dvě neděle lezl lesem z německého týlu?“

„Mám opravdu sněť?“ otázal se místo odpovědi vyhaslým hlasem Alexej.

Profesor zavadil zlostným pohledem o svůj průvod, stojící ve dveřích, podíval se letci přímo do jeho velkých černých očí, v nichž se chvěl smutek a strach, a náhle pravil:

„Takové, jako jsi ty, je hřích klamat. Ano, je to sněť. Ale nesmíš věšet hlavu! Pamatuj si, že není na světě nevyléčitelných nemocí, právě tak jako není zoufalých situací. Rozumíš? Tak je to.“

Stařík se vzpřímil a odcházel vysoký, hlučný, a ještě z dálky za skleněnými dveřmi se ozývalo jeho hlasité hromování.

„Zábavný stařík,“ prohodil Alexej, který ho doprovázel unaveným pohledem.

„Ten je povedený. Viděl jsi, jak se má k našinci? Známe je, tyhle prosťáčky,“ ozval se ze svého lůžka Kukuškin s jízlivým úsměvem. „Tak vida, máme tu čest dostat se do ,plukovnického pokoje’.“

„Sněť,“ pronesl tiše Meresjev a opakoval si tesklivě: „Sněť!“

2

Tak zvaný „plukovnický pokoj“ byl až na konci chodby v prvním poschodí. Okna směřovala na jih a na východ, a proto se tu slunce potulovalo celý den a stěhovalo se postupně s jednoho lůžka na druhé. Byla to nevelká světnice. Podle tmavých stop na parketách stávaly zde před válkou jen dvě postele, dva noční stolky a uprostřed kulatý stůl. Nyní zde byla postavena čtyři lůžka. Na jednom ležel raněný, všecek v obvazech, podobný zavinutému novorozeněti. Ležel stále na zádech a upíral prázdný, nehybný pohled na strop. Na druhém, hned vedle Alexeje, ležel pohyblivý človíček s vrásčitou vojáckou tváří, zďobanou od neštovic, se světlounkým tenkým knírkem, úslužný a hovorný.

V nemocnici se lidé seznamují rychle. K večeru už Alexej věděl, že ten poďobaný je ze Sibiře, předseda kolchozu, dobrý myslivec a na vojně odstřelovač, a to velmi zdatný. Od slavných bojů pod Jelnou, kde začal ve své sibiřské divisi, v níž s ním také sloužili oba j e h o

synové a zeť, „složil“ už, jak říkal, na sedmdesát fašistických vojáků. Byl hrdinou Sovětského svazu, a když řekl své jméno, podíval se Alexej se zájmem na jeho nepatrnou postavičku. Jeho jméno bylo tehdy známo v celé armádě. Noviny psaly o něm úvodníky. Všichni v nemocnici — sestry, lékaři i sám Vasilij Vasiljevič — nazývali ho uctivě Štěpánem Ivanovičem.

čtvrtý obyvatel pokoje, ležící v obvazech, neřekl o sobě za celý den ani slova. Nemluvil vůbec, ale Štěpán Ivanovic, který znal všecko na světě, vypověděl Alexeji potichounku celý jeho příběh. Jmenoval se Grigorij Gvozděv. Byl poručíkem tankového vojska a také Hrdina Sovětského svazu. Do armády přišel z tankového učiliště a v bojích byl hned od samého počátku války; první boj začal ještě na hranicích, kdesi u brestlitevské pevnosti. Ve velké tankové bitvě u Bělostoku přišel o tank. Přesedl ihned na druhý, jehož velitel byl mrtev a se zbytky tankové divise kryl vojska, ustupující k Minsku. V boji na Bugu ztratil druhý tank, byl raněn, přesedl na třetí a po padlém veliteli převzal velení roty. Pak, když se ještě s dvěma tanky náhle octl v nepřátelském týlu, utvořil s nimi kočující tankovou skupinu, s kterou se měsíce potuloval v hlubokém týlu nepřítele, přepadal německé trény a pochodové proudy. Pohonné hmoty, střelivo a záložní součástky si opatřoval na místech nedávných bojů. V zelených roklinách podél hlavních silnic, v lesích a močálech stály spousty nehlídaných, rozbitých tanků a automobilů nejrůznějších druhů a značek.

Pocházel až od Dorogobuže. Když se dověděl ze zpráv Sovětské informační kanceláře, jež tankisté chytali pravidelně radiem ve velitelském t a n k u , že se fronta p ř i b l í ž i l a k j e h o rodišti, nevydržel t o , vyhodil do povětří své tři tanky a vydal se s vojáky, jichž zůstalo jen osm, napříč lesnatým krajem k domovu.

Naposled byl doma, ve vesničce na břehu klikaté luční říčky, krátce před tím, než vypukla válka. Matka, vesnická učitelka, těžce onemocněla a otec, starý agronom, člen oblastního sovětu, zavolal tehdy syna domů.

Gvozděv si vzpomínal na dřevěný přízemní domek u školy, na matku, pohublou a maličkou, jak bezmocně ležela na staré pohovce, na ustaraného otce v šantungovém kabátci starodávného střihu, jak pokašlával u lože nemocné a potahoval prošedlou bradku, a na tři

mladší sestry, děvčátka drobného růstu, tmavovlasá, velmi podobná matce. Vzpomínal na vesnickou felčarku Žeňu — štíhlou a modrookou, která ho dovezla povozem až na stanici a které slíbil, že bude psát. Když se k r a d l j a k o plachá zvěř po zdupaných polích, po vypálených opuštěných běloruských vesnicích, obcházel města a vyhýbal se oživeným cestám, dohadoval se tesklivě, co asi uvidí v malém rodném domku, podařiloli se jeho rodině uprchnout, a co se s nimi stalo, jestliže zůstali.

Co Gvozděv uviděl doma, bylo horší než nejchmurnější dohady. Nenalezl ani domek, ani svou rodinu, ani Žeňu, ani vesnici. Jen na zděné peci uprostřed černého spáleniště vařila si něco pomatená stařena; trhala sebou, připosedávala chvílemi jako v mátožném tanci a mumlala si nesrozumitelná slova. Od ní se konečně dověděl, že když se blížili fašisté, bylo učitelce velmi zle a že se agronom s děvčaty nemohli odhodlat ani ji odvézt, ani ji tu nechat samotnou. Němci se dověděli, že ve vsi zůstala rodina člena oblastního sovětu. Chytili je a ještě té noci pověsili všecky na bříze u domu a dům podpálili. Žeňu, která šla k nejvyššímu německému důstojníkovi prosit za Gvozděvovu rodinu prý dlouho mučili; co se tam skutečně událo, stařena nevěděla, jenom to, že děvče na druhý den vynesli mrtvé a dva dni pak leželo její tělo nepohřbené u řeky. A vesnice shořela teprve před pěti dny, fašisti ji vypálili za to, že jim v noci někdo založil oheň v kolchozní konírně, kde měli cisterny s benzinem.

Stařena dovedla tankistu na spáleniště rodného domu k staré bříze. V dětství tam visívala na silné větvi houpačka. Teď byla bříza uschlá a na větvi se ve větru houpalo pět odříznutých oprátek. Stařena drmolila modlitby, neustále se ukláněla a vedla Gvozděva k řece, k místu, kde leželo dva dni tělo děvčete, jemuž sliboval psát každý den, a nenapsal ani jedenkrát. Postál uprostřed šustící, kolébající se ostřice, pak se obrátil a dal se k lesu, kde na něho čekali vojáci. Neřekl ani slovo, neuronil ani slzu.

Koncem června, když armáda generála Koněva zahájila na západní frontě ofensivu, probil se Grigorij Gvozděv se svými vojáky německou frontou. V srpnu dostal nový tank, slavný „T-34“, a než přišla zima, měl už v praporu pověst člověka, který se nebojí ani pekla. Vypravovali o něm a také v novinách psali neuvěřitelné věci, jež se

však vskutku udály. Jednou na průzkumu projel se svým tankem největší rychlostí německým opevněním, šťastně se dostal přes minové pole a rozsévaje prudkou palbou kolem sebe zmatek, pronikl do městečka obsazeného Němci, jež bylo v půlkruhu sevřeno jednotkami Rudé armády, vyvolal mezi Němci paniku a probil se ke svým. Jindy zas, když bojoval s rychlou skupinou v německém týlu, přepadl z léčky nepřátelský hipomobilní trén a drtil pásy koně, vozy i fašistické vojáky.

V zimě podnikl v čele nevelké tankové skupiny útok na posádku opevněné vesnice u Rževa, kde byl umístěn malý operační štáb nepřítele. Hned na okraji vesnice, když se tanky prodíraly obranným pásmem, zasáhla jeho tank zápalná láhev, čadivý, dusivý plamen obklopil tank, ale lidé v něm bojovali dále. Jako obrovská pochodeň řítil se hořící tank vsí, střílel ze všech zbraní, kličkoval před nepřítelem, pronásledoval a pásy drtil prchající německé vojáky. Gvozděv a celá. posádka věděli, že se každou chvíli může vznítit nádrž, nebo vybuchnout munice a že zahyne on i celá osádka, vybraní chlapci, kteří se s ním probíjeli z obklíčení. Bylo to hotové peklo. Dusili se kouřem, pálili se o rozžhavenou ocel tanku, oděv na nich doutnal, ale nevzdávali se. Těžký granát, který vybuchl pod pásy, převrátil tank a snad vzdušnou vlnou, snad vyhozeným sněhem a pískem se oheň udusil. Gvozděva vytáhli z tanku popáleného. Seděl ve věži vedle zabitého střelce, kterého vystřídal v boji.

Teď už druhý měsíc zápasil tankista mezi životem a smrtí bez naděje na zlepšení. O nic se nezajímal a někdy za celý den nepronesl ani slova.

Svět těžce raněných je ohraničen čtyřmi stěnami nemocničního pokoje. Kdesi daleko bouří válka, dějí se věci veliké i nepatrné, burácejí vášně a každý den se zaznamenává novým vrypem do duše člověka. Do světnice těžce raněných nesmí vnikat vnější svět a vnější bouře sem zaléhá jen vzdáleným temným ohlasem. Nemocniční pokoj žil nicméně svými drobnými událostmi. Zaprášená a ospalá moucha, jež se objevila bůhví odkud na okenním skle, zahřátém sluncem, je událost. Nové střevíčky s vysokými podpatky, jež si dnes vzala sestra Klaudia Michajlovna, protože půjde do divadla, to je novinka. Kompot ze sušených švestek, který se dnes podával místo meruňkového želé, kterého mají všichni už dost, je thema pro rozhovor.

A to každodenní, stále přítomné, co v nemocnici zaplňovalo těžce raněnému mučivé dlouhé dny, co poutalo k sobě jeho myšlenky, byla jeho rána, jež ho vytrhla z řády vojáků, z těžkého života v poli a vrhla ho sem na měkkou a příjemnou postel, která se ale všem záhy znelíbila. Usínal s myšlenkou na ránu, zlomeninu či nádor, viděl je ve snu, a když se probouzel, honem zjišťoval, zmenšilli se otok, zmizelli zánět, kleslali nebo stoupla horečka. A jako si v nočním tichu napjatý sluch zdesateronásobňuje každý šramot tak i zde neustálé soustřeďování na nemoc činilo rány ještě bolestnější a nutilo i lidi tvrdé a pevné vůle, uvyklé dívat se klidně smrti v tvář, aby zachycovali se strachem každou podezřelou změnu v profesorově hlasu a s bušícím srdcem se dohadovali s tváře Vasilije Vasiljeviče, co soudí o průběhu nemoci.

Kukuškin reptal neustále a vztekle. Pořád se mu zdálo, že dlahy nejsou položeny jak náleží, že prý jsou příliš sevřeny, a proto že mu kosti srostou nesprávně a budou se musit lámat. Gríša Gvozděv mlčel, pohroužený do svého smutného polospánku. Ale každý mohl pozorovat, s jakou dychtivou netrpělivostí prohlíží své temně rudé tělo, s něhož v cárech visela popálená kůže, když mu Klaudia Michajlovna při převazování házela celými hrstmi na ránu vaselinu, a jak napjatě čeká na každé slovo z úst lékařů. Štěpán Ivanovic, který jediný se mohl pohybovat, belhal se ohnutý j a k o stařec, chytal se za čela postelí, aby neupadl a neustále se komicky vztekal na tu „pitomou pumu“ a na ten „sakramentský radikulát“, který mu zůstal po otřesu.

Meresjev pečlivě skrýval své trápení; předstíral, že ho rozhovory lékařů nezajímají ani za mák. Ale po každé, když musil na elektrisaci a viděl, jak pomalu, ale neúprosně stoupá na nohou zrádné hnědočervené zbarvení, rozšířily se mu oči hrůzou.

Začal být neklidný, zasmušilý, nedůtklivý. Neobratný sousedův žert, záhyb na prostěradle, kartáč, jenž upadl staré uklízečce, vzněcovaly v něm výbuchy hněvu, který jen s námahou ovládl. Pomalu se zvyšující, přesně dodržované dávky vydatné dietní stravy rychle obnovovaly jeho síly a jeho vyzáblost už nevyvolávala při převazu, nebo ozařování úděs na tvářích mladičkých praktikantek. Ale tou měrou, jak sílil jeho organismus, zhoršovalo se to s nohama. Rudá barva už překročila nárt a rozlévala se po kotnících. Prsty ztratily už úplně citlivost, a když na

tom místě píchali špendlíkem, necítil bolest. Šíření otoku se podařilo zastavit jakýmsi novým způsobem, jenž měl podivné j m é n o „ b l o k á d a „ . Ale bolest se stále stupňovala. Stávala se nesnesitelnou. Ve dne ležel Alexej tiše, s tváří zabořenou do podušky. V noci mu Klaudia Michajlovna vstřikovala morfium.

Stále častěji a častěji se ozývalo v rozhovorech lékařů děsivé slovo „amputace“. Vasilij Vasiljevič se zastavoval občas u Alexejova lůžka a dotazoval se:

„Tak co, čtvernožče, svědí to? Co kdybychom to odřízli, co myslíš?“

Alexej se všecek třásl a poléval ho studený pot. Stiskl zuby, aby nevykřikl, jen vrtěl hlavou a profesor zlostně brumlal:

„Tak jen trp, trp, kozáče, když jinak nedáš. Zkusíme ještě tohle,“ a předepsal zas něco nového.

Dveře za ním zaklaply, na chodbě se vzdalovaly kroky lékařů a Meresjev ležel se zavřenýma očima a přemítal: „Ach vy moje nešťastné nohy! …“ Cožpak má opravdu zůstat mrzákem bez nohou, má chodit na dřevěných podstavcích jako starý převozník děda Arkaša v jeho rodném Kamyšinu? A při koupání jako on odpínat dřevěné podstavce, nechávat je na břehu a sám po rukou se plazit do vody?

Toto trápení se prohlubovalo ještě jednou okolností. Hned první den v nemocnici pročítal dopisy z Kamyšinu. Maličké trojúhelníčky matčiných dopisů obsahovaly jako všecka mateřská psaní krátká sdělení, do poloviny samé pozdravy příbuzných a známých a dále konejšivá ujišťování, že doma je chválabohu všecko v pořádku a že on, Aljoša, se nemusí o nic strachovat, a v druhé polovině samé prosby, aby na sebe dával pozor, aby se nenastydl, aby nelezl, kde je nebezpečí, aby se vyvaroval fašistických úskoků, o nichž matka dost a dost slyšela od sousedek, aby si nepromáčel boty. Dopisy byly všechny stejné, jen v jednom matka oznamovala, že s tou a s tou sousedkou dlouho hovořila o Alexeji; v druhém si zase dělala starost o starší syny, kteří byli na frontě někde na jihu a dávno už nepsali, a v posledním sdělovala, že se jí zdálo, jak se k ní sjeli o velké vodě všichni synové, jak se vrátili ze šťastného rybolovu i s nebožtíkem otcem a jak je všecky pohostila oblíbenou rodinnou lahůdkou — pirohem plněným rybou — a že sousedky jí sen vyložily takto: prý některý ze synů určitě přijede

domů z fronty. Stařenka prosila Alexeje, aby požádal velitele, zda by ho nepustil aspoň na den domů.

V modrých obálkách, popsaných velkým okrouhlým žákovským písmem, byly dopisy od děvčete, s nímž Alexej chodil do FZU3*. Jmenovala se Olga. Pracovala teď jako technička na kamyšinském dřevařském závodě, kde on býval kovosoustružníkem. Dívka mu nebyla jen milým druhem z dětství. I v jejích dopisech bylo něco neobvyklého, zvláštního. Ne n a d a r m o je četl vždy několikrát po sobě, vracel se k nim znova a znova a hledal za nejprostšími slovy jakýsi jen tušený, radostný význam. Psala, že má plnou hlavu starostí, že teď ani spát nechodí domů, aby neztrácela čas, že spí v kanceláři a že by Alexej teď ani nepoznal svůj závod a byl by velmi překvapen a měl velkou radost, kdyby jen tušil, co se tam nyní vyrábí. Pak se zmiňovala, že ve vzácných volných dnech, které bývají nanejvýš jednou za měsíc, chodí k jeho matce, že se stařence nedaří dobře, jelikož neví nic o starších synech, a že v poslední době nějak postonává. Prosila ho, aby psal matce častěji a více a aby ji neznepokojoval špatnými zprávami, že je nyní snad jedinou její radostí.

Když už po kolikáté četl Olžiny dopisy, prohlédl matčinu lest se snem. Uvědomoval si, jak na něho matka čeká, jak na něho spoléhá, a věděl také, jak hrozně se jich obou dotkne zpráva o jeho neštěstí. Dlouho rozvažoval, co má dělat, a neměl dost odvahy, aby napsal pravdu. Rozhodl se, že ještě počká a napsal oběma, že se mu daří dobře a že je teď v bezpečí. Aby odůvodnil změnu adresy, sděloval jim, že slouží teď v týlové jednotce, že mu byl svěřen zvlášť důležitý úkol, a jak se dá očekávat, zůstane zde ještě nadlouho.

Ale nyní, kdy se v rozmluvách lékařů ozývalo slovo „amputace“ stále častěji, zmocňovala se ho úzkost. Má se vrátit do Kamyšina jako mrzák? Jak ukáže Olze své zmrzačené nohy? Jaká rána to bude pro mámu, která’ ztratila na frontách všecky syny a teď čeká domů jeho, posledního. Tak přemítal v teskném tichu nemocničního pokoje a poslouchal, jak vztekle sténají péra v matracích pod nepokojným Kukuškinem, jak beze slov vzdychá tankista a jak bubnuje na okenní sklo Štěpán Ivanovič, zkroucený jako preclík, který trávil u okna celé dny.

„Amputace! Ne, jenom to ne! Raději už smrt … Jaké chladné, zraňující slovo! Amputace! Ale ne, k tomu nedojde !“ přemýšlel Alexej. To hrozné slovo se mu spojovalo ve snu s podobou jakéhosi podivného ocelového pavouka neurčitého tvaru, jenž ho drásal ostrýma článkovanýma nohama.

3

Týden žili obyvatelé dvaačtyřicítky ve čtyřech. Jednou však přišla ustaraná Klaudia Michajlovna se dvěma zdravotníky a oznámila pacientům, že se musí uskrovnit. Postel Štěpána Ivanoviče posunuli k jeho velké radosti k samému oknu. Kukuškina přestěhovali do kouta

vedle Štěpána Ivanoviče a na uvolněné místo postavili pěkné nízké lůžko s měkkou perovanou matrací.

To přivedlo Kukuškina z míry. Zbledl, začal tlouci pěstí do stolku, pisklavým hlasem nadával sestře a proklínal nemocnici i samého Vasilije Vasiljeviče, hrozil, že si bude stěžovat, že to napíše nahoru, a rozzuřil se tak, že div nehodil šálkem po ubohé Klaudii Michajlovně, a snad by to byl udělal, kdyby ho byl Alexej vztekle nezakřikl, blýskaje zle svýma cikánskýma očima. Právě v té chvíli přinesli pátého.

Byl asi velmi těžký, neboť se nosítka pod ním hluboko prohýbala a hlučně poskřipovala do taktu, jak je zdravotníci nesli. Na polštáři se bezmocně kymácela kulatá, veliká, do hola ostříhaná hlava. Široká, žlutá, jako z vosku odlitá zduřelá tvář byla bez života. Masité bledé rty byly staženy grimasou utrpení.

Zdálo se, že nemocný je v bezvědomí. Ale jakmile postavili nosítka na podlahu, ihned otevřel oči, opřel se o lokty, zvědavě se rozhlédl po pokoji, mrkl na Štěpána Ivanovice jako na starého známého a zakašlal hlubokým basem. Jeho mohutné tělo utrpělo asi těžký otřes, a nyní měl silné bolesti. Meresjev, jemuž se ten obrovitý, celý oteklý člověk zalíbil na první pohled, díval se nevraživě na to, jak se dva zdravotníci, dvě ošetřovatelky a sestra společně namáhají, aby nemocného pozvedli na postel. Viděl, jak mu tvář prudce zbledla a pokryla se potem, když neobratně hnuli jeho těžkou oteklou nohou, nehybnou jako kláda, jak mu bolest zkřivila pobledlé rty. Ale jen zaskřípal zuby.

Když se octl na lůžku, uhladil na přikrývce okraje povlaku, na noční stolek vyrovnal přinesené knížky a sešity a na spodní desku rozestavil s pedantickou přesností zubní pastu, kolínskou vodu, holicí přístroj a krabičku s mýdlem; pak přehlédl spokojeně své dílo a bez přechodu, jako by se teď už zde cítil doma, pronesl hlubokým zvučným basem:

„Tak, abychom se seznámili. Plukovní komisař Semjon Vorobjev. Jsem člověk klidný, nekouřím. Prosím, abyste mě přijali do svého kruhu.“

Klidně a se zájmem si prohlížel své sousedy a Meresjev zachytil na sobě pozorný, zpytavý pohled jeho úzkých, zlatavých, neodbytných očí.

„Nepřišel jsem k vám nadlouho. Nevím, jak kdo, ale já nemám chuť si tu dlouho poležet. Čekají na mne moji kavaleristé. Až projdou

ledy a vyschnou cesty, půjdeme do toho, jako v té písni: ,My jsme slavná rudá jízda. Neníliž pravda?“ zahlaholil šťavnatým veselým basem, jehož zvuk naplnil celou světnici.

,,My všichni tu nejsme nadlouho. Až se hne led, taky pomašírujem, ráz dva, rovnou na padesátku,“ ozval se Kukuškin a obrátil se prudce ke stěně.

V nemocnicí „padesátka“ nebyla. Nemocní tak mezi sebou nazývali umrlčí komoru. Komisař o tom ještě asi nevěděl, ale pochopil hned chmurný smysl žertu, neurazil se, jenom s údivem pohlédl na Kukuškina a zeptal se:

,,A kolik je vám let, drahý příteli? Ech, vousáči, vousáči! Nějak rychle jste zestárnul.“

4

Od chvíle, kdy se ve dvaačtyřicítce objevil nový nemocný, kterého začali všichni mezi sebou nazývat „komisařem“, změnil se celý její život. Ten těžký nehybný člověk se hned na druhý den se všemi skamarádil, a jak se o něm vyslovil Štěpán Ivanovic, dovedl si ke každému najít cestičku.

Se Štěpánem Ivanovičem se dosyta narozprávěli o koních a lovu, byliť oba velkými znalci v tomto oboru a honbu milovali nade všecko. S Meresjevem, který měl hluboký zájem o vojenské věci, se úporně přel o moderní způsob užití letectva, tanků a jezdectva, při čemž vášnivě dokazoval, že letectvo a tanky jsou nesporně znamenitá věc, ale že kůň není dosud přežitkem, to se ještě ukáže, a kdyby se náležitě zmodernisovaly jezdecké jednotky a zesílily technikou a na pomoc starým sekáčům se vychoval smělý dorost — naše jezdectvo by udivilo svět. Dokonce i s mlčenlivým tankistou se dohovořil. Ukázalo se, že divise, v níž byl komisařem, bojovala u Jarceva a potom na Duchovsku, kde se zúčastnila slavného Koněvova protiúderu tam, kde se tankista se svou skupinou probil z obklíčení. A komisař připomínal jim oběma známá jména vesnic a vypravoval, jak a kde dostali hitlerovci výprask. Tankista stále mlčel, ale neodvracel se už jako dříve. Do tváře mu nebylo pro samý obvaz vidět, ale pokyvoval hlavou na souhlas. Kukuškin se změnil jako zázrakem, když ho komisař

vyzval, aby si s ním zahrál partii šachů. Šachovou desku postavili poručíkovi na lůžko a komisař hrál „na slepo“, vleže, se zavřenýma očima. Porazil svárlivého letce tak důkladně, že si ho navždy získal.

Komisařův příchod vyvolal ve dvaačtyřicítce podobné oživení, jaké tu zavládlo vždy zrána, když ošetřovatelka otevřela okna a do nudného nemocničního ticha vtrhl veselý hluk ulic a svěží vlhký vzduch moskevského předjaří. Komisař se o to nikterak nesnažil. Žil prostě dál, jako by nebylo nemoci, žil dychtivě a plně a zapomínal na své neduhy buď bezděčně, nebo úmyslně.

Když se ráno probudil, usedl na lůžku, natáhl ruce vzhůru, rozpažoval, nakláněl se a opět vzpřimpval s rytmickými pohyby hlavy; to byla jeho ranní půlhodinka. K mytí žádal studenou vodu, dlouho se máchal v umyvadle a hlučně pofrkával; pak se utíral ručníkem tak horlivě, že jeho oteklé tělo celé zčervenalo a všichni dostali chuť dělat to také. Když přinesli noviny, vytrhával je nedočkavě sestře z ruky a rychle předčítal nahlas zprávy Sovětské informační kanceláře z fronty a potom už pomaleji a důkladně reportáže z války. A jak dovedl číst! četl podle svého, se zvláštní aktivitou; najednou začal pošeptmu opakovat místo, jež se mu zvlášť zalíbilo, a bručel si k tomu své „správně“, něco důrazně hlasem podtrhával nebo náhle nakvašeně vyjel: „Lže, čubčí syn, dal bych za to hlavu, že na frontě ani nebyl, Takový podlec! A píše.”

Jednou se velmi dopálil na jakéhosi prolhaného žurnalistu, napsal redakci listu rozhořčený dopis a dokazoval, že takové věci se ve válce nestávají, to že je vyloučeno, a žádal, aby neomaleného lháře vyhodili, často se zamýšlel nad novinami, leže na posteli, opřený o polštář, se široce rozevřenýma očima, nebo začínal náhle vyprávět zajímavé příběhy o svých kavaleristech, kteří, jak vykládal, jsou samí chrabří molodci, hoši jako jedle. A pak se znova dával do čtení. A podivná věc — tyto jeho poznámky a lyrické přechody nikterak nepřekážely posluchačům, nerozptylovaly jejich pozornost, nýbrž naopak pomáhaly postihnout smysl toho, co četl.

Dvě hodiny denně mezi obědem a léčebnými výkony se učil německy, opakoval slovíčka, sestavoval věty, a tu se stávalo, že se náhle zamyslil nad zněním cizího jazyka a pravil:

„Jestlipak víte, chlapci, jak se řekne po němečku kuřátko? Kuchelchen, to je takové malinké, hebounké, nadýchané. A zvoneček, víte, jak se řekne? Glockling. Zvučné slůvko, že?“

Jednou už to Štěpán Ivanovic nevydržel:

„A nač potřebujete, soudruhu plukovní komisaři, němčinu? Nač se s tím zbytečně trápíte? Měl byste si raději šetřit síly …“

Komisař pohlédl bystře na starého vojáka:

„Starý mudrci, copak je to pro ruského člověka život, ležet tady bez práce? A jak se dohovořím s Berlíňany, až se tam dostaneme? Podle tebe asi tatarsky, ne?“

Štěpán Ivanovič, sedící na lůžku u komisaře, chtěl asi oprávněně namítnout, že fronta je zatím jen kousek od Moskvy a k Berlíňanům je ještě hezky daleko, ale v komisařově hlasu bylo tolik optimismu, že voják jen polkl a věcně dodal:

„Nu, to se ví, že ne po tatarsku, ale měl byste se teď šetřit po takovém úrazu, co jste měl.“

,,I nech toho, vousáči, kopřivu mráz nespálí.“

Nikdo z nemocných nenosil plnovous. Komisař však říkal každému „vousáči“. Neznělo to od něho urážlivě a všichni to přijímali jako dobrý žert, po němž je člověku lehko u srdce.

Alexej pozoroval po celé dny komisaře a snažil se přijít na kloub tajemství jeho nevyčerpatelně dobré nálady. Byl přece těžce nemocný a velmi trpěl. Stačilo, aby usnul a ztratil kontrolu nad sebou, a hned začínal sténat, zmítat sebou, skřípat zuby a tvář se mu stahovala křečí. Věděl asi o tom, a proto se snažil, aby ho ve dne nepřemohl spánek, a nacházel si vždy nějaké zaměstnání. Když bděl, byl velmi klidný a vyrovnaný, jako by nebylo mučivé nemoci; pomalu, rozvážně rozmlouval s lékaři, vtipkoval, když mu ohmatávali a prohlíželi nemocné tělo, a jen podle toho, jak mačkal v ruce prostěradlo a jak mu vystupovaly na nose perličky potu, se dalo soudit, s jakým úsilím se p ř e m á h á . Letec nechápal, jak může ten člověk překonávat tak silné bolesti, kde se u něho vzalo tolik energie, tolik bodrosti a životnosti. Toužil tím více porozumět tomu, jelikož sám už nemohl v noci spát přes stále zvyšované dávky narkotik a někdy proležel až do rána s otevřenýma očima, se zuby zaťatými do pokrývky, aby potlačil sténání.

Stále častěji, stále naléhavěji ozývalo se nyní při prohlídkách zlověstné slovo „amputace“. Jak se přibližoval ten hrozný den, Alexej cítil, že život bez nohou nemá pro něho cenu.

Rozhodující den nadešel. Při obchůzce Vasilij Vasiljevič dlouho ohmatával zčernalá, už úplně necitlivá chodidla, pak se zprudka vztyčil, pohlédl Meresjevovi přímo do očí a řekl:

„Řezat!“

Zbledlý letec neměl kdy něco odpovědět, neboť profesor netrpělivě dodal:

„Řezat, a žádné řeči, slyšíš ? Jinak je s tebou konec! Rozuměls?“

Vyšel z pokoje, aniž se ohlédl na provázejícího lékaře. Pokoj naplnilo těžké ticho. Meresjev ležel s tváří jako zkamenělou, oči do široka otevřené. Jako v mlze se před ním tyčily zmodralé nestvůrné pahýly převozníkovy, viděl v duchu, jak se vysvlečený invalida opírá o ruce a leze po čtyřech v mokrém písku k vodě.

„Ljošo,“ tiše zavolal komisař.

,.Co?“ ozval se Alexej vzdáleným nepřítomným hlasem.

„Musí to být, Ljošo.“

V té chvíli se Meresjevovi zdálo, že on sám, a ne převozník, se plazí po pahýlech a že jeho děvče, jeho Olga stojí na písku v pestrých, větrem rozevlátých šatech, lehounká, rozzářená, hezoučká, kousá se do rtů a hledí na něho. Musí to být! A hoch zabořil tvář do podušky a neslyšně, prudce zavzlykal; pláč jím otřásal, lomcoval celým tělem.

Bylo to hrozné. Štěpán Ivanovič, pokašlávaje, slezl s lůžka, oblékl plášť a šoural se podle čela postele k Meresjevovi. Ale komisař zavrtěl hlavou: teď ať pláče, nech ho na pokoji.

A opravdu! Alexeji se ulevilo. Zanedlouho se uklidnil a pocítil dokonce ulehčení, j a k é cítí člověk, když konečně rozhodne mučivý problém,

Mlčel až do samého večera, dokud pro něho nepřišli zdravotníci, aby ho odnesli do operačního sálu. V bílé blyštící se síni nepromluvil také ani slova. A když mu oznámili, že pro slabé srdce nemůže dostat narkosu a operace se musí provést jen při místním umrtvení, pokývl jen hlavou.

Během operace nevydal hlásku, nevykřikl ani nezasténal. Vasilij Vasiljevič, který prováděl sám tuto jednoduchou amputaci a podle svého zvyku řádně při tom proháněl sestry i lékaře, přikazoval několikrát asistentovi, aby se podíval, jak se daří operovanému.

Když řezali pilkou kost, vystupňovala se bolest k nesnesení. Alexej byl však zvyklý snášet bolesti a ani dobře nechápal, co dělají u jeho nohou ti lidé v bílých pláštích, s tvářemi převázanými gázem.

Vzpamatoval se až na lůžku a první, co uviděl, byl starostlivý pohled Klaudie Michajlovny. Bylo to divné, ale Alexej se nepamatoval na nic, ba dokonce byl překvapen, proč ta laskavá plavovlasá sestra je tak vzrušena, proč se na něho dívá znepokojeně a tázavě. Když otevřel oči, všecka se rozzářila a jemně mu stiskla pod pokrývkou ruku.

„Jaký jste vy chlapík!“ pronesla povzbudivě a nahmátla mu puls.

,,Co to má dneska?“ nemohl hned pochopit. Cítil, že ho nohy bolí výše než obvykle, už ne tou palčivou bolestí, jež potrhávala ve svědících svalech, nýbrž nějak tupě a ochable, jako by nohy nad holení byly pevně převázány provázkem. Až pojednou uviděl podle záhybů pokrývky, že má tělo nějak kratší. Jako bleskem se mu vybavila oslňující

bělost sálu, nevrlé bručení Vasilije Vasiljeviče, tupý úhoz v emailovém vědru.

„Už ?!“ podivil se malátně, pokusil se o úsměv a řekl sestře:

„Tak se mi zdá, že jsem kratší.“

Úsměv se nepovedl, byla to spíše trpká grimasa. Klaudia Michajlovna mu starostlivě urovnávala vlasy nad čelem:

„Nic si z toho, chlapče, nedělejte, teď se vám ulehčí.”

„Máte pravdu. O kolik kilo?“

„Nesmíte tak mluvit, milý. Takový h r d i n a ! J i n í nadělají křiku, musíme je řemeny přivazovat a ještě držet, a vy ani muk … Ach, ta válka!“

V té chvíli se ozval z večerního šera rozzlobený hlas komisařův:

„Co to tam naříkáte jako o funuse? Tady mu, sestřičko, raději odevzdejte jeho dopisy. Ten se má — tolik psaní najednou, až člověka jímá závist!“

Komisař podal Meresjevovi balíček dopisů. Z pluku. Přišly všecky najednou, přestože byly datovány nestejně. A tak tu nyní Alexej ležel s odřezanýma nohama a probíral jedno psaní za druhým, četl tato poselství od kamarádů, v nichž se mluvilo o jiném životě, plném nebezpečí, nepohodlí a námahy, o životě, jenž ho k sobě neodolatelně vábil a nyní byl pro něho nenávratně ztracen. Hltal zprávy o důležitých novinkách i drobné zmínky z pluku, jež mu byly zvlášť milé. Se stejně živým zájmem četl, že politický pracovník ze sboru vyzvonil, že prý pluk má být navržen k vyznamenání řádem Rudého praporu, že Ivančuk dostal hned dvě vyznamenání najednou a že Janšin zabil na lovu lišku, která prý neměla ocas, a že pro nešťastný zánět okostice vzal za své románek mezi Stěpou Rostovem a sestrou Lenočkou. Na okamžik se v mysli přenesl k nim na letiště uprostřed lesů a jezer, jež letci tolikrát proklínali pro nejistou půdu a které se mu teď zdálo nejlepší na světě.

Zabral se tak do čtení, že si nepovšiml rozdílu v datování a neviděl, jak komisař zamrkal na sestru, s úsměvem na něho ukázal a tiše jí zašeptal:

„Vidíte, můj lék vydá za tisíc vašich luminalů a veronalů.“ A tak se Alexej nikdy nedověděl, že komisař, který předvídal běh událostí, uschoval některé jeho dopisy, aby, až přijde rozhodný den, zmírnil zlý úder přátelskými zvěstmi kamarádů. Komisař byl starý

voják. Znal čarodějnou moc těch narychlo popsaných kousíčků papíru, které na vojně znamenají někdy více než léky a suchary.

V dopise Andreje Dehťarenka, psaném slovy obhroublými a nehledanými, jako byl on sám, našel složený lístek papíru, popsaný drobnými kroucenými písmenky, hýřící množstvím vykřičníků.

„Soudruhu nadporučíku! To není hezké, že nedržíte slovo!!! V pluku na Vás často vzpomínají a nelžu Vám, že mluví jen o Vás. Nedávno řekl soudruh velitel pluku v jídelně: Alexej Meresjev, to je chlapík!!! A to víte přece, že to říká jen o těch nejlepších. Vraťte se brzo, všichni na Vás čekáme! I ! Lolja z jídelny Vám vzkazuje, že Vám teď bez řečí bude dávat třeba tři porce, i kdyby měla za to vyletět. Jenom to není od Vás hezké, že nedržíte slovo!!! Ostatním jste přece jen napsal, jenom mně ne. To jste pěkný k a m a r á d ! Mne to moc mrzí, a proto V á m nepíšu zvlášť, ale Vy mně napište, prosím, pro mne zvlášť — jak se máte a jak tam žijete! …“

Pod tímto zábavným psaníčkem byl podpis „Meteorologická četařka“. Meresjev se usmál, ale jeho pohled padl na slova: „Vraťte se brzo, čekáme Vás,“ jež byla v psaní p o d t r ž e n a . Vztyčil se na lůžku, a j a k o b y hledal v kapsách ztracený průkaz, hmatal křečovitě rukou tam, kde měl kdysi nohy. Ruka nahmatala prázdné místo.

Teprve v té chvíli si Alexej plně uvědomil, co ztratil. Nikdy se už nevrátí k pluku, k letadlům, na frontu. Nikdy už nevzlétne do vzduchu a nepůjde do leteckého boje, nikdy! Teď je invalida, přikovaný na jedno místo, přítěž v domě, zbytečný v životě. To se nedá nijak napravit, tak bude až do konce!

6

Po operaci se stalo s Alexejem Meresjevem to nejhorší, co se může přihodit v takové situaci: ponořil se zcela do sebe. Nenaříkal, neplakal, nezuřil. Mlčel.

Po celé dni ležel nehybně na zádech a pozoroval upřeně stále touž klikatou prasklinu na stropě. Když na něho mluvili, odpovídal jen „ano“ nebo „ne“ začasté i nevhodně a pak zase zmlkl a upíral umíněný pohled na tmavou prasklinu, jako by to byl tajemný hieroglyf, na jehož rozluštění závisí jeho život. Trpně plnil všecky příkazy lékařů, odevzdaně polykal všecky léky, jež mu byly předepsány, a mdle, bez chuti obědval a ihned se zas ukládal na záda,

,,Hej, vousáči, o čem to mudruješ?“ volával na něho komisař.

Alexej k němu obracel hlavu s tak nepřítomným výrazem, jako by ho neviděl.

„Jářku, na co zas myslíš?“

„Na nic.’

Jednou neočekávaně zašel do pokoje Vasilij Vasiljevič.

„Tak co? Jak se máme? Bohatýr, ani necekl! Teď už ti to, brachu, věřím, že jsi celých osmnáct dní lezl po čtyřech pryč od fašistů. Už jsem za svého živobytí měl pěknou řádku vojáků v rukou, ale takového jako ty jsem ještě neřezal.“ Profesor si zamnul své rozpukané zarudlé ruce s nehty rozleptanými sublimátem.

„Co se kaboníš? Tady o něm pěju chválu, a on se mračí! Před tebou stojí divisní generál zdravotník. Nařizuji ti, aby ses zasmál !“

Meresjev s námahou roztáhl rty do prázdného paňácovitého úsměvu a myslil si: „Jen kdybych to byl věděl, že to takhle dopadne, to bych byl nelezl! Vždyť jsem měl v pistoli tři náboje.“

Komisař přečetl z novin reportáž o napínavém leteckém boji. Šest našich stihačů, bojujících proti dvaceti dvěma německým, sestřelilo osm cizích letounů a sami ztratili jen jeden. Komisař předčítal zprávu s takovým potěšením, jako by to byli jeho kavaleristé, kteří se vyznamenali, a ne neznámí letci. Ba i Kukuškin se rozproudil, když se přeli v prudké debatě, jak se to asi přihodilo. Alexej poslouchal a myslil si: „Být tak na jejich místě! Létají, řežou Němce, ale já se už nikdy nedostanu do vzduchu.“

Vojenské zprávy z fronty byly stále lakoničtější. Ze všeho bylo zřejmé, že se někde v týlu Rudé armády svírá mocná pěst, aby udeřila. Komisař se Štěpánem Ivanovičem odbornicky rozvažovali, kde asi úder dopadne, a co přinese Němcům. Ještě nedávno býval Alexej první v těchto rozhovorech. Teď se snažil neposlouchat. Cítil podvědomě, že události dozrávají, tušil blízkost obrovských, snad rozhodujících bojů. Avšak myšlenka na to, že kamarádi, ba i Kukuškin, který se rychle zotavoval, docela určitě se jich zúčastní, zatím co on je odsouzen, aby se válel nečinně v týlu, že se to nijak nedá změnit, byla pro něho tak hořká, že když komisař četl noviny nebo začínal mluvit o válce, Alexej si zakrýval

hlavu přikrývkou a ucpával si uši, aby neslyšel. A do hlavy se mu neustále vracela myšlenka: „ R o z e n ý čtvernožec, j e n lézt! Ale létat nemůže.“

Klaudia Michajlovna přinesla několik větviček kvetoucí vrby, jež se nějak dostaly do ponuré válečné Moskvy, přehrazené barikádami. Každému postavila na noční stolek do skleničky po proutku kočiček. Červenavé proutečky se stříbrošedými sametovými kuličkami přinesly do světnice takovou svěží vůni, jako by samo jaro vstoupilo do dvaačtyřicítky. Všichni byli toho dne radostně vzrušeni. I nerudný tankista zabručel několik slov do svých obvazů.

Alexej ležel a přemítal: v Kamyšině se teď řinou podél chodníků, změklých blátem, po blýskavém buližníku jízdní dráhy kalné potůčky, zahřátá země voní, je cítit vláhou a koňským hnojem. Za takového dne stáli s Olgou na strmém břehu Volhy a pod nimi po celé nedozírné šíři řeky ve slavnostním tichu, znějícím jen stříbrným zpěvem skřivánků, pluly nehlučně ledy. Zdálo se mu tenkrát, že to nejsou ledy, jež unáší proud, nýbrž že oni dva s Olgou plují tiše po rozbouřené, rozvodněné řece. Stáli mlčky a tolik štěstí viděli před sebou, že se jim nad volným prostorem řeky, na jarním volžském větru nedostávalo vzduchu. Nic takového teď už nebude. Ona se od něho odvrátí. A kdyby se i neodvrátila, cožpak on může přijmout takovou oběť, cožpak může připustit, aby Olga, taková jasná, pěkná a ztepilá, šla vedle něho, belhajícího se na pahýlech! … A pak poprosil sestru, aby odnesla s jeho stolku tu prostinkou připomínku jara.

Kočičky odnesli, ale hůř bylo zbavit se tíživých myšlenek: co řekne Olga, až se doví, že je beznohý? Odejde, zapomene, vyškrtne ho ze svého života? Celá j e h o bytost se proti tomu v z p í r a l a : ne, není taková, neodhodí ho, neodvrátí se! Ale to bude ještě horší. Představoval si, jak se děvče ze šlechetnosti provdá za něho, beznohého, jak kvůli němu zanechá studií na technice, zapřáhne se do chomoutu zaměstnání, aby uživila sebe, muže invalidu a snad i děti.

Má právo přijmout takovou oběť? Vždyť nejsou nikterak vázáni, ona je jeho nevěsta, ne žena. Miloval ji, miloval opravdově, a proto se rozhodl, že nemá právo na tuto oběť, že musí sám přetnout vše, co je spojuje, a to naráz, aby ji zbavil nejen těžké budoucnosti, nýbrž i muk rozhodování.

Ale tehdy přišly dopisy s razítkem „Kamyšin“, a rázem změnily

všechna jeho rozhodnutí. Olžin dopis byl plný jakéhosi tajeného nepokoje. Jako by tušila neštěstí, psala, že bude při něm stále, ať se stane cokoli, že v něm vidí svůj život, že je v myšlenkách neustále s ním, a to jí pomáhá snášet nesnáze války, bezesné noci v závodě, kopání okopů a protitankových příkopů ve volných dnech a nocích a konečně, proč to skrývat, také nedostatek. „Tvoji poslední maličkou fotografii, jak sedíš na pařezu se psem a usmíváš se, mám stále u sebe. Vložila jsem ji do mámina medailonku a nosím ji na prsou. Když je mi těžko, otvírám jej a dívám se na tebe … A víš, že věřím, že dokud se máme rádi, nic pro nás nemůže být hrozné.“ Psala také, že si matka v poslední době dělá velké starosti, a znovu ho žádala, aby psal stařence častěji a neznepokojoval ji špatnými zprávami.

Bylo to po prvé, kdy psaní z rodného města, která bývala dříve pro něho vždy radostnou událostí, která ho hřála v těžkých dnech na frontě, nepotěšila Alexeje. Vnesla mu do duše nový zmatek a tehdy se dopustil chyby, jež mu pak způsobila tolik trýzně: netroufal si napsat do Kamyšina, že mu uřízli nohy.

Jediný člověk, kterému podrobně napsal o svém neštěstí a o neveselých svých myšlenkách, byla dívka z meteorologické stanice, tento nenadálý druh. Neznali se téměř, a proto mu nebylo zatěžko s ní mluvit. Neznal ani její jméno a psal jen: Polní pošta, Meteorologická stanice, pro „meteorologickou četařku“. Věděl, jak se na frontě dává pozor na dopisy, a doufal, že dříve či později i psaní s takovou neobvyklou adresou najde svého adresáta. Ale ani to nebylo důležité. Měl prostě potřebu někomu se svěřit.

V neveselých úvahách ubíhaly Alexeji jednotvárné dni v nemocnici. Ačkoli jeho železný organismus lehce snesl mistrně provedenou amputaci a rány se rychle hojily, slábl nemocný vůčihledě a přes všecka opatření hubl den ze dne a tratil se takřka před očima.

7

A zatím venku už všude hýřilo jaro.

Vtrhlo i sem, do dvaačtyřicítky, do světnice prosycené zápachem jodoformu. Vkrádalo se dovnitř chladivým a vlhkým dechem tajícího sněhu, vzrušeným štěbetáním vrabců, veselým a zvučným rachotem tramvají na zatáčkách, hlučnou ozvěnou kroků na obnaženém asfaltu a večer -jednotvárným, měkkým hlasem harmoniky, která se bůhvíodkud vzala zde na žulovém nábřeží, ve středu města. Nakukovalo bočním oknem s topolové větévky ozářené sluncem, na níž se nalévaly podlouhlé pupence s žlutavým, lepkavým povrchem. Hlásilo se zlatými skvrnami pih, jimiž zasypalo bledou drobnou tvář Klaudie Michajlovny: sestře působili nemalé trápení tito poslové jara, kteří hleděli na svět skrz kterýkoli druh pudru. Neodbytné se připomínalo veselým a drobným bubnováním těžkých kapek na plech okenní římsy.

Jako vždy probouzelo jaro měkkou náladu, vzbuzovalo neurčitou touhu.

„Teď se tak pěkně vydat s bouchačkou někam na paseku! Co byste tomu řekl, Štěpáne Ivanoviči? … Časně ráno než vyjde sluníčko, si vyjít na čekanou … to je radost! Ráno bývá růžové, chladné, někdy ještě s přímrazkem, sedíš si v boudě, ucho nastražené a najednou: gl, gl, gl a křídla frr, frr … A už sedí nad tebou na větvi, ocas jako vějíř, a za ním druhý, třetí…“

Štěpán Ivanovič vtahuje hlasitě nosem vzduch, sbíhají se mu sliny, ale komisař nepřestává:

,,A potom si u ohně prostřeš stanový dílec, uvaříš čaj, dáš si skleničku pro zahřátí a zavřeš oči … po poctivé práci.“

„Ani mi na to nevzpomínejte, soudruhu plukovní komisaři … A jestlipak víte, na co u nás v ten čas chodíme? To byste nevěřil — na Štiky — na mou pravdu, neslyšel jste o tom ještě? To stojí za to; je to ovšem zábava, ale taky z toho něco kouká. Jak popraská na jezerech led a řeky se rozlijí z břehů, táhnou se štiky na mělčinu a třou se. Lezou až na zatopený břeh do trávy a do mechu. A tam se třou a pouštějí jikry. Jdeš po břehu a tam leží štiky jako polena, samí tlustí bachráči. A my hned po nich z pušky! Někdy je ani do pytle nepobereš. Nelžu vám!“

A teď si začínali vyprávět myslivecké příběhy. Rozmluva přecházela nepozorovaně na válku, na situaci na frontě, začalo se vzpomínat, co se asi děje v divisi, v rotě, netečeli do zemljanek, vyrytých v zimě, zda se nerozestoupila opevnění a jak se asi teď na jaře šlape po blátě Němcům, zvyklým na západě na asfalt.

Po obědě došlo na krmení vrabců. Štěpán Ivanovic, který nedovedl posedět bez práce a věčně něco kutil svýma suchýma, nepokojnýma rukama, posbíral jednou drobty, utroušené při obědě, a hodil je na okenní římsu vrabcům. To se pak ujalo. Nekrmili vrabce jenom drobty, nemocní pro ně schovávali celé kousky chleba. A tak, jak říkal Štěpán Ivanovič, vzali na stravu celé vrabčí hejno. Všem působilo radost pozorovat, jak se malí neposední vrabčáci namáhají s některou větší kůrkou, štěbetají a perou se a potom, když římsu celou vyzobali, odpočívají, oštipují se na větvi topolu a náhle, jako když do nich střelí, odlétají po svém. Krmení vrabců se stalo oblíbenou zábavou. Některé křiklouny poznávali po hlase a dali jim jména. Zvláštních sympatií požíval krátkoocasý drzý a čilý vrabčák, který ztratil svou ozdobu asi ve rvačce. Štěpán Ivanovič mu říkal „samopalník“.

Bylo zajímavé, že právě zábava s těmito neposednými opeřenci vyvedla tankistu z jeho zarytého mlčení. Z počátku se jen díval malátně a bez zájmu, jak Štěpán Ivanovič, ohnutý, o berlích, se dlouho pachtil u topení, než se mu podařilo vylézt na okno a dosáhnout do vyhlídky. Ale když na druhý den vrabci přiletěli, tankista dokonce usedl na lůžku, aby viděl lépe ten bláznivý ptačí shon. Na třetí den zastrčil pod polštář pořádný kousek sladkého pirohu, jako by tato nemocniční lahůdka musila zvlášť zachutnat křiklavým strávníkům. Jednou se však samopalník neobjevil a Kukuškin prohlásil, že ho asi chytla kočka a že mu to patří. Mlčenlivý tankista náhle vybuchl a vynadal Kukuškinovi, aby zbytečně nesýčkoval, a když bezocasý příštího dne zase pištěl a strkal se na římse a vítězně kroutil hlavičkou se smělýma černýma očkama, dal se tankista do smíchu. Smál se po prvé za dlouhé měsíce.

Uplynul ještě nějaký čas a Gvozděv rozvázal už docela a k všeobecnému veselí se ukázalo, že je to veselý, hovorný a společenský chlapík. Stalo se tak ovšem zásluhou komisaře, který skutečně dovedl najít, jak říkal Štěpán Ivanovič, ke každému člověku schůdnou cestičku. Poslyšte, jak toho dosáhl u Gvozděva.

Nejradostnější chvíle ve dvaačtyřicítce byla, když se ve dveřích objevila s tajemným úsměvem, ruce za zády, Klaudia Michajlovna, podívala se na všechny zářícíma očima a pronesla:

„Tak kdo bude dnes tancovat?“

To znamenalo: přišly dopisy. Komu přišel dopis, musil aspoň trošku

sebou vrtět na posteli, jako by tancoval. Nejčastěji musil tancovat komisař, kterému někdy přišlo i deset dopisů najednou. Psali mu z divise, z týlu, kamarádi, představení i političtí pracovníci, psali mu jeho vojáci, psaly mu ze staré známosti vdovy po padlých kamarádech o radu nebo o pomoc, napsala mu dokonce pionýrka z Kazachstánu, dcerka po padlém veliteli pluku, jejíž jméno si komisař nikterak nemohl zapamatovat. Všecky ty dopisy četl se zájmem, na všecky bez výjimky odpovídal a hned také psal patřičnému úřadu, aby pomohl ženě toho a toho důstojníka, pohrozil správci domu, že sám přijede a hlavu mu utrhne, nepostavíli včas kamna pro rodinu jeho vojáka, a dobíral si děvčátko z Kazachstánu s nevyslovitelným jménem pro čtyřku z ruštiny ve druhém čtvrtletí.

Také Štěpán Ivanovič vedl čilou korespondenci s frontou i s týlem. Dopisy svých synů, rovněž znamenitých odstřelovačů, psaní od dcery, skupinářky v kolchoze, s nekonečným počtem pozdravů od všech příbuzných a známých, se zprávami, že přestože kolchoz opět poslal lidi na stavbu, byl ten a ten hospodářský plán překročen o tolik a tolik procent, Štěpán Ivanovič předčítal s velkou radostí celému pokoji nahlas a všichni, i sestra a ošetřovatelky, ba i lékař, suchý a mrzutý člověk, věděli vždy přesně všecky novinky o jeho rodině.

Ba i protiva Kukuškin, který byl ve sporu snad s celým světem, dostával psaní od matky, odněkud až z Barnaulu. Vytrhl vždy obálku sestře z ruky a čekal, až všichni usnou, pak vytáhl psaníčko a šeptal si potichounku sám pro sebe slovo za slovem. V té chvíli se objevoval na jeho tváři ostrých, nepříjemných rysů nezvyklý slavnostní a mírný výraz. Měl velmi rád svou matku, vesnickou felčarku, ale styděl se za svůj cit a pečlivě j e j skrýval.

V radostných chvílích, kdy si v pokoji navzájem sdělovali novinky z domovů, jediný tankista býval ještě zamlklejší, obracel se ke zdi a přetahoval si přes hlavu přikrývku: neměl nikoho, kdo by mu psal. Čím více dopisů přicházelo, tím tíživěji pociťoval svou osamělost. Ale najednou přišla Klaudia Michajlovna nějak zvlášť vzrušena. Vyhýbajíc se pohledu komisaře, honem se zeptala:

„Tak kdo bude dnes tancovat?“

Dívala se k tankistovu lůžku a její dobrá tvář zářila širokým úsměvem. Všichni uhádli, že se stalo něco mimořádného. Čekali s napětím.

„Poručíku Gvozděve, vy dnes tancujete! Nu, co je vám?“„

Meresjev viděl, jak sebou Gvozděv trhl, jak se prudce obrátil, jak z obvazů blýskl očima. Ale hned se ovládl a řekl chvějícím se hlasem, jemuž se snažil dodat nádech lhostejnosti:

,,To je omyl. To asi někde vedle leží ještě jeden Gvozděv …“ Oči se však chtivě a s nadějí upíraly na tři obálky, jež sestra třímala v ruce jako vlajky.

„Ne, ne, pro vás to je. Podívejte se: poručíku Gvozděvovi G. M. a dokonce pokoj č. 42.“

Obvázaná ruka se chtivě natáhla. Třásla se celou tu dobu, dokud tankista, přidržuje si obálku v zubech, dopis nedočkavě neroztrhl. Oči mu vzrušeně svítily. Byla to podivná věc. Tři dívky, přítelkyně, posluchačky téhož ročníku na universitě, psaly mu různým písmem a různými slovy všechny asi totéž.

Dověděly se, že Hrdina Sovětského svazu tankista poručík Gvozděv leží raněný v Moskvě, a usmyslily si, že si s ním budou psát. Psaly, aby jim poručík, nebudeli dotčen jejich vtíravostí, napsal, jak se mu daří, jak je s jeho zdravím, a jedna z nich, jež se podepsala „Aňuta“, připisovala, nemůželi mu něčím pomoci, nepotřebujeli nějaké knížky a jestliže mu snad něco chybí, j e n ať se neostýchá a obrátí se na ni.

Poručík po celý den obracel dopisy v rukou, pročítal adresy a prohlížel podpisy. Znal ten způsob dopisování, vždyť si sám už jednou dopisoval s neznámou, jejíž laskavé psaníčko našel v palci vlněných rukavic, v balíčku, zaslaném jako dárek na frontu. Ale dopisování ustalo, když mu adresátka s žertovným pozdravem poslala svou fotografii ženy již nemladé v kruhu čtyř dětí. Ale teď to bylo něco jiného. Bylo mu divné a mýlilo ho jen to, že dopisy přišly tak neočekávaně a všechny najed nou, a pak nerozuměl tomu, odkud se studentky lékařské fakulty tak zničehonic dověděly o jeho příhodách na frontě. Divili se tomu také všichni v pokoji, nejvíce komisař. Jen Meresjev zachytil významný pohled, jímž se komisař dorozumíval se Štěpánem Ivanovičem a se sestrou, a pochopil, že i to je jeho dílo.

Ať tomu bylo už tak či onak, hned druhého dne zrána si Gvozděv vyžádal u komisaře papír, o své vůli si rozvázal pravou ruku a až do večera psal, přeškrtával, mačkal popsaný papír a začínal znova odpovědi neznámým adresátkám.

Dvě z dívek časem přestaly psát, zato starostlivá Aňuta psala za tři. Gvozděv byl člověk otevřený a sdílný a teď už všichni na pokoji věděli dopodrobna, co se děje ve třetím ročníku lékařské fakulty, jaká zajímavá věc je biologie a jak nudná anatomie, jaký sympatický hlas má profesor a j a k znamenitě vykládá a zase naopak, j a k nezáživně drmolí své přednášky ten a ten docent; dovídali se, kolik dříví naložili v neděli na studentské brigádě a jak je těžké učit se a zároveň pracovat v nemocnici, a jak se vytahuje ta a ta studentka, která dovede jenom dřít, a vůbec, je to nesympatické stvoření.

Gvozděv se nejenom rozhovořil, ale všecek jako by oživl. Začal se rychle zotavovat.

Kukuškinovi sňali dlahy. Štěpán Ivanovič se učil chodit bez berlí a pohyboval se už dost zpříma. Celé dny trávil teď u okna a pozoroval, co se děje venku. Jenom komisaři a Meresjevovi bylo stále hůře a hůře. Zvlášť rychle to šlo s kopce s komisařem. Nemohl už ráno dělat svou půlhodinku. Tělo opuchávalo stále víc a více zlověstným průzračně nažloutlým otokem, ruce ohýbal jen s námahou a už v nich neudržel ani tužku, ani lžíci.

Ošetřovatelka mu vždy ráno umývala a utírala obličej, krmila ho lžicí a všem se zdálo, že ne těžká bolest, nýbrž jeho bezmocnost ho hněte a přivádí z míry … Ostatně ani teď neztrácel veselou mysl. Se stejnou životností hlaholil ve dne jeho bas, stejně žádostivě se vrhal na noviny a němčiny nezanechal, učil se dál. J e n o m knihu nemohl už udržet v ruce; kladli mu ji proto na zvláštní pultík, který mu Štěpán Ivanovič sestrojil z provázků; starý voják trpělivě vysedával u jeho lůžka a obracel mu listy. Ráno, než přišly noviny, vyptával se komisař nedočkavě sestry, jaké jsou zprávy, co hlásilo rádio, jaké je počasí a co je nového v Moskvě. Uprosil Vasilije Vasiljeviče, aby mu k jeho lůžku zavedli rádio.

Zdálo se, že čím slabší a nemohoucnější se stává tělo, tím umíněnější a silnější je duch tohoto neobyčejného člověka. Se stejným zájmem pročítal nesčíslné dopisy, a odpovědi na ně diktoval střídavě Kukuškinovi nebo Gvozděvovi. Jednou, když si Meresjev po převazu trochu zdříml, byl probuzen jeho hromovým basem.

„Byrokrati!“ hřímal komisař rozhněván. Na pultíku stálo číslo divisních novin, které komisař dostával pravidelně přes zákaz, že se

nesmí od útvarů nic vynášet. ,,Zpitoměli tam teď, co sedí v obraně? Oni jsou byrokrati, a ne Kravcov! Nejlepší zvěrolékař v armádě a byrokrat?! Gríšo, sedni a piš, honem!””

Komisař začal diktovat Gvozděvovi rozhořčené hlášení na jméno člena válečné rady armády a žádal, aby ti „škrabáci“ dostali pořádně přes hlavu, že se opovážili plivnout po dobrém a čestném člověku. Když odeslali dopis, ještě dlouho a šťavnatě nadával těm písaříkům, až to udivovalo, slyšet tato prudká slova z úst člověka, který nemohl ani pohnout hlavou na podušce.

Téhož dne večer se stalo ještě něco pamětihodnějšího. V tichý čas, kdy se začíná smrákat a lampy ještě nesvítí, ale v koutech už houstnou stíny, seděl Štěpán Ivanovič u okna a zamyšleně se díval na nábřeží. Na řece sekali led. Ženy v tvrdých zástěrách z plachtoviny vysekávaly úzké pásy ledu podél čtvercové díry, potom jedním, dvěma údery je dělily na podélné hranoly, chopily se háků a po prknech je vytahovaly z vody. Led byl srovnán v řadách: dole průzračně zelenavý, nahoře žlutavý a mokvající. Na cestě podél řeky až k místu, kde sekali led, stála řada vozů přivázaných k sobě. Stařík v beranici, prošívaných vatovaných gatích a kabátě přepásaném řemenem, za nímž měl zasunutou sekyru, vedl koně za uzdu k otvoru v ledu a ženy sesouvaly kusy ledu na saně.

Dobrý hospodář Štěpán Ivanovič mínil, že tady asi pracují lidé z kolchozu, ale že práci špatně organisují. Mnoho lidí se tam zbytečně strkalo a jeden druhému překážel. Štěpán Ivanovic si ve své zkušené hlavě hned sestavil plán.

V mysli rozdělil všechny na skupiny po třech, právě po tolika, aby si nepřekáželi a mohli bez námahy vytahovat kusy na led. Každé skupině by určil zvláštní úsek a platil by jim ne všem dohromady, nýbrž po skupinách, podle počtu vytažených kusů. A té baculaté červeňoučké ženušce by poradil, aby začala soutěž mezi trojicemi …

Byl tak zaujat svým plánováním, že ani hned nezpozoroval, jak se jeden kůň přiblížil až k prosekané díře v ledu, zadní nohy mu náhle sklouzly a zvíře spadlo do vody. Saně držely koně na povrchu, ale proud ho táhl pod led. Stařík se sekyrou se motal bezradně okolo saní, chytal se za sanice a potahoval koně za uzdu.

„Kůň se topí!“ vykřikl na celý pokoj Štěpán Ivanovič.

Komisař s nesmírnou námahou se vztyčil na loktech, celý zsinalý bolestí, opřel se hrudí o pelest postele a nahnul se k oknu.

,,Vrták!“ zašeptal. „Copak ho to nenapadne? Ať přesekne prostraňky a kůň sám vyleze … Vždyť ho takhle utopí !“

Štěpán Ivanovič se namáhavě vyškrábal na okno. Kůň se topil. Kalná voda ho už oblévala, ale zvíře se ještě zoufale bránilo, vyskakovalo z vody a škrabalo led podkovami předních nohou.

„Tak přesekni postraňky!“ rozkřikl se naplno komisař, jako by ho stařík tam dole mohl slyšet.

,,Hej, ty tam, přesekni postraňky! Sekeru máš za pasem, honem je přesekni!“ jako do hlásnice křičel Štěpán Ivanovič, přikládaje dlaně k ústům.

Stařík venku uslyšel radu, jež mu doslova spadla s nebe. Vytrhl sekeru a dvěma údery přesekl postraňky. Uvolněný kůň vyskočil na led; těžce dýchal lesknoucími se boky a střásal se sebe vodu.

,,Co se to tu děje?“ ozvalo se v té chvíli v pokoji.

Vasilij Vasiljevič v rozepjatém plášti, bez své obvyklé bílé čepičky stál ve dveřích. Zlostně všem vyčinil, nezajímaje se o příčinu zmatku, a sliboval, že pošle ke všem čertům celou zjančenou dvaačtyřicítku. Vztekle bručel a těžce oddychoval, když odcházel, aniž se dověděl, co se vlastně stalo. Za minutu vběhla do pokoje Klaudia Michajlovna rozčilená, s uplakanýma očima. Dostala právě svůj díl od Vasilije Vasiljeviče, ale když teď uviděla na podušce zelený, bezkrevný obličej komisařův, jeho zavřené oči a nehybně ležící tělo, vrhla se k němu.

Večer se komisaři přitížilo. Vstřikovali mu kafrové injekce, dávali dýchat kyslík. Dlouho ležel v bezvědomí. Když se probral, pokusil se usmát na Klaudii Michajlovnu, jež nad ním stála s kyslíkovou poduškou v ruce, a zažertoval:

„Jen žádný strach, sestřičko! Já se dostanu i z pekla, abych vám přinesl mast, kterou čerti rozhánějí pihy.“

Bylo nevýslovně bolestné pozorovat, jak ten velký, rozložitý člověk slábne den ze dne v těžkém boji s neduhem.

8

Také Alexej Meresjev slábl každým dnem. V dopisu „meteorologické četařce“, jediné bytosti, jíž svěřoval své hoře, se zmínil, že se asi už odtud nedostane a snad že je tak i lépe, protože letec bez nohou je jako pták bez křídel, který žije a může ještě klovat, ale létat už nikdy nebude, že nechce zůstat ptákem s osekanými křídly a že je připraven na nejhorší, jen kdyby už konec přišel brzo.

Věřil, že dívka, která projevila ve svých dopisech tolik starostí o něho, ho pochopí, i když věděl, že je jí bolestná jeho zatrpklá upřímnost, že je kruté jí tak psát. Neznal ani teď ještě jméno ,,meteorologické četařky“, ale svěřoval jí dále své neveselé myšlenky.

Ke všem si dovedl komisař najít cestičku, jen Alexej Meresjev se mu nepoddával. Hned po Meresjevově operaci se objevila ve dvaačtyřicítce knížka „Jak se kalila ocel“. Četli ji nahlas. Alexej rozuměl, komu je to adresováno, ale čtení ho málo potěšilo. Pavla Korčagina si vážil od dětství, byl to jeden z jeho oblíbených hrdinů.

„Ale Korčagin nebyl přece letec,“ přemítal Alexej. „Copak ten věděl, co to je, posedneli někoho myšlenka létat! Vždyť Ostrovskij psal své knížky v klidu na posteli, a ne v době, kdy všichni muži, ba i ženy bojují, kdy se i usmrkaní kluci, kteří nedosáhnou na soustruh, stavějí na bedny a točí granáty.“

Zkrátka knížka v tomto případě neměla úspěch. Komisař šel na něho tedy obchvatem. Jako náhodou začal vypravovat o člověku, který s ochrnutýma nohama konal důležitou, odpovědnou práci. Štěpán Ivanovič, který se zajímal o všecko na světě, údivem pokyvoval hlavou. A hned si vzpomněl, že u nich na Sibiři mají jednorukého lékaře, nejlepšího v celém okresu, a ten že jezdí na koni, chodí na lov a tak dokonale ovládá pušku jednou rukou, že trefí veverku do oka. A komisař si vzpomněl na zemřelého akademika Viljamse, kterého znal osobně z jednání o strojně traktorových stanicích. Ten člověk, na polovinu těla ochrnutý, vládl pouze jednou rukou, ale spravoval dále ústav vysoké školy a řídil rozsáhlé vědecké práce.

Meresjev poslouchal a usmíval se: myslit, mluvit, psát, přikazovat, léčit, ba i chodit na lov se dá bez nohou, ale on je přece letec, jeden z vyvolených, letec už od dětství, od toho dne, kdy jako kluk hlídal

melounové pole, na němž uprostřed zvadlých listů, na suché rozpraskané zemi ležely obrovské koule tmavě pruhovaných melounů, proslavených po celém Povolží; tenkrát po prvé uslyšel a pak uviděl nepatrnou stříbrnou vážku, jak zablyštěla v slunci dvojitými křídly a pomalu proplula vysoko nad zaprášenou stepí, někam směrem k Stalingradu.

Od té doby ho už neopustila myšlenka stát se letcem. Zaměstnávala ho neustále, ještě když seděl ve školní škamně, i později, když už pracoval u soustruhu. V noci, když všecko v domě usnulo, Alexej spolu s Lapiděvským hledal v polárních končinách čeljuskince a zachraňoval je, s Vodopjanovem přistával na těžkém letadle uprostřed ledových hor na severním pólu, s Čkalovem razil neznámou dosud cestu přes severní pól do Ameriky.

Komsomolská organisace ho poslala na Dálný Východ. V tajze budoval město mládeže, Komsomolsk na Amuru. Až sem do tajgy si nesl svůj sen o létání. Mezi komsomolci, chlapci i děvčaty, našel mnoho takových, kteří jako on snili o vznešeném povolání letce. Je to téměř k neuvěření, ale tito mladí lidé si skutečně vybudovali vlastníma rukama v městě, které existovalo zatím jenom na plánech, svůj letecký klub. Za soumraků, když mlha z tajgy zahalovala obrovské staveniště, uchylovali se lidé do baráků, zavírali okna a přede dveřmi zapalovali čadící hranice ze syrových větví, aby zahnali mračna komárů a drobného hmyzu, jež naplňovala vzduch jemným zlověstným bzučením. V těchto večerních chvílích, kdy ostatní odpočívali po těžkém pracovním dnu, mladí milovníci leteckého sportu odcházeli vedeni Alexejem do tajgy. Oděv potřeli důkladně petrolejem, aby odehnali komáry, a vydali se do lesa s motykami, sekerami, pilami, rýči a třaskavinami. Poráželi stromy, odstraňovali pařezy, rovnali terén a tak krok za krokem dobývali na tajze prostranství pro letiště. Dobyli si je, vlastníma rukama vyrvali tajze několik kilometrů půdy, jež proměnili v plochu rovnou jako stůl.

S tohoto letiště se Alexej po prvé vznesl do vzduchu na učebním letounu, zde uskutečnil svůj dávný sen z dětství.

Pak se učil létat ve vojenské letecké škole, kde později sám učil nováčky. Zde ho zastihla válka: Alexej se ihned hlásil do armády a ačkoli ředitelství školy se bránilo, zanechal své práce instruktora.

Všecko úsilí, jež v životě vynakládal, všecky jeho radosti a nesnáze, všecky plány do budoucna i všecek jeho opravdový životní úspěch — vše bylo spojeno s letectvím …

A oni mu tady vykládají o Viljamsovi!

„Ale on přec nebyl letec, ten váš Viljams,“ řekl Alexej a obrátil se ke zdi.

Komisař však nezanechal svých pokusů; vytrvale hledal cestičku k Alexeji. Jednou, když letec zas propadl lhostejné netečnosti, uslyšel komisařův bas:

„Ljošo, podívej se: tady se píše o tobě.“

Štěpán Ivanovič už nesl Meresjevovi noviny. Nevelký článek tam byl zatržen tužkou. Alexej přeběhl rychle očima označené řádky, ale neuviděl své jméno. Psalo se tam o ruských letcích z první světové války. Z novin hleděla na Alexeje neznámá tvář mladého důstojníka s maličkými knírky zakroucenými vzhůru a s bílou kokardou na čapce posunuté na ucho.

„Jen čti, to je zrovna něco pro tebe,“ naléhal komisař.

Meresjev četl. Psalo se tam o ruském vojenském letci, poručíku Valerianu Arkaďjeviči Karpovičovi. Při letu nad nepřátelskými postaveními byl poručík Karpovič raněn do nohy německou střelou dumdum. S rozdrcenou nohou přeletěl na svém „farmanu“ linii fronty a přistál u svých. Nohu mu v kotníku amputovali, ale mladý důstojník nechtěl odejít z armády. Vynalezl protézu vlastní konstrukce. Dlouho a vytrvale prováděl gymnastiku, houževnatě trénoval, a tak se ke konci války vrátil k vojsku. Sloužil jako inspektor ve škole vojenských pilotů a dokonce, j a k psali v článečku, „se někdy odvažoval vzlétnout ve svém letounu“. Byl vyznamenán důstojnickým řádem sv. Jiří a sloužil dále v ruském vojenském letectvu, až zahynul při katastrofě.

Meresjev četl článeček jednou, po druhé, po třetí. Mladý hubený poručík s unaveným energickým obličejem se usmíval na snímku trochu strojeně, ale směle. Všichni napjatě pozorovali Alexeje. Pročís si rukou vlasy a neodvracel oči od řádků; pak nahmatal na nočním stolku tužku a pečlivě, přesně obtáhl článeček.

„Přečetl?“ potutelně se otázal komisař. Alexej mlčel, stále ještě klouzal očima po řádcích. „Nu, tak, co tomu říkáš?“

„Ale jemu chybělo jen jedno chodidlo.“

„Ty jsi zato sovětský člověk!“

,,On ale létal na ,farmanu“. Copak to je nějaký letoun? Vždyť to je obyčejná bedna. To není žádné umění, při takovém řízení, jaké má farman není třeba ani zručnosti, ani rychlostí.“

„Ale ty jsi přece sovětský člověk!“ naléhal komisař.

„Sovětský člověk,“ mechanicky opakoval Alexej a stále ještě nemohl odtrhnout oči od novin; pak se jeho bledá tvář zjasnila jakýmsi vnitřním ruměncem a letec pohladil všecky udiveným, radostným pohledem.

Na noc zasunul Alexej noviny pod polštář a. vzpomněl si, jak v dětství, když lezl na pec, kde spával s bratry, dával si pod podušku ohyzdného křivouchého medvídka, mámin výrobek ze staré plyšové jupky. A v té chvíli se zasmál své vzpomínce, rozesmál se nahlas, na celý pokoj.V noci nezamhouřil oka. Všichni v pokoji spali hlubokým spánkem. Pod Gvozděvem skřípala péra, jak se vrtěl na lůžku. Štěpán Ivanovič

chrápal a sípavě vtahoval dech, jako by se mu trhaly vnitřnosti. Tiše, se stisknutými zuby sténal komisař; jen zřídka se obracel. Alexej však neslyšel nic. Co chvíli vytahoval noviny a prohlížel si usměvavého důstojníka.

„Nebylo to lehké, ale přece jsi to dokázal,“ myslil si. ,,Já to mám desateronásobně těžší, ale uvidíš, také to dokážu.“

Uprostřed noci komisař náhle ztichl. Alexej se pozvedl a uviděl, že leží bledý a klidný, zdálo se mu, že nedýchá. Uchopil zvonek a prudce jím zatřásl. Přiběhla Klaudia Michajlovna, prostovlasá, s rozespalým obličejem a rozpleteným copem. Za několik minut zavolali lékaře. Zkoušeli nemocnému puls, vstřikovali mu kafrové injekce, dávali dýchat kyslík. Namáhali se tak asi hodinu, i když se chvílemi zdálo, že je to beznadějné. Konečně komisař otevřel oči a slabě, sotva znatelně se usmál na Klaudii Michajlovnu a tichounce řekl :

„Promiňte, polekal jsem vás a docela zbytečně. Do pekla jsem se nedostal a mast na pihy jsem vám nepřinesl. Tak vám nezbývá, má drahá, nic jiného než se pyšnit pihami dál.“

Tím žertem jako by všem spadl kámen se srdce. Je to silný kořen, možná, že vydrží i takovou bouři. Lékař odešel, vrzavý ohlas jeho kroků zvolna zanikal na konci chodby, i ošetřovatelky se vzdálily, jen Klaudia Michajlovna zůstala a přisedla ke komisaři na postel. Nemocní usnuli, ale Meresjev ležel se zavřenýma očima a myslel na protézy, které by se daly upevnit na nožní pedály v letounu aspoň řemeny. Vzpomněl si, že jednou v leteckém klubu slyšel od instruktora, starého letce ještě z občanské války, že si jeden krátkonohý pilot přivazoval k pedálům dřevěné podstavce.

„Avšak já nezůstanu za tebou,“ ujišťoval Karpoviče. „Budu létat, ano, budu létat!“ zvonilo a zpívalo mu v hlavě a zahánělo spánek. Ležel tiše se zavřenýma očima. Zdálo se, že pevně spí a usmívá se ze sna.

V té chvíli uslyšel rozmluvu, na niž si pak nejednou vzpomněl, když mu bývalo těžko.

„Ale proč, proč tak mluvíte? Vždyť je to hrozné smát se a žertovat, když máte takové bolesti. Mně se svírá srdce, když na vás myslím. Pročpak nechcete do zvláštního pokoje?“

Zdálo se, že to není hlas Klaudie Michajlovny, obvykle milý a laskavý. Teď mluvila žena vášnivá, protestující. Hlas se jí lámal žalem, a snad i hlubším citem. Meresjev otevřel oči. Ve svitu zastíněné noční lampy uviděl na podušce bledou oteklou komisařovu tvář s tiše a laskavě zářícíma očima a měkký, žensky půvabný profil sestřin. Světlo dopadalo zezadu na její měkké světlé vlasy a tvořilo kolem nich planoucí svatozář. Meresjev nemohl od ní odtrhnout oči, ač si uvědomoval, že se nechová správně.

„Ale copak je to, sestřičko … Kdopak by hned plakal? Nechcete trochu b r o m u ? „ domlouval jí j a k o dítěti komisař.

,,Zase se mi posmíváte. Jaký jste to člověk? Vždyť je to nepochopitelné, rozumíte mi, úplně nepochopitelné: smát se, když byste měl plakat, a uklidňovat druhé, když vás trýzní bolest. Vy, můj milý, dobrý! Nesmíte, slyšíte mě, nesmíte se tak chovat k sobě.“

Svěsila hlavu a dlouho potichu plakala. A komisař hleděl na její hubená, otřásající se ramínka smutným, něžným pohledem:

„Je pozdě, má drahá, pozdě! Ve svých soukromých záležitostech jsem vždycky přišel pozdě, nikdy mi nezbýval čas a teď už, zdá se, je docela po všem . . „

Komisař si povzdechl. Sestra se vztyčila a pohlédla na něho očima, naplněnýma slzami a dychtivým očekáváním. Nemocný se usmál, povzdechl ještě jednou a pak pokračoval už svým obvyklým dobromyslným, poněkud posměšným tónem:

„Poslouchejte, má milá, dobře tento příběh; právě jsem si naň vzpomněl. Stalo se to dávno, ještě za občanské války v Turkestanu. Naše eskadrona honila loupežné bandy ve stepi, až zabloudila na poušť, a koně začali padat. Byli to ruští koně, nebyli zvyklí na písek, padali jeden za druhým, a tak z nás najednou byla pěchota. Co dělat? Velitel to rozhodl: shodíme náklad a pěšky, jen se zbraněmi se vydáme směrem na velké město. Ale do města bylo sto šedesát kilometrů. Sto šedesát kilometrů po holém písku. Víte, co to je? Jdeme den, druhý, třetí. Slunce pálí. Pít není co a sliznice v ústech vysýchá a začíná pukat. Ve vzduchu se vznáší horký písek, skřípe pod nohama a v zubech, vniká do úst, bolestně nás řeže do očí, rozdírá hrdlo. Nedá se to vydržet. Vojáci padají na písečné vlny, tvář zarývají do písku a nechtějí dál. Komisařem byl u nás tenkrát Jakub Pavlovič Volodin. Na pohled slabý, křehký človíček, inteligent, byl historikem … Ale bolševik jako

z ocele. Vypadá, jako by měl padnout první, ale jde pořád kupředu a ostatní pobízí: Už to není daleko, vzchop se, teď už dojdeš, a pistolí mává nad těmi, co leží: Vstávej, nebo tě zastřelím …

Na čtvrtý den, když zbývalo do města jen patnáct kilometrů, byli lidé už na smrt vyčerpáni. Potácíme se, jdeme jako opilí a stopa za námi zůstává nerovná, jako po raněném zvířeti. A pojednou se komisař dal do zpěvu. Hlas má k ničemu, tenounký, i píseň zanotoval takovou nijakou, ze starých dob, vojenskou: Ej, kuličko kulatá … a přece se ostatní připojili. Já pak zavelel ,Nastoupit!‘r a dal odpočítat krok; a nevěřila byste, hned se šlo lehčeji.

Po této písni začali druhou, pak třetí. Dovedete si to představit, sestřičko, lidé šli a zpívali suchými rozprakanými rty v pekelném horku! Všecky písničky jsme cestou přezpívali a došli jsme a ani jediného nenechali na písku … Tak vidíte, taková je to historie.“

,,A komisař?“ otázala se Klaudia Michajlovna.

,,A co by s ním bylo? Je doposud živ a zdráv. Je teď profesorem archeologie. Vykopává ze země nějaká předhistorická sídliště. Tenkrát v poušti ztratil hlas a od té doby chraptí. A nač taky potřebuje hlas? Copak zpívá v opeře? Ale teď už dost povídání, běžte spát, dávám vám své slovo kavaleristy, že dneska už nebudu umírat.”

Meresjev konečně usnul hlubokým, klidným spánkem. Zdálo se mu o písečné bouři, jakou v životě neviděl, o zkrvavených, rozpraskaných rtech, z nichž se derou tóny písně, a o komisaři Volodinovi, který se ale ve snu podobal komisaři Vorobjevovi.

Probudil se pozdě. Sluneční skvrny ležely už uprostřed pokoje, to znamenalo, že je poledne. Procitl s vědomím něčeho radostného. Byl to sen, který v něm zanechal takovou náladu? Kdepak sen … Jeho pohled padl na pomačkanou stránku starých novin, kterou i ve spaní svíral pevně v rukou. Poručík Karpovič se na ní usmíval stejně udatně a trochu strojeně. Meresjev starostlivě uhladil list a šelmovsky naň zamrkal.

Komisař, už umytý a učesaný, ho pozoroval s úsměvem.

„Copak na něho pošilháváš?“ otázal se spokojeně.

„Budu létat,“ odpověděl Alexej.

„A jakpak chceš létat? Tomu chyběla jen jedna noha a tobě chybějí obě.“

„Zato já jsem sovětský člověk!“’ namítl Meresjev.

Pronesl tato slova tak, jako by mu sama zaručovala, že určitě překoná poručíka Karpoviče a že bude létat.

K snídani snědl všecko, co mu sestra přinesla, udiveně se podíval na prázdné talíře a požádal o přídavek: byl velmi vzrušen, prozpěvoval si, zkusil hvízdat a mluvil nahlas sám se sebou. Při visitě zneužíval blahovůle Vasilije Vasiljeviče a pokoušel ho nekonečným vyptáváním, co by měl dělat, aby se co nejdříve uzdravil. Když mu bylo řečeno, že musí více jíst a spát, žádal k obědu dvojitou porci a s námahou pak dojídal čtvrtou kotletu. Ale spát ve dne nedovedl, i když proležel se zavřenýma očima půl druhé hodiny.

Štěstí je vždy sobecké. Alexej si nepovšiml, dorážeje na profesora otázkami, toho, co zpozorovali všichni na pokoji. Vasilij Vasiljevič přišel na visitu jako vždy přesně ve chvíli, kdy se sluneční paprsek, stěhující se pomalu během dne přes celý pokoj, dotkl rozštípnuté parkety v podlaze. Profesor byl, zdálo se, stejně pozorný, ale všechny teď překvapovala jakási vnitřní roztržitost, jaké dříve u něho nebývalo. Už nekřičel, nevadil se, nechrlil svá obvyklá peprná slovíčka a v koutcích zarudlých, zanícených očí se mu nepřetržitě chvěly žilky. Večer přišel do dvaačtyřicítky všecek jakoby sražený k zemi a náhle zestárlý. Tichým hlasem domluvil uklizečce, že zapomněla na klice utěrku, podíval se u komisaře na křivku teploty, nařídil něco a mlčky odešel, provázen rozpačitě mlčícími lékaři; na prahu klopýtl a byl by upadl, kdyby ho nebyli zachytili. Tomuto těžkopádnému, hlučnému a věčně spílajícímu starci s chraplavým hlasem neslušela jeho nynější zdvořilost a mírnost. Obyvatelé dvaačtyřicítky ho sledovali udivenými pohledy. Všichni, jejichž lásku si tento velký a dobrý muž získal, ho teď sotva poznávali.

Následujícího rána se vše vysvětlilo: na západní frontě padl jediný syn Vasilije Vasiljeviče, po otci také Vasilij Vasiljevič, mladý lékař, nadaný vědec, otcova radost a chlouba. Ve stanovenou hodinu čekala celá nemocnice s utajeným dechem, přijdeli profesor, či nepřijde na svou tradiční obchůzku. Ve dvaačtyřicítce pozorovali napjatě pomalý, téměř neznatelný pohyb slunečního paprsku na podlaze; konečně se dotkl rozštípené parkety. Všichni se po sobě podívali: nepřijde! A právě v té chvíli se rozlehly na chodbě známé těžké kroky a dupání

početného průvodu. Profesor vypadal dnes trochu lépe než včera. Oči měl ještě zarudlé, oční víčka a nos opuchlé jako při silné rýmě a jeho masité rozprýskané ruce se znatelně chvěly, když bral se stolu záznam o komisařových teplotách. Byl však energický a věcný jako dříve, jen jeho hlučná hašteřivost zmizela.

Ranění a nemocní jako by si řekli, snažili se o závod něčím ho potěšit. Všem bylo dnes lépe. Ani nejtěžší pacienti si na nic nenaříkali a shledávali, že se to s nimi lepší. A všichni snad až s přílišnou horlivostí chválili pořádek v nemocnici a přímo čarodějný účinek různých léčebných úkonů. Byla to svorná rodina, kterou spojoval společný hluboký zármutek.

Vasiliji Vasiljeviči bylo při obchůzce divné, proč se dnes už od rána projevují takové znamenité výsledky v léčení.

Divil se opravdu? Možná, že prohlédl to tiché, naivní spiknutí, a prohlédlli, snad potom snáze nesl těžkou, nevyléčitelnou ránu, jež ho postihla.

9

Před oknem, obráceným k východu, vyhnala už topolová větvička první bleděžluté, lepkavé lístečky, pod nimiž se draly ven srstnaté červenavé jehnědy, podobné tlustým housenkám. Lístky se za jitra blyštěly v slunci a vypadaly jako vyřezané z voskovaného papíru. Vydechovaly silnou a trpkou, poněkud slanou vůni, jež pronikala otevřenými okny do nemocničního pokoje a vyháněla zatuchlý nemocniční pach.

Vrabci, ochočení Štěpánem Ivanovičem, byli už přímo neomalení. „Samopalník“, kterému na jaře narostla nová pera v ocase, byl ještě útočnější a rvavější. Zrána býval na okenní římse takový shon, že babka, která uklízela dvaačtyřicítku, pozbyla trpělivosti a hudrujíc vylezla na okno, vyklonila se z vyhlídky a rozháněla vrabčí havěť hadrem.

Na řece už propluly ledy. Reka se vybouřila a uklidnila, vody se stáhly zase do břehů a pokorně nastavily mocná bedra parníkům, nákladním lodím a motorovým člunům, které v těch těžkých dnech pomáhaly omezené dopravě hlavního města. Přes pesimistická proroctví Kukuškinova neodnesla velká voda z dvaačtyřicítky nikoho. Všem, vyjímajíc komisaře, se dařilo dobře a hovory o propuštění byly na denním pořádku.

První odešel Štěpán Ivanovič. Den předtím chodil po nemocnici neklidný, radostně vzrušený. Neměl nikde stání. Pochodil trochu po chodbě, pak se vrátil do pokoje, usedl u okna a začal něco hníst z chlebové střídky, ale hned zas toho nechal a vyběhl ven. Teprve k večeru, když se začalo smrákat, ztichl, usedl pod okno a zamyslil se, občas si zhluboka povzdychl. Pacienti odešli většinou na různé léčebné úkony a v místnosti zůstal jen komisař, který Štěpána Ivanoviče mlčky pozoroval, a Meresjev, který se mermomocí snažil usnout.

Bylo ticho. Komisař náhle obrátil hlavu k Štěpánu Ivanoviči, jehož silueta se temně rýsovala na okně, pozlaceném západem slunce, a promluvil tiše:

„Teď se u nás na vsi taky už smráká a všecko utichlo. Páchne to tající zemí, vlhkým hnojem a kouřem. Kráva v chlévě šustí čerstvě nastlanou slámou: je nepokojná, přichází její čas. Jaro, bude telátko. A jestlipak ženské rozházely hnůj po poli? A zdali je připraveno zrní k osevu a opraveny postroje?“

Meresjevovi se zdálo, že Štěpán Ivanovič pohlédl na usmívajícího se komisaře spíše se strachem než s údivem.

„Copak čarujete, soudruhu plukovní komisaři, že uhodnete, co si člověk myslí? … Nu, ženské, taky něco svedou, ale kdož ví, jak tam všechno pořídí bez nás? Opravdu …“

Na chvíli oba umlkli. Na řece zahoukal parník a jeho veselý pozdrav se nesl po vodě a odrážel se od žulových břehů.

„A co myslíš, bude už brzy po válce?“ zeptal se Štěpán Ivanovič šeptem. ,,O senách by snad mohl být konec?“

„A co ti na tom tak záleží? Tvůj ročník stejně nejde do pole a ty jako dobrovolník to už máš za sebou. Můžeš si zažádat, pustí tě, a pak si jeď domů komandovat ženské, v týlu je taky potřeba šikovného člověka, no ne, vousáči?“

Komisař hleděl na starého vojáka s laskavým úsměvem. Ten seskočil s okna, vzrušený a oživený:

„Myslíš, že pustí? Ano? Já si taky myslím, že by se to patřilo. Tak zrovna o tom rozvažuji, mámli požádat komisi. Vždyť už mám tři

vojny za sebou — první světovou, celou občanskou válku a i téhle jsem okusil. To by snad stačilo, ne? Co bys mi radil, soudruhu plukovní komisaři?“

„Tak si napiš žádost: pusťte mě do týlu k babám a ostatní ať mě chrání před fašisty!“ nezdržel se už Meresjev a křikl na něho se svého lůžka.

Štěpán Ivanovič pohlédl na něho provinile, komisař se zlostně zamračil.

,,Co ti budu radit, Štěpáne Ivanoviči, zeptej se svého srdce, svého ruského srdce, a to ti už řekne, co máš dělat.“

Následujícího dne byl Štěpán Ivanovič propuštěn z nemocnice. Převlékl se do uniformy a přišel se rozloučit na pokoj. Nevysoký, ve staré, vybledlé, do běla oprané vojenské blůze, pevně stažené opaskem a vypjaté, že na ní nebylo jediného záhybu, vypadal o patnáct let mladší. Na prsou se mu blyštěly řády, jež vyleštil křídou, až oči přecházely: hvězda Hrdiny Sovětského svazu, Leninův řád, medaile ,,Za o d v a h u „ a na odřené, promaštěné a již zčernalé stužce carský ,,sv. J i ř í „ .

Bílý nemocniční plášť si přehodil přes ramena jako plachtu. Když udělal krok, plášť j e n zdůrazňoval j e h o vojáckou důstojnost. Od špiček svých stařičkých holínek do tenkého, švihácky nakrouceného knírku připomínal Štěpán Ivanovic dobrého ruského vojáka z první světové války, jak je malovali na vánočních pohlednicích.

Šel od lůžka k lůžku, loučil se, obřadně oslovil každého podle hodnosti a srážel podpatky s takovou horlivostí, že bylo radost se na něho podívat.

„Dovolte, abych se s vámi rozloučil, soudruhu plukovní komisaři,“ zahlaholil řízně u krajního lůžka.

,,Na shledanou, Stěpo! Šťastnou cestu,“ přál mu komisař a podal mu ruku, přemáhaje bolest.

Voják poklekl u jeho lůžka, objal velkou komisařovu hlavu a podle ruského obyčeje se s ním třikrát poceloval.

„Jen se hleď uzdravit, Semjone Vasiljeviči, Bůh ti dej zdraví a dlouhých let. Jako otec ses o nás staral, do smrti na to nezapomenu,“ dojatě brumlal Štěpán Ivanovič.

„Nechte toho už, Štěpáne Ivanoviči, rozčilení mu škodí,“ mírnila ho Klaudia Michajlovna.

„A vám, sestřičko, tisíckrát děkuju za vaši starost a péči,“ obrátil se k ní slavnostně Štěpán Ivanovič a poklonil se až k zemi. „Vy jste náš sovětský anděl.“

Dojat a v rozpacích, nevěda už co říci, zamířil ke dveřím.

„A kam ti máme psát? Domů na Sibiř?“ s úsměvem se otázal komisař. ,

,,Ale kdepak, soudruhu plukovní komisaři. Však víte, kam se píše vojákovi na frontu,“ odpověděl zkroušeně Štěpán Ivanovič; poklonil se ještě j e d n o u až k zemi, tentokráte celé dvaačtyřicítce, a vyšel ze dveří.

Zůstalo po něm na pokoji ticho a prázdno. Teprve za chvíli začali mluvit o kamarádech, každý o svém pluku, o tom, jaké velké úkoly Je očekávají na frontě. Všichni se už pozdravovali, a nebyly to tedy plané řeči, nýbrž věcný rozhovor. Kukuškin už chodil po chodbách, hašteřil se se sestrami, tropil si žerty z raněných a už se s mnohými z chodících nemocných pohádal.

Tankista teď už také vstával s lůžka a na chodbě před zrcadlem si dlouho prohlížel se všech stran obličej, krk a ramena, na nichž se teď kůže bez obvazů rychle hojila. Čím živější byla jeho korespondence s Aňutou, čím bližší mu byl její život na universitě, tím více ho znepokojoval jeho obličej, zohavený spáleninami. Za soumraku nebo v polotemné místnosti nevypadal zle, ba mohlo se dokonce říci, že je to docela pěkná tvář. Vysoké čelo, malý, trošku klenutý nos, jemné rysy, černé krátké knírky, jež si nechal narůst v nemocnici, umíněné, svěží chlapecké rty, to všechno bylo v pořádku, ale při jasném světle bylo vidět, že kůže na obličeji je pokryta jizvami a kolem nich stažena. Když ho něco rozrušilo, nebo když přicházel rozpařen z vodoléčby, jizvy zřetelně vystoupily a hyzdily ho tak, že podívalli se v takové chvíli na sebe do zrcadla, bylo mu do pláče.

„Copak si naříkáš? Chceš se stát filmovým hercem nebo co? Jestli ta tvoje je pořádná holka, tak ji to neodradí, a když ano, pak za nic nestojí a ať si jde ke všem čertům. Pro jedno kvítí slunce nesvítí — najdeš si j i n o u ! „ těšil ho Meresjev.

„Všecky ženské nestojí za zlámanou grešli,“ dodal Kukuškin.

„I vaše matka?“ otázal se komisař, který jedinému Kukuškinovi z celé dvaačtyřicítky vykal.

Těžko popsat, jaký dojem učinila tato klidná otázka na poručíka.

Hodil sebou na lůžku, vztekle blýskl očima a zbledl tak, že měl obličej bělejší než prostěradlo.

„Nu tak vidíte, bývají na světě i dobré ženy,“ smířlivě řekl komisař: „Pročpak by Gríša neměl mít štěstí? V životě to tak bývá: co hledáš, to najdeš.“

Celá dvaačtyřicítka se zotavovala. Jen komisaři bylo hůř a hůře. Dostával neustále morfium a kafrové injekce, po nichž se v narkotickém opojení celé dny neklidně zmítal na lůžku. Po odchodu Štěpána Ivanoviče začal očividně scházet. Meresjev si vyžádal, aby mu jeho lůžko přistavili blíž ke komisaři, aby byl po ruce, kdyby nemocný něco potřeboval. Stále víc a více ho to k němu vábilo.

Alexej věděl, že život bez nohou bude mnohem těžší a složitější, než mají ostatní lidé, a instinktivně byl přitahován k člověku, který, ať se dělo cokoliv, dovedl žít plně a přes svou nemoc poutal k sobě lidi jako magnet. Stále vzácnější byly teď chvíle, kdy se komisař probouzel ze stavu těžkého bezvědomí, ale když přišel k sobě, byl to týž člověk jako dříve.

Jednou pozdě večer, kdy život v nemocnici umlkal a do místností se vkrádalo ponuré ticho rušené j e n temným sténáním, chrápáním a horečnatým blouzněním, jež tlumeně pronikalo z jednotlivých pokojů, ozvaly se na chodbě známé hlučné kroky. Meresjev viděl skleněnými dveřmi celou chodbu, slabě osvětlenou zatemněnými lampami, na jejímž konci u stolku seděla sestra s věčným pletením v rukou. Na konci chodby se objevila vysoká postava Vasilije Vasiljeviče. Kráčel pomalu, ruce za zády. Sestra vyskočila, jak ho zahlédla, ale on jen nevrle mávl rukou. Nezapjatý plášť se mu plandal kolem těla, prameny hustých prošedivělých vlasů mu padaly s nepokryté hlavy do čela.

„Vasja jde,“ zašeptal Meresjev komisaři, kterému právě vykládal svůj návrh na protézu zvláštní konstrukce.

Vasilij Vasiljevič se zastavil, jako by o něco klopýtl, opřel se rukou o stěnu, zabručel něco pod nos, potom se pustil stěny avstoupil do dvaačtyřicítky. Zastavil se uprostřed pokoje a třel si čelo, jako kdyby si na něco nemohl vzpomenout. Byl z něho cítit alkohol.

„Posaďte se k nám, Vasiliji Vasiljeviči, na černou hodinku,“.

Vratkým krokem, sotva nohy vlekl, přistoupil profesor k jeho lůžku, dosedl těžce, až prohnutá péra zapraskala, a rukama si přetřel spánky. I dříve přicházel často při visitě ke komisaři, aby si s ním pohovořil o situaci na frontě. Vyznamenával ho mezi ostatními pacienty a v této jeho noční návštěvě nebylo tedy nic zvláštního. Ale Meresjev cítil, že ti dva si mají říci něco, při čem je třetí zbytečný. Zavřel oči a dělal, že spí.

,,Dnes je dvacátého devátého dubna. Den jeho narozenin. Dnes je mu, ne, bylo by mu třicet šest let,“ tiše řekl profesor.

Se značným úsilím vyprostil komisař zpod pokrývky obrovskou, opuchlou ruku, a položil ji na ruku Vasilije Vasiljeviče. A tu se stalo něco neuvěřitelného; profesor se dal do pláče, Bylo to nesnesitelné, dívat se, jak pláče ten velký, silný, energický člověk. Alexej vtáhl mimovolně hlavu do ramenou a přikryl se pokrývkou.

„Než odjel, přišel ke mně. Řekl mi, že se zapsal do obranných družin a ptal se, komu má odevzdat svou práci. Pracoval tady, u mne. Byl jsem tak překvapen, že jsem se na něho rozkřikl. Nechápal jsem, proč by měl mladý lékař, kandidát lékařských věd a talentovaný vědec, brát do ruky pušku. Ale on mi řekl, pamatuji si každé jeho slovo, jako by to bylo dnes: „Ano, stává se někdy, že se i učenec musí chopit pušky.“ To řekl, a pak se znova ptal, komu má odevzdat svou práci. Stačilo by, kdybych byl tenkrát jen pozvedl sluchátko, a nic, vůbec nic by se bylo nestalo! Vždyť on zde řídil celé oddělení, ve vojenské nemocnici … Rozumíte mi?“

Vasilij Vasiljevič umlkl. Bylo slyšet, jak dýchá těžce a sípavě.

,,Ne, ne, nechtě toho, vím, j a k o u bolest v á m působí každý pohyb … Celou noc jsem tehdy myslil na to, co m á m dělat. Věděl jsem, že j e d e n člověk — vy víte, o kom mluvím — měl syna důstojníka a ten padl hned na počátku války. A víte, co udělal ten otec? Poslal na frontu druhého syna a poslal ho do letectva jako stihače na nejnebezpečnější práci … Myslil jsem tehdy na toho muže, zastyděl jsem se za své myšlenky a nezatelefonoval jsem …“

„A teď toho litujete?“

„Ne. Cožpak tohle je lítost? Chodím a myslím si: jsem snad já vrahem svého jediného syna? Vždyť by teď mohl být zde se mnou a oba bychom dělali užitečnou práci pro vlast. Vždyť on byl opravdový t a l e n t — živý. smělý, jiskřící. M o h l se stát pýchou sovětské medicíny … Kdybych byl tehdy zatelefonoval !“

„Litujete, že jste to neudělal?“

„Co říkáte? Ach, ano … Ne, nevím, opravdu nevím.“

„A kdyby se to teď všecko opakovalo, jednal byste jinak?“

Nastalo mlčení. Bylo slyšet jen pravidelné oddechování spících. Rytmicky skřípala postel, profesor v hlubokém zamyšlení sebou kýval se strany na stranu a v topných tělesech jemně poťukávala voda.

„ T a k j a k ? „ otázal se komisař a jeho hlas byl prostoupen hlubokým lidským teplem.

„Nevím … Na vaši otázku se nedá odpovědět hned. Nevím, ale kdyby se to opakovalo všecko od počátku, jednal bych asi zase tak. Nejsem lepší, ale také ne horší než jiní otcové … . Jaká hrozná věc je válka …“

„A věřte, že těm jiným otcům nebylo líp, když dostali touž hroznou zprávu. Ne, nebylo to pro ně lehčí.“

Vasilij Vasiljevič seděl dlouho mlčky. Nač myslil, jaké myšlenky se honily v těchto těžkých chvílích pod jeho vysokým vrásčitým čelem?

„Ano, máte pravdu, pro něho to nebylo lehčí, a přece poslal druhého … Děkuji ti, milý, děkuji ti! Co jsou platné všechny řeči …“

Profesor se vztyčil, postál u lůžka, starostlivě položil nazpět komisařovu ruku, přikryl ji, uhladil pokrývku a mlčky vyšel z pokoje.

V noci se komisaři přitížilo. V bezvědomí se zmítal na lůžku, skřípal zuby a hlasitě sténal, pak náhle utichal, natažený v celé délce na posteli a všem se zdálo, že přišel konec. Bylo s ním tak zle, že Vasilij Vasiljevič, který se po synově smrti přestěhoval ze svého velkého opuštěného bytu do nemocnice, kde spal teď na voskované pohovce v malinkém pokojíčku, nařídil, aby ho ohradili od ostatních zástěnou, jak se dělávalo u nemocných, kteří se chystali na „padesátku“.

Když se po kafrové injekci a kyslíku komisaři upravil puls a ošetřující lékař s Vasilem Vasiljevičem odešli, aby dospali zbytek noci, zůstala za zástěnou Klaudia Michajlovna, neklidná a uplakaná. Meresjev také nespal, myslil si se strachem: „Je to už opravdu konec?“ A komisař se stále trápil. Zmítal sebou a v blouznění vyslovoval umíněně a chraptivě stále jedno slovo a Meresjevovi se zdálo, že žádá:

„Pít, pít! Dejte mi pít!“

Klaudia Michajlovna nalila chvějícíma se rukama vody do sklenice.

Nemocný však nepil, sklenice mu cvakala o zuby, voda se vylévala na podušku a komisař vytrvale pronášel stále totéž slovo, chvílemi jako by prosil a pak zase žádal a nařizoval. Meresjev náhle pochopiL že to slovo neznamená „pít“, nýbrž „žít“, a v tom výkřiku že se bezděčně vzpírá smrti veškerá bytost tohoto silného člověka.

Potom komisař ztichl a otevřel oči.

„Chválabohu!“ zašeptala Klaudia Michajlovna a s úlevou začala skládat zástěnu.

„Není třeba, nechtě to tak,“ zastavil ji hlas komisařův. „Nechte to tak, sestřičko, t a k je n á m tu líp … Ale p l a k a t n e s m í t e : i bez t o h o je na světě příliš mokro … Nu, copak, vy sovětský anděli! … Jaká škoda, že se setkáváme s anděly, i s takovými, jako jste vy, pouze na cestě … tam.“

10

Alexej upadl do podivného stavu.

Od té doby, co uvěřil, že se s pomocí treningu může naučit létat i bez nohou a že z něho zase může být letec jako ostatní, pocítil opět touhu po životě a po činnosti.

Nyní dostal jeho život zase smysl: chtěl být opět stihačem. S touž fanatickou umíněností, s níž se plazil beznohý k svým, usiloval nyní o nový cíl. Byl od mládí zvyklý promýšlet důkladně každé své počínání, a tak i nyní si především přesně určil, co musí vykonat, aby co nejrychleji dosáhl svého cíle, aby zbytečně neztrácel drahocenný čas. Uvědomoval si, že se musí předně co nejdříve zotavit, získat opět zdraví a sílu, ztracenou hladověním, a proto že bude teď více jíst a spát. Potom že si musí obnovit bojové vlastnosti letce, a k tomu že potřebuje upevňovat svalstvo gymnastickými cviky, pokud je schopen provádět je vleže na posteli. A konečně, a to bylo nejdůležitější a nejnesnadnější, cvičit nohy, amputované po holeň, tak, aby si zachovaly sílu a obratnost, a potom, až bude mít protézy, naučit se provádět jimi všecky pohyby nutné k řízení letounu.

Vždyť už jenom chůze je pro beznohého nesnadná věc. A Meresjev nechtěl řídit jen obyčejný letoun, chtěl být zase stihačem. A u stihače, zvláště v leteckém boji, v němž je vše vypočítáno na setiny vteřiny a koordinace pohybů musí dosáhnout úrovně nepodmíněného reflexu, připadá nohám stejně přesná, dokonalá a hlavně rychlá práce jako rukám. Je nutno, aby se vytrénoval tak, aby kusy dřeva a kůže připevněné k pahýlům nohou vykonávaly stejně přesnou práci jako živý orgán.

Každému, kdo zná techniku pilotáže, se to musí zdát neuvěřitelné. Alexej však teď věřil, že to je v lidské moci a že toho určitě dosáhne. A tak začal uskutečňovat svůj plán. S pedantickou vytrvalostí, která udivovala i jeho samého, začal vykonávat přesně všecky předepsané úkony a brát léky. Jedl mnoho a žádal přídavky, i když někdy ani neměl chuť. Ať se dělo cokoli, nutil se spát určený počet hodin, a dokonce si navykl spát i po obědě, ač se tomu jeho živá a čilá povaha dlouho vzpírala.

Přinutit se jíst, spát a brát léky není těžké. Hůř to šlo s gymnastikou. Obvyklý systém, podle něhož cvičíval Meresjev dříve, se nehodil

pro beznohého člověka, připoutaného k lůžku. Vymyslil si proto nový; po celé hodiny se shýbal a natahoval s rukama v bok, točil trupem a kroutil hlavou, až mu lupalo v obratlích. Kamarádi na pokoji si z něho tropili dobromyslné posměšky. Kukuškin ho nazýval hned Ladouměguem, hned zas ho škádlil bratry Znamenskými či jmény jiných známých běžců. Myslil si o Alexeji, že mu to asi všecko „leze na mozek“, j e h o gymnastiku nemohl ani vidět, a bručel, vztekal se a utíkal na chodbu, jakmile Meresjev začínal cvičit.

Když sňali Alexejovi s nohou obvazy, získal na lůžku větší pohyblivost a prováděl cviky složitější. Podstrčil pahýly nohou pod čelo lůžka, ruce dal v bok a pomalu se předkláněl a zase napřimoval a při každém cvičení zpomaloval tempo a zvyšoval počet předklonů. Potom si vypracoval sestavu cviků pro nohy. Ulehl na záda a ohýbal nohy, skrčoval je a vymršťoval. Když zkusil všecky cviky po prvé, uvědomil si, jak obrovské, snad nepřekonatelné potíže ho očekávají. V pahýlech cítil ostrou bolest. Jejich pohyby byly nesmělé a nejisté, nevypočitatelné jako let na letounu s poškozeným křídlem či kormidlem. Při bezděčném srovnání s letounem si Meresjev uvědomoval, že dokonalá konstrukce lidského těla je u něho porušena; a přesto, že tělo je ještě celé a silné, nedosáhne už nikdy bývalé, v dětství získané, harmonie pohybů.

Cvičení nohou mu působilo trýznivou bolest, ale Meresjev mu věnoval každým dnem o minutu více. Byly to strašné minuty, kdy se mu slzy lily z očí a rty si rozkousával do krve, aby zadržel bezděčné sténání. Ale nutil se konat všecky cviky z počátku jednou, pak dvakrát za den a po každé o něco prodlužoval dobu jejich trvání. Po každém takovém cvičení klesal vyčerpán na podušku s myšlenkou, zda bude mít dost vůle, aby v něm pokračoval. Ale když přišel stanovený čas, začínal umíněně a vytrvale znovu. Večer si ohmatával svaly na pánvi a stehnech a s potěšením cítil, že mu pod prsty neklouzá ochablé maso a tuk jako z počátku, nýbrž pevné a tuhé svalstvo.

Nohy zaměstnávaly všecky jeho myšlenky. Někdy v zapomenutí pocítil bolest v chodidle, přehodil nohu a teprve pak si uvědomil, že chodidlo nemá. Jakousi podivnou nervovou anomálií se stalo, že amputované části nohou ještě dlouho jako by žily spojeny s tělem; najednou ho začínaly svědět, trnout, když se měnilo počasí, ba i bolet. Myslil tak mnoho na nohy, že se mu často zdávalo, že je úplně zdráv, rychlý

a pohyblivý. Viděl se, jak při poplachu běží, co mu nohy stačí k letounu, vyskakuje na křídlo, usedá do kabiny a zkouší nohama řízení, než Jura stáhne obal s motoru. Nebo zase, jak běží s Olgou, sotva dechu popadaje, po kvetoucí stepi, oba jsou bosi a on cítí laskající dotek vlhké a teplé země.

Jak to bylo nádherné a jak strašné bylo probuzení po takovém snu a vědomí, že je beznohý!

Po takových snech upadal Alexej někdy do hluboké deprese. Zdálo se mu, že se zbytečně namáhá, že stejně nikdy nebude létat, tak jako už nikdy nebude běhat bos s milým děvčetem z Kamyšina, které mu bylo stále bližší, stále žádoucnější, čím déle byli rozloučeni.

Jeho nynější vztah k Olze ho netěšil. Téměř každý týden ho vyzývala Klaudia Michajlovna, aby „tancoval“, to znamená, aby poskakoval na lůžku a tleskal do dlaní, a za to pak od ní dostával obálku nadepsanou okrouhlým a pečlivým žákovským písmem. Dopisy byly stále delší a vroucnější, jako by v Olze uzrávala mladá láska, tak náhle přerušená válkou. S neklidným steskem pročítal ty řádky, neboť cítil, že nemá práva odpovídat jí právě tak.

Kamarádili spolu už od školních let; chodili společně do závodní školy při dřevoobráběcím závodě v Kamyšině a v dětství byli k sobě přitahováni romantickou náklonností, již podle vzoru dospělých nazývali láskou. Pak se neviděli šest až sedm let. Olga odjela zprvu na studia do odborné školy. Když se pak vrátila a začala pracovat jako mechanik na závodě, Alexej už nebyl doma, vstoupil do letecké školy. Teprve krátce před válkou se zase uviděli. Ani jeden ani druhý nevyhledávali toto setkání, snad ani na sebe nevzpomínali, příliš mnoho vody uplynulo za tu dobu. Ale jednou za teplého jarního večera, když Alexej doprovázel matku, potkal na kamyšinské ulici děvče, kterého si ani valně nevšiml.

,,Copak, žes nepozdravil, nebo jsi ji nepoznal, vždyť je to Olga,“ upozornila ho matka a vyslovila příjmení děvčete.

Alexej se obrátil. Děvče se také otočilo a podívalo se za ním. Jejich pohledy se setkaly a Alexej ucítil, jak mu zprudka zabušilo srdce. Nechal matku stát a pustil se za děvčetem, které se zastavilo na chodníku pod bezlistým topolem.

,,To jsi ty?“ pronesl udiveně a prohlížel si ji žasnoucíma očima,

jako by před ním stála nějaká cizokrajná, zámořská kráska, jež se neznámo jak octla na tiché večerní uličce, plné jarního bláta.

„Aljoša?“ se stejným údivem, nevěříc svým očím se otázalo děvče.

Viděli se po prvé po šestileté nebo snad sedmileté přestávce. Před Alexejem stála drobná dívenka, štíhlá, pružná, s oválným a milým chlapeckým obličejem, postříknutém na nosíku zlatými pihami. Hleděla na něho zářícíma šedýma očima a lehounce pozvedla měkce narýsované obočí. V této svěží, půvabné dívence zůstalo jen velmi málo z onoho neotesaného červenolícího výrostka, silného a zdravého, jako hřib borovák, který si důležitě vykračoval v zamaštěném otcově kabátě se zahrnutými rukávy, jak ji znal z posledního roku na závodní škole.

Alexej zapomněl na matku; hleděl nadšeně na dívku a najednou se mu zdálo, že za celých těch šest či sedm let na ni nikdy nezapomněl, že stále toužil po tomto setkání.

„Jak jsi se změnila!“ vydralo se mu konečně z úst.

„Jak?“ otázalo se děvče zvučným hrdelním hlasem, také docela jiným než ve škole.

Ulicí proletěl větřík a rozhoupal holé pruty topolů. Opřel se děvčeti do sukně, až látka těsně obepjala její štíhlé nohy. Rychlým pohybem plným přirozeného půvabu stáhla sukni, zasmála se a přikrčila se v kolenou.

„Vida, jak jsi se změnila,“ opakoval Alexej, neskrývaje už své nadšení.

„Nu, tak pověz, jak, jak?“ smálo se děvče.

Matka pohlédla na mladou dvojici, smutně se usmála a šla svou cestou. A oni tam pořád ještě stáli, dívali se zálibně na sebe, jeden druhému nedával domluvit a přerušovali se výkřiky: „a pamatuješ se,“ „a víš“, „a kde je teď“, „a co je teď“ …

Stáli tak dlouho, dokud Olga neukázala pohledem na okna okolních domků, kde za květníky s geraniemi vykukovaly zvědavé tváře.

„Máš chvilku čas? Pojďme k Volze,“ navrhlo děvče.

Chopili se za ruce, jak nečinili ani v dětství, zapomněli na všecko na světě a dali se cestou k řece, kde se z lesíka na vysokém příkrém břehu otvíral daleký rozhled na širokou rozvodněnouVolhu, po níž slavnostně pluly ledy.

Od té doby matka jen zřídka vídala doma svého nejmladšího. Hoch,

dříve nedbalý na svůj zevnějšek, začal si teď denně žehlit kalhoty, čistit křídou knoflíky stejnokroje, vytáhl z kufříku čapku s bílým dýnkem a parádním leteckým odznakem, dvakrát za den si holil své tuhé štětiny a večer se točil před zrcadlem, než se vydal k závodu, aby čekal na Olgu, až půjde z práce. Ve dne ho také nebylo vidět, byl roztržitý a nepřítomně odpovídal na otázky. Stařenka svým mateřským instinktem všecko pochopila. Pochopila a porozuměla: starému zestárnout, mladému růsti.

Mladí lidé nikdy nemluvili o své lásce. Po každé, když se vraceli domů z procházky kolem ztichlé Volhy, jiskřící ve večerním slunci, anebo podél zeleninových polí na okraji města, kde ležely na půdě jako dehet černé a hutné tlusté úponky s dlaňovitými temně zelenými listy, Alexej počítal dni krátící se dovolené a umiňoval si, že promluví s Olgou otevřeně. Přišel zas nový večer. Alexej čekal před závodem a provázel Olgu k dřevěnému patrovému domečku, kde měla malinkou světničku, světlou a čistou jako kabinu v letadle. Čekal trpělivě za dveřmi skříně, až se převlékne, a snažil se nedívat na nahé lokty, nohy a ramena, vynořující se za dveřmi. Potom se šla mýt a vracela se zardělá a svěží, s mokrými vlasy, vždy v téže bílé hedvábné blůzce, kterou nosila ve všední den.

Chodívali do kina, do cirkusu nebo do parku. Kam, na tom Alexeji nezáleželo. Nedíval se na projekční plátno, ani do arény cirku, ani na lidi, kteří se procházeli v parku. Hleděl na ni a umiňoval si: „Dnes už jí to cestou domů určitě, ale určitě řeknu!“ Ale docházeli už k domovu, a zase se mu nedostávalo odvahy.

Jednou v neděli ráno si vyjeli do luk za Volhou. Oblekl si své nejlepší bílé kalhoty a rozhalenku, která, jak tvrdila matka, mu velmi slušela k jeho snědé hranaté tváři, a zašel pro Olgu. Byla už připravena, vstrčila mu do ruky nějaký raneček, svázaný z ubrousku, a vydali se k řece.

Starý převozník, invalida, který ztratil obě nohy v první světové válce, velmi oblíbený u všech místních kluků — a také Alexeje učil kdysi chytat piskoře v peřejích — odstrčil těžkou loďku, ohlazenou dotykem nesčíslných rukou, hlučně došlapoval dřevěnýma nohama, pak usedl na lavičku a krátkými záběry začal veslovat. Trhavými pohyby plula loďka napříč proudem k mírně se svažujícímu jasně zelenému břehu. Děvče sedělo na přídi a zamyšleně máchalo rukama ve vodě.

,,Dědo Arkašo, ty se na nás nepamatuješ?“ otázal se Alexej.

Převozník pohlédl lhostejně do mladých tváří.

,,Ne, nepamatuji se,“ odpověděl.

„Ale jakpak, vždyť já jsem Aljoška Meresjev a ty jsi mě učil chytat piskoře na vidlici.“

„ N u , proč ne, snad jsem tě učil chytat ryby … Cožpak vás tu málo rejdilo, kdepak bych se na všecky pamatoval!“

Loďka proplula kolem přístavu, u něhož stál břichatý parníček s hrdým nápisem „Aurora“ na odřeném boku, a skřípajíc na hrubém písku, vřízla se do břehu.

„Teď převážím tady, už nejsem jako dříve u městské správy,“ vysvětloval děda Arkaša, spustil dřevěné nohy do vody a postrčil loďku dále k břehu; tenké špalíky dřevěných nohou zapadaly do písku a loďka vázla. „Budete musit vyskočit tady,“ netečné je upozornil děda.

„Co dostaneš?“ otázal se Alexej.

„Co mi dáš, jen nebuď skoupý. Vám by slušelo dát víc, když se na vás štěstí tak směje. Ale nepamatuju se na vás, ne, nepamatuju,“

Jak vyskakovali z loďky, nabrali si do bot a Olga navrhla, aby se zuli. Běželi bosi po vlhkém, teplém říčním písku a tím dotykem se cítili tak volní a nespoutaní, že dostali chuť se honit, dělat kotrmelce, kutálet se po trávě a dovádět jako kůzlata.

„Že mě nechytíš!“ vykřikla Olga na Alexeje; zakmitala pevnýma opálenýma nožkama a přeběhla písčitou mělčinou na mírný svah břehu do smaragdové zeleně kvetoucích luk.

Alexej běžel za ní, co mu síly stačily, viděl před sebou jen pestrou skvrnu jejích lehkých květovaných šatů. Cítil, jak ho stonky květů a hrozníčky šťovíku šlehají do bosých nohou, jak teple a měkce se poddává chodidlům vlhká, sluncem rozehřátá země. Zdálo se mu, že teď musí stůj co stůj dohnat Olgu, že na tom záleží mnoho v jejich budoucím životě, že jí asi tady na kvetoucí, omamně vonící louce lehko řekne všecko, k čemu neměl odvahy. Ale když už ji doháněl a natahoval po ní ruce, děvče udělalo prudký obrat, uklouzlo jako kočka, propuklo ve zvonivý smích a ubíhalo na druhou stranu.

Byla umíněná a nechtěla se vzdát, a tak ji Alexej nechytil. Potom

sama seběhla s louky na břeh a všecka zardělá, s vysoko se zvedající hrudí, vrhla se do zlatého horkého písku a smějíc se vdechovala lačně otevřenými ústy svěží vzduch. Na kvetoucí louce uprostřed bílých hvězdiček kopretin ji vyfotografoval. Pak se koupali a on pokorně odcházel do křoví na břehu a odvracel se, zatím co se převlékala a ždímala mokré plavky.

Když na něho zavolala, uviděl ji, jak sedí na písku na zkřížených opálených nohou, jen v tenkých lehoučkých šatech, hlavu omotanou třecím ručníkem. Prostřela na zem čistý ubrousek, zatížila jej v rozích kamínky a rozložila naň obsah uzlíčku: salát, studenou rybu, pečlivě zabalenou v pergamenovém papíře, a domácí pečivo. Nezapomněla ani na sůl a hořčici, jež tu stály v maličkých kelímcích od pleťového krému. Bylo něco velmi milého a dojímavého v tom, jak vážně a dovedně si počínalo to štíhlé zářící děvčátko v úloze hostitelky. Alexej se rozhodl: už dost, dnes večer jí všecko poví. Přesvědčí ji, dokáže, že se musí stát jeho ženou.

Poleželi ještě na písku, ještě jednou se vykoupali, domluvili se, že se večer sejdou u ní, a unavení a šťastní vykročili pomalu k převozu. Na břehu ku podivu nebyl ani parníček, ani loďka. Dlouho volali na dědu Arkašu, div neochraptěli. Slunce se už sklánělo nad stepí. Snopy jasně růžových paprsků sklouzly po hřebeni strmého protějšího břehu, pozlatily střechy domů v městečku a zasvítily krvavě v oknech. Letní večer byl horký a tichý. Ale v městě se něco dalo. Na ulicích, v tu dobu obvykle pustých, bylo plno lidí; projela tam dvě nákladní auta, naplněná lidmi, a uprostřed ulice pochodoval hlouček mužů.

„To si děda Arkaša asi přihnul!“ mínil Alexej. „Což jestli tu budeme musit přenocovat?“

,,S tebou se nebojím ničeho,“ řeklo děvče a pohlédlo na něho svýma velkýma zářícíma očima.

On ji objal a políbil. Po prvé a jedinkrát.

Na řece se ozvala vesla, temně narážející v otvorech. S druhého břehu sem mířila loďka přeplněná lidmi. Teď hleděli na ni nevraživě, ale beze slova jí šli pokorně vstříc, jako by tušili, co jim nese.

Lidé mlčky vyskakovali z loďky na břeh. Byli svátečně oblečeni, ale tváře měli zachmuřené a zamyšlené. Po prknech kolem obou mladých lidí procházeli vážní, netrpěliví muži a vzrušené, uplakané ženy. Alexej

s Olgou nic nechápali. Vskočili do loďky a děda Arkaša, snaže se nehledět do jejich šťastných tváří, řekl:

„Je válka … Dnes to ohlásil v radiu soudruh Molotov.“

„Válka? … S kým?“ A Alexej až poskočil na lavičce.

„No s Němci, čert je vem, s kým jiným?“ odvětil děda a zlostně zabral vesly. „Na vojenských velitelstvích už je plno lidí … Je mobilisace.“

Alexej nešel domů, zamířil k vojenskému velitelství a nočním vlakem v 0,40 už ujížděl k své letecké jednotce. S Olgou se ani nerozloučil, jen domů zaběhl pro kufřík.

Psali si pak zřídka, ale ne proto, že by jejich náklonnost ochabla a že by na sebe zapomínali. Nikoli, Alexej čekal netrpělivě na Olžiny dopisy, psané okrouhlým žákovským písmem, nosil je u sebe v kapse, a když byl sám, pročítal je znova a znova. To byly ony dopisy, jež tiskl k hrudi, na které se díval za těžkých dnů svého lesního putování. Vztah obou mladých lidí byl však zpřetrhán tak náhle a v takovém neurčitém stadiu, že v dopisech mluvili spolu jako staří dobří známí, jako přátelé, a báli se přidat to velké, co zůstalo nevysloveno.

A nyní, když ležel v nemocnici, pozoroval Alexej se stále vzrůstajícím údivem, jak mu Olga vychází sama vstříc, jak bez ostychu mluví v dopisech o svém stesku, jak lituje, že tehdy tak nevhod pro ně přijel děda Arkaša, a ujišťuje ho, i kdyby se s ním stalo cokoli, že v ní má druha, na něhož se může vždycky spolehnout, a aby pamatoval, když se toulá po cizích krajích, že má koutek, kam se může vrátit z války jako domů.

Zdálo se mu, že to píše nějaká nová, jiná Olga. Když se díval na její obrázek, myslil si vždy: teď kdyby zafoukal vítr, odletí i se svými květovanými šaty jako paraplíčko zralého pampeliškového semene. Tyto dopisy psalo děvče — dobré, milující, toužící a čekající. Alexeje to těšilo a zároveň skličovalo; těšilo téměř proti jeho vůli a skličovalo proto, že se domníval, že nemá práva na takovou lásku, že není hoden takové upřímnosti. Vždyť tehdy nenašel v sobě dost síly, aby jí napsal, že už není ten cikánský chlapec plný sil, nýbrž beznohý invalida jako děda Arkaša. Neměl odvahu napsat pravdu, bál se, že způsobí bolest nemocné matce, a teď byl nucen klamat v dopisech Olgu a zamotával se do toho klamu den ze dne víc a více.

Proto v něm vyvolávaly dopisy z Kamyšina odporující si pocity, radost i smutek, naději i nepokoj, povzbuzovaly ho a zároveň trýznily. Tím, že se dopustil jednou lži, byl nucen klamat dále, a protože neuměl lhát, byly jeho odpovědi Olze krátké a suché.

Snazší bylo psát „meteorologické četařce“. Ve chvíli zoufalství, po operaci, v potřebě sdělit někomu svou bídu, napsal jí Alexej dlouhý smutný dopis. Jako odpověď dostal brzo nato velký list vytržený ze sešitu, popsaný kroucenými písmenky a posypaný vykřičníky jako preclík kmínem. Dívka mu psala, že nebýt vojenské discipliny, nechala by okamžitě všeho a přijela k němu, aby ho ošetřovala a nesla s ním jeho hoře. Prosila ho, aby psal více. V tom bezprostředním dopise bylo tolik naivní vřelosti, tolik starostí o něho, že Alexej obávaje se, aby se tento vztah nevyvinul v něco víc, jí napsal, že má nevěstu v Kamyšině, a také, že se neodvážil povědět matce a Olze pravdu o svém neštěstí.

Odpověď „meteorologické četařky“ přišla na tu dobu neobyčejně rychle. Děvče psalo, že posílá dopis po jednom majorovi válečném dopisovateli, který přijel k nim, k pluku. Dopis byl vyrovnaný, čistý a klidný jako tato obětavá a čestná dívka. V závěru připsala už ne inkoustem, ale tužkou, že „soudruh nadporučík“ může na ni spoléhat jako na věrného kamaráda a prosila, aby nezapomínal na „meteorologickou četařku“.

S dopisem odevzdali Alexeji balíček, pečlivě zašitý v plátně. Bylo v něm několik vyšívaných kapesníčků z padákového hedvábí s jeho monogramem, sáček na tabák s obrázkem letounu, hřebínek, kolínská voda značky „Magnolia“ a kousek toiletního mýdla. Alexej věděl, jak vzácné jsou v těchto těžkých časech všecky tyto věci pro děvčata na vojně. Věděl, že mýdlo a kolínská voda, došlé v nějaké zásilce, byly uchovávány jako drahocenná památka, připomínající dřívější život v míru. Znal cenu takových dárečků a měl radost a trochu byl v rozpacích, když si je rozkládal na nočním stolku.

Nyní, když se svou obvyklou energií trénoval zmrzačené nohy a snil o tom, že bude zase létat i bojovat, velmi ho tížilo, že v dopisech Olze, k níž ho poutal stále silnější cit, je nucen lhát a zamlčovat, a současně je upřímný k děvčeti, o kterém nevěděl ani, jak se jmenuje.

A tehdy si dal slavnostní slib, že jakmile uskuteční svou touhu a vrátí se zase k svému útvaru, jakmile obnoví svou pracovní schopnost, promluví s Olgou o svých citech.

S tím větším fanatismem se hnal za svým cílem.

11

Komisař zemřel prvního května.

Stalo se to jaksi nepozorovaně. Ještě ráno, umytý a učesaný, se vyptával dopodrobna holičky, jaké je počasí, jak vypadá dnes, na 1. máje, vyzdobená Moskva, zaradoval se, když uslyšel, že začali na ulicích rozbírat barikády, litoval, že se dnes, když je tak nádherný zářící den, nepořádá májový průvod, a tropil si posměšky z Klaudie Michajlovny, která podnikla nový hrdinský pokus, zapudrovat si na oslavu 1. máje své pihy. Zdálo se, že se mu ulevilo, a všichni začali zase doufat; snad se přece jen zotaví.

Už dávno, od té doby, co nemohl číst noviny, měl u svého lůžka radiová sluchátka. Gvozděv, který se poněkud vyznal v radiotechnice, se v nich trochu pošťoural, a nyní křičely a zpívaly na celý pokoj. V devět hodin začal číst hlasatel, jehož hlas znal celý svět, rozkaz nejvyššího velitele.

Všichni naslouchali bez hnutí, hlavy natažené k dvěma černým kotoučkům na stěně, aby jim neuniklo ani slovo. Už dozněla závěrečná slova rozkazu: „Věčná sláva hrdinům, padlým v bojích za vlast!“ a bojová výzva: „Smrt německým okupantům!“ a ve dvaačtyřicítce vládlo stále ještě napjaté ticho.

„Tak mi vyložte na příklad tuhletu věc, soudruhu komisaři. V rozkazu se říká . . , začal Kukuškin a náhle vykřikl v úžasu: „Soudruhu komisaři !“

Všichni se ohlédli. Komisař ležel na posteli natažený a přísný, oči nehybně upřené v jedno místo na stropě a na jeho přepadlé a zbledlé tváři ustrnul výraz slavnostního a důstojného klidu.

„Zemřel!“ vykřikl Kukuškin a padl na kolena u jeho postele. „Zemřel!“

Do pokoje vbíhaly a zase vybíhaly poplašené ošetřovatelky. Všecka rozrušena přiběhla sestra, zapínajíc si v chůzi plášť, objevil se lékař.

Na prsou zesnulého vzlykal poručík Konstantin Kukuškin, svárlivý a nepřející člověk … Nevšímal si nikoho, tiskl tvář do pokrývky a pláč mu otřásal rameny a celým tělem.

Večer téhož dne přinesli do dvaačtyřicítky nováčka. Byl to letec stihač major Pavel Ivanovič Stručkov z divise letecké ochrany hlavního města. Na svátek 1. máje chtěli Němci provést velký nálet na Moskvu. Jejich útvary, letící několika vlnami, byly zadrženy a po prudkém boji rozbity kdesi u Podsolněčné a pouze jediný „junkers“ se prodral ze svírajícího kruhu, a stoupaje do výše, směřoval k Moskvě. Posádka letounu si pravděpodobně umínila, že stůj co stůj vyplní rozkaz a pokazí Moskvanům svátek.

Major Stručkov zpozoroval letoun již v průběhu boje a pustil se za ním. Letěl na skvělém sovětském letounu — jednom z nových strojů, jež byly právě zkontruovány pro stíhací letectvo. Dostihl Němce vysoko, 6ooo m nad zemí, už nad moskevskou periferií, obratně se mu přitočil k zádi, zachytil nepřítele do zaměřovače a stiskl spoušť. Podivil se, když neuslyšel známý rachot. Spouštěcí mechanismus selhal.

Němec letěl kousek před ním. Stručkov se za ním držel v mrtvém pásmu, krytý kýlem jeho zádi před dvěma kulomety, chránícími bombardér zezadu. V čistém vzduchu májového jitra se už rýsovala nejasně na obzoru Moskva navršenými šedými kupami, ztopenými v parách. Stručkov se rozhodl. Rozepjal řemeny, odhodil poklop, napjal všecky svaly a přikrčil se, jako by se chtěl vrhnout na fašistický letoun. Vyrovnal let svého stroje podle bombardéru a zamířil si na něho. Okamžik viseli ve vzduchu těsně jeden za druhým, jako spojení neviditelnou nití.

Stručkov viděl zřetelně v průhledné kupoli ,,junkerse“ oči německého střelce, číhajícího na každý jeho pohyb, připraveného k úderu, jakmile by se jen kousek křídla vynořil z mrtvého pásma. Viděl, jak Němec v rozčilení strhl s hlavy kuklu a rozeznal teď i barvu jeho vlasů, dlouhých a plavých, jež mu spadaly v praméncích do čela. Černé jícny velkorážního dvojkulometu byly namířeny na Stručkova a zachvívaly se v očekávání jako živé. Na okamžik měl Stručkov pocit bezbranného člověka, na nějž zloděj míří pistolí, a udělal to, co dělají v takových případech smělí bezbranní lidé. Zaútočil sám na nepřítele,

ale ne pěstmi, jak by to byl udělal na zemi, nýbrž vrhl na něho svůj letoun; zamířil blýskavým kruhem své vrtule na Němcovu záď.

Neuslyšel ani třesk nárazu. V následujícím okamžiku byl vymrštěn prudkým otřesem a cítil, jak se převrací ve vzduchu. Země se mu přehnala pod hlavou, zastavila se a řítila se na něho, všecka zářící v ostré zeleni. V tom okamžiku trhl za rukojeť padáku. Ale dříve než zůstal v bezvědomí viset na šňůrách, uviděl koutkem oka, jak se podle něho jako javorový list, servaný podzimním větrem, řítí doutníkovitý trup „junkerse“ s uraženou zádí. Stručkov, visící bezmocně na padákových šňůrách, byl silou mrštěn na střechu domu a odtud se zřítil v bezvědomí na sváteční ulici moskevského předměstí, odkud lidé pozorovali jeho skvělý beraní úder. Zvedli ho a odnesli do nejbližšího domu. Okolní ulice byly za chviličku naplněny zvědavci a lékař, povolaný k zraněnému, se sotva mohl k němu protlačit. Úderem o střechu si letec pohmoždil kolenní čéšky.

Zpráva o hrdinském činu majora Stručkova byla okamžitě hlášena rozhlasem ve zvláštním vydání „Posledních zpráv“. Sám předseda moskevského sovětu ho doprovodil do nejlepší nemocnice v městě. A když Stručkova položili na lůžko, přinášely mu ošetřovatelky náruče květů, krabičky bonbonů a ovoce, dárky vděčných Moskvanů.

Stručkov byl veselý, společenský člověk. Hned na prahu se vyptal pacientů, jak to zde vypadá s jídlem, vládneli tu přísný pořádek, necpouli tu do pacientů moc léků. A zatím co ho převazovali, počastoval Klaudii Michajlovnu zábavnou anekdotou o vojenských obchodních domech. Když se sestra vzdálila, Stručkov se za ní podíval a prohodil:

„Příjemná holka. Dá se s ní mluvit? Drží vás tu asi v bázni b o ž í ! „ a rozesmál se hlaholným smíchem.

Vedl si v nemocnici hned jako doma, jako by tu byl proležel celý rok. Všem na pokoji začal hned tykat, a když se chtěl vysmrkat, bez okolků si vzal s Meresjevova stolku kapesníček z padákového hedvábí s monogramem, který vyšila pečlivě „meteorologická četařka“.

Nebyl už mladý, přestože mu opálené tváře zdobil svěží ruměnec. Od očí ke spánkům se mu táhly paprsky hlubokých vrásek a v celém jeho jednání se projevoval starý voják, zvyklý být ihned doma všude, kde stojí jeho tlumok a na umyvadle zubní kartáček a mýdlo. Přinesl

s sebou na dvaačtyřicítku neustálý veselý ruch a počínal si tak samozřejmě, že se nikdo neurazil a všem se zdálo, že ho znají už odedávna.

Nový druh se všem zamlouval, jen Meresjevovi se nelíbila jeho hlučná nenucenost. Bylo mu nějak nepříjemné, že na komisařově lůžku leží teď ten veselý člověk, plný života, jehož zdravý basový smích se co chvíli rozléhá pokojem …

Následujícího dne pochovávali komisaře.

Meresjev, Kukuškin a Gvozděv seděli na okně do dvora a viděli, jak těžké spřežení dělostřeleckých koní přivezlo dělovou lafetu, jak se na dvoře řadí vojenský orchestr a blyští v slunci dechové nástroje, jak se v semknutém tvaru blíží vojenská jednotka. Do místnosti vstoupila Klaudia Michajlovna a sehnala nemocné s okna. Byla jako obvykle tichá a energická, ale Meresjev slyšel, jak se jí změnil hlas, jak se chvěje a selhává. Ani tlustá vrstva pudru nemohla zakrýt červená oční víčka. Přišla změřit novému pacientovi teplotu. V té chvíli zazněl na dvoře smuteční pochod. Sestra zbledla, teploměr jí vypadl z ruky a stříbrné kuličky rtuti se rozutíkaly po parketách. Zakryla si tvář rukama a vyběhla z pokoje.

,,Co se jí stalo? To jí pochovávají milého?“ a Stručkov ukázal hlavou k oknu, odkud sem zaléhala táhlá melodie.

Nikdo mu neodpověděl.

Vykloněni z okna, vyhlíželi všichni na ulici, kde se z vrat pomalu sunula otevřená rudá rakev na lafetě. Tělo komisařovo bylo pokryto květinami. Za ním nesli na poduškách řády — bylo jich osm. Se skloněnými hlavami kráčeli generálové. Mezi nimi, také v generálském plášti, ale bez čepice, Vasilij Vasiljevič. Kousek za nimi před vojáky, pochodujícími pomalým slavnostním krokem, klopýtala sama, jako by na krok neviděla, Klaudia Michajlovna, prostovlasá, v bílém plášti. Ve vratech jí někdo přehodil přes ramena kabát. Šla dál, kabát jí sklouzl s ramenou, spadl na zem a vojáci pochodující za ní se rozestupovali a obcházeli jej.

„Hoši, koho to pochovávají?“ tázal se major.

Chtěl také vylézt na okno, ale nohy sevřené v dlahách a v sádrovém obvazu mu překážely, a tak zůstal dole.

Průvod se vzdaloval.

Táhlé slavnostní tóny smuteční hudby už se odrazily od zdí domu, slábly a nesly se po řece. Z nemocničních vrat vyšla chromá hlídačova žena, smetla na lopatu koňský trus a hlučně zabouchla těžká kovová vrata. Jen ve dvaačtyřicítce setrvávali stále ještě u okna a provázeli komisaře na jeho poslední cestě.

,,Nu tak, kohopak to pochovávají? Co tu stojíte všichni, jako když do vás hrom uhodí?“ netrpělivě se dotazoval major a stále ještě se pokoušel dostat na okno.

Tiše a dutě, nakřáplým a jakoby syrovým hlasem mu nakonec odpověděl Konstantin Kukuškin:

„Bolševika pochovávají, opravdového člověka.“

A Meresjev si vtiskl do paměti tato dvě slova: opravdového člověka. Nebylo možno nazvat komisaře výstižněji. V té chvíli celou svou vůlí zatoužil stát se také opravdovým člověkem, jako byl ten, kterého právě odvezli na poslední cestu.

12

Komisařovou smrtí se změnil celý způsob života ve dvaačtyřicítce.

Nebylo teď nikoho, kdo by přerušoval srdečnými slovy ponuré ticho, které někdy zavládne v nemocniční síni, když náhle, jako z udělání, přicházejí na pacienty neveselé myšlenky a na všecky padá smutek. Nebylo nikoho, kdo by povzbudil vtipným slovem skleslého Gvozděva, kdo by dal radu Meresjevovi a kdo by dovedl trefně a bez urážky usadit bručouna Kukuškina. Zmizelo středisko, jež přitahovalo a spojovalo všechny ty lidi různých povah.

Ale nyní toho už ani nebylo třeba. Léčba a čas konaly své dílo. Všichni se rychle zotavovali, a jak se blížil konec jejich pobytu v nemocnici, mysleli stále méně na své neduhy. Snili jen o tom, co je očekává, až vyjdou z nemocnice, jak je uvítají v pluku, jaký bude jejich další život. Všem se už stýskalo po vojenském životě, jemuž přivykli, svrběly je ruce, chtělo se jim co nejdříve do nové bitvy, o níž se ještě nepsalo, ba ani nemluvilo, ale kterou bylo takřka cítit ve vzduchu a kterou předcházelo jako blížící se bouři náhlé ticho na frontách.

Vrátit se z nemocnice do boje je pro vojáka věc obyčejná. Pouze

pro Alexeje Meresjeva to byl problém. Dokáže obratností a treningem nahradit amputované nohy, usedne zas někdy na stíhačku? Se stále větší a větší umíněností usiloval o dosažení cíle. Při treningu nohou i všeobecné gymnastice zvyšoval ponenáhlu počet minut, až vystupňoval dobu cvičení na dvě hodiny ráno a večer. Ale i to mu bylo málo. Začal cvičit i po obědě.

Major Stručkov, který ho úkosem pozoroval veselýma, posměšnýma očima, po každé slavnostně ohlašoval:

,,A nyní, občané, uvidíte hádanku přírody: veliký čaroděj, šaman Alexej Meresjev, nejslavnější ze sibiřských šamanů, vám předvede svůj repertoár.“

Opravdu — v pohybech, jež tak úporně Alexej prováděl, bylo skutečně něco fanatického, co ho činilo podobným šamanovi. Bylo těžko dívat se na jeho nekonečné rozhoupávání těla, rovnoměrné obraty, na cviky nohou a rukou, které prováděl vytrvale, s pravidelností kyvadla, a proto pacienti, kteří nebyli připoutáni na lůžko, odcházeli v tu chvíli raději na chodbu a Stručkov, který nesměl z postele, zakrýval si hlavu přikrývkou a pokoušel se usnout. Nikdo v celém pokoji ovšem nevěřil, že by se dalo létat bez nohou; přesto si vážili vytrvalosti kamarádovy a obdivovali se mu, zakrývajíce svůj obdiv žertováním.

Praskliny v kolenních čéškách majora Stručkova byly vážnější, než se z počátku předpokládalo. Hojily se jen pomalu, nohy stále ještě měl v dlahách a přes to, že nebylo pochyb o jeho uzdravení, nepřestával major proklínat ta čertovská „jablíčka“, jež mu působila tolik starostí. Jeho vrčení chvílemi přecházelo ve výbuchy zuřivosti. Každá maličkost ho přiváděla z míry. Stručkov se rozčiloval a začínal proklínat všecky a všecko kolem sebe. V takové chvíli se zdálo, že může udeřit každého, kdo by se pokusil přivést ho k rozumu. Podle mlčenlivé dohody nechávali ho kamarádi na pokoji, až — jak sám říkal — „vystřílí všechny patrony“, a čekali, až zvítězí jeho přirozená radost ze života nad podrážděností a porouchanými nervy.

Tuto svou vzrůstající podrážděnost vysvětloval Stručkov tím, že si nemůže ani potajmu zakouřit, což se mu doposud nestalo ani v jediném lazaretu, kde pobýval během války. Možná, že tomu bylo do určité míry tak, jak major říkal, ale Meresjev zpozoroval, že k výbuchům

podráždění u něho docházelo vždy po tom, když z okna uviděl nad Moskvou letadla anebo když se z rozhlasu anebo z novin dověděl o novém zajímavém leteckém boji nebo o úspěchu známého letce. To vyvolávalo podráždění i u Meresjeva. Ale snažil se nedávat je najevo a nyní, když se srovnával se Stručkovem, v duchu triumfoval. Zdálo se mu, že se začal přibližovat, byť i jen zdaleka, svému zvolenému ideálu „opravdového člověka“.

Major Stručkov zůstával věren sobě; jedl mnoho, smál se s chutí a naplno při každé příležitosti, a mistrně vypravoval anekdoty. Kamarádi záhy zpozorovali, že tento věčný tulák začal projevovat něžné sympatie ke Klaudii Michajlovně.

Všichni ve dvaačtyřicítce měli rádi tuto tichou, milou, obětavou sestru, která celou svou krásnou a ušlechtilou duši vkládala do svého povolání, která s láskou pečovala o ně, vyřazené ted z boje, když je zranění, nemoc, nebo vyčerpání uvrhly na lůžko. Milovali ji jako matku, jako sestru. A všem se zdálo chování nového pacienta podivné, ba rouhavé. Nelíbilo se jim to tím spíše, že obraz komisařův stále ještě žil v srdci každého z nich.

A tak se stalo, že jednou, když Stručkov opět provázel sestru něžným pohledem, Kukuškin bez okolků, tak, jak bylo jeho zvykem, se hněvivě na něho obrátil:

„Marně se namáháš, soudruhu majore!“

,,A pročpak myslíš?“ vesele zahučel major a očima hledal souhlas u Meresjeva a Gvozděva. Ale ti jen zachmuřeně odvrátili oči.

,,U nás jí dokonce dali jméno sovětský anděl,“ řekl důrazně Gvozděv.

,,A copak dělám něco špatného?“ nechápal major. „Možná, že jsem celý život toužil právě po takovém člověku . . „

Od toho dne začal Stručkov prokazovat Klaudii Michajlovně všemožnou pozornost a obveseloval ji anekdotami, jež dovedl vyprávět vskutku mistrně. Na rozdíl od nepsaného zákona, podle něhož prozrazují letci jen velmi neradi své zážitky z války, vyprávěl jí nejrůznější příhody ze svého bohatého a zajímavého života.

Klaudia Michajlovna ho nevyznamenávala příliš před druhými, ale přece někdy přisedla k němu na lůžko a poslouchala jeho vyprávění válečných historek.

Jednou večer, když měla službu, zašla Klaudia Michajlovna do dvaačtyřicítky bez zvláštního důvodu, jen tak trochu si pohovořit. Nemocní ji měli pro tento její zvyk velmi rádi. Major začal vyprávět jakousi zajímavou příhodu a sestra usedla k němu na lůžko. Co jí řekl, nikdo neslyšel. Všichni se ohlédli, když uslyšeli, že sestra prudce vyskočila. Hněvivě, se staženým obočím, se skvrnami ruměnce na tvářích hleděla úkosem, nedůvěřivě na zaraženého, rozpačitého Stručkova.

„Soudruhu majore, to se nikdy nestane!“ ostře, podrážděně zvolala sestra.

,,AIe co je, Klaudie Michajlovno … Pochopte přec …“

,,To se nikdy nestane!“ opakovala sestra a pobledla ještě více. ,,Dobrou noc, soudruzi!“

Klaudia Michajlovna vyšla z pokoje neobvyklým těžkým krokem, jako by se snažila ze všech sil ukázat, že je klidná.

Stručkov seděl zamyšlený. Až do noci ležel mlčky, tichounce si něco pohvizdoval a tu a tam odpovídal hlasitě na nějaké své myšlenky: „Hm, ano …“

Krátce po tomto případu byl propuštěn z nemocnice Konstantin Kukuškin. Beze všeho rozčilování si vyzvedl papíry a na rozloučenou prohlásil, že má veškeré medicíny až po krk. Loučil se se všemi ledabyle a jenom neustále nakazoval Meresjevovi a sestře, přijdouli dopisy od matky, aby mu je okamžitě poslali k pluku a aby se žádný neztratil.

,,A ty napiš, jak jsi dojel a jak tě tam uvítali,“ připomínal mu Meresjev.

,,A co bych ti psal? Co je ti po mně? Ani mě nenapadne kazit kvůli tobě papír, stejně neodpovíš.“

„Nu, jak myslíš.“

Ta slova Kukuškin už neslyšel. Klidně vykročil z pokoje. Právě tak, aniž se ohlédl, vyšel z nemocničních vrat, prošel po nábřeží a zmizel za rohem, ač velmi dobře věděl, že podle zvyku zavedeného v nemocnici celá dvaačtyřicítka sedí teď na oknech a provází ho očima.

Ostatně napsal Alexejovi přece, a to dost brzo. Dopis byl suchý, věcný. O sobě sděloval pouze, že, jak se zdá, v pluku byli rádi, když přijel, ostatně, prořekl se, v posledních bojích byly velké ztráty, a proto vítají s otevřenou náručí každého zkušenějšího člověka. Vyjmenoval

jména padlých a raněných kamarádů, napsal, že na Meresjeva všichni vzpomínají, že velitel pluku, který už povýšil a je podplukovníkem, prohlásil, když se dověděl o gymnastických cvičeních Alexejových a o jeho úmyslu vrátit se k letectvu: „Meresjev se vrátí. Ten, když si umíní, dosáhne svého!“ a že náčelník štábu odpověděl, že nemožnosti se provést nedají. A velitel na to řekl, že pro takové lidi, jako je Meresjev, není vůbec nemožností.

K Alexejovu údivu bylo v dopise i několik slov o „meteorologické četařce“. Kukuškin psal, že mu děvče nedalo pokoje se svým věčným vyptáváním na Alexeje, takže byl nucen ji vyprovodit povelem čelem vzad … V závěru dopisu psal, že si hned první den dvakrát vyletěl, že má nohy už úplně v pořádku a že v nejbližší době dostanou v pluku nové letouny „La-5“, o nichž se vyjádřil Andrej Dehťarenko, který je přejímal, že ve srovnání s nimi jsou všecky letouny německých značek jen nemotorné bedny a stará veteš.

13

Nadešlo rychle léto. Do dvaačtyřicítky nahlédlo zase touž větévkou topolu, na níž se leskly zdrsnělé listy. Šustily v závanech větru, jako by si šeptaly, a k večeru zšedly prachem z ulice. Ozdobné jehnědy na větvičce už dávno udělaly místo třapečkům lesklých zelených kuliček, jež nyní popukaly, a na povrch se z nich dralo lehounké chmýří. V poledne, když žár dosahoval vrcholu, rozlétalo se jemné topolové chmýří po Moskvě, zalétalo otevřenými okny do nemocničního pokoje a v kyprých narůžovělých válečcích se choulilo u dveří a v koutech, kam je zaháněl teplý průvan.

Bylo chladné, zlatavé, zářící letní jitro, když Klaudia Michajlovna přivedla obřadně do pokoje staršího mužíčka s brýlemi, zasazenými v tenkých drátěných obroučkách, omotaných provázkem. Přestože měl na sobě bílý nemocniční plášť, na tvrdo naškrobený, prozrazoval každým coulem starého, zkušeného řemeslníka. Přinášel něco zavinutého do bílého šátku; složil své břímě na podlaze, u lůžka Meresjevova a opatrně a důležitě jako kouzelník začal rozvazovat uzlíky. Pod rukama mu vrzala kůže a v místnosti se rozšířil příjemný a ostrý nakyslý zápach jirchy.

Ve staříkově uzlíku byl pár nových žluťoučkých skřípajících protéz, mistrně zkonstruovaných, udělaných na míru. Protézy byly obuty, a tím se mistr s n a d nejvíce honosil, do n o v ý c h ž l u t ý c h b o t vojenského t y p u . Boty padly tak dokonale, že protézy působily dojmem živých obutých nohou.

„Ještě galoše na ně navléknout, a můžete v nich rovnou k oltáři,“ pravil mistr a pomrkával pyšně přes brejličky na své dílo. „Sám Vasilij Vasiljevič mi přikazoval: udělej, Zujeve, povídá, takové protézy, aby běhaly líp než nohy. Tady jsou, prosím, od mistra Zujeva nožičky jako pro knížete pána!“

Meresjevovi se srdce teskně sevřelo, když uviděl ty své umělé nohy, sevřelo se a zchladlo, ale nedočkavost zkusit ihned protézy a chodit, samostatně vykročit, zvítězila nad vším ostatním.

Vymrštil zpod pokrývky své pahýly a začal naléhat na staříka. Ale starému mistrovi, který, jak říkal, dělal ještě ,,v míru“ protézy jakémusi velkoknížeti, zlomil prý si nohu na dostizích, se taková netrpělivost nelíbila. Byl velmi hrdý na svůj výrobek a chtěl co možno nejdéle protáhnout obřad odevzdávání.

Přetřel protézy rukávem, nehtem seškrábl s kůže smítko, dechl na to místo a vyleštil je cípem sněhobílého pláště. Pak postavil protézy na podlahu a pomalu, rozvážně svinul šátek a uložil jej do kapsy.

,,Nu tak, dědo, dej mi je už,“ pospíchal Meresjev, který seděl na okraji lůžka a kolébal nohama.

Podíval se teď na své nahé useknuté nohy očima nezúčastněného a byl s nimi spokojen. Byly to pevné žilnaté nohy a nebyl na nich tuk, který se vždy hromadí při nucené nehybnosti, nýbrž tuhé svaly, jež se rýsovaly pod snědou kůží. Vypadaly ne jako pahýly, nýbrž jako zdravé nohy člověka, který je zvyklý hodně a rychle chodit.

,,A co pořád dej mi, dej mi? … Pomalu dále ujdeš,“ vrčel stařík. „Povídá mi Vasilij Vasiljevič: s těmi protézami, povídá, ať se vyznamenáš, Zujeve, s těmi, povídá, se poručík chystá, že bude létat bez nohou. A já: proč ne, k službám, tak tady je máte. S takovými protézami, copak jen chodit, i na velocipedu můžete jezdit a se slečinkama polku tancovat… čistá práce !“

Zastrčil pahýl pravé Alexejevovy nohy do měkkého lůžka protézy a pevně přitáhl nohu řemenem. Udělal krok zpátky, se zalíbením se podíval na nohu a mlaskl jazykem.

„Znamenitá obuv! … Netlačí? Kdepak, nad Zujeva v Moskvě není! Zujev, ten má zlaté ruce!“

Obratně navlékl i druhou protézu, a jak stáhl řemeny, Meresjev neočekávaně seskočil prudkým pérovitým pohybem s lůžka na podlahu. Ozval se temný úder. Alexei vykřikl bolestí a žuchl sebou jak dlouhý tak široký vedle lůžka.

Starému mistrovi vylezly údivem brýle na čelo. Neočekával od svého zákazníka tolik vervy. Meresjev ležel na podlaze bezmocný, s široko roztaženýma umělýma nohama v nových botách. V očích měl údiv, ponížení a strach. Což byly všechny jeho naděje jen klam?

Klaudia Michajlovna spráskla ruce a sklonila se nad ním. Se starým mistrem Alexeje zvedli a posadili na postel. Seděl sklíčený, všecek zdrcený, s tesklivým výrazem na tváři.

,,Ba ne, můj milý, takhle to nepůjde, to ne,“ vrčel mistr. ,,Skočí si, jako by mu opravdu živé nohy přidělali! Nemusíš hned věšet hlavu, kamarádíčku, teď už ti nic jiného nezbývá, teď musíš začínat zase pěkně od začátku. Teď musíš zapomenout, že jsi stará vojna, teď jsi jako batole a budeš se učit chodit krůček po krůčku, napřed s berličkami, potom podle stěn a pak teprve s holí. To to, kdepak najednou! Hezky pomaloučku, to nejde tak hrrr! Nohy jsou to dobré, ale přece jenom ne tvoje. Takové, kamaráde, jako jsi měl, ti už nikdo neudělá.“

Po nešťastném skoku nohy Alexeje silně bolely, ale přesto chtěl protézy ihned zkusit. Přinesli mu lehké hliníkové berly. Opřel se jimi o podlahu, stiskl v podpaží opěry a pak pomaloučku, opatrně sklouzl s lůžka a postavil se na nohy. A opravdu, podobal se teď malému dítěti, jež neumí chodit, ale instinktem uhodlo, že jít může, a jen se bojí odtrhnout od záchranné stěny. Jako batolátko, jež vede matka nebo babička na první cestu na ručníku pod paží, tak Meresjeva vedli starostlivě Klaudia Michajlovna se starým mistrem. Meresjev postál chvíli na místě, neboť cítil ostrou bolest v místech, kde byly protézy připevněny, a nejistě postavil na zem napřed jednu, potom druhou berlu, přenesl na ně váhu těla a přitáhl nejdříve jednu, potom druhou nohu. Kůže zaskřípěla a zavrzala. Zazněly dva těžké údery o podlahu: bum, bum.

,,Nu, pánbůh ti pomáhej !“ zabručel starý mistr.

Meresjev udělal ještě několik opatrných krůčků, ale tyto první kroky

na protézách ho stály tolik úsilí, že než došel ke dveřím a zpět, cítil únavu, jako by vytáhl piano do pátého poschodí. Dovlekl se k lůžku a svalil se na břicho, celý mokrý potem, a neměl už sílu, aby se obrátil na záda.

„Nu tak co? Co říkáš protézám? Děkuj pánubohu, že je na světě mistr Zujev,“ stařecky se chválil protézista, když rozvázal opatrně řemeny a uvolnil Alexejovi nohy, které nezvyklou námahou trochu naběhly. ,,Na takových protézách copak létat, až k samému pánubohu můžeš doletět, to je prácička !“

„Děkuju, dědo, děkuju, práce je to znamenitá,“ odpovídal Alexej.

Mistr chvíli mlčky přešlapoval, jako by se chtěl na něco zeptat a bál se, nebo jako by sám očekával otázku.

„ N u tak, spánembohem a ve zdraví je roztrhejte!“ řekl trochu zklamaně, povzdechl si a pomalu kráčel ke dveřím.

„Hej, mistře,“ zavolal na něho Stručkov, „tu máš, napij se na ty své knížecí protézy,“ a major vstrčil staříkovi do ruky hrst velkých bankovek.

„Zaplať Pánbůh, děkuju,“ oživl stařík, „jak by ne, to se přece musí zapít,“ a pečlivě uložil peníze někam do zadní kapsy; cíp pláště zahnul takovým pohybem, jako řemeslník zahýbá cíp zástěry. „Děkuju pěkně, napiju se na vaše zdraví a protézy, můžeš být klidný, budou držet. Povídá mi Vasilij Vasiljevič: dej si záležet, Zujeve, ty musí být něco extra! A pročpak by si Zujev nedal záležet? A vy se mu, jako Vasiliji Vasiljeviči, příležitostně zmiňte, jak jste spokojen/’

A stařík odcházel s úklonami a něco si pobrukoval do vousů. Meresjev ležel na posteli, prohlížel si své nohy, jež se válely na zemi a čím déle se na ně díval, tím více se mu líbila jejich důvtipná konstrukce i mistrovské zpracování a jejich neobyčejná lehkost: ano, na velocipedě jezdit, polku se slečinkami tancovat a na letadle vyletět až k samému pánu bohu! „Ano, všecko to dokážu,“ myslil si umíněně.

Téhož dne poslal Olze dlouhé a veselé psaní, v němž jí sděloval, že se práce s přejímáním letounů už chýlí ke konci a že doufá, že mu velitelství vyhoví a možná k podzimu, v nejhorším případě v zimě, že ho pošlou od nudné práce v tom protivném zázemí na frontu k pluku, kde kamarádi na něj nezapomněli a čekají ho. To byl první radostný dopis ode dne katastrofy, první, v němž psal nevěstě, že na ni neustále myslí a že se mu po ní stýská a také jen velmi nesměle se dotkl tajného přání, že se možná po válce opět sejdou a jestli ona nezmění své mínění, že budou žít spolu. Několikrát psaní přečetl a potom s povzdechem pečlivě vymazal poslední řádku.

Zato ,,meteorologické četařce“ poslal veselý dopis, plný elánu, v němž barvitě popisoval celý poslední den a vylíčil dopodrobna nové protézy, za jaké by se nemusil stydět ani kníže pán. Popisoval sebe na protézách, jak na nich zkouší první kroky a vylíčil i starého povídavého mistra s jeho vyprávěním, že bude jezdit na velocipedě, polku se slečinkami tancovat a že doletí až do samého nebe.

„Tak mě teda očekávejte v pluku, nezapomínejte a vyřiďte veliteli, aby na novém místě určitě na mne pamatoval s ubytováním,“ psal Meresjev a úkradkem se díval dolů na podlahu. Protézy ležely na zemi a vypadalo to, jako by se někdo schoval pod postel a ležel tam s široko roztaženýma nohama, obutýma do nových žlutých bot. Alexej

se ohlédl, ujistil se, že ho nikdo nepozoruje, a něžně pohladil studenou skřípající kůži.

A ještě na jednom místě mluvili s velkým zájmem o nových „knížecích“ protézách; bylo to ve třetím ročníku lékařské fakulty na moskevské státní universitě. Všecky dívky, a bylo jich tehdy v tomto ročníku většina, věděly od Aňuty velmi podrobně vše, co se děje v nemocnici ve dvaačtyřicítce. Aňuta byla velmi pyšná na svého tankistu a dopisy poručíka Gvozděva, jež nebyly určeny pro širokou veřejnost, se zde čtly nahlas; někdy celé, jindy pouze výňatky.

Celý třetí ročník lékařské fakulty, a především Aňuta, sympatisoval s hrdinským Gríšou Gvozděvem, neměl rád umíněného Kukuškina, shledával, že se sovětský odstřelovač Štěpán Ivanovic něčím podobá Tolstého Platonu Karatajevovi, podivoval se nezdolnému duchu Meresjevovu a jako vlastní neštěstí přijal zprávu o smrti komisaře, jehož si po nadšených dopisech Gvozděvových všichni nesmírně vážili a zamilovali si ho. Mnohé dívky se nezdržely slz, když čtly v dopise, jak odešel ze života ten velký a hlučný člověk.

Dopisy mezi nemocnicí a universitou se střídaly častěji a častěji. Mladým lidem nestačila pošta, která v té době chodila příliš pomalu. Gvozděv se zmínil jednou o tom, co řekl komisař, že dopisy nyní docházejí adresáta jako světlo vzdálených hvězd. Pisatel může zhasnout, ale jeho psaní bude ještě dlouho a dlouho svítit a vypravovat adresátovi o životě dávno zemřelého člověka.

činná a podnikavá Aňuta začala hledat dokonalejší spojení a našla je v starší ošetřovatelce, která pracovala v universitní klinice a vypomáhala v nemocnici Vasilije Vasiljeviče.

Od té doby se dovídala universita o všem, co se událo ve dvaačtyřicítce hned druhý nebo třetí den a mohla rychle odpovídat. Po příhodě s „knížecími protézami“ rozpoutal se v universitní jídelně spor, budeli Meresjev létat nebo ne. Spor byl hlučný a prudký a obě strany v něm stejně sympatisovaly s letcem. Pesimisté poukazovali na velmi složité řízení stíhačky a říkali ,,ne“. Optimisté byli tohp názoru, že pro člověka, který se na útěku před nepřítelem půl měsíce plazil lesními houštinami a urazil bůhví kolik kilometrů, není nic nemožného. Aby dali náležitou váhu svým důvodům, uváděli optimisté příklady z dějin a z literatury. Připomínali bezrukého Minina a hluchého

Beethovena, který tvořil svou nesmrtelnou hudbu, aniž by ji slyšely a akademika Viljamse, který řídil svůj ústav ve stavu úplného ochrnutí, a ovšem Nikolaje Ostrovského, a jako poslední argument dokonce jakéhosi Dickensova hrdinu, bezrukého kapitána, který dovedl jíst, pít, psát, ba dokonce i bít se dřevěným pahýlem, na němž měl připevněný železný háček.

Aňuta se těchto sporů neúčastnila. Protézy neznámého letce ji příliš nezajímaly. Ve vzácných volných chvílích myslila na svůj vztah ke Gríšovi Gvozděvovi; jak se jí zdálo, stával se stále složitější a zapletenější.

Z počátku, když se dověděla o hrdinném tankistovi, který měl tak tragický život, napsala mu z nezištného přání zmírnit nějak jeho neštěstí. Potom, jak se jejich známost na dálku upevňovala, postava abstraktního hrdiny Vlastenecké války ustoupila opravdovému živému mladému chlapci a ten hoch ji zajímal víc a více. Pozorovala, že je znepokojena a že je jí smutno, když nepřicházejí od něho dopisy. Nový cit ji těšil a zároveň lekal.

Co je to? Láska? Cožpak je možno zamilovat si člověka jenom z dopisů a přitom ho ani jednou nespatřit, neslyšet ani jeho hlas? V dopisech tankistových bylo stále více takových míst, jež nebylo možno už předčítat ostatním. Potom, když se jí Gvozděv sám jednou přiznal, že týž cit, jak se vyjádřil, „lásky na dálku“, se zmocnil i jeho, uvědomila si Aňuta, že se zamilovala už ne oním dětským citem, jako kdysi ve škole, nýbrž doopravdy. Zdálo se jí, že život pro ni ztratí smysl, přestanouli docházet dopisy, jež očekávala nyní s takovou netrpělivostí.

Tak, aniž se viděli, přiznali se navzájem k lásce. Potom se však stalo s Gvozděvem něco divného. J e h o dopisy začaly být nervosní, zmatené, plné zámlk. Konečně si dodal odvahy a napsal jí, že není správné, že si vyznali lásku, aniž jeden druhého viděli, že ona si ani nedovede představit, jak strašně ho popáleniny zohavily, že se vůbec nepodobá c h l a p c i n a o n é s t a r é fotografií, k t e r o u j í poslal. N e c h c e j i k l a m a t a prosí, aby mu nepsala o svých citech, dokud neuvidí na vlastní oči, s kým mluví.

Děvče se z počátku rozčililo, potom se polekalo. Vyňalo z kapsy fotografii. Dívala se na ni jemná chlapecká tvář s umíněnými rysy,

pěkným rovným nosem, maličkými knírky a půvabnými rty. ,,A teď? Jaký jsi asi teď, ty můj milý, nešťastný?“ šeptala nad fotografií. Jako medička věděla, že se spáleniny špatně zajizvují a zanechávají hluboké nescelené stopy. Na okamžik se jí mihl před očima preparát z anatomického musea, hlava člověka stiženého žravým lišejem. Viděla tvář jakoby rozoranou modrými brázdami a hrbolky, tvář s nerovnými rozleptanými rty, s vypelíchaným obočím a zarudlými víčky bez řas.

Což jeli on také takový? Děvče se zachvělo hrůzou, až zbledlo, ale hned se v duchu okřiklo … Nu, a i kdyby tomu tak bylo! Bojoval s nepřítelem na hořícím tanku, hájil její svobodu, její právo na studium, její čest, její život. On je hrdina, on tolikrát dával na frontě život v sázku, i teď chce zpátky, aby znova obětoval život, a ona? Copak ona vykonala pro válku? Kopala zákopy, konala službu na střeše domu a teď pracuje v nemocnici. Cožpak je možno srovnávat to s tím, co udělal on? ,,Já sama ho nejsem h o d n á j e n o m za tyto své pochybnosti!“ křičela dívka na sebe a odháněla bezděčně strašlivou vidinu tváře zohavené jizvami.

Napsala mu dopis nejněžnější a nejdelší za celou dobu jejich známosti. O jejích pochybách se Gvozděv ovšem nic nedověděl. Když dostal j a k o odpověď na své obavy její něžné psaní, četl je dlouho a pročítal znova a znova. Zmínil se o něm dokonce Stručkovovi, ale ten, když ho blahosklonně vyslechl, odpověděl:

„Jen kuráž, tankisto, to víš, krásy se člověk nenají, to je stará pravda. Tak co bys věšel hlavu ?“

Takový argument ovšem nemohl Gvozděva uklidnit. Blížila se doba jeho propuštění. Stále častěji se díval do zrcadla, prohlížel se z dálky jen zběžným povrchním pohledem, pak zase bedlivě zkoumal zblízka zohavenou tvář a po celé hodiny třel a masíroval jizvy a šrámy.

Na jeho prosbu mu Klaudia Michajlovna koupila pudr a pleťový krém. Ale brzo se přesvědčil, že své jizvy nezakryje žádnou kosmetikou. Přesto v noci, když všichni spali, odcházel potichounku na záchod a tam dlouho masíroval zarudlé jizvy, zasypával je pudrem a znova masíroval a pak se nedočkavě díval do zrcadla. Z dálky to byl hoch jako jedle, silný, široký v ramenou. Ale zblízka! Rudé šrámy na tváři a na bradě a zjizvená, stažená kůže kolem nich ho přiváděly v zoufalství. Myslil si se strachem: co řekne, až mě uvidí? Možná, že

se ho poleká. Pohlédne na něho, pokrčí rameny, obrátí se a odejde. Anebo, a to by bylo to nejhorší, pohovoří s ním ze zdvořilosti hodinku nebo dvě, a potom řekne něco studeně obřadného a sbohem! Gvozděv se rozčiloval a bledl ponížením, jako by se to všecko už stalo.

Potom vytahoval z kapsy pláště fotografii a zpytavě se díval na obrázek baculatého děvčete s vysokým čelem a měkkými načechranými vlasy, sčesanými dozadu, s tlusťoučkým, ohrnutým, pravým ruským nosíkem a j e m n ý m i dětskými rty. N a d h o r n í m rtem se temnělo sotva znatelné mateřské znamínko. Poněkud vypouklé, asi šedé nebo modré oči hleděly otevřeně a upřímně z prostého a milého líčka.

„Jakápak asi jsi? Nu, řekni: nelekneš se mě, neutečeš? Budeš mít dost síly, abys neviděla mé zohavení?“ dotazoval se a hleděl zkoumavě na fotografii.

Po chodbě kolem něho přecházel neúnavně pravidelným krokem dopředu a zase zpět nadporučík Meresjev. Berle ťukaly o podlahu, protézy skřípaly. Prošel chodbu jednou, dvakrát, desetkrát, patnáctkrát, dvacetkrát. Chodil podle nějakého svého plánu po chodbě vždy ráno a večer a každým dnem prodlužoval svou procházku.

,,Junák !“ pomyslil si Gvozděv. „Vytrvalý, umíněný. Jaká je v něm vůle! Za týden se naučil rychle a o b r a t n ě chodit o berlích. A jiní na to potřebují celé měsíce. Včera odmítl nosítka a šel sám po schodech dolů na masáž. Došel tam a sám přišel také zpátky. Slzy mu tekly po tvářích, ale stoupal vytrvale se schodu na schod a rozkřikl se na ošetřovatelku, která mu chtěla pomoci. A jak zářil, když se dostal sám až nahoru! Jako kdyby vystoupil na vrchol Elbrusu.“

Gvozděv odstoupil od zrcadla a podíval se za Meresjevem, který rychle pohyboval nohama a berlemi. „Ten to honí! A jakou má příjemnou, sympatickou tvář! Nepatrná jizvička, jež mu přesekává obočí, ho ani trochu nehyzdí, spíše ho činí zajímavým. Kdybych já měl teď takový obličej ! Copak nohy, ty není vidět, a chodit a létat se taky naučí, a je kam se máš podít s takovou larvou, na níž jako by opilí čerti v noci hrách tloukli … „

… Alexej Meresjev, který podle svého večerního programu již po třiadvacáté procházel chodbu nadél, cítil v celém svém unaveném, zmučeném těle, j a k ho bolí oteklá záda a j a k pálí podpaží, otlačené od berlí.

Úkosem pohlédl na tankistu, stojícího před zrcadlem: hlupák, proč mučí své ubohé tváře! Filmovou hvězdou ovšem nebude, ale tankistou —- jen kdyby jich bylo … To je toho, tvář, jen když hlava je celá a ruce a nohy. Ano, ano, nohy, opravdové nohy, a ne tyhle pahýly, které bolí a pálí, jako by protézy nebyly z kůže, nýbrž z rozžhaveného železa.

Ťuk, ťuk, skřip, skřip, ťuk, ťuk, skřip, skřip.

Zakousl se do rtů a násilím zadržoval slzy, jež mu vháněla do očí ostrá bolest. Nadporučík Meresjev dokončoval s námahou svůj dnešní úkol: prošel chodbou devětadvacetkrát!

I4

Grigorij Gvozděv byl propuštěn z nemocnice v polovině června. Den nebo dva dni před odjezdem si promluvili od srdce s Alexejem a oba se v nitru zaradovali, že mají stejnou smůlu a stejný osud a že jejich soukromé záležitosti jsou stejně složité. J a k se stává v takových případech, oba si pověděli bez zatajování své obavy, řekli si vše, co každému leželo na srdci a co bylo dvakrát tak těžké nosit v sobě, protože j i m hrdost nedovolila svěřit se někomu se svými pochybnostmi. Ukázali si také fotografie svých děvčat.

Alexej měl velmi otřelou a vybledlou amatérskou fotografii Olgy. Sám ji fotografoval onoho jasného průzračného červnového dne, kdy běhali bosi po teplé trávě v kvetoucí zavolžské stepi. Hubeňoučká, jako děvčátko, seděla se zkříženýma bosýma nohama, s rozsypanými květy na kolenou v trávě, mezi kvetoucími kopretinami, sama také tak běloučká, čistá a jasná jako kopretina v jitřní rose. Přebírajíc květy v rukou sklonila zamyšleně hlavu na stranu a oči se jí rozevřely doširoka a udiveně, jako by spatřily po prvé velkolepou nádheru světa.

Tankista se podíval na fotografii a prohlásil, že takové děvče druha v bídě neopouští. — Nu, a opustíli, čert ji vem: pak tedy klamala svým zevnějškem a pak je dokonce líp, dopadneli to tak.

Alexeji se tvář Aňutina také zalíbila. Aniž si toho byl vědom, vyložil Gvozděvovi svými slovy totéž, co právě slyšel od něho. Tento naivní rozhovor nevnesl sice vyjasnění do jejich záležitostí, ale oběma se ulevilo, jako když se provalí podebraný nádor.

Smluvili se, že Gvozděv, až vyjde z nemocnice, půjde s Aňutou, která mu v telefonu slíbila, že pro něho přijde, podle oken dvaačtyřicítky a Alexej že mu potom hned vylíčí v dopise svůj dojem. Gvozděv zase sliboval, že napíše kamarádovi, jak ho Aňuta uvítala, jak na ni působila jeho zohavená tvář a jak se všecko vyvíjí dál. Meresjev si pověrčivě řekl, že půjdeli všecko dobře Gríšovi, napíše on také Olze všecko o sobě, s výhradou, aby nic neříkala matce, která byla ještě slabá a upoutána na lůžko. A tak oba dychtivě očekávali Gvozděvovo propuštění. Byli tak vzrušeni, že v noci nespali. Vyšli na chodbu — Gvozděv, aby si ještě jednou namasíroval před zrcadlem své jizvy — a Meresjev, aby s omotanými konci berlí ještě trošku trénoval.

Druhý den v deset hodin oznamovala Klaudia Michajlovna s šelmovským úsměvem Gvozděvovi, že pro něho někdo přišel. Jako by ho vítr sfoukl s postele! Zarděl se tak, že jizvy na tváři byly ještě znatelnější, a začal rychle sbírat své věci.

„Pěkné děvče, taková vážná,“ pravila sestra a s úsměvem pozorovala, jak překotně skládá své věci.

Gvozděv se všecek rozzářil.

„Opravdu, líbí se vám? Že je hezká?“

Byl tak rozrušen, že se zapomněl rozloučit.

„Takový kluk!“ broukl major Stručkov a hleděl za ním s pocitem lehké závisti. V posledních dnech se něco dělo s tímto bezstarostným, lehkomyslným člověkem. Nemluvil, byl často bez příčiny podrážděný, a když nyní směl sedět na lůžku, díval se po celé dny do okna, opíral bradu o ruce a neodpovídal na otázky.

Všichni v pokoji — zamračený major, Meresjev i dva nováčci — obsadili okna a číhali, až se kamarád objeví na ulici. Bylo teplo. Po obloze rychle uháněly měkké, načechrané obláčky se svítícími zlatými okraji, neustále měnící tvar. V téže chvíli proplul spěšně nad řekou šedavý kyprý mráček, z něhož padaly velké kapky deště, jiskřící v slunci. Žulové zábradlí na nábřeží svítilo v dešti j a k o hlazené, asfalt se pokryl temnými mramorovými skvrnami a vypařující se vláha voněla tak lákavě, že se všem chtělo vystrčit hlavu z okna a nastavit ji laskajícímu dešti.

„Už jdou,“ zašeptal Meresjev.

Těžká dubová vrata se pomalu otvírala. Vyšli z nich dva; baculaté

děvče bez klobouku, s vlasy prostě učesanými, v bílé blůzce a tmavé sukni a mladý důstojník, v němž ani Alexej nepoznal hned tankistu. Voják nesl v ruce kufřík, přes ruku měl přehozený plášť a kráčel tak lehce a pružně, že bylo radost na něho pohledět. Jako by zkoušel sílu a radoval se z volného pohybu, ani neseběhl, spíš jaksi plavně sklouzl se schodů před vraty, vzal děvče pod paží a oba se dali po nábřeží k oknu dvaačtyřicítky, zkrápěni velkými těžkými kapkami třpytného deště.

Alexej hleděl na něho a srdce se mu naplňovalo radostí: vše je tedy v pořádku, přece j e n neklamala její upřímná, prostá a milá tvář. Ta se neodvrátí! Ne, nikoli, takové dívky se neodvracejí v neštěstí!

Když mladí lidé došli pod okno, zastavili se a zvedli hlavy. Stáli nad řekou u žulového zábradlí, lesknoucího se po dešti, na pozadí šikmých zářivých čar, jež ve vzduchu rýsovaly pomalé vodní kapky. A v té chvíli si všiml Alexej, že tvář tankistova prozrazuje zmatek a nepokoj a že jeho Aňuta, opravdu taková hezká a milá jako na fotografii, je nějak zamyšlená a sklíčená, že její ruka nerozhodně spočívá na ruce tankistově a že je nějak vzrušena a nerozhodná, že už už vytrhne mu svou ruku a odběhne. Zamávali rukama, ještě jednou se nuceně usmáli a dali se po nábřeží, až zmizeli v zatáčce. V pokoji se všichni mlčky rozcházeli, každý na své místo.

,,No, je to nějak bledé s Gvozděvem,“ prohodil major, a když uslyšel na chodbě ťukání podpatků Klaudie Michajlovny, trhl sebou a prudce se obrátil k oknu.

Zbytek dne strávil Alexej ve stálém nepokoji. Večer ani netrénoval na chodbě, ulehl první ze všech, ale ještě dlouho, když už ostatní usnuli, skřípala nervosně pera jeho matrace.

Následujícího j i t r a se tázal hned, j a k m i l e sestra vstoupila do pokoje, nemáli pro něho dopisy. Nepřišlo nic. Mdle vstal a umyl se, bez chuti pojedl. Ale chůzi věnoval více času než obvykle, a aby se potrestal za včerejší slabost, přidal si patnáct „chodeb“ navíc za včerejší nevyplněnou normu. Ten neočekávaný výkon mu dal zapomenout na všechen nepokoj. Dokázal, že se může volně pohybovat o berlích bez velké únavy. Vždyť znásobíli padesát metrů chodby čtyřiceti pěti, t. j. počtem, kolikrát ji prošel, vychází mu 2250 metrů neboli dva a čtvrt kilometru. Tak daleko bylo asi od důstojnické jídelny na letiště. V mysli si změřil tuto památnou cestu, jež vedla kolem rozvalin

starého vesnického kostelíka, podle cihlové krychle vypálené školy, jež truchlivě hleděla na cestu černými otvory oken, přes lesík, v němž se skrývaly cisterny s benzinem, maskované chvojím, kolem zemljanky velitelského stanoviště a malé prkenné budky, kde kralovala nad mapami a schematy „meteorologická četařka“. Není to blízko, opravdu to není blízko!

Meresjev se rozhodl, že zvýší svůj denní úkol na čtyřicet šest „chodeb“, třiadvacet ráno a třiadvacet večer, a zítra s novými silami že se pokusí chodit bez berlí. Tím se rychle vymanil ze smutných myšlenek, dostal zas náladu a chuť do práce. Večer se dal na své putování s takovou energií, že nepozoruje ani jak, prošel chodbou třicetkrát. Právě v té chvíli ho zastavila šatnářka s dopisem. Vzal malinkou obálku, adresovanou „nadporučíku Meresjevovi — osobně“. Slovo „osobně“ bylo podtrženo, a to se Alexeji nelíbilo. V dopise nad oslovením bylo napsáno zase „pouze adresátu“.

Alexej se opřel o okenní římsu, otevřel obálku, a jak četl toto obšírné poselství, jež mu Gvozděv psal v noci na nádraží, zachmuřovala se j e h o tvář víc a více. Gvozděv psal, že Aňuta je opravdu taková, jakou si ji představovali, že snad není krásnější dívky v Moskvě, že ho uvítala jako nejbližšího člověka a že se mu ještě více zalíbila.

„ … Ale to, o čem jsme mluvili, stalo se právě tak, j a k jsem očekával. Ona je moc hodná. Nic mi neříkala, ba ani nedala nic na sobě znát. Všecko jako by bylo v pořádku. Ale já přece nejsem slepý, vidím, jak ji leká moje škaredá tvář. Ona pořád jakoby nic, ale najednou se ohlédnu a vidím, že se na mne dívá, jako by jí bylo hanba, nebo jako by měla ze mne strach a zase jako by jí mne bylo líto … Vzala mě s sebou na universitu. Kdybych tam byl raději nechodil! Děvčata hned okolo mne, dívají se, prohlížejí si mě … To bys nevěřil, ony nás všecky znají, Aňuta jim všecko o nás vypravovala … Vidím, že se na ně dívá nějak provinile, jako by říkala: Promiňte, že jsem vám přivedla takové strašidlo. Ale nejhorší je, Aljošo, že nedává na sobě nic znát, stará se o mne, je laskavá a stále mluví a mluví, jako by se bála umlknout. Pak jsme šli k ní. Je sama v Moskvě, rodiče jsou evakuováni. Podle všeho je vidět, že je to rodina vážená. Pohostila mě čajem, a jak tak sedíme, ona se pořád dívá na čajník, na němž se odráží ta moje škaredá larva, a pořád vzdychá. A já sedím a cítím: tak

to nejde, vem to čert! A řekl jsem jí rovnou, co si myslím: ,Vidím, že se vám můj zevnějšek nelíbí. Ovšem, chápu to a nejsem pro to uražen. Ona se rozplakala a já povídám: ,Neplačte, jste hodné děvče, vás si každý zamiluje, co byste si kazila život. A pak jsem jí ještě řekl: ,Teď jste mě viděla, víte, jaký jsem krasavec, rozvažte si všecko dobře, jedu teď k pluku, pošlu vám adresu. Jestli si to nerozmyslíte, napište mi. A řekl jsem jí také: ,Nedělejte si násilí, co tam, to tam — to je válka. Ona na to: ,Kdepak, co vás napadá, a pláče. V té chvíli začala houkat siréna na poplach, ona vyběhla z pokoje a já v tom zmatku utekl a přímo do důstojnického pluku. Cestovní rozkaz jsem dostal ihned. Všecko mám v pořádku, lístek v kapse, jedu. Jenomže jsem se, Aljošo, teď ještě víc do ní zamiloval, a jak mám žít dále bez ní — nevím.“

Alexej četl kamarádův dopis a zdálo se mu, že nahlíží do své vlastní budoucnosti. Ano, tak to bude asi také s ním. Ona ho neodstrčí, neodvrátí se, nikoli, právě tak velkomyslně se bude chtít obětovat, bude se usmívat mezi slzami, laskat ho a přemáhat v sobě odpor.

„Ne, ne, to nechci! Ani za nic na světě!“ vykřikl nahlas Alexej.

Rychle se dobelhal do pokoje, usedl ke stolu a j e d n í m dechem napsal Olze dopis, krátký, věcný a chladný. Neodvážil se napsat pravdu — matka je nemocna, nechce jí ještě přidávat. Napsal Olze, že myslil mnoho na jejich vztah, že pro ni je asi těžké čekat na něho. Nikdo neví, jak dlouho ještě válka potrvá. A léta plynou, mládí odchází. A nakonec může čekat nadarmo, vždyť válka je jako sázka do loterie. Co když ho zabijí a ona ovdoví, aniž byla jeho ženou, nebo ještě hůř, může se stát z něho mrzák a ona aby se pak provdala za invalidu. Nač to všecko? Ať užívá mládí a na něho raději zapomene. Nemusí mu odpovídat, on se neurazí. Chápe ji, i když je to pro něho velmi těžké. Tak to bude lepší.

Dopis ho pálil do rukou. Vložil jej do obálky nečtený, zalepil a rychle kulhal k modré poštovní schránce, jež visela na chodbě vedle blýskavé nádržky se svařenou vodou.

Když se vrátil do pokoje, usedl opět ke stolu. Komu se svěřit se svým hořem? Matce — nelze. A Gvozděvovi? Ten by mu rozuměl, ale hledej ho teď v nekonečném labyrintu frontových cest! Někomu v pluku? Tam nebudou mít pro něho náladu, všichni ti šťastlivci, kteří

mají v hlavě jen tu svou vojnu! „Meteorologické četařce!“ Ano, jí! Alexej z a č a l h n e d p s á t a psalo se mu lehce, tak j a k o se lehce p l á č e na prsou přítele. Ale pojednou se zastavil uprostřed věty, zamyslil se, zlostně zmačkal dopis a roztrhal jej.

„Strašnějších není muk nad muka slov,“ posměšně zarecitoval Stručkov.

Seděl na lůžku s Gvozděvovým dopisem v ruce. Vzal jej bez okolků Alexeji s nočního stolku a přečetl.

„Co to dneska do všech vlezlo? … Co se ten Gvozděv, hlupák, taky zbláznil! To je rána, holka se na něho zamračila a neštěstí je hotové! … Samá psychologie … Nezlobíš se, že jsem si to přečet? Jaképak tajnosti mezi vojáky.“

Alexej se nezlobil. Přemýšlel. Což kdyby zítra počkal na listonoše a vzal si svůj dopis zpět?

Té noci spal Alexej nepokojně, zdálo se mu o letišti, pokrytém závějemi sněhu, a o novém letounu „La-5“ neznámé konstrukce, s ptačími pařáty místo nohou; do kabiny lezl mechanik Jura a říkal, že prý si Alexej už svoje „odlétal“, nyní že je zas řada na něm; a pak viděl dědu Michajlu v bílé košili a mokrých spodcích, jak ho na slámě drhne lýkem a pořád se směje; horká lázeň před svatbou prý neškodí. A k samému jitru se mu zdálo o Olze. Seděla na převrácené loďce, spustila do vody své pevné opálené nožky, lehoučká, útlounká, celá jako když svítí. Zacláněla si dlaní oči před sluncem, smála se, volala ho k sobě a on plaval k ní, ale silný a bouřlivý proud ho strhával zpátky od břenu a od děvčete. Stále silněji pohyboval rukama, nohama, všemi svaly a připlouval k ní stále blíž a blíže a viděl už, jak si vítr pohrává jejími kadeřemi a jak se třpytí vodní kapky na opálené kůži jejích nohou …

Vtom se probudil, radostný a zářící. Procitl a ležel dlouho se zavřenýma očima a snažil se znova usnout, aby se vrátil příjemný sen. Ale to se stává pouze v dětství. Obraz křehké, opálené dívky ze sna jako by rázem všecko ozářil.

Nerozvažovat, nevěšet hlavu, nezačínat s psychologií, jak říkal major, nýbrž plout Olze vstříc, plout proti proudu, plout kupředu stůj co stůj, napnout všecky síly — a doplavat.

A dopis? Chtěl zajít ke schránce a počkat na Íistonoše, ale pak mávl

rukou. Ať si j d e svou cestou! Opravdovou lásku takový dopis nepoleká. Nyní, když uvěřil, že je to opravdová láska, že je očekáván, ať přijde veselý nebo smutný, zdravý či nemocný — jakýkoli, nyní pocítil mocný příliv sil.

Ráno se pokusil chodit bez berlí. Opatrně se sesmekl s lůžka. Postavil se. Chvilku stál, rozkročil nohy a bezmocně napřáhl ruce, aby udržel rovnováhu. Potom se přidržel rukama zdi a udělal krok. Protézy zavrzaly. Tělo se kácelo na stranu, ale on je vyrovnal rukou. Udělal druhý krok a stále ještě se přidržoval stěny. Nikdy by si nebyl pomyslil, jak těžké je chodit. V dětství se učil jako malý chlapec chodit na chůdách. Vyšvihne se na ně, odrazí se zády od zdi — udělá krok, druhý, třetí, cítí, jak ho to nezadržitelně táhne na stranu, a rychle seskakuje a chůdy se kácejí do zaprášené trávy, kterou zarostla předměstská ulice. Ale na chůdách je to lehčí, s těch se dá seskočit. S protéz však neseskočíš. A když sebou při třetím kroku smýkl na stranu a noha se mu podlomila, dopadl těžce na zem přímo na nos.

K učení si vybral dobu, kdy byli ostatní nemocní odneseni do léčebných kabinetů. Nevolal nikoho na pomoc, doplazil se ke zdi, a opíraje se o ni, pomalu se postavil na nohy; přejel si rukou natlučený bok, podíval se na modřinu na lokti, jež začínala rudnout, stiskl zuby a udělal krok kupředu, kousek od stěny. Nyní už, zdá se, tomu přišel na kloub. Jeho umělé nohy se lišily od obyčejných především tím, že postrádaly pružnosti. Neznal jejich vlastností a nevypracoval si ještě návyky, svého druhu reflexy, aby dovedl měnit postavení nohou při chůzi, přenášet váhu s paty na chodidlo, když dělá krok, a znova přenést váhu těla na patu druhé nohy. A konečně stavět chodidla nikoli rovnoběžně, nýbrž v úhlu, špičkami od sebe, což při pohybu vpřed pomáhá udržovat rovnováhu.

Tomu všemu se učí člověk v útlém dětství, když dělá pod matčiným dozorem první nemotorné krůčky na nepevných krátkých nožkách. Tyto návyky zakotvují v člověku na celý život. Když si však člověk nasadí protézy a přirozené vztahy v jeho organismu se změní, tento návyk, nabytý v dětství, nepomáhá, naopak ztěžuje pohyb. Při vytváření nových návyků je třeba jej neustále přemáhat. Mnozí lidé, kteří přišli o nohy a nemají dostatečně silnou vůli, nemohou se až do stáří naučit chodit, umění, které tak hravě získali v dětství.

Meresjev byl pevná povaha. Dovedl dosíci toho, co chtěl. Učil se z chyb, a proto se znova odrazil od stěny, obrátil špičku umělé nohy na stranu, postavil se na patu, potom přenesl váhu těla na špičku. Protéza zlostně zaskřípala. Ve chvíli, kdy váha přecházela na špičku, Alexej odtrhl prudce od podlahy druhou nohu a vymrštil ji vpřed. Pata těžce dopadla na podlahu. Nyní, udržuje rovnováhu rukama, stál uprostřed pokoje, ale netroufal si udělat další krok. Stál, kymácel se, neustále ztrácel rovnováhu a cítil, že mu na čele vystupuje chladný pot.

Tak ho zastihl Vasilij Vasiljevič. Postál chvíli ve dveřích, pozoroval Meresjeva, pak k němu přistoupil a vzal ho pod paží.

„Výborně, dvounožče! A pročpak sám, bez sestry, bez zdravotníka? Ty paličáku paličatý! Nu, nevadí! Hlavní věc je vždycky první krok, to nejhorší máš za sebou.“

V poslední době se stal Vasilij Vasiljevič ředitelem vysokého lékařského úřadu. Práce s tím bylo mnoho, takže mu nová funkce zabírala dost času. S nemocnicí se musil rozloučit. Ale i nadále platil stařík za jejího šéfa a přes to, že tam už hospodařili druzí, přicházel každodenně do nemocničních pokojů, a když mu zbýval čas, obcházel nemocné a účastnil se porad s lékaři. Po synově smrti ztratil však úplně svou hlučnou a činnou bručivost, na nikoho už nekřičel, neklel a ti, kdo ho znali lépe, viděli v tom příznak blížícího se stáří.

„Pojďte, Meresjeve, zkusíme to spolu. A vy si jděte po svých, tady není žádný cirkus. Obejděte nemocné už beze mne,“ broukl na lékaře. ,,Nu tak, junáku, půjdeme, ráz, dva! Držte se mě, neostýchejte se! Držte se, já jsem generál, mne musíte poslouchat. N u , tak ráz, dva, teď pravou. Výborně! Levou! Nu tak, vidíte, že to j d e ! „

Profesor si vesele zamnul ruce, jako by tím, že učí člověka chodit, vykonal bůhvíjak důležitý lékařský experiment. Ale taková už byla jeho povaha — hořet pro všechno, co dělal, a vkládat do toho celou svou energickou duši.

Nechal Meresjeva projít podél pokoje, a když hoch úplně vyčerpán dopadl na židli, posadil se vedle.

,,Nu, a co s létáním? Budeme létat? Jen do toho! Teď je, brachu, taková vojna, že lidé s ustřelenou rukou vedou rotu do útoku, smrtelně ranění střílejí z kulometů a střílny svým tělem zakrývají … Jenom

mrtví nebojují,“ zesmutněl stařík a vzdychl. „Ale i ti bojují, bojují svou slávou. Tak … Nu, tak do toho, mladý muži.”

Když Meresjev odpočíval po druhé cestě pokojem, profesor náhle ukázal na lůžko Gvozděvovo.

Meresjev vypravoval, že Gvozděv je úplně zdráv, že jel opět do pole, škoda jenom, že obličej, a to především dolní jeho část, je popáleninami nenapravitelně zohaven.

„Už psal? Tak už je zklamaný, děvčata ho nechtějí? Tak víte co, poraďte mu, ať si nechá narůst vousy. Ano, myslím to vážně. Ještě budou o něm říkat, jaký je originál, a děvčatům se to může líbit!“

Do dveří nahlédla udýchaná sestra a hlásila, že telefonují z Rady lidových komisařů. Vasilij Vasiljevič povstal těžce se židle a podle toho, jak se při tom opíral o kolena opuchlýma, zamodralýma loupajícíma se rukama, jak těžce napřimoval záda, bylo zvlášť patrno, jak sešel za poslední čas. Ve dveřích se ohlédl a vesele zavolal:

„Tak určitě napište svému kamarádovi, že jsem mu předepsal plnovous. To je vyzkoušený prostředek!“

A večer přinesl starý sluha z nemocnice Meresjevovi hůl, nádhernou starodávnou hůl z černého dřeva s pěknou rukojetí ze slonoviny a s jakýmisi vtepanými monogramy.

„Od profesora, ad Vasilije Vasiljeviče; svou vlastní hůl vám posílá darem. Přikázal, abyste chodil o holi.“

Toho letního večera měli v nemocnici dlouhou chvíli, a proto se do. dvaačtyřicítky trousili sousedé zprava i zleva, ba dokonce i shora, aby se podívali na profesorův dárek.

Hůl byla opravdu pěkná.

Ticho před bouří, jež vládlo na frontě, se protahovalo. Ve zprávách z front se mluvilo o bojích místního významu, o činnosti průzkumníků. Raněných bylo málo a dvaačtyřicítce se ulevilo, zůstala v ní pouze dvě lůžka: zprava Meresjevovo a zleva u okna, s pohledem na nábřeží, lůžko majora Stručkova.

Výpady průzkumníků! Meresjev i Stručkov byli zkušení vojáci a dobře věděli, že čím delší přestávka, čím déle trvá napjaté ticho, tím prudší a silnější bude úder.

Jednou se ve zprávě z fronty objevila zmínka, že kdesi na jižním úseku fronty zastřelil odstřelovač Štěpán Ivuškin, Hrdina Sovětského svazu, dvacet pět N ě m c ů , čímž počet j í m usmrcených nepřátel dosáhl dvou set. Od Gvozděva přišel dopis. Nepsal ovšem, kde je, ani co s ním je, ale sděloval, že se opět dostal k svému veliteli Pavlu Alexejeviči Rotmistrovovi, že je spokojen, že tam mají spoustu třešní, že jich letos užije, a prosil Alexeje, dostaneli tento dopis, aby napsal několik slov Aňutě. On že jí také píše, ale kdo ví, dojdouli jeho dopisy, neboť je neustále na pochodu a místo jeho pobytu se neustále mění.

Vojákovi už hned z těchto dvou zpráv o kamarádech bylo jasno, že udeří někde na j i h u . Alexej napsal ovšem ihned Aňutě a Gvozděvovi vyřídil radu Vasilije Vasiljeviče o plnovousu, ale věděl stejně, že Gríša má před bojem bitevní horečku, jež je tak těžká a přitom tak drahá každému vojáku, a že nemůže teď myslit na vousy a snad ani na Aňutu.

Ve dvaačtyřicítce se stala ještě jedna radostná událost. Byl uveřejněn rozkaz, jímž se propůjčuje majoru Stručkovovi Pavlu Ivanoviči titul Hrdiny Sovětského svazu. Leč ani tato velká radost nevzpružila majora nadlouho. Mračil se dál. Mrzelo ho, že pro ta svá „čertovská jablíčka“ musí ležet v nemocnici v takové horké době. K zlosti byla i jiná věc, kterou tak pečlivě skrýval a na kterou přišel Alexej zcela náhodně.

Nyní, když Meresjev všechnu svou vůli upjal k jedinému cíli, naučit se chodit, nepozoroval ani, co se děje kolem něho. Den si rozdělil podle přísného plánu. Tři hodiny denně — po hodině ráno, v poledne a večer — chodil na protézách po chodbě. Z počátku byli nemocní podrážděni, když viděli postavu v modrém plášti, jak se míhá s neúmornou pravidelností jako zablesknutí světla na majáku kolem dveří pokojů, znervosňovalo je pravidelné vrzání protéz, jež se ozývalo táhle v chodbách. Potom však podivínskému pacientu tak zvykli, že si nemohli určité hodiny ani představit bez kolébající se postavy na chodbě. A když Meresjev jednou onemocněl chřipkou, přišli se ze sousedních pokojů zeptat do dvaačtyřicítky, co se stalo beznohému nadporučíkovi.

Každé jitro cvičil Alexej svou ranní půlhodinku a potom seděl na židli a trénoval nohy pro řízení letounu. Někdy cvičil do únavy, až mu začínalo hučet v uších, před očima se mu míhaly blýskavé zelené kruhy a podlaha se houpala pod nohama. V takové chvíli přistupoval

k umyvadlu, pouštěl si na hlavu studený proud vody a pak odpočíval na lůžku, aby co nejrychleji přišel k sobě a neztrácel marně čas.

Jednou, když už se nachodil, až se mu hlava točila, a neviděl nic před sebou, nahmatal dveře a tiše klesl na lůžko.

Teprve potom pronikly do jeho vědomí hlasy — klidný, trochu provinilý hlas Klaudie Michajlovny a prudký, nazlobený, majora Stručkova. Oba byli tak pohrouženi do rozhovoru, že ani nezpozorovali, jak Meresjev vešel do pokoje.

„Tak mě přece pochopte, mluvím vážně! Rozumíte mi?“

„Ovšem, že vám rozumím. Jenom, velice vás prosím … Nemluvme už o tom … Je to zbytečné …“

Klaudia Michajlovna odcházela tiše ke dveřím neslyšným, opatrným krokem zkušené ošetřovatelky.

„Počkejte, kampak j d e t e ! Nu tak, odpovíte mi?“

„Dobře, odpovím vám tedy. Nemiluji vás a asi bych vás nikdy milovat nemohla.“

Sestra odešla. Major se vrhl na postel a zabořil hlavu pod polštář. Meresjev pochopil nyní všechny jeho podivné nálady v posledních dnech, jeho výbušnost a popudlivost, jeho nervositu, když se v pokoji objevila sestra, a prudké přechody z veselé nálady k výbuchům vzteklého hněvu.

Večer přišla Klaudia Michajlovna do pokoje s léky. Byla jako vždy tichá, laskavá, trpělivá. Zdálo se, jako by celá její bytost vyzařovala klid. Na majora se také usmívala, ale pokukovala po něm jaksi s údivem a obavou. Stručkov seděl u okna a vztekle si kousal nehty. Když vzdalující se kroky Klaudie Michajlovny utichaly na chodbě, doprovodil ji vzteklým i nadšeným pohledem:

„Sovětský anděl … Který hlupák ji mohl tak nazvat. Vždyť je to čert v sukních !“

Do pokoje vstoupila sestra z kanceláře, hubená starší žena.

„Meresjev Alexej už chodí?“ otázala se.

„Honí rekordy,“ zabručel Stručkov.“Nepřišla jsem k vám žertovat,“ přísně poznamenala sestra. „Nadporučíka Meresjeva Alexeje volají k telefonu.“„Slečinka?“ oživl hned major.

„Já jsem se jí do legitimace nedívala,“ zaskřehotala sestra a vyplula důstojně z pokoje.

Meresjev seskočil s lůžka. Energicky poklepával holí o zem, když předběhl sestru; opravdu — běžel po chodbě. Už asi měsíc čekal na odpověď od Olgy a v té chvíli se mu kmitla hlavou nesmyslná představa: a což jestli je to ona? Bylo to však vyloučeno přijet teď, v takové době od Stalingradu do Moskvy! A jak by ho mohla najít zde v nemocnici, když jí napsal, že pracuje v týlové órganisaci, a ne v Moskvě, nýbrž někde za Moskvou.

Ale v té chvíli Alexej věřil v zázrak a sám ani nepozoroval, že běží, po prvé opravdu běží na protézách, jen zřídka se opírá o hůl, kolébá se s boku na bok a protézy vrzají, skřip, skřip, skřip …

V sluchátku uslyšel příjemný prsní hlas, docela však neznámý. Ptal se ho, zdali je nadporučík Alexej Petrovič Meresjev z pokoje č. 42. Zlostně, jako by bylo v té otázce něco pro něho urážlivého, křikl do sluchátka:

„Ano!“

Hlas v sluchátku se na. okamžik zarazil. Se znatelným napětím se pak chladně omlouval, že ruší.

,,Zde Anna Gribovová. Jsem známá vašeho přítele, poručíka Gvozděva, ale vy mě neznáte,“ s určitým úsilím proneslo děvče, zřejmě dotčené nelaskavou odpovědí.

Ale Meresjev chytil oběma rukama sluchátko a už křičel, co mu síly stačily :

,,To je Aňuta? Aňuta? Ale vždyť já vás znám. Gríša mi …“

,,Kde je, co je s ním? Odešel tak náhle. Vyběhla jsem z pokoje, když byl poplach, jsem zdravotnická hlídka. Když jsem se vrátila, byl pryč, nenechal mi ani adresu, ani slovíčko nenapsal. Nerozumím ničemu, kde j e , p r o č zmizel, co je s n í m … Aljošo, milý, odpusťte m i , že vás tak jmenuji, ale já vás také znám a jsem velmi znepokojena, co je s ním, proč tak náhle …“

Alexeje zahřálo u srdce. Radoval se za kamaráda. Tak vida, hlupák, zmýlil se, přeháněl to se svou opatrností. Tak tedy pořádné děvče se nezalekne vojákova zmrzačení. Tak tedy i on, i on může očekávat, že 1 jeho budou tak netrpělivě hledat. Všecko to mu proletělo hlavou, zatím co křičel překotně do sluchátka:

„Aňuto! Všecko je v pořádku, Aňuto! To je jen nedorozumění. On je živ a zdráv a je u pluku. Nu ano, polní pošta 42531-V. Nechává si růst plnovous, Aňuto! Opravdu nádherný plnovous, bude jako … jako … jako partyzán. Moc mu to sluší …“

Plnovous Aňuta neschvalovala. Pokládala jej za zbytečný. To potěšilo Meresjeva ještě více a prohlásil na obrátku, že jeli tomu tak, Gríša jej naráz oholí, i když jsou všichni toho mínění, že mu vousy báječně sluší.

Nakonec oba zavěsili sluchátka jako dobří přátelé a smluvili se, že Meresjev určitě zatelefonuje, než odejde z nemocnice. Když se Alexej vracel do pokoje, vzpomněl si, že k telefonu běžel. Pokusil se i teď běžet, ale nešlo to. Od prudkých nárazů protéz pronikala ostrá bolest do celého těla.

Nu, nevadí, když ne dnes, tedy zítra, když ne zítra, tedy pozítří, ale běhat bude, sper to ďas! Všecko bude zas dobré!

Nepochyboval, že bude znova běhat i létat i bojovat, a protože musil mít vždy určitý cíl, dal si úkol, že po prvním leteckém boji, až sestřelí prvního Němce, napíše Olze o všem. Staň se co staň!

ČÁST TŘETÍ

1

Uprostřed léta roku 1942 vyšel z těžkých dubových vrat vojenské nemocnice v Moskvě ramenatý mladý muž; měl na sobě blůzu vojenského letce s ležatým límcem a hodnostním označením nadporučíka na světíemodrých výložkách a vycházkové kalhoty. Opíral se o pevnou hůl z černého dřeva. Provázela ho žena v bílém plášti. Šáteček s červeným křížem, jak jej nosily ošetřovatelky za minulé světové války, dodával její dobré, světlé tváři poněkud slavnostní výraz. Před vraty se zastavili. Letec sňal pomačkanou vyrudlou čapku a neobratně zvedl k ústům sestřinu ruku; ta vzala jeho hlavu do dlaní a políbila ho na čelo. Potom sestupoval rychle s lehkým kolébáním po schodech a bez ohlédnutí vykročil po vyasfaltovaném nábřeží podél dlouhé budovy nemocnice.

Ranění v modrých, žlutých a hnědých pyžamech mu mávali z oken na rozloučenou rukama, holemi i berlemi, volali na něj a posílali mu ještě poslední rady na cestu. Také on jim mával rukou, ale bylo vidět, že se snaží, aby se vzdálil co nejrychleji od tohoto velkého šedého domu, a odvracel se od oken, aby zakryl své pohnutí. Kráčel rychle podivnou, ztrnulou, trošku skákavou chůzí a opíral se lehce o hůl. Kdyby nebylo tichého skřípání, jež doprovázelo každý jeho krok, nikomu by ani nenapadlo, že tento štíhlý a pevně stavěný, pohyblivý mladý muž nemá nohy.

Alexej Meresjev byl poslán z nemocnice na zotavenou do sanatoria pro letce nedaleko Moskvy. Jel tam také major Stručkov. Ze sanatoria pro ně poslali automobil; Meresjev se však omluvil, že má v Moskvě příbuzné, které musí navštívit. Zanechal proto svůj kufříček Stručkovovi a odešel pěšky, že prý přijede do sanatoria večer elektrickým vlakem.

Příbuzné v Moskvě neměl. Přál si však toužebně Uvidět hlavní město a také se těšil, že vyzkouší své síly v samostatné chůzi, až si bude musit klestit cestu v hlučném proudu lidí, kterým do něho nic není. Zatelefonoval Aňutě a poprosil ji, můželi, aby se s ním sešla ve dvanáct hodin. Kde? … Nu; třeba … u Puškinova pomníku. A nyní tedy kráčel sám po nábřeží veliké řeky, zakované do žuly; řeka jiskřila v slunci šupinami drobně se čeřících vlnek. Alexej vdechoval chtivě plnými plícemi teplý letní vzduch, který voněl něčím velmi známým, příjemně sladkým.

Jak je tu všude krásně!

Zeleň stromů ho překvapovala sytostí. Vzduch byl tak svěží, že se mu točila hlava jako opilému, a tak průzračný, že dálky mizely a zdálo se, že stačí jen vztáhnout ruku, aby se dotkla starých ozubených kremelských hradeb, které viděl po prvé ve skutečnosti, aby dosáhl do kupole Ivana Velkého, do obrovského táhlého oblouku mostu, který visel jako těžký luk nad vodou. Opojná nasládlá vůně nad městem mu připomínala dětství. Kde to jen bylo? Proč mu tak vzrušeně bije srdce a proč vzpomíná na matku z dávných dob, mladou, ztepilou, s bujnými vlasy, a ne na suchou stařenku, j a k á je nyní? Vždyť přece nikdy spolu v Moskvě nebyli.

Až doposud znal Meresjev hlavní město jen z fotografií v časopisech a novinách, z knih a podle vyprávění těch, kdož tam byli, znal je z táhlého bití starého orloje, jež se neslo o půlnoci nad usínajícím městem, z jásavého hluku májových průvodů, jak jej slýchával z radia.

Nyní se před ním rozkládalo v prudkém letním slunci — skutečné, rozsáhlé, nádherné.

Alexej prošel po opuštěném nábřeží podél Kremlu, odpočinul si u chladného žulového zábradlí; díval se na šedou vodu, jakoby potaženou dubovou clonou, jak rozbíjí své vlny o podnoží kamenných zdí, a začal pomalu vystupovat k Rudému náměstí. Kvetly lípy. Uprostřed asfaltovaných ulic a náměstí, v sestřižených korunách lip, žloutnoucích sladce vonícími prostými kvítky, bzučely pilně včely; nevěnovaly pozornost ani houkání automobilů, ani drnčení a skřípání

tramvají, nevšímaly si horké; benzinem páchnoucí vrstvy vzduchu, jež se chvěla nad rozpáleným asfaltem.

Taková tedy jsi, Moskvo!

Po čtyřech měsících strávených v nemocnici byl Alexej tak ohromen její letní nádherou, že ani hned nezpozoroval, že hlavní město má také vojenský šat a že, jak říkají letci, má bojovou pohotovost č. 3, to znamená, že může kdykoliv začít boj s nepřítelem. Široká ulice u mostu byla přehrazena velkou obludnou barikádou z těžkých trámových klecí, naplněných pískem; jako kostky, jež dítě zapomnělo po hře na stole, tyčily se v rozích mostu krychle čtyřstřílnových betonových pevnůstek. Na šedé ploše Rudého náměstí byly pestrými barvami namalovány domy, záhony a aleje. Okna obchodů na ulici Gorkého byla zatlučena prkny a zasypána pískem. A v příčních uličkách, rovněž podobny hračkám, které tu svévolné děcko rozházelo a zapomnělo, ležely rezavé protitankové zátarasy, svařené z kolejnic. Vojákovi, který sem přišel z fronty a nikdy dříve Moskvu neviděl, to vše ani nebylo nápadné. Překvapovalo pouze podivné obarvení některých domů a zdí, připomínající divoké obrazy futuristů, a pak ještě „ o k n a Tassu“, jež se dívala na kolemjdoucí s plotů a z výkladních skříní, jako kdyby vyskočila na ulici z knížek Majakovského.

Meresjev, už řádně unavený, stoupal pomalu ulicí Gorkého. Opíral se těžce o hůl, protézy vrzaly; j e h o oči m a r n ě hledaly j á m y po granátech, domy rozpolcené pumami, zející průrvy a vytlučená okna. Při své službě na jednom z nejzápadnějších letišť slyšel téměř každou noc, jak nad jeho zemljankou pluly vzduchem jeden za druhým celé svazy německých bombardérů. Sotva utichla jedna vlna, už se blížila druhá a někdy to ve vzduchu hučelo po celou noc. Letci dobře věděli, že fricové táhnou na Moskvu. A představovali si, jaké tam teď musí být peklo.

A nyní tedy si prohlížel Meresjev válečnou Moskvu, hledal stopy náletů, hledal je a nenacházel. Asfaltová dlažba byla rovná a neporušená, nevyrušeny z klidu stály tu řady domů. Ba i skla v oknech, i když zalepená sítí papírových pásků, byla téměř všude neporušena.

Fronta však byla blízko; to bylo vidět i na zamyšlených tvářích kolemjdoucích, z nichž polovina byli vojáci v zaprášených holínkách, v započených, k tělu přilípnutých vojenských blůzách, se „sidory“ na zádech. (Tak se říkalo tehdy vojenským tlumokům.)

Do ulice zalité sluncem vtrhla teď z postranní uličky dlouhá kolona zaprášených nákladních aut s pomačkanými blatníky, s prostřílenými tabulkami v kabinách. Zaprášení vojáci s vlajícími stanovými dílci přes ramena seděli v rozviklaných dřevěných karoseriích a rozhlíželi se se zájmem kolem. Kolona ujížděla, předháněla trolejbusy, osobní automobily a tramvaje, živá připomínka toho, že nepřítel je blízko,

Meresjev ji provázel dlouhým pohledem. J a k r á d by skočil do j e d n o -ho z těch zaprášených vozů, a k večeru by byl už na frontě, na svém letišti!

Představil si svou zemljanku, v níž bydlel s Dehťarenkem, lůžka, postavená na kozách z jedlových kmenů, pronikavou vůni pryskyřice, chvojí a benzinu z čadící lampičky, vlastnoručně vyrobené ze seříznutého pouzdra granátu, hučení zahřívaných motorů za jitra a ve dne ani v noci neumlkající šumění borovic nad hlavou. Zemljanka se mu zdála pokojným, útulným, skutečným domovem! Jen kdyby mohl co nejrychleji do těch močálů, které letci proklínali pro jejich vlhkost, zrádnou půdu a věčný komáří bzukot!

K Puškinovu pomníku Alexej sotva došel. Cestou několikrát odpočíval; opíral se oběma rukama o hůl a zastavoval se, jako by si prohlížel drobnosti, vystavené v zaprášených výkladech obchodu. S jakým potěšením usedl, ne, neusedl, zhroutil se na prohřátou zelenou lavičku u pomníku a natáhl trnoucí oteklé a odřené nohy!

Ač pociťoval nesmírnou únavu, radostná nálada ho neopouštěla. Ten jasný den byl příliš krásný! Nekonečné nebe se klenulo nad kamennou sochou mladé ženy, zdobící rohovou věž krajního domu na ulici Gorkého. Měkký, laskavý větřík nesl podél bulváru svěží a sladkou vůni kvetoucích lip.

Vesele zvonily a drnčely tramvaje a na celé kolo se smáli malí moskevští občánkové, bledé, hubeňoučké děti, které si hrály soustředěně v teplém prašném písku u Puškinových nohou. Kousek opodál na bulváru za drátěným zábradlím svítil stříbřitě obrovský doutník aerostatu, hlídaný dvěma ruměnými děvčaty ve šviháckých vojenských blůzách, a tento příznak války se zdál Meresjevovi nikoli nočním strážcem moskevské oblohy, nýbrž velkým a dobromyslným zvířetem, které uprchlo ze zoologické zahrady a dřímá nyní na bulváru ve stínu kvetoucích stromů.

Meresjev zamhouřil oči a s úsměvem nastavil tvář slunci.

Z počátku si děti letce nevšímaly. Připomínaly mu vrabčáky na okenní římse dvaačtyřicítky. Alexej naslouchal jejich veselému štěbetání a celou bytostí ssál do sebe sluneční teplo a uliční hluk. Jeden z chlapců utíkal před kamarádem, bosou nohou zakopl o natažené nohy letcovy a upadl na písek.

Na okamžik se jeho kulatá tvářička zkřivila grimasou pláče, pak se na ní objevil zpytavý výraz, který byl vystřídán výrazem hrůzy. Chlapec vzkřikl, pohlédl se strachem na Alexeje a běžel pryč. Celé hejno chlapců se shluklo kolem něho — chvíli vzrušeně štěbetali, pohlížejíce úkosem na letce. Pak se začali pomalu, opatrně přibližovat.

Alexej byl pohroužen do svých myšlenek a nevšímal si dětí. Teprve když přišli chlapci blíže a dívali se na něho s údivem a strachem, začal vnímat jejich rozhovor.

„A přece jen, Víťo, lžeš! Je to letec jako každý jiný, nadporučík,“ vážně tvrdil bledý hubený hošík asi desetiletý.

,,A nelžu! Ať se propadnu, jestli lžu. Čestné pionýrské, že má dřevěné nohy. Říkám vám dřevěné, a ne opravdické,” ospravedlňoval se Víťa.

Meresjeva jako by bodl do srdce. V tom okamžiku jako by slunce potemnělo a den už nebyl tak jasný a zářivý. Zvedl oči, děti se zalekly a ustoupily, hledíce mu neustále na nohy. Uražený Víťa naléhal na vytáhlého hošíka:

„Zeptám se ho, ano? Myslíš, že se bojím? Vsaďme se!“

Oddělil se náhle od ostatních a opatrnými kroky, každé chvíle připraven dát se na útěk, tak, jako to dělal vrabec samopalník, blížil se bokem k Meresjevovi.

„Strýčku nadporučíku …,“ vypravil ze sebe, všecek napjatý jako běžec na startu, než vyrazí. „Strýčku, jaké máte nohy — opravdické, nebo dřevěné? Že jste invalida?“

V té chvíli chlapec zpozoroval, že se letcovy hnědé oči plní slzami. Kdyby byl Meresjev vyskočil, křikl na něho, rozpřáhl se po něm svou podivnou holí se zlatými písmeny, nevzbudilo by to v něm takový dojem. Nikoli rozumem, ale svým vrabčím srdečkem pocítil, jakou bolest způsobil slovem „invalida“ tomuto snědému zamyšlenému

vojákovi. Mlčky odstoupil do ztichlého houfu kamarádů. Děti se tiše rozprchly, j a k o by roztály v teplém vzduchu, vonícím medem a rozehřátým asfaltem.

Někdo vyslovil jeho jméno. Rázem vyskočil. Před ním stála Aňuta. Poznal ji hned podle fotografie, i když ve skutečnosti nebyla taková hezoučká. Měla bledou, unavenou tvář, byla oblečena v polovojenský oděv — vojenskou blůzu a vysoké boty. Obnošená čapka jí seděla vysoko na vyčesaných vlasech j a k o pirožek. Ale oči, zelenavé a vypouklé, hleděly na Meresjeva tak jasně a prostě a zářily takovou srdečností, že Alexej měl pocit, že už dávno zná toto děvče, které viděl dnes po prvé, jako by byli spolu vyrostli na jednom dvoře.

Okamžik se mlčky navzájem prohlíželi.

„Představovala jsem si vás docela jiného.“

,,A jakého? …“ Meresjev cítil, že nemůže zahnat s tváře nepříliš vhodný úsměv …

„Nu, takového, jak bych to řekla, hrdinu, vysokého, silného, asi s takovýmihle čelistmi a s lulkou, určitě s lulkou … Gríša mi o vás mnoho psal.“

„Zato váš Gríša — to je opravdu hrdina,“ přerušil ji Alexej, a když viděl, jak děvče zazářilo, pokračoval, zdůrazňuje slova „váš“ a „ v á m „ , ,,to je vskutku opravdový člověk. Copak já, ale váš Gríša. On vám asi o sobě nevypravoval nic …“

„Víte co, Aljošo … Mohu vám tak říkat? Jsem tak zvyklá z jeho dopisů … Nemáte nic důležitého v Moskvě? Ne? Víte co, půjdeme k nám, já už mám po práci a mám celý den volno. Pojďme !“

Do večera zbývalo ještě mnoho času, a tak se dali pěšky po bulváru a rozmlouvali vesele jako staří dobří přátelé. Bylo mu příjemné, že děvče zadržuje s námahou slzy a kousá se do rtů, když jí vyprávěl o tom, jaké neštěstí postihlo Gvozděva na počátku války; Zelenavé oči jí svítily, když popisoval jeho dobrodružství na frontě.

J a k je na něho h r d á ! J a k se celá zardělá vyptává na další a další podrobnosti! Jak je pobouřena, když vypravuje o tom, že jí Gvozděv z ničeho nic poslal svůj plat! Ale proč se tak neočekávaně utrhl a odjel? Nic neřekl, ani řádeček nezanechal, ani adresu nenapsal. Je to snad vojenské tajemství? Ale jaképak to může být vojenské tajemství, aby člověk odjel bez rozloučení a potom ani nenapsal.

„A pročpak jste mi v telefonu několikrát opakoval, že si nechává růst plnovous ?“ tázala se Aňuta a hleděla pátravě na Alexeje.

,,To j e n tak, z hlouposti,“’ pokusil se u h n o u t Meresjev.

,,Ne, ne, jen to řekněte! Nedám vám pokoj, dokud mi to nepovíte. Nebo je to snad také vojenské tajemství?“

,,Jaképak tajemství! Ale náš profesor Vasilij Vasiljevič mu to předepsal, aby se děvčatům … aby se j e d n o m u děvčeti víc líbil.“

,,A p r o t o ! Teď tomu všemu teprve rozumím. T a k je to t e d y ! „

Aňuta jakoby naráz zesmutněla, zdála se náhle starší, světlo v jejích vypouklých zelenavých očích pohaslo, na tvářích vystoupila bledost a ukázaly se nepatrné, jakoby jehlou narýsované vrásečky na čele a kolem očí. A j a k tu stála ve staré o p r a n é blůze s vyrudlou čepicí na temně rusých, hladkých vlasech, zdála se Alexeji velmi unavená a vyčerpaná. Pouze výrazná, malá ústa se sotva viditelným chmýřím a nepatrným mateřským znamínkem nad horním rtem prozrazovala, že dívka je ještě úplně m l a d á , že je jí j i s t ě sotva dvacet let.

V Moskvě se stává, že jdeš a jdeš po široké ulici ve stínu nádherných výstavných domů, najednou zahneš do uličky, uděláš deset kroků a před tebou stojí starý břichatý domek, vražený do země, a hledí smutnými, stářím slepými maličkými okénky do dvora. V takovém domečku bydlila Aňuta.

Vystoupili do prvního poschodí po úzkých schodech, kde to páchlo kočičinou a petrolejem. Děvče odemklo klíčem dveře. Mezi dveřmi v chladu stály brašny s potravinami, misky a hrnečky. Překročili je a vstoupili do tmavé prázdné kuchyně a pak do chodbičky, cele zastavené a zavěšené, až se octli u nevelkých dveří. Hubeňoučká stařenka vystrčila hlavu z dveří naproti.

,,Anno Danilovno, máte tam dopis,“ řekla, provázejíc mladé lidi zvědavým pohledem, a zmizela.

Aňutin otec byl učitelem. S ústavem, kde vyučoval, odjeli Aňutini rodiče do zázemí. Dvě maličké místnůstky, přeplněné jako skladiště starodávným nábytkem v plátěných povlacích, byly svěřeny děvčeti. Z nábytku, ze starých vlněných portier a zežloutlých záclon, obrazů, olejomaleb, z nesčíslných sošek a váziček, stojících na pianině, vanula vlhkost a zanedbání.

„Omluvte mě, jsem vázána službou, z nemocnice chodím přímo na

universitu a sem jenom občas nahlédnu,“ pravila zardělá Aňuta a rychle stahovala se stolu ubrus plný drobtů a smetí.

Vyšla a prostřela vytřepaný ubrus opět na stůl a pečlivě zahnula jeho okraje.

„A když se člověk dostane domů, je tak unaven, že se sotva dovleče k posteli a usne, ani se nesvléká. Kdepak ještě zbývá čas na uklízení!“

Za několik minut už šuměl elektrický čajník. Na stole se blyštěly starodávné ozdobné šálky na čaj s otřelým ornamentem. Na fajansovém podnose ležel černý chléb, nařezaný na tenké lístky, v malém kalíšku na samém dně bylo vidět několik drobounce nasekaných kousíčků cukru. Pod pleteným chránítkem s vlněnými střapečky, také z minulého století, vařil se čaj; vydával příjemnou vůni a připomínal mírové doby. Uprostřed stolu jiskřila do modra ještě nenačatá láhev s dvěma štíhlými číškami.

Meresjeva usadila Aňuta do hlubokého křesla. Ze zeleného sametového potahu se dralo ven už tolik žíní, že je nebylo možno zakrýt pokrývečkami vlnou vyšitými, pečlivě přišpendlenými k sedadlu a opěradlu. Ale křeslo bylo takové pohodlné, tak laskavě objímalo tělo se všech stran, že se v něm Alexej hned uvelebil a blaženě natáhl své oteklé, pálící nohy.

Aňuta usedla vedle něho na nízkou stoličku, pohlížela na něho vzhůru jako holčička a začala se znova vyptávat na Gvozděva. Pak, jako by si náhle vzpomněla, vyskočila, viníc se z nepozornosti, a táhla Alexeje ke stolu.

„Nenapil byste se? Gríša říkal, že tankisté, nu, a ovšem letci také…“

Děvče mu přisunulo k ruce číšku. Vodka zářila do modra v jasných slunečních paprscích, jež přetínaly pokoj. Vůně vodky mu připomněla vzdálené lesní letiště, důstojnickou jídelnu a veselý šum, který provázíval při obědě vydávání vodky. Když uviděl, že druhá číška je prázdná, zeptal se:

,,A co vy?“

,,Já nepiji!“ odpověděla Aňuta prostě.

,,Ani na Gríšovo zdraví?“

Děvče se usmálo, mlčky naplnilo číšku, vzalo ji za štíhlou nožičku a v zamyšlení si ťuklo s Alexejem.

„ N a jeho úspěchy,“ řekla rozhodně a odvážně zvrátila číšku do úst, ale hned se zakuckala, rozkašlala a zrudla, sotva popadajíc dech.

Meresjev cítil, že se mu vodka z nezvyku vrazila do hlavy a po celém těle se mu rozlévá teplo a příjemný klid. Naplnil znova sklenky. Aňuta zavrtěla rozhodně hlavou:

„Ne, ne, já nikdy nepiji, vždyť jste viděl …“

„Ani na moje úspěchy?“ zeptal se Alexej. „Aňuto, kdybyste věděla, jak potřebuji mít úspěch!“

Děvče na něho pohlédlo nějak velmi vážně, zvedlo číšku a něžně mu pokynulo hlavou; pak tiše stisklo Alexeji ruku u lokte a napilo se. Zakuckala se zase a začala kašlat.

„Co to tropím? Po čtyřiadvacetihodinové službě? To jenom kvůli vám, Aljošo. Vy přece … Gríša mi o vás moc psal … A já si tolik, tolik přeji, abyste měl úspěch! A budete ho mít, určitě, slyšíte, docela určitě!“ Náhle, vidouc, že nejí, pobídla ho: „Pročpak nejíte? Berte si chléb! Neostýchejte se, mám ještě. Tohle je včerejší, dnešní jsem ještě nebrala,“ usmívala se a podávala mu fajansový podnos splátky chleba, nařezanými na tenko jako sýr. „Jen jezte, jezte … sice se mi ještě opijete, a co si pak s vámi počnu?“

Rozmlouvali ještě asi do tří hodin, až zářící pruhy slunce,jež přesekávaly napříč pokoj, začaly vystupovat po zdech. Byl čas na vlak. Alexej nějak smutně povstal s pohodlného zeleného křesla a odnášel si na kabátě několik vláken koudele. Aňuta ho šla doprovodit.

Vedli se za ruce a Alexej, odpočatý, našlapoval tak jistě, že si děvče pomyslilo: ,,Je to pravda? Nežertoval Gríša, když říkal, že je kamarád beznohý?“ Vypravovala pak Alexeji o evakuační nemocnici, kde s ostatními medičkami rozdělují raněné, o tom, jak mají napilno, protože nyní přijíždí z jihu denně několik vlaků, o tom, jak ranění hrdinně snášejí své bolesti a jací jsou to vlastně podivuhodní lidé.

Náhle se uprostřed věty přerušila, aby se zeptala:

„To nebylo žertem, jak jste řekl, že si Gríša nechává růst vousy?“ odmlčela se a pak v zamyšlení tiše dodala: „Už jsem všecko pochopila. Řeknu vám upřímně jako vlastnímu otci: z počátku je člověku opravdu těžko, když se má dívat na ty jeho jizvy. Těžko, to není to pravé slovo, spíš je v tom trochu hrůzy, ne, to také není to… nevím, jak bych to řekla. Rozumíte mi? Není to snad správné, ale co dělat?

Ale utíkat proto, utíkat ode mne, to je bláhovost, můj Bože, to je hrozně bláhové! Až mu budete psát, napište, že mě tím velmi, ano, velmi urazil . . „

Ohromná dvorana na nádraží, kdysi největším a nejživějším v Moskvě, byla poloprázdná. Byli tu pouze vojáci. Někteří pospíchali, jiní seděli mlčky na lavičkách podél stěn, na tlumocích nebo jenom na podlaze, zamyšlení, zachmuření, jako by je všecky ovládala jedna společná myšlenka. Kdysi tato trať spojovala Moskvu se západní Evropou. Nyní je cesta na západ odříznuta nepřítelem ve vzdálenosti 80 kilometrů od Moskvy a po zbývajícím krátkém slepém úseku jezdí jen místní vlaky. Byly vypravovány pouze frontové soupravy a vojáci za dvě hodiny dojížděli z hlavního města přímo do druhých sledů svých divisí, které zde vybudovaly obranu; a pak tu ještě jezdily elektrické vlaky, z nichž se každé půl hodiny vyhrnuly na nástupiště zástupy dělníků bydlících za městem a kolchoznice s mlékem, jahodami, houbami a zeleninou. Ta hlučná vlna zaplavila na okamžik dvoranu, ale ihned se zas rozlila na náměstí a na nádraží zůstali opět jen frontoví vojáci.

V ústřední dvoraně visela přes celou stěnu obrovská mapa sovětskoněmecké fronty. Děvče ve vojenském stejnokroji, ruměných baculatých tváří, stálo na strmém žebříku, v jedné ruce noviny s nejnovější zprávou Sovětské informační kanceláře a druhou přesunovalo na mapě s pomocí špendlíků šňůrku, označující linii fronty.

V dolní části mapy se zatáčela šňůrka v úhlu ostře napravo. Němci útočili na jihu. Pronikli do izjumbarvenkovské brány. Fronta jejich šesté armády se vřezávala tupým klínem do vnitrozemí a táhla se až k modré žíle donského ohbí. Děvče přesunulo šňůrku až k samému Donu. Docela blizoučko se jako tlustá tepna kroutila Volha s velkým kroužkem Stalingradu a nepatrnou tečkou Kamyšinu nad ním. Bylo zřejmo, že nepřátelský klín, dotýkající se Donu, směřuje k této hlavní vodní tepně a je už blízko ní i historického města. Početný hlouček, nad nímž vysoko stálo děvče na žebříku, pozoroval ve stísněném mlčení její kypré ručky, které přemisťovaly špendlíky.

„Tlačí nás, bestie … Vidíš, jak nás tiskne!“ stísněně myslil nahlas mladý voják, zalitý potem v novém, ještě nezmačkaném plášti, který na něm hranatě trčel.

Vysoký, hubený, šedovlasý železničář v zamaštěné čepici se podíval shora, zamračeně na vojáka:

,,Tlačí? A pročpak ho necháš? To se ví, že tlačí, když před ním utíkáš. A to si říkají vojáci! Koukej, kam až ho pustili, až k samé matičce V o l z e , „ a v j e h o h l a s u bylo slyšet bolest a hořkost, j a k o by synovi domlouval za velkou neodpustitelnou chybu.

Voják se provinile ohlédl, trhnutím narovnal na ramenou svůj nový plášť a klestil si cestu z houfu.

,,Ba, pořádný kus jsme už proválčili,“ povzdechl kdosi v zástupu a pokýval trpce hlavou. „Darmo povídat!“

,,A pročpak jemu nadáváš …? Cožpak on za to může? Ještě málo jich padlo? Taková síla když stiskne, jen si to spočítej, celá Evropa na tankách. Zkus to, zastavit ji naráz,“ ujal se vojáka starší muž v nepromokavém kabátě, asi venkovský učitel nebo felčar. ,,Když si to člověk dobře uváží, musili bychom se všichni tomu vojákovi k zemi poklonit za to, že si chodíme živi a svobodni po Moskvě. Považte jen, jaké země porazili Němci za několik neděl svými tanky! A my se tady už přes rok bráníme a nezdolal nás a bijeme ho a kolik jsme mu už nasolili. Našemu vojákovi by se měl celý svět až k zemi poklonit, a vy na něho, že ,utíká.“

,,Nu, dobře, dobře, nemusíš tady agitovat, bůh uchovej! Vždyť to člověk rozumem všecko chápe, ale když se ti srdce svírá a duše bolí,“ zamračeně se ozval železničář. „Přece po naší zemi Němec dupe, naše domy nám boří …“

,,A Gríša je tam?“ otázala se Aňuta a ukázala rukou na jih.

„Ano, a ona taky,“ odpověděl Alexej.

Přímo u modré kličky Volhy, o něco výše než Stalingrad, viděl nepatrný kroužek s nápisem „Kamyšin“.

Pro něho to nebyl jenom zeměpisný bod. Ploché městečko, trávou zarostlé ulice na jeho okraji, mladé topoly, šelestící hladkým zaprášeným listím, zápach prachu, kopru a petržele ze zeleninových zahrádek a pruhované koule melounů, jako by je rozsypal po černé vyschlé hlíně polí mezi uschlou natí, hořce pelyňkem páchnoucí stepní vítr, nekonečná třpytivá hladina řeky a štíhlé, šedooké, opálené děvče a máma celá šedivá, věčně se starající a bezmocná …

„A oni všichni jsou tam,“ řekl ještě jednou.

2

Elektrický vlak, hrčící energicky koly a poštěkávající nasupeně sirénou, uháněl krajinou u Moskvy.

Alexej Meresjev seděl u okna přitisknut ke stěně vedle čistě oholeného staříka v širokém klobouku, jaký nosíval Gorkij, se zlatým skřipcem na černé šňůrce. Mezi koleny držel motyku, rýč a hrábě, pečlivě omotané novinami a ovázané provázkem.

Jako všichni v těch hrozných dnech myslil také stařík na válku. Bojovně šermoval Meresjevovi před nosem suchou dlaní a spiklenecky mu šeptal do ucha:

„Nekoukejte na to, že nejsem voják, ale já jsem znamenitě vystihl náš plán — vlákat nepřítele do volžských stepí, ano, aby se mu hodně prodloužily komunikace, j a k se teď říká, o d t r h n o u t ho od jeho základen a potom odtud, ze západu a ze severu, ráz dva komunikace mu přeseknout a uhodit na něho. Tak, tak … A to je tuze m o u d ř e vymyšleno. Vždyť proti n á m nejde j e n o m samotný Hitler. Žene na nás k a r a b á č e m celou Evropu. Vždyť my tady bojujeme sami proti armádám šesti zemí. Sami se bráníme. Musíme ztlumit ten hrozný úder, aspoň prostorem, ano. To je jediné rozumné východisko. Vždyť spojenci konec konců mlčí … Nu, co vy tomu říkáte?“

„Myslím si, že melete nesmysly, rodná zem je příliš drahý materiál na tlumiče,“ nevlídně se ozval Meresjev a v hlavě se mu vybavil obraz vypálené mrtvé vesnice, kterou viděl v zimě na své pouti lesem.

Ale stařík nepřestával, pořád mu hučel u samého ucha, dýchaje na něho p a c h tabáku a j e č n é kávy.

Alexej se vyklonil z okna. Nastavoval tvář závanům teplého větru, plného prachu, chtivě se díval na ubíhající nástupiště s vybledlými zelenými ploty, s miniaturními krámky zatlučenými prkny, na dřevěné domky vyhlížející z lesní zeleně, na smaragdové louky u vyschlých koryt mělkých říček, na svíce sosnových kmenů, jantarově svítící mezi chvojím v paprscích západu, na daleké modrající se večerní obzory za lesem.

„ … Ne, ne, řekněte vy jako voják: je to tak správné? My už přes rok tady bojujeme proti fašismu samojediní. A co spojenci a co druhá fronta? Jen si představte takovýhle případ: lupiči přepadli člověka, který si klidně v potu tváři pracuje u svého stavení a nic zlého netuší.

A on se nezalek, chytil se s nimi do křížku a nedá se. Pere je vším, co mu do ruky přijde, drží se, i když se z něho krev leje. Je sám a lupičů mnoho, jsou ozbrojeni, už dávno na něho číhali. A sousedé se na to dívají, stojí u svých vrat a jsou při něm: vidíte ho, bohatýra, jak se drží! Patří j i m to, j e n j i m d e j ! Ale místo aby mu šli na pomoc, podávají mu kamínky, přistrčí sochůrek a jen radí: na, tímhle ho řízni, to ucítí! — a sami se drží pěkně stranou. Ba, ba, zrovna tak to dělají teď naši spojenci. My táhneme a oni se jen vezou.“

Meresjev se ohlédl se zájmem po staříkovi. Mnozí se teď dívali tím směrem a ze všech koutů přeplněného vagonu se ozývalo:

,,A co, má pravdu, pořád jen sami bojujeme, kde zůstala ta druhá fronta?“

,,No nevadí, s prací si bůh dá už nějak poradíme sami a k jídlu to tu už budou včas, celá ta druhá fronta.“

Vlak zastavil v malém letovisku. Do vagónu vstoupilo několik raněných v pyjamech, o berlích nebo s holemi, s kornoutky j a h o d a slunečnicových semen v rukou. Vyjeli si asi ze svého sanatoria na trh pro ovoce. Stařík okamžitě vyskočil:

,,Posaďte se, vojáčku, jen si sedněte,“ a téměř násilím posadil na své místo zrzavého vojáka o berlích s obvázanou nohou. „Jen seďte, seďte, já stejně už vystupuji.“

A na oko se hnul se svými motyčkami a hráběmi ke dveřím. Kolchoznice s bandaskami mléka se začaly strkat na lavicích a uvolňovaly raněným místo. Zezadu uslyšel Alexej odsuzující ženský hlas:

,,Že mu není hanba! Vedle něho stojí raněný, nemá ani, kam by nohy postavil, a on, zdravý, si sedí a ani nemrkne. Jako by měl sám před kulkou uděláno, a ještě k tomu letec!“

Alexeje se dotkla prudce ta nezasloužená urážka. Vztekle se mu zachvěly chřípě. Ale najednou se rozzářil a vyskočil se svého místa:

,,Sedni si, kamaráde … „

Raněný stísněně odmítal:

,,Ale kdepak, soudruhu nadporučíku! Neobtěžujte se, já postojím. Nemám daleko, jen do příští zastávky.“

„Sedni si, povídám!“ křikl Meresjev v přílivu bujné veselosti.

Protlačil se ke stěně vagónu a opřel se o ni, podpíraje se oběma rukama o hůl. Stál a usmíval se.

Stařenka v kostkovaném šátku poznala asi svůj omyl.

,,To jsou teď lidi! … Vy tam vedle udělejte místo důstojníkovi s hůlkou. To se nestydíte? Ty, v tom kloboučku, poslouchej: vojna, pro jednoho smrt a pro tebe kojná — rozsedla se tady, zabírá místa za dva … Soudruhu důstojníku, pojďte sem na moje místo. Tak hněte se z cesty, pro Kristapána, nechte důstojníka projít!“

Alexej dělal, že neslyší. Náhlá radost jako by zešedla. V té chvíli průvodčí vyslovila jméno jeho stanice a vlak měkce zabrzdil.

Jak se Alexej prodíral hloučkem, narazil u dveří opět na staříka se skřipcem. Ten na něho zamrkal jako na starého známého.

„Tak co myslíte, bude přece ta druhá fronta ?“ zeptal se ho šeptem.

„Když nebude, musíme si poradit sami,“ odpověděl Alexej a sestoupil na dřevěné nástupiště.

Vlak narážel dunivě koly a halasně hvízdal sirénou, pak zmizel v záhybu trati a zanechal za sebou řídký oblak prachu. Nástupiště, na němž zůstalo pouze několik cestujících, ponořilo se zakrátko do vonného večerního ticha.

Před válkou zde bývalo asi velmi pěkně a ticho. Borový les, přiléhající až k samé stanici, šuměl vytrvale a konejšivě svými korunami. Před rokem asi za takových tichých večerů se po stezičkách a cestách, vedoucích stinným lesem k dřevěným letním domkům, rozcházely od vlaků hloučky nastrojených žen, v lehkých pestrých šatech, hlučící d ě t i , veselí o p á l e n í m u ž i , kteří se vraceli z města s balíky j í d l a , l a h v e m i vína, s dárky svým rodinám.

Nemnozí cestující, jež zde vlak zanechal, vyzbrojeni motyčkami, hráběmi, rýči a jiným zahradnickým náčiním, rychle sestupovali s peronu a dali se směrem do lesa, pohrouženi do svých myšlenek. Pouze Meresjev se svou hůlkou připomínal prochazeče, těšil se z krásy letního večera, dýchal plnými plícemi, mhouřil oči a vychutnával teplý dotek slunečních paprsků, které se prodíraly větvemi borovic.

V Moskvě mu vysvětlili podrobně, jak má jít. Jako pravý voják našel podle několika orientačních bodů snadno cestu k sanatoriu, vzdálenému deset minut od stanice, na břehu nevelkého klidného jezera. Kdysi před revolucí usmyslil si jeden ruský milionář, že si postaví nedaleko Moskvy letní sídlo, ale něco zvláštního, co nikdo nemá. Nařídil staviteli, aby zbudoval něco velmi originálního, na penězích že nezáleží.

Podle zákazníkova vkusu postavil architekt u jezera jakýsi obrovský obludný cihlový hrad s úzkými zamřížovanými okny, věžičkami, výklenky, s chodbami a přechody, s ostrými hřebeny střech. Jako ohyzdná skvrna trůnila zde nehorázná stavba, vřezávala se cize do široké ruské krajiny u samého jezera, zarostlého rákosím.

Krajina byla půvabná. K vodě, jejíž hladina bývala za tichého počasí nepohnutá jako sklo, sbíhal jako rozkošné rozběhané stádečko chvějící se mladý osikový les. Tu a tam se bělaly ve stinné zeleni kmeny bříz. Modravý kruh starého boru vroubil jezero širokým zubatým pásem. A tento líbezný obraz se opakoval obrácený ve vodním zrcadle a rozplýval se v chladné modři tiché průzračné hladiny.

Mnozí významní umělci bývávali po dlouhou dobu hosty zdejšího pána, který byl znám po celém Rusku pohostinstvím, a rozlehlá široká krajina byla zvěčněna na mnoha plátnech v celkových záběrech i v jednotlivých partiích jako vzor silné a zároveň skromné krásy velkoruské přírody. Proto se zdálo Meresjevovi, který nikdy nebyl v těchto místech, že tuto krajinu už někdy viděl, že ji už dávno zná.

V tomto zámku bylo umístěno sanatorium pro letce. V míru trávili zde dovolenou letci se svými ženami, někdy i s celými rodinami. Za války sem posílali raněné na rekonvalescenci po nemocničním léčení.

Alexej nešel k sanatoriu po široké asfaltové cestě, vroubené břízami, nýbrž po pěšince prošlapané lesem přímo od stanice k jezeru. Přišel tak říkajíc z týlu a nikým nezpozorován ztratil se ve velkém hlučném zástupu, který obklopoval napěchovaný autobus, stojící před hlavním vchodem.

Z úryvků vět, z odpovědí, z pozdravů na rozloučenou a přání na cestu, jež Alexej zachytil, uhodl, že tu provázejí letce, kteří jedou ze sanatoria přímo na frontu. Odjíždějící byli veselí a vzrušení, jako kdyby neodjížděli tam, kde za každým obláčkem na ně číhá smrt, nýbrž jako by se vraceli do svých klidných posádek; na tvářích provázejících bylo možno číst netrpělivost a smutek.

Alexej tomu rozuměl. Na počátku nové gigantické bitvy, jež se rozpoutávala na jihu, pociťoval sám tuto nezdolnou touhu, jež se stupňovala stejnou měrou, jak probíhaly události na frontě a jak se komplikovala situace.

Když se mezi vojáky, ovšem zatím jen tiše a opatrně, začalo vyslovovat slovo „Stalingrad“, vyrostla touha ve svíravý stesk a nucená

nečinnost v nemocnici se stávala nesnesitelnou. Alexej celou bytostí toužil tam, kde se rozhodoval osud vlasti.

Z okének elegantního autobusu hleděly opálené vzrušené tváře. Kulhavý, holohlavý Armén nevysoké postavy, v pruhovaném pyžamu, jeden z uznávaných vtipálků a dobrovolných šašků, jací se pravidelně objevují v každé partě rekreantů, pobíhal kolem autobusu, mával holí a přikazoval komusi z odjíždějících:

,,Hej, pozdravujte tam ve vzduchu Frice! Feďo! Vypořádej se s nimi za to, že ti překazili noční procházky za úplňku. Feďo, Feďo! Ať jim tam ve vzduchu dokážeš, že to je špatná hra s jejich strany, když kazí sovětským esům dovolenou!“

Feďa, opálený chlapec s kulatou hlavou a hlubokou jizvou přes vysoké čelo, vyklonil se z okna a křičel, že zábavní výbor může být klidný, on že si to s fašisty vyřídí. Poví jim své mínění ranami z děl.

V autobusech i v hloučku před vraty zahlaholil smích a za toho hlučného doprovodu se autobusy rozjížděly k vratům.

,,Zlomte vaz! Šťastnou cestu\“ ozývalo se z hloučku.

,,Feďo, Feďo, a ať hned napíšeš své číslo polní pošty! Zinočka ti vrátí tvé srdce doporučeně! … „

Autobusy zmizely v zatáčce aleje. Prach, pozlacený západem slunce, padal k zemi. Rekonvalescenti v dlouhých pláštích nebo v pruhovaných pyžamech se rozcházeli pomalu po parku.

Meresjev vstoupil do vestibulu sanatoria, kde na věšácích visely čepice letců se světle modrým lemováním a na podlaze ležely v koutech kuželky, volleyballové míče, kroketové hole a tennisové rakety.

Do kanceláře ho dovedl kulhavý Armén, s nímž se už setkal u vchodu. Když ho viděl nyní zblízka, uvědomil si, že má moudrý, vážný obličej s velkýma, krásnýma, smutnýma očima. Cestou se Armén žertovně představil jako předseda sanatorního zábavního výboru a prohlásil, že procházky za úplňku, jakje lékařsky dokázáno, jsou nejlepším prostředkem k léčení každého zranění, že ovšem výstřelků v tomto směru netrpí a sám předpisuje dobu a délku večerních procházek. Své žertíky odříkával nějak automaticky. Jeho oči při tom zachovávaly týž vážný výraz a bystře a zvídavě si prohlížely Alexeje.

V kanceláři uvítala Meresjeva dívka v bílém plášti, s vlasy ryšavými, jako by měla hlavu v plameni.

„Meresjev?“ zeptala se přísně a odložila knížku, kterou právě čtla „Meresjev Alexej Petrovič?“ opakovala a změřila si letce kritickým pohledem. „Co si ze mne děláte dobrý den? Vždyť tady je napsáno: ,Meresjev, nadporučík, z vojenské nemocnice, bez nohou, a vy …“

Teprve nyní se Alexej podíval na její kulatý a jako u všech ryšavých velmi bílý obličej, ztrácející se v záplavě měděných vlasů. Prudký ruměnec barvil její jemnou pleť. Děvče se dívalo na Alexeje s veselým údivem světlýma očima, kulatýma, jako mívají sovy.

,,A přece jsem Meresjev Alexej a tady jsou moje papíry … A vy jste Lelja?“

„ N e , kdepak jste t o vzal? J á j s e m Zina. T o m á t e takové protézy ? „ tázala se a pohlédla nedůvěřivě na Alexejovy nohy.

„Aha, ta Zinočka, které Feďa věnoval své srdce ?“

„To vám napovídal major Burnazjan, ne? Ten si pospíšil. Ani vidět ho n e m o h u , toho Burnazášku! Všemu se j e n posmívá. A co je na tom divného, že jsem učila Feďu tancovat? To je řečí!“

„A teď budete učit mne, ano?“

Děvče pohlédlo na Alexeje s ještě větším údivem.

„Jak to myslíte, tancovat? Bez nohou? Dejte pokoj, zdá se, že si také ze všeho tropíte smích.“

V té chvíli vběhl do pokoje major Stručkov a sevřel Alexeje do náručí.

„Tak, Zinočko, jak jsme se domluvili: nadporučík bude bydlit v pokoji se mnou.“

Vojáci, kteří dlouho leželi spolu v jedné nemocnici, setkávají se pak vždy jako bratři. Alexej měl radost z majora, jako by ho již několik let neviděl. Stručkovův tlumok už ležel zde, v sanatoriu, a major tu byl už jako doma, všechny znal a všichni znali jeho. Za den svého pobytu se už s leckým spřátelil a s léckým pohádal.

Maličký pokojíček, který jim byl přidělen, měl okna do parku, který dosahoval až k domu skupinami urostlých borovic, světle zeleným houštím borůvčí a tenkým jeřábem, na němž se jako na palmě třepetalo několik půvabných, vyřezávaných listů a rděl se jediný, zato objemný hrozen planoucích jeřabin. Hned po večeři vlezl Alexej do postele a natáhl se s potěšením na chladné prostěradlo, provlhlé od večerní mlhy, a okamžitě usnul.

Té noci se mu zdály hrozné, znepokojivé sny. Viděl modrý sníh a měsíc na nebi. Les ho přikryl jako huňatá síť a on se chtěl z ní vyprostit, ale sníh ho držel za nohy. Alexej v trýzni cítí, že se blíží nejasné, ale hrozné neštěstí, ale nohy mu vmrzly do sněhu a on nemá sil je vytáhnout. Sténá, převrací se a před ním už není les, nýbrž letiště. Dlouhán Jura sedí v kabině podivného měkkého a bezkřídlého letounu. Mává na něho rukou, směje se a přímou vertikálou vzlétá k nebi. Děda Michajla bere Alexeje na ruce a hovoří k němu jako k dítěti: „Nech ho, ať si letí, my se radši napaříme v lázni, kostičky si pěkně prohřejeme.“ A ukládá ho, ale ne na teplou podlahu, nýbrž na sníh. Alexej chce vstát, ale nemůže. Země ho poutá pevně k sobě. Ne, to není země, jež ho přitahuje, to se na něho navalil medvěd svým horkým těžkým tělem, dusí ho, láme mu kosti a chroptí. Kolem jedou autobusy s letci, ale nikdo z těch veselých lidí, vyhlížejících z oken, ho nevidí. Alexej chce na ně zavolat, aby mu pomohli, chce se vrhnout k nim nebo aspoň dát znamení rukou, ale nemůže. Otvírá ústa, ale je slyšet pouze šepot. Ztrácí dech, cítí, jak se mu zastavuje srdce, napíná poslední síly … Před očima se mu najednou objeví smějící se tvář Zinoččina v bujném plameni ryšavých vlasů a z ní posměšně svítí zvědavé oči.

Alexej se probouzí s pocitem nepřekonatelného strachu. Je ticho. Major spí a lehounce, sípavě vtahuje vzduch nosem. Přízračný sloup měsíčních paprsků přetíná pokoj a vřezává se do podlahy.

Proč se mu pojednou vrátily obrazy těch hrozných osmnácti dní; na které téměř nikdy nevzpomínal, a vzpomnělli kdy, zdály se mu horečnatým snem! Rovnoměrné a tiché šumění, do něhož se mísí mumlání spícího, proniká s vonným chladem nočního vzduchu do otevřeného okna, jasně ozářeného měsíčním světlem. Chvílemi se šumění vzrušeně stupňuje, pak zase tichne, jako by se vzdalovalo, anebo výstražně setrvává na vysoké pískající notě. To šumí za oknem borový les.

Letec usedá na posteli a dlouho naslouchá tajemnému šumění borovic, potom potřese prudce hlavou, jako by odháněl vidinu, a znova ho ovládne umíněná veselá energie. V sanatoriu má strávit dva měsíce. Potom se rozhodne, budeli ještě kdy bojovat, létat a žít, či budouli mu věčně ustupovat místo v tramvaji a provázet ho soucitnými pohledy. Každá minuta musí být tudíž bojem za to, aby se stal celým, opravdovým člověkem, ano, opravdovým sovětským člověkem, vojákem, který je schopen bránit vlast.

Na lůžku v zamženém měsíčním světle při majorově melodickém chrápání sestavuje si Alexej plán cvičení: ranní a večerní půlhodinka, chůze, běh, zvláštní trening nohou, a co ho zvláště vábí a co mu slibuje všestranný rozvoj jeho nastavených nohou, to je myšlenka, která ho napadla při rozhovoru se Zinočkou.

Naučí se — tancovat!

3

Za tichého průzračného srpnového poledne, kdy všecko v přírodě zářilo a jiskřilo, ale podle jakýchsi ještě nepozorovatelných příznaků bylo už cítit v horkém vzduchu tichý smutek uvadání, opalovalo se několik letců na nevelké písečné pláži, na břehu mělké říčky, jež se vinula s měkkým zurčením mezi křovím.

Podřimovali zmalátnělí horkem, ba i neúnavný Burnazjan mlčel a zarýval do teplého písku zmrzačenou, po zranění špatně srostlou nohu. Leželi zde kryti před nepovolanými pohledy šedým listím ořeší, sami však viděli na stezku prošlapanou v zelené trávě, táhnoucí se po úbočí nad lukami. Na této stezce uviděl Burnazjan podivný obraz.

Z lesíka vyšel v pruhovaných kalhotách od pyžama, v botkách, ale bez košile včerejší pacient. Rozhlédl se, a když nikoho neviděl, začal pojednou běhat podivnými poskoky, s lokty přitisknutými k bokům. Uběhl asi dvě stě metrů, pak přešel do kroku, těžce dýchaje, všecek zalit potem. Oddechl si trochu a znovu se dal do běhu. Tělo se mu lesklo jako boky uhnaného koně. Burnazjan mlčky ukázal kamarádům na podivného běžce. Začali ho pozorovat ze svého úkrytu. Po těchto prostých cvicích běžec sotva popadal dech, na tváři se mu objevila grimasa bolesti, chvílemi zasténal, ale běhal dál.

,,Hej, kamaráde, chceš získat vavříny Znamenských?“ nevydržel to nakonec Burnazjan a zavolal na něho.

Běžec se zastavil. Únava a bolest jako by mu sklouzly s obličeje. Lhostejně pohlédl ke křoví, neodpověděl ani slova a zamířil do lesa. podivným kolébavým krokem.

„Copak utekl z cirkusu? Nebo je to blázen?“ zamyšleně poznamenal Burnazjan.

Major Stručkov, který se teprve nyní probral z dřímoty, vysvětlil:

„ N e m á nohy. Trénuje se na protézách, protože chce zase létat j a k o stihač.“

Jako by ty zmalátnělé, ospalé lidi polil studenou sprchou. Vyskočili a všichni se najednou rozhovořili. Překvapilo j e , že hoch, na němž není kromě podivné chůze nic vidět, je beznohý. Jeho přání, létat bez nohou na stíhačce, zdálo se j i m neuvěřitelné, ba r o u h a v é . Vzpomínali na to, že bývají letci pro maličkost, pro ztrátu dvou prstů na ruce, pro zeslábnutí nervů nebo pro ploché nohy vyřazováni z letectva. Na zdraví pilota se vždy, i za války, kladly značné požadavky, nesrovnatelně vyšší než u ostatních zbraní. Konečně se jim zdálo úplně nemožné řídit citlivý a přesný stroj, jako má stíhačka, protézami místo živýma nohama.

Nakonec se všichni shodli na tom, že Meresjevův plán je neuskutečnitelný. Ale smělé fanatické chtění beznohého je hluboce zaujalo.

„Tvůj kamarád je buď nenapravitelný blázen, anebo neobyčejný člověk,“ zakončil spor Burnazjan. „Pro něho není střední cesty.“

Zpráva o tom, že v sanatoriu žije beznohý, který chce létat na stíhačce, rozšířila se ihned po celém domě. Už u oběda byl Alexej středem všeobecné pozornosti. Ostatně on sám, jak se zdálo, si tuto pozornost neuvědomoval. A všichni, kdo ho pozorovali, kdo viděli a slyšeli, jak se hlaholně směje se svými sousedy u stolu, jak mnoho a s chutí jí, jak se toulá ve společnosti po parku, učí se hrát kroket, jak dokonce zkouší hrát odbíjenou, nezpozorovali na něm nic neobyčejného kromě pomalé skákavé chůze.

Byl příliš obyčejný. Přivykli mu rychle a přestali mu věnovat pozornost.

Druhého dne svého pobytu v sanatoriu objevil se Alexej k večeru v kanceláři u Zinočky. Galantně jí podal v hedvábném papíru zavinutý moučník od oběda, usedl bez okolků ke stolu a tázal se jí, kdy hodlá splnit svůj slib.

„Jaký?“ tázalo se děvče a zvedlo vykreslené oblouky obočí.

„Zinočko, slíbila jste mi přece, že mě naučíte tancovat.“

„Ale …,“ pokusila se namítnout.

„Říkali mi u vás, že prý jste taková talentovaná učitelka, že beznohého naučíte skákat a zdravý, ten ztratí i hlavu; o nohách ani nemluvě, jako se to stalo Feďovi. Nu tak, kdy začneme? Dejme se do toho co nejdřív, abychom zbytečně neztráceli čas.“

Opravdu, tenhleten nový pacient se jí vážně líbil. Beznohý, a uč ho tancovat! A vlastně proč ne!? Je velmi milý, ten snědý hoch s půvabným ruměncem na temných tvářích, s pěknými vlnitými vlasy. Chodí docela jako zdravý a má takové zvláštní oči, trochu šelmovské a trochu, docela maloučko, i smutné. Tanec zaujímal v životě Zinoččině důležité místo. Tancovala ráda a dovedla tancovat…

Zina souhlasila. Vysvětlila mu, že se učila tančit u samého Boba Gorochova, proslaveného po celých Sokolnikách, nejlepšího žáka a pokračovatele v celé Moskvě proslulého Pola Sudakovského, který vyučoval tanečnímu umění ve vojenských akademiích, ba dokonce v klubu Narkomindělu4*; upozornila ho, že po těchto velkých mistrech zdědila nejlepší tradice salonních tanců, a konečně, proč ne, bude učit tancovat i jeho, přestože si nedovedla představit j a k by se mohlo tančit bez skutečných nohou. Podmínky kladla velmi přísné: musí být poslušný a pilný, vynasnaží se nezamilovat se do ní, neboť to je na závadu vyučování, a hlavně nebude žárlit, budeli tancovat také s jinými, neboť tančíli člověk stále s jedním partnerem, rychle se diskvalifikuje a kromě toho je to také nudné.

Meresjev souhlasil s podmínkami bez výhrad. Zinočka potřásla ohnivými kadeřemi a hned v kanceláři mu svýma hezkýma malýma nožkama ukázala první kroky. Kdysi tančíval Meresjev s bravurou ruské národní tance i staré salonní tance v kamyšinském městském parku, kde hrával hasičský orchestr. Cítil přesně rytmus a rychle chápal podstatu tance.

Všecka obtíž spočívala nyní v tom, že měl nenásilně a obratně řídit pohyby nikoli živých, pružných a pohyblivých nohou, nýbrž kožených nástavců, připoutaných řemením k holením. Bylo třeba nadlidského úsilí, napětí svalů a vůle, aby pohyby holeně oživily těžké nemotorné protézy.

Ale Meresjev je přinutil k poslušnosti. Každá nová figura, jíž se naučil, všechny ty kroky, obraty, klouzavé pohyby a přísuny — celá důmyslná technika salonních tanců, popsaná slavným Polem Sudakovským, vybavená bohatým a zvučným názvoslovím, působila mu velké potěšení. Z každého nového kroku měl radost jako dítě. Když se mu naučil, roztáčel kolem sebe svou učitelku, vyhazoval ji do stropu a oslavoval tak vítězství nad sebou. A nikdo, v první řadě ani jeho učitelka, netušil, jakou bolest mu působí všecko toto složité rozmanité přešlapování, za jakou cenu si osvojuje umění tančit. Nikdo nepozoroval, jak chvílemi stírá nedbalým pohybem pot s čela, a usmívaje se, osouší na tváři bezděčnou slzu.

Jednou se dobelhal do svého pokoje úplně vyčerpaný, celý utrmácený, ale veselý.

„Učím se tancovat!“ hlásil vítězně majoru Stručkovovi, který stál zamyšleně u okna, za nímž tiše dohasínal letní den a poslední paprsky slunce se žlutě jiskřily mezi vrcholky stromů.

Major mlčel.

,,A naučím se!“ dodal Meresjev umíněně; s úlevou shodil s nohou protézy a ze všech sil si nehty škrábal naběhlé svědící nohy.

Stručkov se neobrátil, jenom vydal jakýsi podivný zvuk jako vzlyk a ramena se mu zatřásla. Alexej zalezl mlčky pod pokrývku.

Něco divného se dělo s majorem. Tento již nemladý člověk, který o sobě říkal, že je zapřisáhlý starý mládenec, větrná korouhvička a veselý druh, který bavil svými žerty celou dvaačtyřicítku, náhle se zamiloval, zamiloval se bezhlavě a nepříčetně, a jak se zdálo, beznadějně. Několikrát za den běhal do kanceláře a telefonoval do Moskvy Klaudii Michajlovně. Po každém, kdo odjížděl, posílal jí květiny, jahody, čokoládu, psal jí krátké lístečky a předlouhé dopisy a radoval se a vesele žertoval, když mu přinesli známou obálku.

A ona nechtěla o něm ani slyšet, nedávala mu vůbec naděje, ba ani ho nelitovala.

Psala, že miluje jiného, mrtvého, a majorovi přátelsky radila, aby ji nechal a zapomněl na ni a zbytečně se nenamáhal a neztrácel čas. Právě ten suchý věcný tón, tón přátelské účasti, tak ponižující v lásce, přiváděl ho do zběsilosti.

Alexej již ulehl, přikryl se pokrývkou a diplomaticky utichl, když

major pojednou prudce odskočil od okna, zatřásl jím za rameno a křičel mu do ucha:

„Tak mi řekni, co vlastně chce? Copak jsem nějaký ošlapek? Jsem snad škareda nebo ničema, lecjaká sebranka? Ale darmo povídat!“

Vrhl se do křesla, až pod ním zaúpělo, a stiskl hlavu do dlaní.

„Vždyť ji, k čertu, mám rád! A jak ji mám rád! … Ach Ljoško, Ljoško! Ty jsi ho znal, toho vašeho … Nu tak, řekni: proč byl lepší než já, čím to, že se jí vloudil do srdce? Byl chytrý, krásný? Co to bylo za hrdinu?“

Alexej viděl v mysli komisaře Vorobjeva, jeho mohutné oteklé tělo, žlutě se odrážející od bílých povlaků, a drobnou ženu nad ním v odvěké póze ženského hoře a vzpomněl na jeho neočekávané vyprávění o tom, jak rudoarmějci pochodovali pouští.

„To byl opravdový člověk, majore, bolševik. Dej Bůh, abychom my oba mu byli podobni!“

4

Po sanatoriu se rozlétla zpráva, jež se zdála úplně nesmyslná: beznohý letec … a tancuje.

Jakmile Zinočka byla hotova se svou prací v kanceláři, už ji na chodbě očekával její žák. Čekal na ni s kytičkou jahod, s kouskem čokolády nebo pomerančem, který pro ni schovával od oběda. Zinočka mu důležitě nabídla rámě a oba šli, zavěšeni pod paží, do prázdného sálu, kde již předtím pilný žák odtáhl ke stěnám hrací stolky a velkou tabuli na pingpong odstrčil do kouta.

Zinočka mu graciosně ukazovala novou figuru. Se staženým obočím sledoval Alexej očima arabesky, jež rýsovaly na podlaze její maličké půvabné nožky. Potom děvče zvážnělo, zatleskalo do dlaní a začínalo počítat:

„Ráz, dva, tři, ráz dva, tři, přísun vpravo … ráz, dva, tři, ráz, dva, tři, přísun vlevo … obrat. Správně. Ráz, dva, tři, ráz, dva, tři … Teď otáčku. A teď to zkusíme spolu.“

Snad ji upoutal neobyčejný úkol naučit tancovat beznohého, úkol, s kterým se jistě nesetkal ani Bob Gorochov, ba ani sám Pol Sudakovský, anebo se snad děvčeti líbil její snědý, černovlasý, opálený žák

s umíněnýma šelmovskýma očima, podle všeho však obojí, protože se věnovala učení s celou duší, obětujíc mu všechen svůj volný čas.

Večer, když se pláže na b ř e h u jezera vyprázdnily, když ztichla volleyballová hřiště, nejoblíbenější zábavou byl tanec. Alexej se účastnil vytrvale těchto večerů, netančil špatně, nevynechal jediný tanec a jeho učitelka už nejednou litovala, že mu kladla takové přísné podmínky učení. Harmonika hrála a kolem se točily páry. Meresjev, rozpálený, s očima blýskajícíma vzrušením, vykrucoval všechny obraty, přísuny a otáčky velmi dovedně, a jak se zdálo, bez námahy vedl svoji lehounkou a půvabnou dámu s ohnivými kadeřemi. A nikoho z diváků, kteří pozorovali toho furiantského tanečníka, nemohlo ani napadnout, co se s ním děje, když chvílemi odchází ze sálu.

S úsměvem na rozpálené tváři odcházel ven, nedbale se ovíval šátkem, ale jakmile přestoupil práh a vkročil do soumraku nočního lesa, vystřídala úsměv grimasa bolesti. Chytal se zábradlí a potáceje se, sestupoval se schůdků před vchodem a dole se vrhal do mokré, zarosené trávy a tiskl se celým tělem k vlhké, ještě teplé zemi a plakal palčivou bolestí, již mu působily namožené, řemínky utažené nohy.

Uvolňoval řemínky, aby popřál nohám oddechu. Potom si znova připevnil protézy, vyskočil rychle se země a spěšně se vracel. Nepozorovaně se opět objevil v sále, kde v potu tváři hrál neúnavný harmonikář, a s širokým úsměvem, blýskaje bílými, pravidelnými, jako z porcelánu odlitými zuby, přistoupil k ryšavé Zinočce, která ho už hledala očima mezi ostatními, a svižná, krásná dvojice znova vplula do kruhu. Zinočka mu domlouvala, že ji nechává samotnou. Odbýval ji veselými žerty. Tancovali dále a neodlišovali se nijak od ostatních párů.

Těžké taneční cviky už přinášely výsledky. Alexej pociťoval stále méně a méně okovy protéz. Umělé nohy jako by mu postupně přirůstaly k tělu.

Byl spokojen: úspěchy v tanci posilovaly v něm důvěru, že bude létat! Jenom jedna věc ho nyní znepokojovala — od Olgy nepřicházely dopisy. Více než před měsícem jí poslal svůj, jak se mu nyní zdálo, osudový, rozhodně však úplně nesmyslný dopis; napsal jej tehdy v rozčilení po Gvozděvově neúspěchu. Odpověď nepřicházela. Každé ráno po půlhodince tělocviku a po běhu, jehož dráhu prodlužoval každodenně o sto kroků, zaběhl do kanceláře, aby se podíval do přihrádky s dopisy. Pod písmenem „ M „ bývalo vždy více dopisů než v ostatních. Leč marně přerovnával znova a znova tu hromádku.

Jednou, když opět prováděl taneční cviky, objevila se v okně sálu černá hlava Burnazjanova. V ruce držel hůl a dopis. Ještě než mohl něco řici, Alexej, mu vytrhl obálku, napsanou velkým okrouhlým žákovským písmem, a vyběhl, zanechávaje v okně zamyšleného Burnazjana a uprostřed pokoje rozdurděnou učitelku.

„Zinočko, nic si z toho nedělejte, všichni jsou teď takoví … takoví moderní kavalíři,“ zaskuhral hlasem staré vědmy Burnazjan. „Nevěřte j i m , děvče, raději se j i m vyhněte j a k o čert kříži. Pusťte ho k vodě a učte raději mne,“ a Burnazjan vhodil hůl do pokoje a s namáhavým supěním vylezl na okno, u něhož stála zamyšlená, smutná Zinočka.

S drahocenným dopisem v ruce, rychle, jako by se bál, aby mu nikdo neodňal jeho bohatství, běžel Alexej k jezeru. Prodral se šustícím rákosím a usedl na omšelý kámen na mělčině; se všech stran zakryt vysokou trávou, obracel třesoucími se prsty vytoužený dopis. Co je v něm? Jaký rozsudek mu přináší? Obálka byla potrhaná a otřelá. Jak se zdálo, dopis dlouho bloudil, než našel adresáta.

Alexej odtrhl opatrně se strany uzoučký pásek a ihned sklouzl očima na konec dopisu. „Líbám Tě, můj drahý. Olga,“ bylo napsáno dole. Ulevilo se mu. Klidným pohybem rovnal na koleně stránky dopisu, psané na vytržených listech ze sešitu, pomazané hlínou a něčím černým, pokapané svíčkou. Co se to jen stalo s pořádnou a pečlivou Oleňkou? A nyní četl novinky, při nichž se mu srdce svíralo hrdostí i nepokojem. Olga psala, že už měsíc nepracuje v závodě, že nyní je někde ve stepi, kde kamyšinské ženy a děvčata kopají protitankové příkopy a budují opevněné pásmo kolem „jednoho velkého města, jehož jméno je svaté nám všem“. — Ani slovem se nikde nezmiňovala o Stalingradu. Ale i tak, podle toho, s jakou láskou, s jakou nadějí a nepokojem psala o tom městě, bylo zřejmé, že je to Stalingrad.

Olga psala, že tisíce dobrovolníků s lopatami, rýči a motykami dnem i nocí pracují ve stepi, kopají zákopy, odnášejí hlínu, betonují a stavějí. Dopis byl veselý, jenom z jednotlivých řádek bylo možno uhodnout, jak těžký život je tam ve stepi. Teprve když mu vypověděla o své práci, která, jak se zdálo, cele ji naplňovala, odpovídala na jeho

otázku. Hněvala se a byla uražena jeho posledním dopisem, který dostala až zde, na ,,zákopech“, a kdyby prý nebyl na vojně, kde tak trpí nervy, jistě by mu tu urážku neodpustila.

„Můj drahý,“ psala, „jakápak je to láska, která se bojí obětí? Taková láska, můj milý, to není láska. Kdybys mne teď viděl, jak chodím týden nemytá, v mužských kalhotách, v roztrhaných botkách, z kterých mi prsty vylézají! Opálená jsem, až mi kůže slézá s obličeje a pod ní se ukazuje nová, taková podivná, nerovná a fialová. Co bys řekl, kdybych teď přišla za Tebou unavená, špinavá, hubená a nehezká,zdalipak bys mě od sebe odehnal, zdali bys mě odsoudil? Ty blázínku ! Spoléhej na to, že na Tebe čekám neustále a že můžeš přijít, ať se s Tebou stane cokoliv. Myslím mnoho na Tebe, a nežli jsem přišla sem ,na zákopy’, často se mi o Tobě zdávalo. Tady, sotva se dovlečeme na lůžko, usínáme, jako když nás do vody hodí. Pamatuj si: dokud jsem živa, máš místo, kde na Tebe čekají, čekají neustále, ať jsi jakýkoli … Píšeš, že se s Tebou na vojně něco může stát. A co kdyby mne ,na zákopech’ něco postihlo, kdyby mne tady zmrzačili, to bys mě potom nechal? Vzpomínáš si, jak jsme v závodní škole počítali algebraické úkoly ,dosazováním’? Tak postav mne v mysli na své místo a všecko uvaž! A zastydíš se za tahle svá slova …“

Meresjev seděl dlouho nad dopisem. Slunce pálilo, oslnivě se odráželo v temné vodě, rákosí šumělo a modravé sametové vážky přeletovaly nehlučně s jednoho hrotu rákosí na druhý. Vodoměrky na dlouhých tenkých nožkách běhaly hbitě po hladině mezi rákosovými stvoly a zanechávaly za sebou čeřivou stopu. Drobné vlnky laskaly tichounce písečný břeh.

,,Co je to?“ přemítal Alexej. ,,Je to předtucha?“ „Srdce uhádne všecko,“ říkala kdysi matka. Anebo snad těžké zážitky na zákopech tak působily na děvče, že citem poznalo, co on se jí neodvážil říci? Ještě jednou pročetl dopis. Ale kdepak, žádná předtucha, kde to jen bere! Ona prostě odpovídá na jeho slova. Ale jak odpovídá!

Alexej si povzdechl, pomalu se svlekl a oděv položil na kámen. Vždycky se koupával zde, v tomto malinkém zálivu, o němž věděl jen on sám, u písečného ostrohu, zakrytého šelestící stěnou rákosí. Odepjaprotézy, pomalu sklouzl s kamene, a ač mu působilo silnou bolest, když našlapoval holými pahýly nohou po hrubém písku, nepustil se

přece jen po čtyřech. S obličejem staženým bolestí dobelhal se k jezeru a vrhl se do studené husté vody. Odplaval kousek od břehu, položil se naznak a nehybně ležel na vodě. Viděl nebe, modré a nekonečné. V nepokojeném hloučku pluly po něm drobné obláčky na okrajích jako pozlacené. Obrátil se a uviděl břeh zrcadlící se v modravé chladné hladině, žluté zvonečky, plovoucí uprostřed okrouhlých listů, ležících na vodě, a bílé křídlaté skvrny leknínů.

A pojednou uviděl na omšelém kameni Olgu tak, jak se mu zjevila ve snu. Seděla tam ve svých pestrých Šatech a spustila nohy do vody. Ale nohy nedosahovaly až na hladinu. Dva pahýly se tam houpaly nad vodou. Alexej udeřil pěstí do hladiny, aby zahnal tuto vidinu. Ba ne, „záměnka“, kterou mu navrhovala Olga, mu nepomůže!

5

Situace na jihu byla složitější a složitější. Noviny už dávno nepřinášely zprávy o bojích na Donu. Náhle se objevila ve zprávě Sovětské informační kanceláře jména zadonských stanic, ležících na cestě k Volze a k Stalingradu. Tomu, kdo neznal tamější kraje, říkala ta jména jen málo, ale Alexej, který tam vyrostl, poznal, že linie donských opevnění je protržena a válka že se přesunula k branám Stalingradu.

Stalingrad? To jméno se ještě neuvádělo ve zprávách, ale všichni o něm mluvili. Pronášeli je nyní, na podzim roku 1942, s obavami a s bolestí, mluvili o něm dokonce ne jako o městě, nýbrž jako o drahém člověku, jemuž hrozí smrtelné nebezpečí. Pro Alexeje se tento všeobecný nepokoj ještě zvyšoval tím, že tam někde ve stepi pod Stalingradem byla Olga. Kdo ví, jaké útrapy ji ještě čekají! Psal jí teď každý den. Ale co znamenala jeho psaní, adresovaná na jakési číslo polní pošty? Najdou ji ještě ve zmatku, který s sebou přináší ústup, v pekle gigantické bitvy, jež se rozpoutala v povolžských stepích?

V sanatoriu pro letce vládlo rozčilení jako v rozdupaném mraveništi. Ode všech obvyklých zábav bylo upuštěno: šachy, dáma, gorodky, odbíjená, frontová hra „kozel“ a ,,oko“, které milovníci prudkých vzrušení hrávali tajně v křoví, ustoupily jiným starostem. Nikdo dobře nevěděl, oč jde. Už hodinu před ranním budíčkem se scházeli

i nejlínější k prvním rozhlasovým zprávám. Když se v závěrech zpráv mluvilo o hrdinských činech letců, chodili všichni zamračení a zlostní, trápili sestry, nadávali na sanatorium a na jídlo, jako by správa sanatoria byla vinna tím, že oni musí v takové vzrušené době trčet zde na slunci v lesním tichu u pokojného jezera a nemohou bojovat tam nad stalingradskými stepmi. Nakonec nemocní prohlásili, že už mají odpočinku dost, a žádali, aby je propustili dříve a poslali na frontu.

K večeru přijela do sanatoria komise doplňovacího oddělení letectva. Ze zaprášeného automobilu vystoupilo několik důstojníků s výložkami zdravotnictva. S předního sedadla se těžce pozvedl, opíraje se oběma rukama vojenský lékař první třídy Mirovolskij, v letectvu všem známý odborník, nemotorný tlouštík, oblíbený u letců pro svůj otcovský poměr k nim. Při večeři bylo ohlášeno, že komise začne hned zrána prohlížet rekonvalescenty, kteří projeví přání přerušit zotavenou a odjet okamžitě ke svým jednotkám.

Toho dne vstal Meresjev hned za úsvitu, vynechal své obvyklé cvičení, odešel do lesa a toulal se tam až do snídaně. Jídlo nechal stát a hrubě se osopil na jídlonošku, když mu pro to domlouvala, a když ho Stručkov mírnil, že n e p r á v e m křičí na děvče, které má na mysli j e n jeho dobro, vyskočil od stolu a odešel z jídelny.

Na chodbě, kde byly vyvěšeny poslední zprávy z fronty, stála Zina. Když Alexej šel kolem, dělala, jako by ho neviděla, jenom pohněvaně pokrčila rameny. Ale když prošel mimo a skutečně si jí nevšiml, děvče uraženě, skoro plačíc, na něho zavolalo.

Alexej se hněvivě ohlédl přes rameno.

„Nu, copak chcete?“

„Soudruhu nadporučíku, pročpak …,“ tiše pravilo děvče a zardělo se tak, že se barva kůže slila s mědí vlasů.

Alexej se rychle vzpamatoval a všecek jako by se zhroutil do sebe.

„Dnes se rozhoduje můj osud,“ pravil temně. ,,Nu tak, stiskněte mi ruku, ať mám štěstí … „

Pokulhávaje silněji než obvykle, došel do svého pokoje a zamkl se.

Komise úřadovala v sále. Přinesli nejrůznější přístroje, siloměry, dechoměry, tabulkv pro zkoušení zraku. Celé sanatorium se shromáždilo v sousední místnosti a ti, kdo se přihlásili, že chtějí na frontu, a byli to téměř všichni, postavili se do dlouhé řady. Zinočka jim rozdala lístky, na nichž byla napsána přesně doba, kdy mají přijít, a požádala je, aby se rozešli. Když bylo prohlédnuto několik prvních pacientů, rozneslo se, že komise prohlíží shovívavě, že příliš nevybírá. A jak si měla komise vybírat, když obrovitá bitva, jež se rozpoutala na Volze, žádala stále nových a nových sil! Alexej seděl na zídce u vchodu, houpal nohama, a když někdo vyšel ze dveří, prohodil jako mimochodem:

„Nu, tak co?“

„Jedem,“ vesele odpovídal příchozí, zapínal blůzu nebo utahoval řemen.

Před Meresjevem šel na prohlídku Burnazjan. Hůl nechal u dveří a šel zpříma, kurážně, dával pozor, aby se nehoupal s boku na bok a nenapadal na krátkou nohu. Byl tam dlouho. Pak doletěly k Alexeji z otevřeného okna úryvky hněvivých slov a ze dveří vyletěl Burnazjan, celý zardělý. Vztekle šlehl očima po Alexeji, ani se neohlédl a belhal se do parku:

„Byrokrati, týlové krysy! Copak ti rozumějí létání? Cožpak je to nějaký balet? … Prý krátká noha … Hrom do nich, do těch klystýrníků!“

Alexej pocítil chlad v podpaží, když došlo na něho, ale přesto vstoupil do sálu energickým krokem, veselý a usmívající se. Komise seděla u velkého stolu. Uprostřed jako balvan z masa vojenský lékař první třídy Mirovolskij. Stranou u malého stolku za stohy spisů seděla Zinočka, velmi hezoučká, jako panenka ve svém bílém, na tvrdo naškrobeném plášti, s měděnou kadeří vlasů, jež se jí koketně drala zpod bílého šátečku. Podala Alexeji jeho papíry a tajně mu stiskla ruku.

„Nu tak, mladý muži,“ pravil lékař, mhouře oči, „svlékněte blůzu!“

Meresjev se nezabýval marně tak mnoho sportem, neopaloval se zbytečně na slunci. Lékař hleděl se zálibou na pevné, dobře stavěné tělo, na němž se pod hnědou kůži jasně rýsoval každý sval.

„Podle vás by mohli modelovat Davida,“ blýskl svými znalostmi jeden z členů komise.

Meresjev snadno vykonal všecky zkoušky, v siloměru stiskl pěstí jeden a půlkrát nad normál a vydechl tolik, že se šipka dotkla nejvyšší meze. Krevní tlak měl normální, nervy v dokonalém pořádku. Nakonec trhl ocelovou rukojetí siloměru tak, že přístroj porouchal.

„Letec?“ spokojeně se otázal lékař rozvalený v křesle a už se chystal

připsat k vojenským dokladům nadporučíka A. P. Meresjeva své doporučení.

„Letec,“ odpověděl Meresjev.

„Stihač?“

„Stihač!“

,,Nu tak, už ať stíháte! Tam je ted takových, jako jste vy, zapotřebí…! Počkejte, s čímpak jste ležel v nemocnici?“

Alexej sebou zavrtěl, cítil, že se všecko náhle řítí, ale lékař už četl jeho chorobopis a jeho široká dobrá tvář se roztáhla v údivu:

„Amputace nohou … jaký je to nesmysl? To je snad omyl, ne? Nu tak, co mlčíte?“

,,Ne, není to omyl,“ tiše a velmi pomalu, jako by stoupal po stupních na popraviště, vypravil ze sebe Alexej.

Všichni se podezřívavě zahleděli na zdravého, dokonale stavěného čilého chlapce, nechápajíce, oč jde.

,,Vyhrňte kalhoty!“ nařídil netrpělivě lékař.

Alexej zbledl. Ohlédl se bezmocně na Zinočku, pomalu zvedl kalhoty a tak stál před stolem na svých kožených protézách, skleslý a bezradný, se spuštěnýma rukama.

„Tak co nás tady, holoubku, taháte za nos? O tolik času jste nás připravil. Snad nemyslíte, že byste mohl jít bez nohou k letectvu?“ řekl nakonec lékař.

„Ne, nemyslím, ale půjdu!“ odpověděl tiše Alexej a jeho cikánské oči blýskly umíněně výzvou.

„Vy jste, se zbláznil! Beznohý létat?“

„Ano, i bez nohou budu létat!“ již ne umíněně, nýbrž velmi klidně odpověděl Meresjev; sáhl do kapsy svého leteckého stejnokroje a vytáhl odtud pečlivě složený výstřižek z novin. „Vidíte, ten také létal bez nohy, pročpak bych já nemohl létat bez obou?“

Lékař pročetl noticku a udiveně a s úctou se podíval na letce:

„Ale k tomu je třeba přímo pekelného treningu; vidíte, ten trénoval hodně dlouho. Je třeba naučit se vládnout protézami jako nohama,“ řekl zjihle.

Tu přišla Alexeji neočekávaně na pomoc Zinočka. Vyskočila od svého stolku, prosebně sepjala na prsou ručky a zardělá tak, až jí na spáncích vystupovaly krůpěje potu, šeptala:

„Soudruhu doktore, jen kdybyste viděl, jak tancuje! Lépe než všichni zdraví, opravdu, čestné slovo!“

„Co, že tancuje?“ Lékař pokrčil rameny a dobromyslně pohlédl na členy komise.

Alexej se radostně chopil myšlenky, s níž přišla Zinočka:

,,Prosím, nepište ani ano, ani ne, a přijdte k nám dnes večer na tanec. Přesvědčíte se, že mohu létat.“

Když kráčel ke dveřím, viděl v zrcadle, jak se členové komise o něčem živě dohadují.

Před obědem vyhledala Zinočka Alexeje v koutku zarostlého parku. Vypravovala mu, že když vyšel ze sálu, komise se ještě dlouho o něm radila a lékař prohlásil, že Meresjev je neobyčejný člověk a kdo ví, že snad opravdu bude létat. Co všechno nedokáže ruský člověk! Na to namítl jeden z členů komise, že dějiny letectva neznají takové příklady. Lékař odpověděl, že dějiny letectva neznaly mnoho a mnohému se naučily teprve za této války od sovětských lidí.

Poslední večer před odjezdem na frontu byl uspořádán v sanatoriu taneční večírek s bohatým programem na počest vybraných dobrovolníků, jichž bylo na dvě stě. Z Moskvy přijel nákladním autem vojenský orchestr. Dechová hudba otřásala zamřížovanými okny pokojů, rozléhala se po chodbách a schodištích. Letci tančili bez přestávky, až se z nich lil pot. Mezi nimi se točil veselý, hbitý a obratný Meresjev se svou zlatokadeřavou dámou. Byl to nejlepší pár.

Vojenský lékař první třídy Mirovolskij seděl u otevřeného okna při sklenici studeného piva a nespouštěl s očí Meresjeva a jeho zlatovlasou tanečnici. Díval se očima lékaře, více než to, očima vojenského lékaře. Z mnoha a mnoha příkladů věděl, jak se liší protézy od živých nohou. A když se nyní díval na osmahlého, pevně stavěného letce, jak půvabně vede svou malinkou, štíhlou dámu, nemohl se zhostit myšlenky, že to všecko je jakási podivná mystifikace. Nakonec, když letec zatančil v kruhu ostatních tanečníků „baryňu“, furiantsky při tom výskal, plácal se po stehnách a po tvářích a potom celý zpocený a oživený se protlačil k Mirovolskému, stiskl mu lékař s úctou ruku.

Meresjev mlčel, ale jeho očí hleděly upřeně na lékaře, přemlouvaly, prosily, žádaly odpověď.

,,Vy sám chápete, že nemám práva poslat vás přímo k útvaru, ale

m o h u v á m d á t doporučení na kádrové oddělení. Napíšu naše mínění, že jste po patřičném treningu schopen létat. Jedním slovem, můžete v každém případě počítat s mým souhlasem,“ odpověděl předseda komise.

Vyšel pak ze sálu s náčelníkem sanatoria, rovněž zkušeným vojenským lékařem; oba byli vzrušeni a udiveni. Ještě než ulehli, dlouho uvažovali o tom, co všechno dokáže sovětský člověk, jestliže opravdu chce …

Zatím co ještě dole hřímala hudba a v obdélnících, jež rýsovala na zemi osvětlená okna, míhaly se stíny tanečníků, seděl Alexej Meresjev nahoře v uzamčené koupelně a se zaťatými zuby si máchal nohy ve studené vodě. Div neomdlel bolestí, když ponořil do chladné vody modré zkrvácené pahýly se širokými jizvami od prudkých nárazů protéz.

Chvílemi bylo slyšet z koupelny tiché, přidušené sténání. Alexej však nesténal bolestí — nikoliv. Mučilo ho strádání větší než fysický neduh. Už dávno se mu znechutila jeho vynucená nečinnost, která se mu den ze dne stávala nesnesitelnější.

Alexej, syn sovětského státu, neznal jiných životních podmínek než ty, v nichž vyrostl, a bez uvažování, jako něco, co se rozumí samo sebou, přijímal vše, co mu dávala jeho země, tak jako zdravý člověk neuvažuje o přirozených funkcích svého organismu. Zato nyní, kdy mračna strašného nebezpečí hrozila všemu, co dříve bez zamýšlení spojoval v pojem sovětská vlast, stalo se mu toto vše trojnásob drahé. Pociťoval válku tak, jako by se Němec vloupal do jeho vlastního domu, jako by mučil jeho vlastní milovanou starou matku, a celou svou bytostí toužil odtud, na pomoc, na frontu, do rodných stalingradských stepí, kde v gigantické bitvě, jež rostla jako obrovský požár, rozhodoval se osud sovětského státu.

Trýznil své tělo nekonečným treningem, ukládal si stále složitější a těžší úkoly a každý večer před spaním s potěšením zatrhával v kalendáříku prožitý den jako další překonanou překážku, jež ho dělila od života na frontě. A nyní, když vynaložil takové úsilí, když se těsně přiblížil k uskutečnění své touhy, když si už živě představoval, jak jede ve vojenském vlaku k Stalingradu — najednou se všecko zas mělo zhroutit, zhroutit nenávratně a navždy … Alexej, ponořen do svého neveselého přemítám, bolestně sténal a snažil se přehlušit sténání šuměním a pleskáním vody.

Když vstoupil za hodinu major Stručkov do pokoje, stál Meresjev už umytý a svěží před zrcadlem a česal si mokré vlnité vlasy.

„Zinočka tě tam hledá. Alespoň projít by ses s ní měl na rozloučenou.“

„Půjdeme všichni tři, ano, Pavle Ivanoviči! Nu pojď, dej si říci,“ začal ho přemlouvat Meresjev.

Byl jaksi nesvůj při myšlence, že má zůstat o samotě s tou roztomilou, trochu směšnou dívkou, která ho tak obětavě učila tančit. Nyní, když dostal psaní od Olgy, pociťoval její přítomnost nějak zvlášť tíživě. A proto naléhal na Stručkova, až si major konečně nasadil čepici, něco zavrčel a šel s ním.

Zinočka čekala na balkoně. V rukou měla už úplně otrhanou kytici. Otrhané a pošlapané listy a lupínky květů pokrývaly podlahu u jejích nohou.

,,Tak co, půjdeme se rozloučit s lesem ?“ klidným tónem navrhl Alexej.

Vzali se za ruce a mlčky se dali starou lipovou alejí. Na zemi, pestřící se skvrnami bílého měsíčního světla, chvěly se černé stíny a hned tu, hned tam zasvítily jako rozházené zlaté penízky první listy podzimu. Došli na konec aleje, vyšli z parku a po mokré zašedlé trávě zamířili k jezeru. Louky i jezero ležely jako v bílé beraní kůži, pokryté clonou husté, houlící se mlhy. Mlha se držela u země, dosahovala jim po pás a zářila tajuplně ve studeném měsíčním světle. Vzduch byl vlhký, prosycený sytými vůněmi podzimu, místy chladný, ba studený, místy teplý a dusný, jako by ta záplava mlhy měla svá vlastní zřídla, své teplé a studené proudy …

„Vypadáme jako obři, kráčející nad oblaky …,“ prohodil zamyšleně Alexej.

„Spíš jako hlupáci! Promáčíme si nohy a na cestu si něco uženeme,“ zavrčel Stručkov, ponořený v nějaké své neveselé myšlenky.

„Já mám aspoň tu výhodu proti vám, že nemám co promáčet a nemohu se nastydnout,“ usmál se Alexej.

Zinočka je vedla k jezeru, skrytému v mlhách.

„Pojďte, pojďte, tam je teď velmi pěkně.“

Div nezabředli do vody a s údivem se zastavili, když se jim náhle mezi kyprými vlákny mlhy docela u samých nohou začernala vodní hladina. Došli k lávce, vedle níž vystupovaly z mlhy temné obrysy

loďky. Zinočka zmizela v mlze a vrátila se s vesly. Zasadili je a usedli do loďky. Alexej k veslům, Zinočka s majorem na zadní sedátko, člun plul pomalu po tiché vodě, chvílemi se nořil do mlhy, chvílemi vyplouval na volnou hladinu, jejíž lakovanou čerň bohatě postříbřovalo měsíční světlo. Všichni byli pohrouženi do svých myšlenek. Noc byla tichá, s vesel kapala voda v těžkých krůpějích jako rtuť a zdála se stejně těžká. Vesla vrzala v otvorech, kdesi se ozýval chřástal a z dálky se sem neslo přerývané klamavé houkání výra.

„Ani by člověk nevěřil, že docela blízko je válka …“ pronesla tiše Zinočka.,,Budete mi psát, přátelé? Napíšete mi aspoň pár slov, Alexeji Petroviči? Víte co, dám vám několik pohlednic se svou adresou. Napíšete j e n : Jsem živ a zdráv, klaním se Vám — a vhodíte to do schránky, ano? …“

„Ani nevíte, přátelé, jak rád jedu! Už toho mám dost, toho válení za pecí, teď jen do toho!“ vykřikl Stručkov.

A všichni opět umlkli. Drobné jemné vlnky pleskaly hlučně o spodek loďky, zvučně a konejšivě zurčela voda pod přídí a ostrými pobleskujícími hřebeny se čeřila za zádí. Mlha řidla a bylo už vidět, jak se od břehu k loďce táhne rozčeřená, modravě se lesknoucí stopa měsíčního světla a jak ve vodě svítí skvrny zvonečků a leknínů. ,

„Což kdybychom si zazpívali?“ navrhla Zinočka, a nečekajíc na odpověď, zanotovala píseň o jeřabině.

Zazpívala sama smutným hlasem první sloku, pak se přidal major Stručkov hlubokým silným barytonem. Nikdy předtím nezpíval a Alexej netušil, že má takový nádherný sametový hlas. Nad vodní hladinou se nesla do široka ta zádumčivá a vášnivá píseň. Dva svěží hlasy, mužský a ženský, doplňovaly se v písni touhy. Alexej viděl v duchu tenký jeřáb s jedním purpurovým hroznem jeřabin, jenž stál pod oknem jeho pokoje, a vzpomínal na okatou Varju z podzemní vesničky; potom vše zmizelo, jezero i kouzelné světlo měsíce i loďka a pěvci, a on viděl před sebou ve stříbrné mlze děvčátko z Kamyšinu, ale nebyla to ta Olga z fotografie, sedící uprostřed kopretin na kvetoucí louce, nýbrž jakási nová, neznámá a unavená, s tvářemi skvrnitě opálenými, s rozpraskanými rty, v promaštěné vojenské blůze, s lopatou v ruce, tam někde v stepích pod Stalingradem.

Položil vesla a pak už dozpívali poslední sloku všichni tří.

6

Časně ráno vyjížděl průvod vojenských autobusů z nádvoří sanatoria. U vrat zanotoval major Stručkov, sedící na stupátku jednoho vozu, svou oblíbenou píseň o jeřabině. Zachytili ji v ostatních autobusech a slova loučení, přání šťastné cesty, veselé narážky Burnazjanovy, Zinoččiny rady na cestu, posílané Alexeji do okna autobusu, to všecko utonulo v prostých a hlubokých slovech starodávné písně, jež byla po mnoho let zapomenuta a nyní, za dnů Veliké vlastenecké války, znova vyvstala v paměti lidí a znova si získala jejich srdce.

Autobusy odjely a odnesly s sebou družné, syté zvuky melodie. Když píseň dozněla, cestující ztichli a nikdo nepromluvil, dokud ‘se za okny neobjevily první závody a dělnické osady moskevského předměstí.

Major Stručkov, který seděl v rozepjatém kabátci na stupátku, pozoroval s úsměvem moskevskou krajinu. Bylo mu veselo. Ten věčný poutník byl už zase v pohybu a cítil se ve svém živlu. Jako by jel domů, a ne k nějakému neznámému leteckému útvaru. Meresjev seděl mlčenlivý a plný obav. Cítil, že ho nyní čeká to nejhorší, a kdo ví, podaříli se mu zdolat nové překážky …

Nestaral se ani o nocleh a zašel přímo z autobusu k vojenskému lékaři Mirovolskému. A zde ho očekával první nezdar. Jeho příznivec, kterého s takovou námahou přesvědčil o své věci, odletěl na služební cestu a prý se hned tak nevrátí. Řekli Alexeji, aby podal hlášení obvyklým způsobem. Meresjev usedl na chodbě k oknu a hned tady napsal hlášení. Odevzdal je intendantovi, malému a hubenému důstojníku s unavenýma očima. Ten slíbil, že udělá vše, co může, aby se přišel zeptat za dva dni. Marně ho letec prosil a přemlouval, ba i hrozil. Intendant tiskl k hrudi kostnaté pěstičky a vykládal, že tak je to stanoveno a že nemůže porušovat zavedený pořádek. Možná, že mu opravdu nemohl ničím pomoci. Meresjev mávl rukou a odešel.

Tak začalo jeho putování po vojenských kancelářích. Věc byla komplikována tím, že ho do nemocnice tenkrát dopravili naspěch, bez potvrzení o zásobování a peněžních náležitostech, a že on sám se včas o to nestaral. Neměl ani cestovní rozkaz.

A přestože mu laskavý intendant slíbil, že si ihned vyžádá telefonicky u pluku potřebné dokumenty, Meresjev věděl, jak to všecko dlouho trvá, a uvědomil si, že nyní musí nějakou dobu žít bez peněz, bez bytu a bez potravinového přídělu v nehostinné válečné Moskvě, kde se počítalo s každým kilogramem chleba, s každým kousíčkem cukru.

Zatelefonoval do nemocnice Aňutě. Podle hlasu měla asi nějaké starosti nebo snad neměla kdy, ale přece se velice radovala z jeho příchodu a zvala ho, aby se na těch několik dní ubytoval u ní, tím spíše, že ona sama je vázána službou v nemocnici, a tak nebude Alexej nikomu překážet.

Ze sanatoria dostal Alexej na cestu potraviny na pět dní. Nerozmýšlel se dlouho a zamířil k známému vetchému domku, přikrčenému vzadu ve dvoře k mohutným zádům nových vysokých budov. Teď má střechu nad hlavou, má co jíst — může tedy čekat. Vystoupil po temných točitých schodech, kde ho opět uvítal zápach koček, petroleje a mokrého prádla. Nahmatal dveře a energicky zaklepal.

Štěrbinou pootevřených dveří, přidržovaných dvěma tlustými řetízky, vysunula se stařecká tvář ostrých rysů; dlouho si Alexeje prohlížela a pak se nedůvěřivě a zvědavě zeptala, kdo je, ke komu přichází a jak se jmenuje. Teprve potom zazvonily řetízky na dveřích a stařenka otevřela.

,,Anna Danilovna není doma, ale telefonovala mi o vás. Pojďte, zavedu vás do jejího pokoje.“

Stařenka bloudila tklivýma vybledlýma očima po jeho tváři a uniformě, ale především po tlumoku.

„Abych vám snad ohřála trochu vody? Tamhle na kamnech je Aniččina petrolejka, ohřeji vám …“

Bez rozpaků vstoupil Alexej do známé světničky. Snad vlastnost vojáků, cítit se všude jako doma, jíž byl v takové míře nadán major Stručkov, přešla i na něho. Ucítil známý pach starého dříví, prachu a naftalinu ze všech těch starobylých ctihodných předmětů, jež po desetiletí poctivě sloužily svým majitelům, a pocítil dokonce vzrušení, jež se zmocňuje člověka, když se po dlouhém putování dostane pod rodnou střechu.

Stařenka vstoupila hned za ním a stále hovořila. Vykládala o frontách před jakousi pekárnou, kde člověk dostane — máli štěstí — na

lístky místo černého chleba žemličky z kynutého těsta, vyprávěla, že tuhle v tramvaji slyšela od jednoho velmi důvěryhodného vojáka, že Němci dostali u Stalingradu pořádně na frak, že prý Hitler z rozčilení ztratil rozum a že ho zavřeli do blázince a v Německu že všecko vede jeho dvojník; že si její sousedka Alevtina Arkadjevna, jež úplně neprávem dostává dělnický lístek, u ní vypůjčila tu pěknou emailovou bandasku na mléko a že ji nechce vrátit, že Anna Danilovna je dcera velmi vážených lidí, kteří jsou teď v evakuaci — že je to moc hodné děvče, takové mírné a přísných mravů, že pracuje bez oddechu ve vojenské nemocnici a že k ní nechodí žádné návštěvy.

,,A vy jste jako její ženich? Hrdina Sovětského svazu, tankista?“

„Ne, jsem jenom obyčejný letec,“ odpověděl Meresjev a div nevyprskl smíchem, když viděl, jak se na pohyblivé líci stařenčině objevilo zprvu nepochopení, pak nedůvěra a zároveň hněv.

Stiskla rty, zlostně přibouchla dveře a už z chodby zabručela bez dřívější starostlivé ochoty:

„Tak jestli potřebujete teplou vodu, ohřejte si ji sám na modré petrolejce.“

Aňuta měla asi na evakuačním středisku mnoho práce. Dnes v nevlídný podzimní den, vypadal byt úplně zpustlý. Všude ležela silná vrstva prachu, na oknech a stolcích žloutly a vadly nezalévané květiny. Na stole stál čajník a válely se chlebové kůrky, po okrajích už nazelenalé. Pianino bylo rovněž potaženo šedým a měkkým obalem p r a c h u . A j a k o by se dusila v zatuchlém těžkém vzduchu, bzučela zde smutně veliká modrá moucha a narážela na zažloutlé zaprášené okno.

Meresjev otevřel okna, jež vedla na nízkou stráňku, rozbrázděnou hustými pásy záhonků, čerstvý větřík se vedral do pokoje a zvířil ulehlý prach, který zahalil pokoj Šerou mlhou. V té chvíli napadla Alexeje veselá myšlenka: což aby uklidil ten zpustlý pokoj, aby udělal Aňutě radost a překvapil ji, přijdeli večer domů?

Vypůjčil si od stařenky vědro, hadr a kartáč a dal se s chutí do práce, mužským pohlavím tak přezírané. Půl druhé hodiny zametal, drhl a myl s velkým potěšením.

Večer zašel ještě k mostu, kde, jak si už cestou všiml, prodávaly dívky bohaté, pestré podzimní astry. Koupil několik květů, postavil je do váz na stole a na pianině a usedl do pohodlného zeleného křesla;

pociťoval v celém těle příjemnou únavu a chtivě hltal zápach pečeného masa, které stařenka připravovala v kuchyni z jeho zásob.

Ale Aňuta přišla tak unavená, že se s ním sotva pozdravila, hodila sebou na divan a ani si nevšimla, že se kolem všecko jen blyští a jiskří. Teprve za několik minut, když si trochu odpočinula a napila se vody, rozhlédla se s údivem, porozuměla, usmála se unaveně na Alexeje a vděčně mu stiskla ruku.

„Teď chápu, proč si vás Gríša tak zamiloval, až někdy trochu žárlívám. Aljoško, to jste všecko sám udělal? Jak jste hodný! A od Gríši nepřišlo nic? On je jistě tam. Třetího dne jsem dostala dopis, jenom kraťoučký: je v Stalingradě a blázínek — píše, že si nechává narůst plnovous. Taky si našel zábavu …! Ale tam, je tam moc nebezpečno? Nu řekněte, Aljošo, nu řekněte! Takové strašné věci se vypravují o Stalingradě!“

,,Je tam válka.“

Alexej si povzdechl a zachmuřil se. Záviděl každému, kdo je tam, na Volze, kde se rozpoutala obrovská bitva, o které se nyní tolik mluvilo.

Povídali si celý večer, s chutí povečeřeli pečené maso z konservy, a protože druhý pokoj byl uzamčen, uložili se bratrsky v jednom, Aňuta na posteli, Alexej na divanu, a usnuli hned zdravým pevným spánkem mládí.

Když Alexej otevřel oči a vyskočil z postele, pruhy slunečních paprsků s chvějícími se částečkami prachu se klonily už šikmo na podlahu. Aňuta nebyla doma. Na opěradle divanu byl připíchnut lístek: „Pospíchám do nemocnice, čaj je na stole, chléb v kredenci, cukr nemáme. Do soboty asi nepřijdu. A.“

Po celé tyto dny Alexej téměř nevycházel z domu. Jelikož neměl co dělat, dal se do spravování. Opravil stařence všechny primusy a petrolejky, zaletoval kastroly, spravil vypínače a zásuvky a dokonce na její prosbu dal do pořádku i kávový mlýnek té babě Alevtině Arkadjevně, kterou samozřejmě ani nenapadlo, aby stařence vrátila emailovou bandasku. Tím vším si získal trvalou sympatii stařenky i jejího muže, který byl zaměstnán ve stavebním trustu a byl velmi činný v domovním družstvu protiletecké obrany a rovněž zůstával celé dny mimo dům. Staří manželé se shodli na tom, že tankisté jsou ovšem znamenití lidé, ale že Ietci nejsou o nic horší, ba dokonce,

když je blíž poznáš, jsou to lidé přes své vzdušné zaměstnání domáčtí, rodinní, řádní.

Poslední noc před tím, kdy se měl dostavit do kádrového oddělení pro vyřízení, proležel Alexej na svém divanu s otevřenýma očima. Vstal za úsvitu, oholil se, umyl a přesně ve chvíli, kdy se otvíral úřad, přistoupil první ke stolu majora administrativní služby, který měl rozhodnout o jeho osudu.

Major se mu hned na první pohled nezalíbil. Jako by Alexeje neviděl, dlouho něco kutil u stolu, vytahoval a rozkládal před sebou pořadače na spisy, dlouho někam telefonoval, pak podrobně vysvětloval sekretářce, jak má číslovat osobní spisy, načež odešel a vrátil se až za hodnou chvíli. To stačilo, aby Alexej začal nenávidět jeho podlouhlou tvář s dlouhým nosem a pečlivě vyholenými lícemi, s rudými rty a šikmým čelem, jež přecházelo nepozorovaně v blyštící se lysinu. Konečně major převrátil lístek v kalendáři a teprve potom pozvedl oči na návštěvníka.

„Přejete si, soudruhu nadporučíku?“ zeptal se klidným, sebevědomým hlasem.

Meresjev mu vysvětlil svou věc. Major si vyžádal od sekretářky jeho spisy, a než mu je přinesla, natáhl si pohodlně nohy a soustředěně se šťoural párátkem v zubech, jež přitom zdvořile zakrýval dlaní levé ruky. Když mu přinesli spisy, otřel párátko kapesníkem, zabalil je do papírku, zastrčil do kapsy a zahloubal se do čtení. Když došel k amputaci nohou, honem ukázal Alexeji na židli: „Posaďte se, copak stojíte,“ a znova se ponořil do čtení. Obrátil poslední stránku a otázal se:

„Nu, a co vlastně chcete?“

„Chtěl bych být přidělen k stíhacímu pluku.“

Major se opřel o opěradlo a udiveně se podíval na letce, stále ještě stojícího před ním, a sám mu přisunul židli. Jeho široké obočí se posunulo ještě výš na hladkém tučném čele.

„Ale vy přece nemůžete létat.“

„Mohu létat a budu. Pošlete mě do průpravné školy na zkoušku.“ Meresjev téměř křičel a v jeho hlase bylo tolik nezkrotného chtění, že vojáci u sousedních stolů pozvedli hlavy, aby se podívali, čeho si tak naléhavě žádá ten snědý hezký chlapec.

„Ale poslouchejte, jak si to představujete, že budete létat bez nohou? To je směšná věc … To jakživ nikdo neviděl. A kdo vám to dovolí?“ Major si myslil, že před ním stojí nějaký fanatik, snad blázen.

Díval se úkosem na vzrušenou Alexejovu tvář, na jeho planoucí, neklidné oči a snažil se mluvit co možná mírně.

„Ano, to jakživ nikdo neviděl, ale uvidí,“ umíněně tvrdil Meresjev; vytáhl ze zápisníku výstřižek z novin, zabalený do celofánu, a položil jej majorovi na stůl.

Vojáci u sousedních stolů už nechali práce a se zájmem naslouchali rozmluvě. Jeden přistoupil k majorovi, požádal ho o zápalky a přitom pohlédl Meresjevovi do tváře. Major přelétl očima výstřižek.

,,To není pro nás žádný dokument. My máme své směrnice. Tam jsou přesně určeny všechny stupně schopnosti k letectví. Nemohu vás nechat řídit stroj, i kdyby vám chyběly jen dva prsty, natož obě nohy. Vezměte si ty své noviny, to není žádný důkaz. Vážím si vaší snahy, ale … „

Meresjev, který cítil, že v něm všecko vře, že ještě okamžik a hodí kalamářem po té blýskavé holé lebce, vypravil, dutě ze sebe:

„A tohle?“

Položil na stůl svůj poslední argument — papír podepsaný vojenským lékařem první třídy. Major vzal pochybovačně lístek do rukou. Byl v pořádku, s tištěnou hlavičkou oddělení zdravotní služby a s kulatým razítkem; pod ním byl podpis lékaře Mirovolského, velmi váženého v letectvu. Major přečetl lístek a trochu změkl. Nikoli, před ním nestojí šílenec. Tento podivný chlapec chce opravdu létat bez nohou. Dokonce se mu podařilo nějakým způsobem přesvědčit vojenského lékaře, váženého, směrodatného člověka.

„Rád bych vám pomohl, ale nejde to,“ povzdechl si major a odsunul stranou Meresjevovy spisy. „Vojenský lékař první třídy může psát co chce, ale my tady máme směrnice úplně jasné a určité, jež nepřipouštějí výjimek … Jestliže je poruším, kdo bude odpovědný, já nebo Mirovolskij ?“

Meresjev hleděl nenávistně na sytého, samolibého muže, sebevědomého, klidného a zdvořilého, na jeho sněhobílý límeček pod bezvadnou blůzou, na ruce, porostlé chloupky, s pečlivě ostříhanými velkými a nevzhlednými nehty. Jak mu to má jenom vysvětlit? Copak ho pochopí? Copak ví, co to je letecký boj? Vždyť snad v celém životě neslyšel ani výstřel. Přemáhaje se ze všech sil, zeptal se temným hlasem:

„Tak co mám dělat?“

,,Jestli mermomocí chcete, mohu vás poslat ke komisi na doplňovací velitelství,“-a major pokrčil rameny. „Jenom vás upozorňuji na to, že se budete zbytečně namáhat.“

,,I vem to čert, pošlete mě na komisi,“ odsekl chraplavě Meresjev a dopadl těžce na židli.

Tak začala jeho bludná pouť po úřadech. Unavení lidé, až po krk zavalení prací, ho vyslechli, divili se, chápali ho, byli ohromeni a rozpačitě rozkládali rukama. Skutečně, co mohli v té věci dělat? Byly zde jednoznačné směrnice, potvrzené velitelstvím, byla zde tradice posvěcená mnohými lety. Jak porušit to vše, a to ještě v takovém případě, který byl naprosto jasný! Všem bylo upřímně líto houževnatého invalidy, který tak toužil do boje, nikdo však se neodvažoval hnout jazykem a říci mu rozhodně „ne“, a tak ho posílali z kádrového oddělení na doplňovací velitelství, z úřadu do úřadu, všude ho litovali a odkazovali na komise.

Meresjeva už nepřivádělo z míry ani odmítnutí, ani ponaučování, ani ponižující soucit a shovívavost, i když se proti tomu bouřila celá jeho hrdá duše. Naučil se ovládat, osvojil si tón prosebníka, a ač se mu dostávalo za den někdy dvou až tří odmítnutí, nevzdával se. Výstřižek z novin a doporučení vojenského lékaře první třídy byly již úplně otřelé od neustálého vyndávání z kapsy, rozpadaly se a Alexej si je musil podlepit pergamenovým papírem.

Všecky svízele jeho nekonečného putování se ještě zvyšovaly tím, že nepřicházela odpověď z pluku a Alexej byl stále bez potřebných potvrzení. Zásoby, jež si přinesl ze sanatoria, byly vyčerpány. Sousedé, s nimiž se spřátelil, zvali ho vytrvale na oběd, když viděli, že si přestal vařit. Ale on věděl, jak těžce pracují ti staří lidé na svých trpasličích záhoncích na stráňce pod okny, kde byla spočítána každá cibulka, každá mrkvička, věděl, jak se s ním bratrsky, s dětskou spravedlivostí dělí ráno o svůj příděl chleba, a proto odmítl jejich pomoc a statečně prohlásil, že nyní bude obědvat v důstojnické jídelně, protože nemá kdy si vařit.

Nadešla sobota, kdy měla mít Aňuta volno; každý večer s ní dlouho

rozmlouval telefonem a informoval ji o nepříznivém průběhu svých záležitostí. Rozhodl se tedy. Ve svém tlumoku schovával staré stříbrné pouzdro na cigarety po otci. Byla na něm prudce uhánějící trojka, provedená v černém emailu, a nápis: ,,Od přátel v den stříbrné svatby.“ Alexej nekouřil, ale matka, když provázela na frontu svého nejmladšího, vsunula mu do kapsy otcovské dědictví, s úctou chráněné v rodině, a tak Alexej vozil všude s sebou tuto masivní neohrabanou věcičku a bral si ji do kapsy ,,pro štěstí“, když letěl do boje. Vzal pouzdro a vydal se s ním do vetešnictví.

Hubená žena, páchnoucí naftalinem, obrátila pouzdro několikrát v rukou, pak ukázala kostnatým prstem na nápis a prohlásila:

„Věci s monogramy se do prodeje nepřijímají.“

„Nechci mnoho, jen podle vašeho ceníku.“

„Ne, ne, a kromě toho, občane vojáku, zdá se mi, že máte ještě dost času na to, abyste přijímal dárky ke stříbrné svatbě,“ jizlivě dodala naftalinová dáma a změřila Alexeje nepřívětivýma bezbarvýma očima.

Letec se zarděl, vzal pouzdro s pultu a obrátil se k východu. Kdosi ho chytil za rukáv a dýchl mu do ucha hustým výparem vodky.

„Pěkná věcička! Co za ni chcete?“ zajímala se štětinatá tlama s namodralým nosem, jejíž majitel natahoval po pouzdru žilnatou chvějící se ruku. „Hm, masivní — z úcty k hrdinovi Vlastenecké války dám pět stováků.“

Alexej nesmlouval, vzal pět stovek a vyběhl z tohoto království páchnoucí veteše na čerstvý vzduch. Na nejbližším trhu si koupil kousek masa, trošku sádla, bochánek chleba, brambory a cibuli. Nezapomněl ani na několik snítek petržele.

S nákupem se vrátil „domů“, jak ted říkal svému náhodnému obydlí.

„Vzal jsem si raději zase příděl, špatně se u nás vaří,“ nalhal stařence, když vykládal nákup v kuchyni na stůl.

Večer očekávala Aňutu bohatá večeře. Masová polévka s brambory, na níž plavaly ve žlutém tuku zelené lístky petržele, pečené maso s cibulí a dokonce želé z klikvy, jež stařenka zahustila odvarem z bramborových slupek.

Děvče přišlo bledé, unavené. Se zřejmým úsilím se přemohla, aby se umyla a převlekla. Spěšně snědla polévku i maso, pak se usadila

v kouzelném starém křesle, jež objímalo unavené tělo dobrotivými sametovými tlapkami a konejšilo je do klidného spánku. Tak usnula a nedočkala se, až v bandasce pod kohoutkem vodovodu vystydne klikvové želé, připravené podle všech pravidel.

Když po krátkém spánku otevřela oči, zhoustl už soumrak v malé, čistě uklizené světničce, zastavěné starými milými věcmi. U jídelního stolu pod matným stínidlem staré lampy, s níž na nitkách viseli pestří pavoučci, zvonící drátěnýma nožkama, jež tak dobře znala z dětství, uviděla Alexeje.

Seděl, hlavu v dlaních, jako by ji chtěl rozmačkat. Nebylo mu vidět do tváře, ale v celé jeho poloze bylo tolik těžkého zoufalství, že soucit k tomu silnému, umíněnému chlapci zalil děvče jako teplá vlna. Aňuta tichounce vstala, přistoupila k němu, objala jeho velkou hlavu a hladila a propouštěla mezi prsty tuhé praménky kadeří. Chopil ji za ruku a políbil do dlaně, potom náhle vyskočil veselý a usměvavý:

,,A co náš desert? Vidíte, staral jsem se, chladil jsem ho pod vodovodem, aby měl patřičnou teplotu, a vy si prosím usnete. To je trápení pro kuchaře!“

Vesele snědli každý po talířku „prima“ kyselého želé, pohovořili si, ale nedotýkali se podle němé úmluvy dvou věcí: Gvozděva a Alexejových záležitostí. Potom si připravili lůžka, Aňuta na posteli, Alexej na divanu. Děvče vyšlo na chodbu, počkalo, až žuchly na podlahu Alexejovy protézy, potom zhaslo lampu, svleklo se a také ulehlo. Byla tma, oba mlčeli, ale podle toho, jak zašelestila pokrývka nebo zaskřípěla pera v matracích, věděli, že nespí jeden ani druhý.

„Aljošo, vy nespíte?“ nevydržela to konečně Aňuta.

„Ne, nespím.“

„Přemýšlíte?“

„Přemýšlím. A co vy?“

„Já také.“

Pak zmlkli. Za oknem zadrnčela v zatáčce tramvaj. Modravé zajiskření v drátech osvítilo místnost a na okamžik zahlédli své tváře. Oba leželi s otevřenýma očima.

… Alexej neřekl toho dne Aňutě ani slovo o výsledku svého putování a ona rozuměla, že to vypadá špatně a že snad už hasne naděje v jeho nezkrotné duši. Svým ženským citem uhodla, jak je mu asi

těžko, a pochopila také, že ač je mu zle v této chvíli, slova účasti by jen rozjitřiia jeho bolest a soucit by ho urazil.

Alexej ležel na zádech, s rukama založenýma za hlavou, a myslil na to, jaká skvělá dívka je Aňuta a jak chudáček je unavena a vyčerpána a jak velice ji těší namáhavá práce v nemocnici! …

„Aljošo!“ zavolala tiše Aňuta.

S divanu bylo slyšet pravidelné oddechování. Letec spal. Děvče vstalo s postele, a opatrně našlapujíc bosýma nohama, přistoupilo k němu a jako dítěti mu urovnalo podušku a uhladilo přikrývku.

7

Meresjeva zavolali na komisi prvního. Obrovský otylý vojenský lékař prvního stupně, který se konečně vrátil ze služební cesty, seděl na předsednickém místě. Hned Alexeje poznal a povstal, aby ho uvítal.

„Tak co, nechtějí tě vzít? Jó, můj milý, to není lehká věc, vždyť zákon se nesmí překročit. A dokaž ho přeskočit!“ vykládal dobromyslně.

Alexeje ani neprohlíželi. Na jeho spisy napsal vojenský lékař červenou tužkou: „Kádrovému oddělení. Pokládám za možné poslat na zkoušku do průpravného leteckého střediska.“ S tím papírem se odebral Alexej přímo k vedoucímu kádrového oddělení.

Nechtěli ho ke generálovi pustit. Meresjev chtěl užuž vybuchnout, ale generálův pobočník, štíhlý mladičký kapitán s černými knírky, měl takovou veselou dobromyslnou a poctivou tvář, že Meresjev, který odjakživa nemohl ani vidět ty „anděle strážce“, jak říkal tajemníkům významných osob, usedl u jeho stolku a k svému vlastnímu překvapení vypověděl kapitánovi zevrubně celou svou historii. Jeho vyprávění bylo několikrát přerušeno zvoněním. Kapitán musil co chvíli odbíhat do generálova kabinetu, ale jakmile byl hotov, hned zase usedal k Meresjevovi, a pohlížeje na něho dětsky naivníma očima, v nichž se zračila zvědavost, nadšení i nedůvěra zároveň, naléhal:

„Nu, nu, a dál?“

Nebo pojednou rozhodil rukama, a jako když nevěří, se tázal:

„Nelžeš? Opravdu nelžeš? Hm, ano, ano!“

Když mu Meresjev pověděl o svém putování po kancelářích, kapitán se přes své chlapecké vzezření projevil jako dokonalý znalec administračních věcí a pobouřeně vybuchl:

„Byrokrati! Zbytečně tě honili. Jsi opravdu obdivuhodný chlapík … Jenomže oni mají vlastně pravdu: bez nohou se nedá létat.“

„Ale dá … podívejte se …,“ a Meresjev vyňal z kapsy výstřižek z novin a posudek komise a její doporučení.

,,Ale co tě napadá, létat bez nohou ? Nebuď bláhový, raději toho nech, víš, jak se říká: ,Z beznohého tanečník nebude’.”

Od j i n é h o by to bylo Meresjeva asi urazilo, možná, že by byl vybuchl a hrubě odpověděl. Oživená tvář kapitánova však vyzařovala tolik přátelské účasti, že Alexej místo toho vyskočil a s chlapeckým zápalem vykřikl:

„Že nebude?“ a dal se do tance.

Kapitán ho nadšeně sledoval, potom beze slova vzal jeho papíry a zmizel za dveřmi.

Dlouho se nevracel. Alexej poslouchal slabý ohlas dvou různých hlasů za dveřmi a cítil, jak se mu svírá v hrozném napětí celé tělo, jak prudce a rychle mu bije srdce, jako by se střemhlav řítil dolů rychlým letounem.

Kapitán vyšel z kabinetu se spokojeným úsměvem.

„Tak víš co,“ řekl, „o tom, že bys mohl zpátky mezi letce, generál nechce ani slyšet, ale tady ti napsal: schopen, poslat do letištního praporu bez snížení služného a všech náležitostí. Rozumíš? Bez snížení … „

Kapitán byl překvapen, když uviděl místo radosti na Alexejově tváři prudkou nevoli.

,,K letištnímu praporu? Za nic na světě! Copak to nedovedete pochopit? Vždyť mi nejde o žrádlo ani o peníze! Jsem letec, rozumíte, chci na letoun a na frontu … Proč tomu nikdo nechce rozumět? Vždyť to není tak nepochopitelné!“

Kapitán přemítal. Čert mu byl dlužen toho umíněnce, jiný na jeho místě by se dal do tance, a tenhleten … Blázen nějaký! Ale ten blázen se kapitánovi zamlouval stále víc a více. Pociťoval účast s jeho osudem, chtěl mu stůj co stůj pomoci v j e h o neuvěřitelném podniku. N á h l e ho napadla myšlenka. Mrkl na Meresjeva, zakýval na něho prstem, pohlédl na dveře šéfova kabinetu a zašeptal:

„ G e n e r á l udělal všecko, co mohl, více už není v j e h o moci. O p r a v d u ! Vždyť by ho měli za blázna, kdyby beznohého poslal mezi letce. Víš co, jdi rovnou k našemu nejvyššímu veliteli, ten jediný ti pomůže.“

Za půl hodiny chodil Meresjev, jemuž jeho nový známý opatřil propustku, nervosními kroky po kobercích v předpokoji velitele letectva. Že ho to už dřív nenapadlo! Inu ovšem, měl jít hned sem a neztrácet marně tolik času. Ke kováři, a ne ke kováříčkovi … Povídá se o něm, že prý sám kdysi býval letecké eso. Ten ho přece musí pochopit! Ten už jistě nepošle stihače do letištního praporu!

V předpokoji důstojně seděli generálové a plukovníci. Mluvili polohlasem, někteří byli zřejmě vzrušeni, mnoho kouřili a jenom osmahlý nadporučík chodil po koberci sem a tam svou podivnou, trochu skákavou chůzí. Když byli všichni návštěvníci vyřízeni a došlo na něho, přistoupil prudce ke stolu, u něhož seděl mladý major s kulatým, upřímným obličejem.

„Také k němu, soudruhu nadporučíku ?“

„Ano. Chci s ním mluvit osobně ve velmi důležité věci.”

„Snad byste mi mohl říci, oč běží? Nu, jen si sedněte, sedněte. Kouříte?“ a podal Meresjevovi otevřené cigaretové pouzdro.

Alexej nekouřil, ale vzal bezmyšlenkovitě cigaretu, pomačkal ji v prstech, položil na stůl a pak náhle, právě tak jako dříve kapitánovi, vyklopil teď majorovi celou historii svých nezdarů. Dnes rozhodně změnil své mínění o „andělích strážcích“, střežících generálské předsíně. Major ho poslouchal ne s chladnou zdvořilostí, nýbrž s účastí, kamarádsky a pozorné. Přečetl výstřižek z novin a podíval se na doporučení komise.

Meresjev, povzbuzený jeho zájmem, vyskočil, zapomněl, kde je, a chtěl mu také ukázat, jak umí tancovat … A v té chvíli div že se vše nepokazilo. Dveře kabinetu se rychle otevřely a z nich vyšel vysoký, hubený, černovlasý muž, kterého Alexej znal z fotografií. Cestou si zapínal plášť a hovořil něco s generálem, který ho provázel. Byl zamyšlený a Meresjeva ani nezpozoroval.

„Pospíchám do Kremlu,“ řekl spěšně majorovi a pohlédl na hodinky. „Objednejte na šest hodin noční letoun do Stalingradu. Nastupovat budeme v Horní Pogromné,“ a odešel právě tak rychle, jako se objevil.

Major ihned objednal letoun. Pak si vzpomněl na Meresjeva a v rozpacích rozhodil ruce :

„ N e m á m e štěstí, musí pryč. Budete muset počkat. M á t e kde bydlet?“

Na osmahlé tváři neobvyklého návštěvníka, která se před minutou zdála umíněná a energická, viděl major pojednou takové zklamání a takovou ochablost, že ihned změnil své rozhodnutí.

„Nu dobrá … znám našeho velitele, on by udělal totéž.“

Načrtl několik slov na úřední papír, vložil jej do obálky a nadepsal: „Náčelníku kádrového oddělení,“ podal obálku Meresjevovi a stiskl mu ruku.

„Přeji vám z plného srdce zdaru!“

Na papíře bylo napsáno: „Nadporučík Meresjev A. byl u velitele letectva. Je nutno věnovat mu mimořádnou pozornost a pomoci mu všemožně k návratu do bojového letectva.“

Už za hodinu uváděl mladičký kapitán s knírkem Meresjeva do pracovny svého šéfa. Starý generál, těžkého objemného těla, se zlostně naježeným obočím, přečetl doporučení, upřel na letce veselé modré oči a usmál se:

„Už i tam jsi byl? Ty jsi ale ranní ptáče! To ty ses urazil, že tě posílám do letištního praporu? Chachacha!“ generál se rozhlaholil hlučným smíchem. „Chlapík! To se pozná třída! K letištnímu praporu nechce, urazil se … K popukání! Copak mám s tebou dělat, ty tanečníku? Rozbiješ se a mně utrhnou hlavu, proč jsem tě, já starý hlupák, pouštěl do vzduchu. A ostatně, kdo ví, v téhle válce naši chlapci už ledaco dokázali… Dej sem tu ceduli!“

Modrou tužkou, nečitelnými klikyháky, napsal generál šikmo přes papír: „Poslat do průpravné školy.“

Meresjev uchopil papír chvějícíma se rukama. Přečetl jej hned tady u stolu, potom znova na schodech, potom dole u vrátného, který kontroloval propustky, pak ještě v tramvaji a nakonec v dešti na chodníku. Ze všech lidí na celé zemi on jediný mohl pochopit, co znamenají a jakou cenu mají ta čtyři nedopsaná, nedbale načmáraná slova.

Toho dne rozradostněný Alexej Meresjev prodal své hodinky, dárek od velitele divise, nakoupil na trhu jídla a pití, v telefonu umluvil Aňutu, aby se uvolnila na několik hodin z nemocnice, pozval starý párek ze sousedství a uspořádal hostinu na oslavu svého velikého vítězství.

8

V průpravné škole, která byla při nevelkém civilním cvičném letišti nedaleko Moskvy, bylo v těchto neklidných dnech velmi rušno.

V stalingradské bitvě připadal letectvu významný podíl. Obloha nad volžskou pevností, věčně temná, šedohnědá, nikdy se nevyjasňující, stále zatažená dýmem požárů a výbuchů, byla jevištěm nepřetržitých leteckých potyček a bojů, jež se stupňovaly v celé bitvy. Obě strany měly značné ztráty. Bojující Stalingrad žádal neustále letce, letce, letce …

Proto byla průpravná škola ustavičně přeplněna. Zde se trénovali letci, kteří se vrátili z nemocnic, a piloti z týlu, létající až doposud jen na civilních letounech, přeškolovali se na řízení nových bitevních letounů. Cvičné letouny, vážkám podobné ,,ušky“ a „útočky“, sedaly v houfech na malinké těsné letiště jako mouchy na neuklizený kuchyňský stůl. Bzučely nad ním od východu slunce do západu a na letištní ploše, rozbrázděné křížem krážem podvozky letounů, neustále někdo vzlétal nebo přistával.

Náčelník štábu průpravné školy, maličký červenolící tlouštík, s očima zarudlýma od nevyspání, podíval se zlostně na Meresjeva, jako by chtěl říci: „Který čert tě sem nese? Copak mám ještě málo starostí?“ a vytrhl mu z rukou obálku se spisy.

„Všimne se nohou a vyžene mě,“ pomyslil si Meresjev a hleděl s obavami na hnědavý kučeravý porost na širokém, dávno neholeném podplukovníkově obličeji. Ale toho už volali dvěma telefony najednou. Podplukovník přitiskl jedno sluchátko ramenem k uchu, do druhého něco podrážděně hučel a při tom přebíhal očima Meresjevovy dokumenty. Snad přečetl jenom generálovo doporučení, protože ihned, neodkládaje sluchátko, pod ně napsal:,,Třetí cvičná skupina. Poručíku Naumovovi. Vzít do počtu!“ Pak položil obě sluchátka a unaveně se otázal:

„A kde máte potvrzení o náležitostech? Nemáte? Nikdy je nikdo nemá. Znám tu písničku. To se ví, nemocnice a zmatek a není kdy a já teď abych vás živil ze svého přídělu! Hned napište hlášení, bez potvrzení vás nezařadím!“

„Provedu, napíšu hlášení!“ s potěšením řízně odvětil Meresjev, vypjal se a zasalutoval. „Dovolte, abych odešel.“

„Můžete jít,“ podplukovník mávl unaveně rukou. Náhle se však vztekle rozkřikl: „Stůjte! Co znamená tohle?“ a ukázal prstem na těžkou hůl, pokrytou zlatými monogramy, dárek Vasilije Vasiljeviče. Meresjev ji v rozčilení zapomněl v koutě pokoje, když odcházel. „Jaká je tohleto frajeřina? Tu hůl ať necháte doma! To už by nebyla armáda, ale cikánský tábor. Jako na promenádě: hůlčičky, bičíky, kordíčky … Za chvilku si můžete věšet na krk amulety a brát s sebou do kabiny černé kočky. Ať už tuhle parádu u vás nevidím! Šviháku jeden!“

„Provedu, soudruhu podplukovníku!“

Přestože měl Meresjev před sebou plno starostí a nesnází — musil psát hlášení a vysvětlovat zlostnému podplukovníkovi, jak se stalo, že ztratil potvrzení; přestože ve zmatku, který vznikal neustálým přílivem nových a nových lidí do školy, byla strava poněkud slabá a žáci sotvaže se naobědvali, už zase myslili na večeři, přestože v celé přeplněné budově střední školy, určené letcům za obydlí, popraskaly topné roury a v místnostech byla příšerná zima, takže se Alexej celou první noc třásl pod pokrývkou, přes kterou přehodil kožený plášť, cítil se zde uprostřed všeho toho shonu a nepohody jako ryba, kterou vlna opět spláchla s písku do moře.

Všecko se mu zde líbilo, ba dokonce nepohodlí táborového života mu připomínalo, že se blíží k uskutečnění své touhy.

Známé prostředí, známí lidé ve starých, odřených a vyrudlých kožených pláštích a v kožešinových botách, opálení, ochraptělí, ale veselí; známá atmosféra, prosycená nasládlým a pronikavým zápachem leteckého benzinu, naplněná hukotem rozehřívaných motorů a rovnoměrným, uklidňujícím vrčením letících strojů; umounění mechanikové v zamaštěných kombinézách, kteří nevěděli, kde jim hlava stojí; zlostní, do bronzova opálení instruktoři; ruměná děvčata v meteorologické budce; šedavý navrstvený dým v domku velitelského stanoviště; prudké zvonění telefonů; nedostatek lžic v jídelně, které si letci, odjíždějící na frontu, brali s sebou „na památku“, nástěnné noviny, psané barevnými tužkami, s nezbytnými karikaturami mladíků, snících ve vzduchu o děvčatech; hnědé měkké bláto na letišti, rozježděném křížem krážem koly a ostruhami; veselý hovor, kořeněný šťavnatými slovíčky a leteckými výrazy — to vše mu bylo drahé a dávno známé.

V Meresjevovi jako by naráz všecko rozkvetlo, jako by mu narostla křídla. Vrátila se mu opět radost ze života, jež se zdála navždy ztracená, i veselá bezstarostnost, vlastnosti vždy trochu typické pro stihače. Držel se zpříma, s potěšením a švihácky odpovídal na pozdravy nižších, řízně vyšlapoval při setkání s vyššími, a když dostal nový stejnokroj, dal si jej hned upravit podle míry k četaři, staršímu už vojáku, který byl v civilu krejčím. Četař měl v praporu na starosti výdej proviantu a po nocích si přivydělával tím, že přešíval „na míru“ erární stejnokroje pro náročné, švihácké poručíky.

Hned první den vyhledal Meresjev na letišti instruktora třetí skupiny, poručíka Naumova, jemuž byl přidělen. Naumov, velmi pohyblivý dlouhoruký človíček s velkou hlavou na malém těle, běhal v prostoru přistávacího ,,T“, díval se na nebe, kde létala v pásmu malilinká ,,uška“, lehounký cvičný letoun, a nadával od plic na pilota, který ji řídil:

„Hází se tam jako kufr, jako napěchovaný pytel … a pak že byl stihačem! Komu to chce namluvit?“

Jako odpověď na pozdrav Meresjeva, který se obřadně, podle předpisu představil svému budoucímu instruktorovi, mávl pouze -rukou a ukázal do vzduchu:

,,Co tomu říkáte? stihač, postrach vzduchu, a zmítá se tam jako … třtina ve větru …“

Instruktor se Alexeji zalíbil na první pohled. Měl rád tyhle ve styku s ostatními trochu potrhlé lidi, kteří nade všecko milují svou práci a s nimiž se člověk schopný a svědomitý snadno dorozumí. Udělal několik věcných poznámek o pilotovi. Maličký poručík si ho pozorně změřil od hlavy k patě:

,,Do mé skupiny? Jak se jmenujete? Na čem jste létal? Byl jste už v boji? Jak dlouho jste nebyl ve vzduchu?“

Alexej si nebyl jist, zda poručík vyslechl jeho odpovědi, neboť opět zvrátil hlavu nazad, zaclonil si dlaní obličej a zahrozil proti obloze malou zaťatou pěstí:

„Ten nekňuba! … Podívejte se, jak se obrací! Jako slon v porculánu.“

Nařídil Alexejovi, aby se u něho hlásil hned ráno, a slíbil, že mu hned sáhne na zub.

,,A teď si jděte odpočinout. Po cestě vám to prospěje. Jedl jste už něco? Ne? To u nás není nic divného, že v tom zmatku přijdete o oběd … Zatracený budižkničemu! Nu počkej, až budeš dole, já ti ukážu ,stihače!“

Meresjev si nešel odpočinout, tím spíš, že na letišti, po němž vítr honil suchý a ostrý písečný prach, zdálo se mu tepleji než v místnosti, ve třídě ,,devět A“, kde stálo jeho lůžko.

Objevil v letištním praporu ševce, podaroval ho svým týdenním přídělem tabáku a požádal ho, aby mu ušil z důstojnického opasku dvě malinká poutka zvláštního tvaru s přezkami, jimiž by mohl pevně připínat protézy k pedálům řízení. Že to byla neobvyklá a spěšná zakázka, vymínil si švec ještě půllitrovku vodky a slíbil, že poutka udělá podle přání.

Meresjev se vrátil na letiště, a dokud se nesetmělo, dokud poslední letoun nepřistál na rozjezdové ploše a nebyl připoután lanem k šroubům zavrtaným do země, díval se po letounech ve vzduchu, jako by to nebylo obyčejné cvičné „šplhání“ po pásmech, nýbrž soutěž dokonalých pilotů.

Při tom ho ani nezajímalo, jak létají. Opájel se prostě atmosférou letiště, ssál do sebe neustálý pracovní shon, neumlkající hučení motorů, temné třaskání signálních pistolí, zápach benzinu a oleje. Celá jeho bytost jásala a ani nepomyslil na to, že se mu může zítra letoun vymknout, že může dojít ke katastrofě.

Ráno přišel na letiště ještě pusté. Na čarách startu hučely rozehřívané motory, usilovně sálaly „polární“ pece a mechanikové roztáčeli vrtule a odskakovali od nich jako od jedovatého hada.

Rychle se střídaly známé ranní povely:

„Natáčet!“

„Kontakt!“

„Kontakt!“

Kdosi se obořil na Alexeje, že pro nic a za nic okouní tak časně ráno u letounů. Odpověděl veselým hlasem a stále si pro sebe opakoval optimistickou větu, jež se mu usadila v hlavě: „Mám kontakt, mám kontakt, mám kontakt!“ Konečně poskakující a nemotorně se kymácející letouny přilezly, potřásajíce křídly, na start, přidržovány mechaniky za křidélka. Naumov už byl na místě a kouřil maličkou papirosku vlastní výroby, tak kratičkou, že se zdálo, že ssaje dým ze zahnědlých prstů složených do špetky.

„Tak už jsi tady?“ zeptal se, aniž odpověděl Alexejovi na jeho obřadný pozdrav, provedený přesně podle předpisu. ,,Nu dobrá: přišels první, tak první poletíš. Sedni si do zadní kabiny v devítce, já přijdu hned. Podíváme se, jaký jsi ptáček.“

Rychlými tahy dokuřoval nepatrný zbytek špačka a Alexej si pospíšil k letounu. Chtěl si upevnit nohy k řízení dřív, než tu bude instruktor. Je to sice správný chlap, ale kdo ví, může si postavit hlavu a nepůjde s ním do vzduchu, a ještě z toho bude skandál. Meresjev lezl po kluzkém křídle, chytaje se křečovitě okraje kabiny. Z rozčilení a také proto, že vyšel ze cviku, neustále sklouzával a nijak nemohl přehodit nohu do kabiny, až mechanik, hubený, nemladý muž smutných očí, podíval se na něho udiveně a řekl si: „Ten je ale pod obraz!“

Konečně se Alexeji podařilo přehodit do kabiny svou nehybnou nohu, s neuvěřitelným úsilím přitáhl druhou a dopadl těžce na sedadlo. Ihned si připjal koženými smyčkami protézy k nožnímu řízení. Konstrukce byla zdařilá, smyčky tiskly pevně a pružně protézy do pedálů a Alexej je cítil jako kdysi v dětství dobře připevněné brusle.

Instruktor strčil hlavu do kabiny:

„Poslouchej, kamaráde, nepřihneš si časem rád? Dýchni na mne.“

Alexej na něho dýchl, instruktor neucítil známý zápach alkoholu a pohrozil mechanikovi pěstí.

„Natáčet!“

„Kontakt!“

„Kontakt!“

„Od vrtule!“

Motor několikrát pronikavě zafrkl, potom se ozvalo zřetelné taktování jeho pístů. Meresjev téměř vykřikl radostí a mechanicky sáhl rukou na přívod plynu, ale hned uslyšel v mluvítku instruktorovo zlostné varování:

„Pomalu! Do pekla až za tátou!“

Instruktor sám zapjal plyn, motor zavrčel, pak zahučel a letoun

poskočil a rozjel se. Naumov mechanicky přitáhl páku k sobě a maličký letounek, podobný vážce, vznesl se prudce do vzduchu. Každý letec začínal na tomto letounku, jemuž se na. severních frontách dostalo vlídné přezdívky „lesník“, na středních „zelinář“ a na jihu „kukuřičník“; byl vojákům neustále terčem dobromyslných vtipů a všude se těšil úctě jako starý, spolehlivý, trochu podivínský kamarád v boji.

V šikmo postaveném zrcadle viděl instruktor tvář nového žáka. Kolik takových obličejů už pozoroval, když se pilot po dlouhé přestávce po prvé zas vznesl do vzduchu! Vídal blahovolnou shovívavost leteckých es, viděl, jak plál zrak fanatickým letcům, když se po dlouhém potloukání po nemocnicích octli zase ve svém živlu. Viděl, jak letci, kteří utrpěli otřes při těžké letecké havárii, ve vzduchu bledli, propadali nervositě a kousali se do rtů. Pozoroval chlapeckou zvědavost nováčků, kteří se po prvé odpoutali od země, ale takový podivný výraz, jaký uviděl v zrcadle na obličeji tohoto hezkého opáleného chlapce, zřejmě žádného nováčka ve vzduchu, nespatřil dosud ani jedenkrát za dlouhá léta své instruktorské praxe.

Alexeji vyrazily na snědých tvářích skvrny horečnatého ruměnce. Rty mu zbledly, ne však strachem, nýbrž jakýmsi posvátným vzrušením, jež Naumov nechápal. Kdo je ten chlapec? Co se s ním děje? Proč ho mechanik pokládal za opilého? Když se letoun odtrhl od země a plul ve vzduchu, viděl instruktor, jak se pilotovy černé, umíněné, cikánské oči, nechráněné brýlemi, náhle zaplavily slzami a jak mu slzy stékaly po lících, až je setřela vzdušná vlna, jež mu při obratu letounu udeřila v tvář.

„Nějaký blázen! S tím se musí opatrně, kdo ví, co by mohl natropit!“ mínil Naumov. Ale ve vzrušeném obličeji, který na něho hleděl z obdélníčku zrcadla, bylo něco, co uchvátilo i instruktora. Cítil překvapen, že i jemu se stahuje hrdlo a přístroje se mu začínají rozplývat před očima.

„ P ř e d á v á m řízení,“ řekl, ale nepředal je, pouze uvolnil ruce a nohy, každé chvíle připraven vytrhnout páky z rukou toho nepochopitelného podivína. Na přístrojích, umožňujících dvojí řízení, cítil Naumov zkušené, jisté ruce svého svěřence, „letce z boží milosti“, jak říkával náčelník štábu školy, starý letecký vlk, který létal už za občanské války.

Po prvním okruhu se Naumov přestal strachovat o svého žáka. Letoun se pohyboval jistě, reagoval přesně. Bylo mu jen divné, že při klouzavém letu žák neustále zkoušel nepatrné obraty vpravo nebo vlevo, vrhal stroj nepatrně dolů nebo jej nechal vystoupit o něco výše, jako by zkoušel své síly. Naumov si řekl, že ho může hned zítra poslat samotného do pásma a po dvojím nebo trojím letu přesadit na cvičný letoun „UT-2“, maličkou překližkovou kopii stihače.

Bylo zima, teploměr na vzpěře křídla ukazoval —120. Ostrý vítr pronikal do kabiny, prodíral se kožešinou leteckých bot a instruktor cítil, že ho zebou nohy. Bylo na čase, aby se vrátili.

Po každé však, když Naumov zavelel do mluvítka: „Přistát!“, uviděl v zrcadle němou prosbu v planoucích černých očích; nebyla to ani prosba, spíše žádost, a on neměl síly opakovat rozkaz. Místo deseti minut létali už asi půl hodiny.

Když přistáli, Naumov vyskočil z kabiny, podupával zkřehlýma nohama okolo letounu a plácal se do dlaní. Časný mrazík byl dnes opravdu řízný. Žák se nějak dlouho hrabal v kabině a vystupoval z ní pomalu, j a k o b y nerad, a když se dotkl země, přisedl u křídla se šťastným, teď vskutku jako opilým obličejem, který plál temným ruměncem od mrazu a vzrušení.

,,To to zebe, co? Mě to vzalo skrz boty! A co ty, vždyť máš jenom obyčejnou obuv? Nezebou tě nohy?“

„Nemám nohy,“ odpověděl žák a usmíval se dále svým myšlenkám.

,,Co?“ pohyblivá tvář Naumovova se protáhla. •“Nemám nohy,“ opakoval Meresjev zřetelně

„Co to povídáš, jak to, že nemáš nohy? Máš je bolavé, či co?“

„Ale ne — jenom … Protézy.“

Naumov stál okamžik, jako by do něho uhodilo. To, co mu řekl tento podivný chlapec, bylo naprosto neuvěřitelné. Jak to, že nemá nohy, vždyť právě létal, a ne špatně …

„Ukaž,“ řekl instruktor s jakýmsi strachem.

Alexeje jeho zvědavost nepohněvala, ani neurazila. Naopak, chtěl udivit toho směšného veselého človíčka a rychlým pohybem cirkusáka vytáhl obě nohavice.

Stál zpříma a křepce na protézách z kůže a hliníku a vesele hleděl na instruktora, mechanika a ostatní žáky, čekající, až na ně dojde řada.

Naumov teď chápal pilotovo vzrušení i neobyčejný výraz jeho tváře, slzy v černých očích a dychtivost, s níž se snažil prodloužit rozkoš z letu. Meresjev ho ohromil. Obrátil se k němu a začal mu bouřlivě potřásat oběma rukama.

„Ty můj milý, jak sis jen mohl troufnout … Vždyť ty ani nevíš, jaký jsi člověk! …“

Nyní měl to nejdůležitější za sebou. Získal si instruktorovo srdce. Večer se sešli a společně sestavili plán treningu. Shodli se na tom, že Alexej je ve velmi nesnadném postavení, a dopustilli by se sebemenší chyby, mohli by mu navždycky zakázat řídit letoun, a proto ačkoli se mu právě teď chtělo víc než kdy jindy přesedlat co nejdříve na stihače a letět tam, kde byli teď nejlepší vojáci země — k slavnému městu na Volze — souhlasil s tím, že bude trénovat trpělivě, vytrvale a všestranně. Uvědomoval si, že v postavení, v němž se octl, musí střílet jen do černého.

9

Meresjev byl v průpravné škole přes dva měsíce. Letiště bylo už zasněženo, a proto opatřili letouny lyžovým podvozkem. Když vlétal do pásma, viděl Alexej před sebou místo pestrých podzimních barev pouze barvy dvě: bílou a černou. Již dozněl ohlas zpráv o porážce Němců u Stalingradu, o rozdrcení šesté německé armády a zajetí Pauluse. Na jihu se rozvíjela nevídaná, nezadržitelná ofensiva. Tankisté generála Rotmistrova protrhli smělým výpadem frontu a udeřili do hloubky nepřátelského týlu. Trpělivě bzučet ve vzduchu na maličkých cvičných letouncích, když se na frontě dály takové věci a ve vzduchu nad frontou se rozvíjely gigantické bitvy, bylo pro Alexeje těžší, než když den co den vyšlapával nesčíslný počet kroků po nemocniční chodbě anebo když vytáčel mazurky a foxtroty na opuchlých, ostře bolících nohou.

Ale už v nemocnici si dal slovo, že se vrátí k letectvu. Vytyčil si cíl a šel za ním umíněně přes všecky útrapy, bolest, únavu a zklamání. Jednoho dne došla na jeho novou adresu tlustě napěchovaná obálka. Klaudia Michajlovna mu posílala došlé dopisy a tázala se ho, jak se mu daří, dosáhlli úspěchu a uskutečnil svou touhu.

„Uskutečnil nebo ne?“ tázal se sám sebe a bez odpovědi začal otevírat dopisy. Bylo jich několik — od matky, od Olgy, od Gvozděva a ještě jeden, který ho velmi překvapil. Adresa byla napsána rukou „meteorologické četařky“ a dole byla poznámka ,,od kapitána K. Kukuškina“. Ten dopis četl první.

Kukuškin sděloval, že byl opět v boji zasažen, že z hořícího letounu šťastně seskočil u svých, ale že si při tom vymkl ruku a teď leží ve zdravotnickém praporu a „umírá nudou mezi udatnými klystýrníky“, ale to všecko že je maličkost a že bude opět brzo létat. Tento dopis diktuje Věře Gavrilovové, Alexej prý ji dobře zná, v pluku se jí stále ještě říká „meteorologická četařka“. V dopise se také zmínil, že Věra je velmi dobrý kamarád a že mu pomáhá v neštěstí. V závorce poznamenala Věra, že Kosťa ovšem strašně přehání. Z dopisu se Alexej také dověděl, že u pluku na něho všichni vzpomínají a že v jídelně mezi obrazy hrdinů z jejich pluku visí také jeho podobizna a že gardisté neztrácejí naději, že ho uvidí zase mezi sebou.

Gardisté! Meresjev se usmál a pokývl hlavou. Co asi měl Kukuškin a jeho dobrovolná sekretářka v hlavě, když mu zapomněli sdělit takovou novinku, že pluk dostal gardovou zástavu!

Potom otevřel dopis od matky. Bylo to obvyklé starostlivé poselství stařenčino, plné laskavé péče a obav, zda se mu snad nedaří špatně, netrpíli zimou, majíli dobré jídlo, dostalli na zimu teplý oděv a nechceli, aby mu upletla rukavice. Upletla jich už pět párů a poslala na frontu jako dárek vojákům Rudé armády. Do palců vložila psaníčka s přáním, aby rukavic hodně užili. Jak by to bylo pěkné, kdyby je náhodou dostal on! Jsou to dobré, teplé rukavice z angorské srsti, kterou vyčesala svým králíkům. Vždyť docela zapomněla na to, říci mu, že má teď králíky, samce, samici a sedm mladých.

Teprve ke konci dopisu za celým tím laskavým stařeckým povídáním přišlo to hlavní: Němce zahnali od Stalingradu a dali jim tam pořádně na frak a povídá se, že toho jejích nejvyššího zajali. A zrovna jak je odehnali, přijela do Kamyšina na pět dní Olga; bydlila u nich, protože jejich domek vybombardovali. Teď pracuje v ženijním praporu, má hodnost poručíka, byla také už raněna do ramene, ale uzdravila se a dostala řád, jaký, to ovšem stařenku nenapadlo napsat. Dodala jen, že když Olga byla u ní, pořád jen spala, a když nespala, mluvila jen o něm. Matka psala, že by si ani nepřála lepší nevěstu, než je Olga.

Alexej se usmál prostoduché stařenčině diplomacii a opatrně otevřel šedou obálku. Dopis byl krátký. Olga oznamovala, že po práci na zákopech byli z pracovního praporu vybráni nejlepší brigádníci a zařazeni do pravidelného ženijního útvaru. Ona je nyní technickým poručíkem. To jejich jednotka budovala za neustálého ostřelování opevnění u Mamajevské mohyly, která jsou teď tak proslavená, a také kruh opevnění u traktorového závodu, a za to byla vyznamenána řádem Rudého praporu. Olga psala, že tam bylo zle, že musili přivážet všecko od konservy až po lopaty s druhé strany Volhy, která byla ostřelována kulomety. A dále sdělovala, že se v celém městě nezachoval jediný celý dům a země že je tak rozryta, že se podobá fotografickému snímku měsíční krajiny.

Olga také psala, že je po uzdravení vezli z nemocnice autobusem

přes celý Stalingrad. Viděla tam obrovské hromady padlých Němců, připravené k pohřbení. A co se jich válelo všude po cestách!

„A tak jsem si přála, aby ten tvůj kamarád tankista, nepamatuji se už, jak se jmenuje, ten, co mu povraždili celou rodinu, to uviděl na vlastní oči. Čestné slovo, to všecko by se mělo zfilmovat a ukazovat takovým lidem, j a k o je on. Ať vidí, j a k jsme se za ně pomstili nepříteli.“ Ke konci psala, Alexej četl několikrát za sebou tuto nepochopitelnou větu, že nyní po stalingradské bitvě cítí, že je ho hodna, a nazvala ho hrdinou hrdinů.

Psala dopis ve spěchu na stanici, kde stál její vlak. Nevěděla, kam je povezou a jakou bude mít novou adresu. A tak jí Alexej nemohl napsat, že nikoli on, nýbrž ona, ta malinká, útlá dívenka, která tiše a trpělivě pracovala v samém pekle války, je opravdový hrdina. Ještě jednou prohlédl se všech stran dopis a obálku. Na zpáteční adrese bylo napsáno zřetelně: Gardový poručík, mladší technik Olga M.

V krátkých chvilkách odpočinku na letišti Alexej často vytahoval dopis z kapsy a znova a znova jej pročítal. V pronikavém zimním větru na letišti i v ložnici, umístěné ve třídě „devět A“, promrzlé tak, že tam v koutech narůstaly kadeřavé chomáčky jíní, dlouho ho hřála Olžina slova.

Instruktor Naumov určil zkoušky na polovinu prosince. Alexej měl létat na cvičném letounu a kontrolovat ho měl sám náčelník štábu, onen červenolící, plnokrevný, statný podplukovník, který jej tak nelaskavě uvítal při příjezdu do školy.

Alexej věděl, že jeho let je bedlivě pozorován se země, že se nyní rozhoduje o jeho osudu, a toho dne překonal sám sebe. Vrhal svůj maličký lehounký letoun do takových odvážných figur, že i podplukovníkovi, který už něco viděl, uklouzl několikrát bezděčný výkřik nadšení. Když Meresjev vystoupil z letounu a stál před náčelníkem, viděl ze vzrušeného radostného obličeje Naumova, na němž se smála každá vráska, že vyhrál.

„ Z n a m e n i t ý styl! Ano … letec, j a k se říká, z ,milosti b o ž í , „ zavrčel podplukovník. „Tak co, signore, nechtěl bys zůstat u nás jako instruktor? Mohli bychom tě tu potřebovat.“

Meresjev energicky odmítl.

,,Dělej, jak chceš, když si nedáš poradit! To je nějaké umění, bojovat. A tady bys lidi učil.“

Podplukovník náhle sklouzl pohledem na hůl, o niž se Meresjev opíral, a obličej mu zrudl zlostí.

„Zase s hůlčičkou? Dej to sem! To se chystáš na promenádu? Copak jsi na bulváru? Do basy za nesplnění rozkazu! Dva dni! … Amulety tu zavedli, pěkní orli … Komedianti! Ještě kulové eso na letoun, to by tak scházelo. Dva dni! Slyšel jsi?“

V y t r h l Meresjevovi h ů l z r u k o u a ohlížel se kolem, o co by ji p ř e r a z i l .

„Soudruhu podplukovníku, dovolte, abych vám hlásil,.že on je beznohý,“ ujal se kamaráda instruktor Naumov.

Náčelník štábu ještě víc zrudl. Vykulil oči a těžce zasupěl:

„Cože? Ty si tedy ještě ze mne děláš dobrý den? Je to pravda?“

Meresjev kývl hlavou a s obavou se díval po zděděné holi, které teď nepochybně hrozilo nebezpečí. Dárek Vasilije Vasiljeviče ho nyní provázel skutečně na každém kroku.

Podplukovníkův zrak podezíravě klouzal s jednoho na druhého: „Nu, když je to tak … A ukaž nohy … Opravdu!“

Z průpravné školy odešel Meresjev s výtečným prospěchem. Zlostný podplukovník, starý „vzdušný vlk“, dovedl lépe než kdokoli jiný ocenit veliký čin Alexejův. Nešetřil nadšenými slovy a ve svém dobrozdání doporučil Meresjeva k službě „v kterémkoli druhu letectva jako zkušeného, obratného a smělého letce“.

I0

Zbytek zimy a rané jaro strávil Meresjev v přeškolovacím kurse, ve starém učilišti vojenských letců. Škola měla znamenité letiště, výtečné ubytování a dobře zařízený klub, na jehož scéně hostovaly umělecké soubory z moskevských divadel. Byla rovněž přeplněna, ale zachovávaly se tam pečlivě všechny předválečné zvyklosti a řád. Dbalo se i v maličkostech na dodržování předpisů: stejnokroj musil být ve vzorném pořádku, za nevyčištěné boty, utržený knoflík na plášti nebo za to, že pilot si v rychlosti připevnil brašnu na mapy nad opasek, dávaly se podle velitelova rozkazu dvě hodiny pořadového výcviku.

Velká skupina letců, do níž byl zařazen i Alexej Meresjev, zaučovala

se na novém sovětském stihači „La-5“. Příprava se prováděla velmi důkladně: letci studovali motor, nauku o materiálu, seznamovali se s technikou. Na přednáškách byl Alexej přímo ohromen, když viděl, jak pokročila sovětská aviatika za poměrně krátkou dobu, kdy byl mimo armádu. To, co se na počátku války zdálo smělým novotářstvím, nyní už nenávratně zastaralo. Svižné „vlaštovky“ a lehké „migy“, určené pro boje ve výškách, jež se na počátku války zdály arcidíly letecké konstrukce, byly z výzbroje vyřazovány. Místo nich vyráběly sovětské závody skvělé „jaky“ nejnovějších typů, jež byly zkonstruovány teprve za války a začaly se sériově vyrábět za neuvěřitelně krátkou dobu, potom nové „La-5“, jež se stávaly velkou módou, dvousedadlové „iljušiny“, tyto létající tanky, jež klouzaly nízko nad zemí a sypaly nepříteli přímo na hlavu pumy a střely; v německé armádě si získaly hrůzyplnou přezdívku „schwarzer Tod“, „černá smrt“.

Nová technika, vy tvořená geniem bojujícího lidu, činila letecký boj neobyčejně složitým a vyžadovala odletce nejen dokonalou znalost letounu, nejen smělost a nepoddajnost, nýbrž i umění rychle se orientovat nad bojištěm, rozčlenit leteckou bitvu na jednotlivé části a na vlastní odpovědnost, často bez vyčkání rozkazu, činit a plnit vlastní bojová rozhodnutí.

To všecko bylo neobyčejně zajímavé. Ale na frontě se nyní bojovalo v krutých, neutuchajících ofensivních bojích a Alexej Meresjev, který seděl ve vysoké světlé učebně u pohodlného, černého studijního stolu a poslouchal přednášky, pociťoval nepolevující trýznivou touhu po frontě, po boji. Naučil se přemáhat fysickou bolest. Dovedl se přinutit k neuvěřitelným výkonům. Ale neměl dosti vůle, aby v sobě potlačil tento neovladatelný stesk z vynucené nečinnosti, a někdy se po celé týdny toulal po školních světnicích mlčenlivý, roztržitý a mrzutý.

Na štěstí se v téže škole přeškoloval také major Stručkov. Uvítali se jako staří přátelé. Stručkov se dostal do školy o dva týdny později, ale hned vplul do jejího svérázného života, přizpůsobil se přísnému řádu, neobvyklému na válečnou dobu, a hned tu byl jako doma. Pochopil ihned náladu Meresjevovu, a když se po večerním mytí rozcházeli do ložnic, šťouchl ho do boku:

„Nenaříkej, chlapče, my ještě vojny užijem. Koukej, jak daleko je ještě do Berlína. To je nějakých kroků! Ještě si zabojujeme! Dosyta!“

Za dva nebo tři měsíce, co se neviděli, major značně sešel, zestárnul

a zhubl. Prvního dne, kdy probírali v tiché chvíli odpočinku všechny své společné známé, nezmínil se o Klaudii Michajlovně ani slovem, ba zdálo se, že se úmyslně vyhýbá všemu, co by mu ji mohlo připomenout. Druhého dne, když seděli za jedním stolem v jídelně, už to nevydržel a řekl, aniž vyslovil její jméno:

„A s ní si píšu. Odpovídá.“

Meresjev neřekl nic. Polévku snědli mlčky. Major však náhle prudce odstrčil talíř, až zbytek polévky vyšplíchl na ubrus.

„Ona mne stále prosí, abych na ni zapomněl. Co tomu říkáš? Mám zapomenout! Hloupá ženská! Zapomenout! Zajímavé, a proč? Nemá prý mě ráda. A proč mě nemá ráda ? Nu, vem to čert, tak ať mě nemá ráda, násilím nikomu do srdce nevlezeš. Ale kdyby aspoň nechala člověku nějakou naději, kdyby aspoň dovolila, abych se o ni staral. Vím přece, jak žije, klín klínem vyráží. Poslal jsem jí balíček, vrátila mi ho s kázáním. Poslal jsem jí peníze, myslím si, potřebuje je víc než já, když tady máme všecko erární — a tos měl vidět, jaký z toho byl rámus! Prý si mě nevážíte, urážíte mě … Aby to kat spral, zase tahle ,černooká b l o n d ý n k a . „ „ v y b u c h l m a j o r vztekle a odstrčil talířek s j a h e l -níkem.

Zdejší kuchař z jakéhosi důvodu měl zvláštní zálibu v tomto jídle, jež kromě oficiálních názvů pudding bylo poctěno přezdívkou „černooká blondýnka“.

Ale při přednáškách major oživl, byl veselý, iniciativní a bystře a vtipně odpovídal. Pouze hluboký zájem o práci mohl vytlačit z jeho hlavy milý obraz tiché laskavé ženy, která se tak pevně usadila v jeho velkém, bezstarostném srdci.

V kursu, kde se učil Meresjev a Stručkov, byla uprostřed zimy zahájena letecká praxe. Již předtím znal Alexej dokonale „La-5“, maličký krátkokřídlý letoun, podobající se svými obrysy okřídlené rybce. Často ve chvílích oddechu odcházel na letiště a díval se, jak vzlétaly z krátkého rozběhu tyto malinké letouny, jak se prudce vznášely vzhůru, jak se otáčely ve vzduchu a obracely k slunci modravým bříškem.

Obcházel letoun, prohlížel si jej, hladil po křídlech a popleskával po trupu, jako by to nebyl stroj, nýbrž krásný, pěstovaný čistokrevný kůň. Jejich skupina přišla na start. Každý chtěl honem zkusit své síly, a tak došlo ke sporu, kdo přijde dřív na řadu. Prvního zavolal instruktor

Stručkova. Majorovi zasvítily oči, usmál se a vzrušeně si pohvizdoval, zatím co si připínal popruhy padáku a zavíral kabinu.

Potom mocně zarachotil motor, letoun se hnul s místa a již běžel po letišti, zanechávaje za sebou chvost sněžného prachu, který se na slunci měnil duhovými barvami; pak již visel ve vzduchu a blýskal křídly ve slunečních paprscích. Stručkov opsal nad letištěm prudký oblouk, udělal několik krásných zatáček, převrátil se přes křídlo, mistrně, elegantním stylem provedl celou sestavu určených cviků a zmizel divákům s očí; za chvilku se vynořil za střechou školy a s hučícím motorem v plné rychlosti se nesl nad letištěm, dotýkaje se téměř čapek kamarádů, čekajících na startu. Pak opět zmizel a zase se objevil a již pomalu a vážně se snášel a mistrně přistál na tři body.

Stručkov vyskočil z kabiny vzrušený, jásající, vítězoslavný, jako chlapec, kterému se podařil jeho kousek.

„To není letoun, to jsou housle, opravdové housle,“ hlaholil vesele a přerušoval instruktora, který mu domlouval za přílišnou troufalost. „Na tom by se mohl hrát Čajkovskij … Opravdu! To je život, Aljoško!“ a major pevně sevřel Meresjeva ve svých silných pažích.

Letoun byl opravdu znamenitý. Na tom se shodli všichni. Pak přišel na řadu Meresjev; když si připevnil protézy k pedálům a vznesl se do vzduchu, pocítil náhle, že tento kůň je pro něho, beznohého, příliš bujný a že si žádá zvláštní opatrnosti. Tentokrát, když se odpoutal od země, nedostavil se onen nádherný pocit dokonalého splynutí se strojem, který dává radost z letu. Letoun měl znamenitou konstrukci, stroj reagoval nejen na každý pohyb, nýbrž i na chvění rukou, spočívajících na řídicích pákách, a ihned odpovídal patřičným pohybem ve vzduchu. Svou citlivostí se skutečně podobal dobrým houslím. A teď teprve pocítil Alexej velmi bolestně svou nenahraditelnou ztrátu; cítil nehybnost protéz a pochopil, že pří řízení takového letounu ani nejlepší protéza a nejusilovnější trening nenahradí živou, citlivou, pružnou nohu.

Letoun prořezával lehce a svižně vzduch a poslušně odpovídal na každé hnutí páky. Ale Alexej se ho bál. Cítil, že při prudkých zatáčkách se nohy zpožďují, že nedosahují onoho harmonického souladu se strojem, který se vypěstuje v letci jako svého druhu reflex. Toto zpoždění mohlo vrhnout citlivý stroj do vývrtky a stát se letci osudným. Alexej si připadal jako spoutaný kůň. Nebyl zbabělý, nikoliv, nechvěl se o svůj život a sedl do letounu, aniž si ověřil padák. Ale bál se, že ho nejmenší nedopatření navždy vyškrtne ze stíhacího letectva, že se před ním navždy uzavře cesta k vyvolenému zaměstnání. Byl proto dvojnásob opatrný a přistál s letounem úplně rozladěn a ještě přitom udělal takového „kozla“, až letoun několikrát nemotorně poskočil na sněhu.

Vylezl z kabiny nemluvný a zasmušilý. Kamarádi, ba i sám instruktor ho začali neupřímně o překot chválit a blahopřát mu. Taková shovívavost ho jenom urážela. Mávl rukou a unaveně kulhal přes zasněžené pole k šedé budově školy; kolébal se těžce a nohy sotva vlekl. Ukázat se neschopným nyní, když už sedl na stíhačku, byla nejtěžší katastrofa po onom dubnovém jitru, když jeho zraněný letoun narazil na koruny borovic. Alexej nešel na oběd, nepřišel ani k večeři. Proti všem pravidlům ve škole, kde bylo přísně zakázáno pobývat v ložnici za dne, lehl si obutý na postel, založil ruce za hlavu a nikdo, ani dozorčí, ani důstojníci procházející kolem neodvážili se volat ho k pořádku; věděli, co ho postihlo. Stručkov za ním přišel a pokusil se s ním promluvit, nedočkal se však odpovědi a odešel, soustrastně pokyvuje hlavou.

Hned za Stručkovem vkročil do ložnice, kde ležel Meresjev, zástupce velitele pro politické věci, podplukovník Kapustin, zakrslý, neohrabaný človíček ve špatně padnoucím stejnokroji, který na něm vis e jako pytel, a s tlustě orámovanými brýlemi na očích. Žáci ve škole měli rádi jeho přednášky o mezinárodních otázkách, neboť tento na pohled nemotorný člověk dovedl naplňovat srdce posluchačů hrdostí nad tím, že jsou účastníky veliké války. Ale jako velitel zde mnoho neplatil, pokládali ho spíše za civilistu, který se k letectvu dostal j e n n á h o d o u a ničemu v n ě m nerozumí. Nevšímaje si Meresjeva, rozhlédl se po místnosti, vtáhl nosem vzduch a náhle spustil:

,,Který čert tu nahulil? Vždyť máte kuřárnu! Co to znamená, soudruhu nadporučíku?“

„ J á nekouřím,“ netečně odpověděl Alexej a ani se nehnul.

,,A pročpak ležíte na posteli? Copak neznáte řád? A proč nevstanete, když vstoupí vyšší? Vstaňte!“

To nebyl povel, naopak, bylo to řečeno velmi civilně a mírně. Meresjev se podřídil a postavil se ochable do pozoru.

„Správně, soudruhu nadporučíku,“ povzbudil ho Kapustin. „A teď si sedněte, pohovoříme si.“

„O čem?“

„Nu o tom, co bychom měli dělat. Nechcete jít trochu ven? Rád bych si zakouřil a tady se nesmí.“

Vyšli na zšeřelou chodbu, jen slabě ozářenou modrým světlem zatemněných lamp, a postavili se u okna. Kapustin zabafal z lulky. Jak zatáhl, osvětlil se jeho široký zamyšlený obličej a vystoupil

„Dnes se chystám uložit instruktorovi vaší skupiny trest.“ z polotmy.

„Za co?“

„Za to, že vás pustil do pásma, ač k tomu neměl svolení velitelství školy … Nu ano, co na mne koukáte? Vlastně bych měl dát důtku i sobě za to, že jsem si s vámi až doposud nepohovořil. člověk pořád nemá kdy, odkládá to, ale chystal jsem se k vám … Nu dobrá. Vidíte, Meresjeve, není to pro vás taková prostá věc, létat. Za to budu muset vyčinit instruktorovi.“

Alexej mlčel. J a k ý je to člověk, co tu stojí vedle n ě h o a d ý m á z l u l k y ? Je to byrokrat, který si myslí, že někdo porušil jeho pravomoc, když mu včas nesdělil, že se ve škole událo něco neobyčejného? Je to úředníček, který našel ve směrnicích o výběru letců paragraf, jímž se zakazuje pouštět do vzduchu lidi s fysickými vadami? Anebo je to hlupák, který používá první příležitosti, aby ukázal svou moc? Co vlastně chce? Proč přišel za ním? I bez něho je mu dost mizerně, nejradši by se ani neviděl!

Meresjev se v duchu všecek vzepřel a jen s námahou se ovládl. Ale měsíce neštěstí ho naučily vystříhat se ukvapených závěrů a konečně i v tomto neohrabaném Kapustinovi bylo něco, co nedefinovatelně připomínalo komisaře Vorobjeva, kterého Alexej v mysli nazýval „opravdovým člověkem“. V dýmce svítil a zase uhasínal oheň, z modravé mlhy vystupovala a zase v ní mizela široká tvář se silným nosem a chytrýma, pronikavýma očima.

„Vidíte, Meresjeve, nechci vám říkat komplimenty, ale ať to vezmu tak nebo onak, jste přece jenom jediný člověk na světě, který bez nohou řídí stíhačku. Jediný!“ Kapustin se podíval otvorem špičky do matného světla lampy a zamyšleně pokývl hlavou. „Nemluvím teď o vaší touze vrátit se k bojovému letectvu, to je ovšem veliký čin, ale konec konců není v tom nic zvláštního. Je teď taková doba, že každý dělá, co může’… Ale co je to s tou sakramentskou lulkou?“

Začal ji znova protírat a zdál se tím úplně zaměstnán, zatím co Alexej, znepokojen nejasnou předtuchou, nyní už netrpělivě čekal, co mu řekne. Kapustin se dále zaměstnával lulkou a pokračoval, nevšímaje si vůbec, jaký dojem vzbudí jeho slova:

„Tady nejde o vás, o nadporučíka Alexeje Meresjeva. Jde o to, že jste bez nohou dosáhl takového mistrovství, jaké se v celém světě doposud přisuzuje jenom zdravému člověku, a to ještě sotva jednomu ze sta. Nejste prostý občan Meresjev, ale veliký experimentátor … Aha, už táhne, čím se mi to jen ucpalo? … Nu tak vidíte, a my nemůžeme a nemáme právo jednat s vámi jako s obyčejným letcem. Vy jste se tady pustil do významného experimentu a my jsme povinni vám pomoci, jak jen můžeme. Ale čím? Nu tak, řekněte nám: čím vám můžeme pomoci?“

Kapustin nacpal opět lulku, zapálil si ji, a jak dýmal, červený odlesk ohně hned silněji planoucího, hned zase hasnoucího osvětloval s přestávkami tuto širokou tvář se silným nosem.

Kapustin slíbil, že se domluví s velitelem školy, aby dovolil Meresjevovi větší počet letů, a nabídl mu, aby si sám sestavil plán treningu.

„Ale kolik bude na to potřeba benzinu?“ znepokojil se Alexej, udivený tím, jak prostě a věcně ten maličký neohrabaný človíček vyřešil jeho pochybnosti.

„Benzin je věc velmi důležitá, zvláště nyní. Abychom ho měřili na kubíky. Ale jsou věci dražší než benzin,“ a Kapustin začal pečlivě vyklepávat o podpatek teplý popel ze své křivé lulky.

Příštího dne začal Meresjev trénovat odděleně. Dal se nyní do práce nejenom s houževnatostí jako tehdy, když se učil chodit, běhat a tancovat, ale s opravdovým tvůrčím zápalem. Snažil se rozložit si techniku letu do nejjemnějších podrobností, promyslit všecky detaily, rozčlenit je na nejdrobnější pohyby a naučit se každému pohybu zvlášť.

Trpělivě se učil a studoval nyní to, čeho v mládí nabyl bezděčnou

snahou; rozumem vnikal do toho, co dříve získával pouze zkušeností, návykem. Rozčlenil v mysli celý proces řízení letounu na jednotlivé pohyby, vypracoval si zvláštní fortel pro každý z nich a přenášel všecky pohybové pocity při práci nohou z chodidla na holeň.

Byla to těžká, úmorná práce. Výsledky byly tak nepfatrné, že se téměř neprojevovaly. A přece jen Alexej po každém cvičení cítil, jako by letoun stále víc a více s ním srůstal a stával se poslušnějším.

,,Nu, jak se daří, maestro?“ tázal se ho Kapustin při setkání.

Meresjev nadšeně přikývl. Nepřeháněl; pokračoval, i když ne bez nesnází, zato vytrvale a jistě. A hlavně mu trening pomohl, že si už nepřipadal v letounu jako neumělý, slabý jezdec na horkokrevném rychlém koni. Věřil znova ve své mistrovství. Jeho sebedůvěra jako by se přenášela na letoun a ten, jako živý tvor, jako kůň, když cítí dobrého jezdce, stával se stále pokornějším. Letoun postupně odhaloval Alexeji všecky své kvality.

II

Kdysi dávno v dětství se Alexej učil bruslit na novém, hladkém, průzračném a ještě neztvrdlém ledu volžského zálivu. Vlastně ani neměl brusle. Matka mu je koupit nemohla, a proto poprosila kováře, jemuž prala prádlo, aby jí udělal pro syna malinké dřevěné podešve s kovovou hranou z tlustého drátu a s dírkami po stranách.

Alexej připevňoval „brusle“ provázky a kolíčky ke starým podšitým válenkám. V nich se vydal na záliv, na tenký, prohýbající se a hlasitě, melodicky popraskávající led, na němž se křížem krážem s křikem a hlaholem proháněla mládež z kamyšinského předměstí. Chlapci jezdili jako čerti, honili se jeden za druhým, skákali na bruslích a tancovali. Na pohled to byla snadná, prostá věc. Ale jakmile se Alexej pustil na záliv, uklouzl mu led pod nohama a hoch padl na záda a bolestně se udeřil. Ale hned zase vyskočil na nohy, nechtěl se přiznat kamarádům, že ho to bolí. Dával pozor, aby neupadl naznak, pohyboval nohama a nakláněl se kupředu, ale v té chvíli už zase ležel na nose. Znova vyskočil, stál chvíli na třesoucích se nohou, uvažoval, co se stalo a dával pozor, jak to dělají druzí. Teď už věděl, že se nesmí naklánět ani příliš kupředu, ani dozadu. Snažil se držet zpříma, ale

když udělal několik pohybů na stranu, upadl na bok. Tak padal a vyskakoval až do večera a vrátil se domů z kluziště k matčině malé radosti celý vyválený ve sněhu, s nohama „třesoucíma se únavou, s boulemi a modřinami po celém těle.

Příští den ráno byl opět na ledě. Už dělal dosti správně pohyby nohama, nepadal už tak často a mohl z rozběhu ujet několik metrů. Ale ať se snažil, jak chtěl, a namáhal se, seč byl, a na ledě trávil celé dny od rána až do tmy, nemohl pokročit dále. Až jednou, Alexeji navždy utkvěl v paměti ten mrazivý větrný den, kdy po lesklém ledu vítr honil do proužků sfoukaný suchý sníh, udělal takový zdařilý pohyb, že pojednou docela neočekávaně letěl po ledu přímo a jistě, s každým odrazem jistěji a jistěji. To, co si nepozorovaně v sobě shromažďoval, když padal, otloukal se, a znova a znova opakoval své pokusy, všechny ty nepatrné návyky, jež postupně získával, jako by se pojednou složily v jediný návyk a Alexej teď pohyboval s jistotou nohama a cítil, jak se celé jeho tělo, celá jeho chlapecká, umíněná a bujná bytost raduje, naplněna blaživou sebedůvěrou.

Něco podobného se stalo také nyní. Létal vytrvale a houževnatě, snažil se opět splynout s letounem, pociťovat jej skrz kůži a kov protéz. Někdy se mu už zdálo, že se to daří. Zaradoval se, pustil letoun do nějaké složité figury, ale hned pocítil, že se letoun pohybuje nejistě, a jako by vzdoroval, vypovídá mu poslušnost; s trpkým pocitem pohaslé naděje se znovu dával do nudného treningu.

Jednou za teplého březnového dne, kdy letiště za jediné jitro náhle ztemnělo a pórovitý sníh změkl tak, že letouny na něm zanechávaly hluboké brázdy, startoval Alexej na svém stihači do pásma. Když vzlétal, vanul boční protivítr a letoun srážel a Alexej musil neustále vyrovnávat. A právě v okamžiku, když vracel letoun na směr, pocítil náhle, že ho stroj poslouchá a on že ho pociťuje celou svou bytostí. Tento pocit se mihl jako blesk. Alexej mu zprvu nevěřil. Prožil již příliš mnoho zklamání, aby uvěřil hned svému štěstí. Udělal prudkou a hlubokou zatáčku vpravo. Stroj poslechl pokorně a přesně. Alexej cítil totéž, co prožil kdysi j a k o chlapec na volžském zálivu na tmavém, popraskávajícím ledu. Ponurý den jako by se ihned rozzářil. Alexejovi radostně zatlouklo srdce a cítil, jak mu šíje trne známým chladem vzrušení.

Za jakousi neviditelnou čarou byly shrnuty výsledky jeho houževnatého treningu. Překročil tuto čáru a nyní lehko a bez námahy sbíral plody nesčíslných dní těžké práce. Dosáhl toho, co se mu tak dlouho nedařilo: splynul se svým strojem, cítil jej jako pokračování vlastního těla. Ani neobratné a neživé protézy nebránily nyní tomuto splynutí. Alexej cítil, jak v něm stoupá vlna radosti, provedl několik ostrých zatáček, udělal prudký zvrat a pak pustil stroj do vývrtky.

Země se pod ním prudce zatočila a letiště, školní budova i věžička meteorologické stanice, vše splynulo v nesčíslných kruzích. Jistým pohybem vyvedl letoun z vývrtky do překrutu. Teprve nyní ukázal slavný tehdy „La-5“ letci všecky své zjevné i skryté přednosti. Co dovedl tento stroj ve zkušených rukou! Reagoval citlivě na každý pohyb, rýsoval svižně nejsložitější figury a jako svíčka letěl vzhůru, sevřený, rychlý a obratný.

Meresjev vylezl z letounu, potácel se jako opilý s obličejem rozplývajícím se v nesmyslném úsměvu; neviděl rozzuřeného instruktora, neslyšel jeho nadávky. Ať si nadává! Bude z toho basa? Nu dobře, je ochoten odsedět si předepsaný trest. Není mu teď všechno jedno? Vždyť už je to jisté: je letec, a to dobrý letec, a na jeho trening nepromarnili zbytečně tolik drahocenného benzinu. Odpracuje si jej stonásobně, jen kdyby se už co nejdřív dostal na frontu a do boje!

Doma ho čekala ještě jedna radost. Na podušce leželo psaní od Gvozděva. K d e , j a k dlouho a po kolikerých kapsách se toulalo, hledajíc adresáta, bylo těžko zjistit, neboť obálka byla všecka pomačkána, zašpiněna a zamaštěna. Dopis přišel v nové obálce, nadepsané Aňutinou rukou.

Tankista psal Alexeji, že se mu přihodila prachmizerná historie. Byl raněn do hlavy— a čím? Křídlem německého letounu. Teď leží ve sborové nemocnici a odtud má být v nejbližších dnech propuštěn. A celá tato neuvěřitelná historie se udála takto: Když byla šestá německá armáda odříznuta a obklíčena u Stalingradu, protrhl jejich sbor frontu ustupujících Němců, pronikl do vytvářejícího se vlomu a všemi svými tanky udeřil na německý týl. Gvozděv při tomto výpadu velel tankovému praporu. Byl to veselý výpad! Ocelová armáda pronikala do německých týlů, útočila na opevněné vesnice, na železniční křižovatky, objevovala se neočekávaně, jako když se přižene bouře. Tanky

se hnaly po ulicích, střílely a ničily všecko, co se jim postavilo v cestu, a když se zbytky osádek rozutekly, tankisté s motorisovanou pěchotou, přivezenou na obrněných autech, podpalovali německé muniční sklady, vyhazovali do povětří mosty, ničili výhybky a točny na stanicích a přehazovali cestu vlakům ustupujících fašistů. Z nepřátelských zásob si brali pohonné hmoty a potraviny a hnali se dále, dříve než se Němci mohli vzpamatovat, zavolat posily a klást odpor anebo aspoň určit směr dalšího pohybu tanků.

„Toulali jsme se, Aljoško, po stepi jako jízda Buďonného! A jak se nás Němci báli! To bys nevěřil, někdy jsme jenom se třemi čtyřiatřicítkami a jedním ukořistěným obrněným vozem dobývali celé vesnice s velikými sklady. Panika, Aljoško, to je veliká věc ve válce! Dobře udělaná panika vydá za dvě plnokrevné divise útočících. Jenom se musí umět udržovat jako plamen táboráku, zasazovat nové a nové neočekávané údery a nedávat jí uhasnout. Vypadalo to, jako kdybychom na frontě prorazili německý pancíř a pod ním nebylo nic, jenom plevy a smrad. Zařízli jsme se do nich jako nůž do másla … A tady se mi to přitrefilo. Zavolal nás velitel, že mu průzkumný letoun shodil zprávu. Na tom a tom místě že mají Němci obrovské základní letiště. Tři sta letounů, pohonné hmoty a náklad. Velitel kouká na mne, kroutí si ryšavý knír a přikazuje mi: ,Gvozděve, v noci se hleď dostat tiše, bez jediného výstřelu, pomalu a klidně, jako bys nebyl cizí, až k samému letišti a potom se s celou svou partou na ně oboř s rámusem a střelbou, a dříve než se vzpamatují, obrať všecko vzhůru nohama, aby ani jediný ten ptáček neuletěl. Dostali jsme tenhle úkol, můj prapor a ještě jeden, přidělený mi na pomoc. A hlavní síly postupovaly původním směrem na Rostov.

A tak jsme se, Aljoško, přikradli k tomu letišti jako liška ke kurníku. Ani bys nevěřil, kamaráde, přilezli jsme až k samým německým startérům. A Němci si nás vůbec nevšímají, jako bychom patřili k nim, bylo to ráno a taková mlha, že nebylo vidět na krok; jen motory hučí, vozy hřmotí, ale jak jsme se potom na ně obořili a pustili se do nich, tos měl vidět, Aljoško, to byla zábava! Letouny stály v řadách a my do nich protipancéřovými, pět i šest letounů prošijeme jedním granátem. Potom vidíme, že na ně nestačíme. Z jejich osádek ty smělejší začaly roztáčet motory. Tak jsme honem zaklapli otvory a najeli jsme

na ně, pancířem jsme j i m drtili ocasy. Byly to letouny dopravní, nemotorné a veliké, k motorům se jim nedostaneš, tak jsme šli po ocasech … Bez ocasu stejně jako bez motoru se nehneš. A tady jsem to dostal. Vystrčil jsem hlavu z otvoru, abych se podíval, jak vypadá situace, a tank zrovna udeřil na letoun. Úlomkem křídla jsem dostal do hlavy. Štěstí ještě, že kukla zmírnila úder, jinak byl se mnou konec. Ale to všecko nestojí za řeč, už budu brzo propuštěn a pak zas uvidím své tankisty.

Ale něco jiného mě trápí. Ve špitále mi oholili vousy. Chránil jsem si je, chránil, vyrostl mí pěkný plnovous hezky do široka, a teď mi ho bez milosti oholili. Nu dobře, čert vem vousy! Jdeme sice dost rychle kupředu, ale přece jen doufám, že do konce války mi naroste nový a zakryje mou škaredou tvář. Ačkoli víš, Aljošo, že Aňuta je nějak proti tomu, abych nosil vousy, a stále se mi v dopisech pro to posmívá . . „

Dopis byl dlouhý. Bylo zřejmo, že jej psal Gvozděv unavený nemocniční nudou. Na konci oznamoval, že když jeho tankisté ztratili v boji u Stalingradu tanky a čekali na nové, bojovali jako pěšáci u proslulé Mamajevské mohyly a tam se Gvozděv setkal se Štěpánem Ivanovičem. Stařík už prosel nějaké kursy a povýšil. Je nyní staršinou a velí četě protitankových ručních zbraní. Ale svých odstřelovačských zvyků nezanechal. Pouze, jak sám říká, loví teď jinou zvěř, vzácnější, ne ledajakého ťulpasa, který si vyleze ze zákopu, aby se poohřál na sluníčku, nýbrž německé tanky, stroje velmi lstivé i odolné. Stařík i teď, v honbě za touto zvěří, má výhodu ve svém sibiřském loveckém důvtipu, ve své nezdolné trpělivosti, vytrvalosti a přesnosti střelby. Při setkání vypili s Gvozděvem láhev mizerného ukořistěného vína, které hospodárný Štěpán Ivanovic schovával pro vhodnou příležitost, vzpomněli všech přátel a stařík velmi srdečně pozdravoval Meresjeva a pozval je oba, zůstanouli na živu, po válce do svého kolchozu na lov sibiřských veverek a čírek.

Teplou a zároveň smutnou vlnou dolehlo to psaní na Meresjeva. Všichni kamarádí z dvaačtyřicítky jsou už dávno zase na frontě. Kdesi daleko je teď Gríša i starý Štěpán Ivanovič. Co se s nimi stalo? Jak se jim asi daří? Po jakých krajích je honí válečný vichr, jsouli pak na živu? A kde je Olga?

Alexej si znova připomněl slova komisaře Vorobjeva, že psaní z fronty putují k nám dlouho, dlouho, jako paprsky vyhaslých hvězd, a stává se, že hvězda už dávno pohasla, ale její paprsek, jasný a veselý, ještě dlouho protíná nekonečný prostor a přináší lidem laskavou zář světla, které již neexistuje.

ČÁST ČTVRTÁ

1

Za horkého letního dne roku 1943 jelo po cestě vyježděné trény útočících divisí Rudé armády napříč přes pole, ležící ladem a zarostlé rozbujelým zarudlým plevelem, stařičké nákladní auto; kymácelo se a poskakovalo po výmolech, otřásajíc rozdrkotanou dřevěnou karoserií. Jelo směrem k frontě. Na jeho otlučených bocích, pokrytých silnou vrstvou prachu,..bylo lze jen stěží rozeznat bílé pásy a nápis ,,polní pošta“. Obrovský Šedý chvost prachu se zdvíhal pod jeho koly, plazil se za ním mnoho kilometrů, jen pomalu se rozplývaje v dusném, nehybném vzduchu.

V autu, napěchovaném pytli s poštou, na balících čerstvých novin seděli dva vojáci v leteckých blůzách a v čepicích s modrým lemováním. Jak se auto otřásalo, poskakovali a kymáceli se zároveň s celým nákladem. Mladší z nich, podle nových, ještě neotřených nárameníků, byl rotný letectva, vysoký, štíhlý plavovlasý hoch. Tvář měl něžnou jako tvář dívky, zdálo se, že krev prosvítá bílou kůží. Bylo mu na pohled asi devatenáct let. Ačkoli se snažil vypadat jako stará vojna, ačkoli plival skrze zuby a klel ochraptělým hlasem, až se hory zelenaly, kroutil si papirosy tlusté na prst a tvářil se, jako by mu bylo všecko jedno, bylo zřejmé, že jede na frontu po prvé a že je velmi vzrušen. Všecko kolem, rozbité dělo, zaryté hlavní do země u samé cesty, sovětský tank až po věž zarostlý plevelem, trosky německého tanku, rozmetané asi přímým zásahem letecké pumy, jámy od granátů, zarostlé už trávou, hraničky protitankových talířových min, vytažených ženisty a složených na okraji cesty u nové přepravy, a v dáli bílé březové kříže německého vojenského hřbitova, probleskující vysokou trávou — stopy po bitvách, jež zde byly vybojovány, stopy, jež oko frontového vojáka už prostě nevnímá, to vše překvapovalo a ohromovalo mladého chlapce, všecko se mu zdálo významné, důležité a velmi zajímavé.

V jeho průvodci, nadporučíku, naopak bylo možno s naprostou jistotou uhádnout frontového vojáka. Na první pohled mu bylo 23 až 24 let. Ale při bystřejším pohledu do jeho opáleného, větrem ošlehaného obličeje s jemnými nitkami vrásek kolem očí, na čele a kolem rtů, do černých, zádumčivých, unavených očí bylo mu možno přidat alespoň deset let. Jeho pohled klouzal lhostejně kolem. Neudivovaly ho zrezavělé trosky rozbité a výbuchy znetvořené bojové techniky, jež se tu válely téměř na každém kroku, ani mrtvé uličky vypálené vesnice, po kterých drkotal jejich náklaďák, ba ani zbytky sovětského letounu, maličká hromádka šedého, zdeformovaného aluminia s vyhřezlou kostrou motoru, válející se opodál, a ulomenou zádí, na níž svítila rudá

hvězda a číslo — pohled, při němž se mladý voják otřásl a zrudl vzrušením.

Důstojník si udělal z balíku novin pohodlné křeslo, usadil se v něm, opřel si bradu o podivnou těžkou hůl z černého dřeva, zdobenou vtepanými zlatými monogramy, a dřímal; jen chvílemi, jako by se vytrhl z dřímoty, přeletěl šťastným pohledem krajinu kolem a chtivě vdechoval plnými doušky horký vonný vzduch. Ale když stranou od cesty nad vlnícím se mořem rezavého drzého plevele uviděl v dálce dvě nepatrné, sotva viditelné čárečky, v nichž jeho pozorné oko poznalo dva letouny, které beze spěchu pluly vzduchem, jako by si spolu hrály na honičku, najednou oživl, oči mu zasvítily a chřípě jemného, trochu zahnutého nosu se zachvěly. Neodtrhávaje oči od těch dvou sotva znatelných čáreček, zabouchal pěstí na střechu kabiny:

,,Nálet, sjeď s cesty!“

Vstal, zkušeným pohledem přeletěl terén a ukázal šoférovi rukou na hlinité koryto potoka, šedající se drsnými pacičkami podbělu a pokropené zlatými paličkami blatouchu.

Hoch se opovržlivě usmál. Letouny si nevinně tančily někde v dálce; zdálo se, že jim nic není do opuštěného nákladního auta. jež zanechávalo obrovský ohon zvířeného prachu nad smutnými pustými poli. Ale nežli se vzmohl na protest, šofér už sjel s cesty a auto se rychle hnalo k úžlabině, až se karoserie otřásala.

Nadporučík ihned vylezl z auta, přikrčil se v trávě a napjatě pozoroval cestu.

„Co vás to napadlo, opravdu …,“ začal hoch a hleděl na něho s úsměškem.

V tom okamžiku se nadporučík vrhl do trávy a křikl drsně:

„K zemi!“

Sotva dořekl, ozval se nad nimi prudký hukot motorů a dva obrovské stíny, otřásajíce vzduchem, přehnaly se jim s podivným rachotem nad hlavami. Ani v tom neviděl mladší nic hrozného; obyčejné letouny, asi naši. Ohlédl se a najednou uviděl, že nákladní auto, jež leželo zvráceno v příkopu, pouhý vrak, dávno zbavený součástek, začíná rychle hořet v oblacích černého dýmu.

,,Parasiti! Častujou nás zápalnými pumami,“ ušklíbl se šofér a prohlížel si hořící stěnu auta, provrtanou nábojem. „Slídí po autech!“

„Piráti!“ řekl klidně nadporučík a natáhl se pohodlně do trávy. „Musíme počkat, hned se zase vrátí. Berou silnice jako břitvou. Zajeď, kamaráde, s vozem trochu dál, třeba tamhle pod tu břízu.“

Řekl to tak lhostejně a s takovou jistotou, jako by mu němečtí letci právě oznámili svůj plán. V poštovním voze seděla dívka, vojenský listonoš. Pobledlá, se slabým nechápavým úsměvem na zaprášených rtech, pokukovala se strachem po tiché obloze, po níž pluly, převalujíce se v měkkých kupách, zářivé letní oblaky. Právě proto navrhl rotný, i když ho opustila kuráž, nedbalým tónem:

„Lépe, když pojedeme, nač tady budeme ztrácet čas? Komu je souzena šibenice, ten se neutopí.“

Nadporučík, který klidně kousal stéblo trávy, pohlédl na mladíka se sotva znatelným úsměškem v černých zlostných očích:

„Víš co, kamaráde? Tohleto moudré přísloví hleď zapomenout dřív, než bude pozdě. To není ruské přísloví. A ještě něco, soudruhu rotný: na frontě je přikázáno poslouchat. Když ti nařídím ,k zemí, tak ,k zemi!“

Vyhledal si v trávě šťavnatý stvol šťovíku, nehty s něho. sloupl vláknitý povrch, zakousl se do něho a s chutí chroupal. Nahoře se ozval opět rachot motorů a přímo nad stezkou, kolébajíce se s křídla na křídlo, proletěly oba letouny tak nízko, že bylo zřetelně vidět žlutohnědé zbarvení jejich křídel a černobílé kříže, ba i pikové eso, vyobrazené na trupu bližšího. Nadporučík utrhl lenivým pohybem ještě několik „kohoutků“, podíval se na hodinky a nařídil šoférovi:

„Jedeme! Teď už to půjde. A šlápni na to, hochu, abychom byli co nejdříve odtud.“

Šofér zahoukal a z úžlabiny přiběhla listonoška. Přinesla několik růžových jahod na stoncích a podala je nadporučíkovi.

„Už dozrávají … Ani jsme nepozorovali a přišlo léto,“ řekl nadporučík, přivoněl k j a h o d á m a zastrčil si je j a k o kytičku do dírky v kapse blůzy.

„Podle čeho soudíte, že teď už nepřijdou a že můžeme jet?“ zeptal se rotný nadporučíka, který opět zmlkl a kolébal se v rytmu poskakujícího vozu.

„To není nic těžkého. Jsou to messerschmitty, Me-109. Mají zásobu benzinu na 45 minut, teď ji spotřebovaly a musí pro nový.“.

Vysvětloval to lhostejným tónem, jako by nechápal, že je možno neznat takovou prostou věc. Rotný začal bedlivě pozorovat oblohu. Chtěl první uvidět letící ,,messerschmitty“. Vzduch však byl čistý a tak hustě nasycený vůní bujně kvetoucí trávy, prachu a prohřáté země, tak energicky a vesele vrzali v trávě cvrčkové, tak pronikavě trylkoval skřivánek, visící kdesi v obloze nad touto truchlivou, plevelem zarostlou zemí, že hoch zapomněl i na německé letouny a nebezpečí a začal si notovat příjemným, čistým hlasem oblíbenou tehdy píseň o vojákovi, tesknícím v zemljance po vzdálené milé.

„A ,jeřabinu’ neznáš?“ přerušil ho náhle jeho průvodce.

Hoch přikývl a začal zpívat tu starou píseň. Unavená, zaprášená nadporučíkova tvář se potáhla smutkem.

„Nezpíváš to dobře, příteli! To není odrhovačka, to je opravdová píseň, ta se musí zpívat s citem,“ a přidal se potichu svým nepříliš silným, ale čistým hlasem.

Vůz na chvíli zabrzdil a z kabiny vyskočila listonoška. Obratně se zachytila vzadu okraje karoserie, nadskočila, vytáhla se nahoru a převalila se přes stěnu auta, kde ji zachytily silné ruce kamarádů.

,,Jdu k vám, když zpíváte …“

Do drkotání nákladního auta a horlivého cvrkotu cvrčků se vmísila píseň, zpívaná trojicí hlasů.

Rotný se dostal do nálady. Vytáhl z tlumoku foukací harmoniku a zahrál melodii písně; chvílemi foukal do harmoniky, chvílemi zase zpíval, udávaje rukou takt. Na smutné, už trochu zarostlé frontové cestě, narýsované j a k o švihnutím biče mezi nedozírnými, zaprášenými, plevelem zarostlými poli, nesla se smutnými, plnými tóny píseň právě tak stará a právě tak mladá, jako ta pole zmalátnělá letním žárem, jako horlivý cvrkot cvrčků v teplé vonící trávě, jako trylkování skřivánků na j a s n é m letním nebi a j a k o samo to nebe, vysoké a nekonečné.

Tak se zabrali do zpěvu, že div nespadli s pytlů, když vůz prudce zabrzdil. Zastavil se uprostřed cesty. Hned vedle, zvrácena bokem do příkopu, trčíc zaprášenými koly do vzduchu, válela se rozbitá třítunka. Rotný zbledl. Jeho průvodce vylezl rychle z vozu a pospíšil k převrácenému automobilu. Měl podivnou, trochu tančivou, pokřivenou chůzi. Za okamžik vytáhl šofér z promáčklé kabiny zkrvavené tělo kapitána intendantní služby. Jeho obličej, zraněný a poškrábaný asi o rozbité

sklo, měl barvu silničního prachu. Nadporučík se nad ním sklonil a nadzvedl víčko zavřeného oka.

„ J e mrtev,“ řekl a sňal čapku. ,,Je tam ještě někdo?“

„Je. Řidič,“ ozval se šofér.

„Tak copak stojíte, pomozte přece,“ vykřikl nadporučík zlostně na zmateného rotného, který v rozpacích přešlapoval u vozu. ,,To jste ještě neviděl krev? Jen si zvykejte, ještě jí uvidíte d o s t … To jsou ti lupiči, to je jejich práce.“

Řidič byl ještě živý. Tiše sténal, ale neotvíral oči. Neměl viditelné zranění; když byl vůz zásahem granátu smeten v plné rychlosti do příkopu, narazil hrudí na řídicí kolo a trosky kabiny ho k němu přimáčkly. Nadporučík nařídil, aby ho uložili do vozu. Podložil raněnému pod hlavu svůj zbrusu nový, ještě nenošený švihácký plášť, který si vezl zavinutý v kusu kalika. Sám usedl na dno vozu a hlavu raněného si položil na kolena.

,,A teď přidej plyn!“ přikázal šoférovi.

Opatrně držel hlavu raněného na kolenou a usmíval se svým vzdáleným myšlenkám.

Už se stmívalo, když auto vjelo do nevelké vesnice, v níž by zkušené oko i h n e d p o z n a l o velitelské stanoviště nevelké letecké j e d n o t k y . Několik d r á t ů se táhlo po zaprášených větvích střemchy, po tenkých jabloňkách, vinulo se po omšelých vahadlech studní a po tyčkách plotů. U domů pod přístřešky krytými slámou, kde stávají obvykle selské vozy nebo se ukládají pluhy a brány, bylo vidět pomačkané ,,emočky“ a ,,willysy“. Hned zde, hned tam se za matnými skly malinkých okének míhaly tváře vojáků v čepicích s modrým lemováním, ťukaly psací stroje a z domku, k němuž se sbíhala celá síť drátů, bylo slyšet slabé cvakání telegrafního přístroje.

Vesnička, ležící stranou od silnic i polních cest, zachovala se v smutném, ladem ležícím kraji jako chráněná obora, jako svědek, jak dobře a svobodně se žilo v tomto kraji, než sem přišli Němci. Nevelký rybník, porostlý žlutavým žabincem, byl plný vody. Jako chladivá skvrna svítil tady ve stínu starých smutečních vrb; povlakem žabince na jeho hladině si právě razily cestu dvě sněhobílé husy s červenými zobáky, oštipovaly se a potápěly.

Raněného donesli do stavení, nad nímž visela vlajka s červeným

křížem. Potom auto projela vesnicí a zastavilo před úpravnou budovou vesnické školy. Podle množství drátů, sbíhajících se do rozbitého okna, i podle vojáka, který stál v síni se samopalem na prsou, dalo se soudit, že je zde ubytován štáb.

,,K veliteli pluku,“ řekl nadporučík dozorčímu, který u otevřeného okna luštil křížovku v časopisu „Krasnoarmějec“.

Rotný, který ho následoval, si všiml, jak si nadporučík před vchodem do štábu urovnal mechanickým pohybem záhyby vojenské blůzy, palci ji přitáhl pod opaskem a zapjal všecky knoflíky u límce, a udělal to hned také. Snažil se teď podobat ve všem svému málomluvnému průvodci, který se mu velmi zamlouval.

„Plukovník nemá teď kdy,“ odpověděl voják.

„Hlaste mu, že jsem přinesl spěšnou poštu z kádrového oddělení štábu armády.“

„Počkejte, právě tam podává hlášení osádka leteckého průzkumu. Žádal, abychom ho nevyrušovali. Posaďte se zatím v zahrádce.“

Dozorčí se znova zahloubal do křížovky a oba příchozí vyšli do zahrádky před dům a usadili se na staré lavičce u květinového záhonu, zarostlého trávou a pečlivě obloženého cihlami; na ní před válkou za takovýchto tichých letních večerů asi sedávala a po práci odpočívala stařenka učitelka. 2 otevřených oken bylo zřetelně slyšet dva hlasy. Jeden chraplavý vzrušeně hlásil:

„Po těchto a těchto cestách na Velké Gorochovo a krestovozdviženský hřbitov je všude zesílený pohyb, samé kolony nákladních aut a všecko jedním směrem, k frontě. A tady u samého hřbitova v úžlabině stojí nákladní auta nebo tanky … Myslím, že se tam soustředil velký útvar.“

„Proč to myslíš?“ přerušil ho tenorový hlas.

„ P r o t o ž e udržují silnou p ř e h r a d n o u palbu. Sotva jsme se o d t a m t u d dostali. Včera tam ještě nic nebylo, jen nějaká polní kuchyň tam kouřila. Létal jsem jim přímo nad střechou, trochu jsem po nich střílel, abych si ulevil. Zato dneska! Taková palba! … Je vidět, že se táhnou k frontě.“

„A ve čtverci ,Xř?“

„ T a m je také vidět pohyb, ale slabší. Ale tady u lesíka je na pochodu velký tankový proud, asi sto vozů. Je roztažen ve sledech na pět kilometrů a jel i ve dne bez maskování. Možná, že je to předstíraný pohyb, aby nás oklamali … A zde a zde, a také tady postavili přímo u předních linií dělostřelectvo a také sklady střeliva. Jsou zamaskovány v dříví. Včera tam nebyly. Velké sklady,“

,,To je všecko?“

„Ano, soudruhu plukovníku. Mám napsat hlášení?“

„Jaképak hlášení! Hned do štábu armády! Hlášení! Víte, co to znamená? Hej, dozorčí! Zavolejte můj .“willys“ a odvezte kapitána do štábu armády!“

Velitel pluku měl svůj pokoj v prostranné školní třídě. Ve. velké místnosti s holými roubenými stěnami stál všeho všudy jeden stůl, na kterém ležela kožená pouzdra telefonů, velká letecká brašna s mapou a červená tužka. Plukovník, malý, pohyblivý muž sporé postavy, chodil rychle po místnosti kolem stěn s rukama za zády. Pohroužen v myšlenky prošel se asi dvakrát kolem letců, stojících v pozoru, potom se prudce před nimi zastavil a tázavě k nim obrátil svůj suchý, tvrdý obličej.

„Nadporučík Alexej Meresjev,“ představil se snědý důstojník, vytáhl se do pozoru a srazil podpatky. „Hlásím se k výkonu služby.“

„Rotný Alexander Petrov,“ hlásil druhý a snažil se vytáhnout ještě přiměji a ještě zvučněji srazil podpatky vojenských vysokých bot a přidupl na podlahu.

„Velitel pluku, plukovník Ivanov,“ broukl důstojník „Vaše papíry?“

Meresjev vytrhl energickým pohybem ze své brašny obálku a podal ji plukovníkovi. Ten přelétl očima průkaz a bystrým pohledem utkvěl na příchozích.

„Dobře, přicházíte právě vhod. Ale jak to, že vás poslali tak málo?“ Pak náhle, jako by na něco vzpomněl, mihl se mu tváří údiv: „Promiňte, to jste vy, ten Meresjev? Telefonoval mi o vás náčelník štábu armády. Upozornil mě …“

„To nic není, soudruhu plukovníku,“ přerušil ho nepříliš zdvořile Alexej. „Dovolíte, abych přistoupil k výkonu služby?“

Plukovník pohleděl se zájmem na nadporučíka, souhlasně se usmál a kývl hlavou:

„Dobře. Dozorčí, odveďte je teď k náčelníku štábu a zařiďte tam mým jménem, aby jim dali najíst a určili jim nocleh. Řekněte, aby je v rozkaze zařadili do letky gardového kapitána Česlova. Proveďte!“

Petrovovi se zdál velitel pluku trochu ukvapený. Meresjevovi se líbil. Alexej měl rád takové čilé lidi, kteří všecko rychle chápou, kteří dovedou bystře myslit a okamžitě se rozhodovat. Hlášení leteckého průzkumu, jež náhodou vyslechli, když čekali v zahrádce, nešlo mu z hlavy. Podle všech příznaků, jež jsou srozumitelné vojákovi, podle toho, jak byly zataraseny cesty, po nichž jeli z velitelství armády, podle způsobu výměny hesel, když přesedali z jednoho auta na druhé, podle toho, jak strážní na cestách přísně dbali v noci maskování a hrozili, že za nedbalost budou střílet po pneumatikách, podle toho, že v březových hájích stranou frontových cest nebylo k hnutí pro nahromaděné množství tanků, nákladních aut a dělostřelectva, podle toho, že i nad opuštěnou polní cestou na ně dnes útočily německé letouny, dovtípil se Meresjev, že někde, a to právě v těchto krajích, plánují Němci svůj nový úder, že má k němu dojít brzo a že velení Rudé armády o tom ví a připravuje jim důstojné přijetí.

2

Netrpělivý nadporučík nedal Petrovovi, aby počkal v jídelně na třetí chod. Vskočili na jedoucí cisternový vůz a jeli na letiště, upravené na rovince za vesnicí. Zde se oba nováčkové seznámili s velitelem letky, gardovým kapitánem Česlovem, zamračeným, nemluvným, ale jak se zdálo, neobyčejně dobromyslným člověkem. Česlov je bez dlouhých řečí dovedl k travnatým podkovám podzemních hangárů, kde stály nové, lakem se lesknoucí, světle modré „La-5“ s číslem 11 a 12 na směrovém kormidle. Na nich měli oba letci nyní létat. Ve vonícím březovém hájku, kde ani hrčení motorů nemohlo přehlušit pronikavý ptačí koncert, strávili oba letci zbytek večera u letounů v hovoru se svými novými mechaniky a seznamovali se s životem v pluku.

Zapovídali se tak, že se dostali nazpět až posledním nákladním autem už za tmy a že přišli o večeři. To je příliš nermoutilo, neboť měli v nerozlučných „sidorech“ zbytky jídla, které dostali na cestu. Hůře bylo s noclehem. Maličká oasa uprostřed mrtvé zarostlé pustiny byla přelidněna osádkami a personálem štábu dvou leteckých pluků, které zde byly utábořeny. Po dlouhém chození po přeplněných staveních a zlostném přemlouvání domácích, kteří nechtěli vpustit nové

nocleháře, po filosofických úvahách, že chalupy nejsou bohužel z gumy a nedají se nafouknout, vstrčil velitel nakonec oba nováčky do prvního domku:

„Přenocujte tady a zítra uvidíme.“

V malinkém stavení se už tísnilo devět vojáků. Letci se ukládají brzo k spánku. Petrolejová lampička, vyrobená ze seříznuté nábojnice, které dali v prvních letech války jméno „katuša“ a po Stalingradu ji přejmenovali na „stalingradku“, osvětlovala matně nejasné siluety spících. Leželi na postelích, na lavicích, v řádce jeden vedle druhého na podlaze, na vrstvě sena pokrytého stanovými dílci. Kromě devíti nocležníků byli tu i domácí — stařena s dospívající dcerkou, které se pro nedostatek místa přestěhovaly na prostornou ruskou pec.

Příchozí se na okamžik zastavili ve dveřích, neboť nevěděli hned, jak se dostat přes všecka tato spící těla. S pece se rozkřikl stařenčin zlostný hlas:

„Co sem lezeš? Nevidíš, co je jich tu namačkáno? Polezeš snad na strop?“

Petrov nemotorně přešlapoval na prahu, odhodlán jít zase ven, ale Meresjev už kráčel opatrně ke stolu, dávaje pozor, aby nezavadil o spící.

„My bychom se tu jenom najedli, matko! Celý den jsme neměli v ústech. Kdybys nám tak podala talířek, nějaký Šálek a vidličky; vyspíme se třeba na dvoře, nebudeme vás tu obtěžovat, vždyť je léto.“

Ale z temného kouta za zády nevrle babky se spustily s pece čísi malinké bosé nožky. Štíhlá lehounká postavička sklouzla mlčky dolů, obratně balancovala nad spícími vojáky a zmizela v síni; hned se však zase vrátila s talířky, dvěma rezavými vidličkami a pestře pomalovanými hrnečky, zavěšenými na tenkých prstících.

Petrov si z počátku myslil, že je to nedospělé děvčátko, ale když dívka přistoupila ke stolu a žlutavé matné světlo lampy vykrojilo z mlhavého šera její tvář, viděl, že je to už vzrostlá dívka, a to dívka velmi hezká, v plném květu. Jenomže ji velice hyzdila hnědá kacabajka, sukně z pytloviny a děravý šátek, zkřížený na prsou a po babsku zavázaný na zádech na uzel.

„Marinko, Marinko, hned sem půjdeš!“ zasyčela s pece stařena.

Ale dívka jako by neslyšela. Obratně prostřela na stole čisté noviny,

rozestavila na, nich nádobí, rozložila vidličky a dívala se po očku na Petrova.

„Dobrou chuť, nechcete, abych vám něco ohřála? Hned to bude, jenomže velitel zakázal rozdělávat venku oheň.“

„Marinko, půjdeš už sem?“ volala stařena.

„Nevšímejte si jí: to ona jen tak, nemá to v hlavě v pořádku. Bojí se Němců. Když uvidí v noci vojáka, hned kouká, jak by mě schovala. Nezlobte se na ni, to jenom v noci je taková, ve dne je s ní docela jiná řeč.“

Meresjev našel v tlumoku salám, konservy a dokonce dva suché slanečky, kterým na hubených bocích vystoupila sůl, a veku vojenského chleba. Petrov nebyl tak zásoben: měl jenom maso a suchary.

Marinka svýma drobnýma ručkama hbitě všecko nařezala a úpravně rozložila na talířky. Stále častěji a častěji klouzal pohled jejích bystrých očí, zastíněných dlouhými řasami, po tváři Petrovově a také Petrov po ní úkosem pokukoval. Když se jejich pohledy setkaly, červenali se a mračili, odvraceli se od sebe a nemluvili spolu přímo, nýbrž jen prostřednictvím Meresjeva.

Alexeji bylo do smíchu, když je pozoroval, a také trošičku smutno: oba byli takoví mladí, připadal si před nimi starý a unavený, jako by měl už hodný kus života za sebou.

„Koukej, Marinuško, nějaká okurčička by tam náhodou nebyla?“ zeptal se.

„Náhodou by byla,“ tiše se usmála dívka.

„A což vařené brambory, aspoň dva bandury by se nenašly?“

„Když poprosíte, najdou se!“

Opět na chvíli zmizela; lehounce přeskakovala spící vojáky, nehlučná, lehounká jako motýlek.

„Soudruhu nadporučíku, jak s ní můžete tak mluvit? Neznámé děvče a vy jí hned tykáte, chcete od ní okurky a …“

Meresjev se hlaholně rozesmál:

„A kdepak jsi, mudrci? Jsme na frontě nebo ne? … A vy, babičko, přestaňte vrčet, slezte s pece, budeme večeřet.“

Babka hekala, zlostně si něco brumlala pod nos, ale už se šourala s pece a hned se přitočila k salámu, oblíbené své pochoutce za míru, jak se přiznala.

Všichni čtyři usedli ke stolu a za mnohohlasého chrápání a rozespalého mumlání nocležníků s chutí pojedli. Alexej měl plno řečí, žertoval s Marinkou a dobíral si stařenu. Když se nyní konečně dostal do atmosféry života na frontě, vychutnával ji plně, jako by se po dlouhém putování po cizích krajích najednou octl pod rodným krovem.

U večeře se kamarádi dověděli, že se vesnice zachovala pouze proto, že tu byl kdysi umístěn německý štáb. Když Rudá armáda začala útočit, utekli Němci tak rychle, že neměli kdy vesnici spálit. Babka se pomátla na rozumu, když jí Němci před očima zabili starší dceru. Marinka po celých osm měsíců, co zde byli Němci, neviděla denní světlo. Byla zavřena v prázdné sýpce vzadu na dvoře; vchod do něho byl zasypán starým haraburdím a slámou. Jídlo a pití jí matka nosila v noci a podávala maličkým okénkem pod střechou, čím byl Alexej mnohomluvnější, tím častěji pohlížela dívka na Petrova a z jejích očí, šelmovských i pokorných zároveň, vyzařoval utajovaný obdiv.

Snědli večeři, ani nevěděli jak. Zbytky Marinka zabalila a uložila Meresjevovi do tlumoku. Přijdou ještě vojákovi vhod. Potom zašeptala babce něco do ucha a rozhodným tónem řekla:

„Tak, když vás sem velitel poslal, zůstanete zde. Zalezte si nahoru na pec a my s mámou přespíme v komůrce. Odpočiňte si po cestě. A zítra vám už najdeme místečko.“

Lehce našlapujíc bosýma nohama, prošla mezi spícími, přinesla zvenčí otep zelené slámy z jaře, bohatě nastlala na prostorné peci, pod hlavu složila nějaké staré hadry a všecko to dělala rychle, obratně a bez hluku, s kočičím půvabem v pohybech.

Za m i n u t u už bylo slyšet, j a k Petrov pravidelně oddechuje ze spánku. Meresjev nespal. Ležel natažen na chladivé, sytě vonící slámě. Viděl, jak ze síně vešla Marinka a přešla po světnici, něco asi hledala. Chvílemi se kradmo podívala na pec. Posunula na stole lampu, opět se ohlédla na pec, a tichounce překračujíc spící, obrátila se ke dveřím. Pohled na štíhlou hezounkou dívenku, oblečenou, do starých hadrů, naplnil srdce Alexejovo smutným klidem. Tak vida, už mají kde spát. Ráno je čeká první bojový let; poletí s Petrovem. Meresjev jako vedoucí, Petrov jako jeho číslo. Jak to dopadne? Zdá se, že je to dobrý hoch! Vždyť i Marinka se do něho na prvý pohled zamilovala. Ale teď když spát, tak spát !

Meresjev se obrátil na bok, chvíli se vrtěl v slámě, pak zavřel oči a za okamžik usnul, jako když ho do vody hodí.

Probudil se s pocitem něčeho strašného. Nechápal hned, co se stalo, ale železný vojenský zvyk ho přiměl, aby ihned vyskočil a sevřel v ruce pistoli. N e p a m a t o v a l se ani, kde j e , ani co s ním j e . Čpavý, česnekem páchnoucí dým zahaloval všecko kolem, a když závan větru rozehnal oblaka dýmu, uviděl Alexej nad hlavou podivné, jasně se třpytící obrovské hvězdy. Bylo světlo jako ve dne a kolem jako zápalky se válela rozmetaná břevna stěn, na bok sesutá střecha, jež vycenila trámy krovu, a opodál doutnalo něco beztvarého. Uslyšel sténání, pravidelné rytmické hrčení nad hlavami a známé odporné, až do kostí pronikající svištění padajících pum.

,,K zemi!“ křikl na Petrova, který klečel na peci, čnějící uprostřed trosek, a rozhlížel se vyjeveně kolem.

Hodili sebou na cihly a přitiskli se k nim. V téže chvíli obrovská střepina srazila komín, zasypala je rudým prachem a obklopila zápachem suché hlíny.

„Nehýbat se, ležet!“ velel Meresjev a sám stěží přemáhal nezadržitelnou chuť vyskočit a běžet, běžet, ať kamkoli, jen se pohybovat, pud, který zakouší člověk vždycky při nočním bombardování.

Bombardéry nebylo vidět. Kroužily na obloze ve tmě nad osvětlovacími raketami, které zavěsily. Zato v bílém mihotavém světle raket bylo jasně vidět, jak černé kapky pum prořezávají osvětlené pásmo a řítí se dolů, jak kvapem rostou před očima a vzápětí tryskají rudé fontány do tmy letní noci. Zdálo se, že se země trhá na kusy a táhle hřmí: ,,Rrrrach! Rrrach!“

Letci leželi přitisknuti k peci, jež se kolébala a poskakovala při každém výbuchu. Tiskli se k ní celým tělem, obličejem i nohama, snažíce se instinktivně vtlačit v cihly, vrůst do nich. Potom se hrčení motorů vzdálilo a hned bylo slyšet, jak syčíce dohořívají na svých padáčcích nízko pokleslé osvětlovací rakety a jak hučí plameny požáru, který sžíral trosky na druhé straně uličky.

,,To byla sprcha!“ prohodil Meresjev se zřejmým klidem a oklepával si s blůzy a kalhot slámu a prach.

,, A co ti, co t a m spali ?“ s hrůzou vykřikl Petrov a snažil se p ř i m ě t ke klidu nervosně se trhající čelist a potlačit neodbytné škytání.,,A co Marinka?“

Oba vojáci slezli s pece. Meresjev měl v kapse elektrickou lampičku. Posvítil na podlahu domku, pokrytou prkny a trámy z rozmetaných stěn. Nebyl tam nikdo. Jak se potom ukázalo, vyběhli letci ven, když uslyšeli poplašný signál, a ukryli se v jámě. Petrov s Meresjevem prolezli trosky a prohledali vše kolem. Po M a r i n c e a po stařeně nebylo ani stopy. Na jejich volání se nikdo neozýval. K a m se poděly? Utekly, zachránily se?

Ulicemi už procházely pořádkové hlídky.

Ženisté hasili oheň, odklízeli trosky, vynášeli mrtvoly a vyprošťovali r a n ě n é . Ve tmě se ozývaly spojky, které vykřikovaly j m é n a letců. Pluk se rychle přemisťoval do nového postavení. Osádky se shromáždily na letišti, aby s úsvitem vzlétly.

Podle předběžných zpráv byly ztráty na lidech celkem nepatrné. Byl zraněn jeden letec, dva mechanici a několik strážných, kteří při náletu zůstali na místě, bylo zabito. Byla domněnka, že zahynulo mnoho domácích lidí, ale kolik, bylo těžko zjistit v tom zmatku a tmě.

Ráno cestou na letiště se Meresjev s Petrovem zastavili u rozvalin domku, kde nocovali. Ze změti trámů a roztříštěných prken vynášeli ženisté nosítka, na nichž cosi leželo pod zkrváceným prostěradlem.

,,Koho to nesete?“ otázal se Petrov, zbledlý těžkou předtuchou.

Vousatý, rozšafný ženista, který Meresjevovi připomínal Štěpána Ivanoviče a který nesl nosítka vpředu, odpověděl jim s navyklou důkladností :

„Ale tady nějakou babku s holkou jsme vykopali ve sklepě. Zabilo je to, jak padalo kamení. Bylo asi hned po nich. Ani nepoznáš, je to holka nebo už nevěsta, taková mrňavinká jako nic, ale jak je vidět, byla k světu. Trefilo ji to kamenem do prsou. Moc pěkná byla, jako jezulátko.“

… Té noci přešla německá armáda do poslední ofensivy a útokem na opevnění sovětských vojsk zahájila bitvu v kurském oblouku, jež se jí stala osudnou.

3

Slunce ještě nevyšlo, byla nejtemnější hodina krátké letní noci, a na polním letišti už hučely rozehřívané motory. Kapitán Česlov rozložil na zarosené trávě mapu a ukazoval osádkám své letky dráhu letu a umístění nového postavení.

,,Sledujte stále svůj roj. Neztrácejte spojení zrakem. Letiště je přímo u předních linií.“

Nové postavení bylo skutečné u linie fronty, vyznačené na mapě modrou tužkou, v klínu, který zasahoval do postavení německých vojsk. Neletěli dozadu, nýbrž vpřed. Letci měii radost: ačkoli Němci znovu převzali iniciativu, Rudá armáda nejen že nepomýšlela na ústup, nýbrž připravovala ofensivu.

S prvními paprsky slunce, když se ještě po poli táhla ve vlnách růžová mlha, vzletěla druhá letka hned za svým velitelem a letouny, neztrácejíce se navzájem z dohledu, zamířily na jih.

Meresjev s Petrovem letěli při prvním svém společném letu těsně vedle sebe. Za těch několik minut, co strávili ve vzduchu, Petrov ocenil jistý a skutečně mistrovský způsob letu svého vedoucího a Meresjev, který úmyslně udělal cestou několik prudkých a nečekaných zatáček, zjistil u svého čísla dobré oko, pohotovost, silné nervy, a co bylo hlavní, ještě ne zcela jistý, ale dobrý letecký styl.

Nové letiště bylo umístěno v týlovém prostoru pěšího pluku. Kdyby je Němci odhalili, mohli je ostřelovat děly malých ráží, ba i velkorážními minomety. Ale ti se nestarali o nějaké letiště, jež se jim objevilo přímo před nosem. Ještě za tmy se obořili na opevnění sovětských vojsk palbou veškerého svého dělostřelectva, které sem stáhli během jara: Rudá, chvějící se záplava stoupala vysoko k nebi nad opevněným prostorem. Výbuchy rázem ztopily v dým celé okolí, jako mžikem vyrostlý les černých stromů. I když slunce už vyšlo, nebylo světleji. V hučící, řvoucí a otřásající se mlze bylo těžko něco rozeznat, i slunce viselo na nebi jako smutný, zamžený, špinavě rudý lívanec.

Sovětské letouny se vsak marně netoulaly již celý měsíc nad nepřátelskými postaveními. Plány německého velení byly dávno odhaleny, postavení a místa soustředění naznačena na mapě a prostudována čtverec za čtvercem. Němci si myslili, že podle svého zvyku se rozmáchnou celou svou silou a vrazí nůž pod lopatky nepříteli, ponořenému v předjitřní spánek. Ale nepřítel jenom dělal, jako když spí. Chytil útočníka za ruku, která napřahovala nůž, a ruka klesla, sevřena ocelovými obřími prsty. Ještě neumlklo hřmění dělostřelecké přípravy, která burácela na frontě několika desítek kilometrů, když Němci, ohluchlí palbou vlastních baterií a oslepli prachovým dýmem, který

zahaloval jejich postavení, uviděli ohnivé koule výbuchů ve svých zákopech. Sovětské dělostřelectvo mířilo přesně, a nikoli nazdařbůh na plochu jako Němci, nýbrž na určité cíle, na baterie, na shluky tanků a pěchoty, posunuté již k čarám zteče, na mosty, na podzemní sklady munice, na pohotovostní úkryty a velitelská stanoviště.

Dělostřelecká příprava Němců se změnila v mohutný palebný souboj, jehož se na obou stranách účastnily desítky tisíc hlavní nejrůznějších ráží. Když se letouny letky kapitána Česlova dotkly letiště, chvěla se letcům země pod nohama a výbuchy následovaly tak rychle za sebou, že splývaly v mohutné burácející hřmění, jako by po železném mostu pravidelnými nárazy uháněl obrovský vlak, jel, jel a jel, hučel a hřměl, jel a stále mu nebylo konce. Prudce se valící mraky dýmu objímaly celý obzor. Nad maličkým plukovním letištěm pluly ve vzduchu bombardéry jeden za druhým nebo v klínu jako hejno jeřábů, nebo zase v rozvinuté sestavě, a výbuchy jejich pum odlišovaly se dutou rachotící ozvěnou od rovnoměrného hřímání dělostřeleckého boje.

V letkách byla ohlášena bojová pohotovost číslo 2. To znamenalo, že letci nesměli opustit kabiny svých letounů, aby mohli vzlétnout ihned po první raketě. Letouny vyvezli na okraj březového lesíka a zamaskovali větvemi. Z lesa se sem táhl chlad, prosycený vonnou vlhkostí a vůní hub; komáři, jejichž temný bzukot nebylo pro rachot děl slyšet, útočili zuřivě na tváře, ruce a šíje pilotů.

Meresjev seděl zamyšlen; sňal kuklu, odháněl lenivě komáry a s rozkoší vdechoval hustý vonný vzduch jitřního lesa. V sousedním krytu stál letoun jeho čísla. Petrov vyskakoval každé chvíle se sedátka, dokonce se na ně postavil, aby lépe viděl ve směru boje, aby mohl sledovat let bombardérů. Neměl stání, chtělo se mu už honem do vzduchu, aby se po prvé v životě utkal se skutečným nepřítelem a zamířil ostré Šípy střel nikoli na vlečný terč, naplněný vzduchem, který při cvičných letech táhl za sebou na lanu letoun R-5, nýbrž na skutečný nepřátelský letoun, živý a pohyblivý, v kterém jako hlemýžď v ulitě sedí možná ten, jehož puma dnes usmrtila štíhlou hezoučkou dívenku, půvabnou jako krásné zjevení ze sna.

Meresjev se díval, jak je Petrov vzrušen a z m a t e n , a myslil si: „ J s m e oba téměř stejného stáří, Petrovovi je devatenáct a mně třiadvacet. Co to znamená pro muže, rozdíl dvou nebo tří let?“ Ale připadal si vedle

svého druha zkušeným starcem, vyrovnaným a unaveným. Tak i teď se Petrov vrtí v kabině, mne si ruce, směje se a křičí něco za proklouzávajícími „iljušiny“, zatím co Alexej se pohodlně rozvalil na kožené sedadlo v kabině. Je klidný. Nemá nohy, je mu nesrovnatelně tíž než každému jinému letci na světě, ale ani to ho nerozčiluje. Ví dobře, co dovede, a důvěřuje svým zmrzačeným nohám.

Celý pluk tak seděl do večera v bojové pohotovosti číslo dvě. Drželi jej zde v záloze. Nechtěli zřejmě předčasně prozradit jeho umístění.

Na noc se odebrali do malinkých zemljanek, které tu kdysi vybudovali ještě Němci, ti se v nich zařídili po domácku a stěny shora až dolů polepili kartonem a žlutým balicím papírem. Zachovaly se tu dopisnice s fotografiemi filmových krasavic s obrovskými smyslnými ústy a barvotisky s bodavými siluetami německých měst.

Dělostřelecký boj pokračoval. Země se otřásala. Suchý písek se sypal na papír a po celé zemljance se ozývalo protivné šelestění, jako by se v ní hemžily spousty hmyzu.

Meresjev s Petrovem ulehli venku na stanových dílcích. Byl dán rozkaz nesvlékat se. Meresjev si jenom uvolnil řemeny protéz, ulehl na záda a hleděl na oblohu, která jako by se třásla v rudých zášlezích výbuchů. Petrov ihned usnul. Chrápal, něco brumlal ze spaní, žvýkal a mlaskal rty a choulil se do klubíčka j a k o nemluvně. Meresjev ho přikryl svým pláštěm. Cítil, že sám neusne; vlhký vzduch ho roztřásl, proto vstal, udělal několik prudkých gymnastických pohybů, aby se zahřál, a usedl na pařez.

Příval dělostřelecké palby se zastavil. Jenom zřídka, hned zde, hned tam obnovovaly baterie nepravidelnou střelbu, Několik čtveračivých střel jim zahvízdlo nad hlavami a roztrhlo se kdesi v prostoru letiště. Tato tak zvaná rušivá palba obyčejně nikoho neruší. Alexej se ani neohlédl na výbuchy. Díval se na linii fronty, kterou bylo ve tmě zřetelně vidět. I nyní, v tichých nočních hodinách, žila napjatým, neutuchajícím, těžkým bojem a vznášela se nad spící zemí rudou záplavou obrovských požárů, jež zastíraly celý obzor. Nad ní visela třepetavá světla raket: modravě fosforeskující německých a žlutavá ruských. Hned tam, hned zde vyskakoval prudký plamen, na okamžik rozptýlil příkrov tmy nad zemí a vzápětí nato se dotkl sluchu těžký ohlas výbuchu.

Do basového bzučení chroustů, kteří, nevšímajíce si války, hleděli si v korunách kvetoucích bříz svého hmyzího díla, mísil se velmi mu podobný hukot nočních bombardérů. Celá linie fronty se ihned pokryla různobarevnými perličkami střel se stopovkami. Jako kapky krve vytryskly vzhůru salvy rychlopalných protiletadlových děl. A opět se otřásla, zaduněla a zasténala země. Ale chrousty, kteří si bzučeli v korunách bříz, to neznepokojovalo; v hloubi lesa naříkal lidským hlasem sýček, povolávaje neštěstí; dole v úžlabině, v křoví, jako by se vzpamatoval ze strachu prožitého za den, ozval se slavík, z počátku nesměle, jako by zkoušel hlas anebo ladil struny, potom zahvízdal naplno, zaklokotal a rozezpíval se, zalykaje se tóny své písně. Odpověděli na ni i druzí a zakrátko celý les kol dokola zvonil a zpíval melodickými trylky. Proslulí kurští slavíci jsou opravdu hodni pověsti, která o nich koluje!

Bylo podivné, slyšet slavičí zpěv v lese osvětleném rudými záblesky ohňů, mrtvým mihotavým svitem raket a křečovitými záblesky výbuchů, v lese, kde to páchlo benzinem a kde se na j e h o okraji pod stromy skrývaly letouny. Alexej naslouchal ptačímu řádění a vzpomněl si na slavíka, kterého kdysi s Olgou nazývali „svým“. Byla právě taková světlá, chladná a vonná noc, když se vraceli spolu z procházky na břehu Volhy. Už dvakrát prošli kolem vrátek Olžina domku a po každé, když se měli rozloučit, řekli si, že projdou ještě jednou. A tak zašli k osamělému koutku na kraji města a zastavili se na konci ulice nad strání, pod níž jiskřilo v měsíčním svitu obrovské smetiště střípky rozbitého skla, plechovkami od konserv a rozbitým nádobím; zastavili se tu a byli tak soustředěni na sebe, že ani nepozorovali, jak nevlídné je místo, které si vybrali. Náhle uslyšeli odkudsi z nedalekého parčíku u kostela slavičí zpěv. Pták nesměle zaklokotal a zmlkl. Pohlédli si do očí a pomyslili si, že se jim ‘to jen zdálo, ale slavík zaklokotal znova a ještě jednou a pak už osmělen rozezpíval se dlouhým trylkem. Přitisknuti k sobě, naslouchali slavičí písni, provázené vzdáleným houkáním ponocného, naslouchali jí sami dva v měsíčním svitu na okraji spícího města. Jak byli vděčni slavíkovi, že jim zazpíval tak nečekaně na tomto nepřívětivém místě! Říkali mu pak „náš slavíček“ a často ho chodívali v noci poslouchat, dokud je nerozloučila válka.

A nyní koncertovali tady v lese slavní kurští slavíci. Alexej, který

měl zítra v boji složit zkoušku nikoliv před komisí, nýbrž před tváří smrti, nemohl usnout a naslouchal slavičímu sboru. A nemyslil na zítřejší den, na blížící se boj, na možnou smrt, nýbrž na vzdáleného slavíka, který jim zpíval kdysi na kamyšinském předměstí, na jejich slavíka, na Olgu, na rodné město.

Na východě se už obloha jasnila. Slavičí trylky postupně zase přehlušila kanonáda. Slunce pomalu stoupalo nad bojištěm, ohromné, rudé, červené, a jen stěží se prodíralo hustým dýmem výstřelů a výbuchů.

4

V kurském oblouku se rozpoutávala bitva. Původní plány Němců, prolomit krátkým úderem mocných tankových sil sovětská opevnění na jih a na sever od Kurska, sevřít do kleští a obklíčit celé kurské uskupení Rudé armády a připravit jí tak „německý Stalingrad“, byly v samém počátku zmařeny houževnatostí obrany. Německému velení bylo hned v prvních dnech zřejmé, že obranu neprolomí, a i kdyby se mu to podařilo, že by to zaplatilo ztrátami tak velikými, že by nemělo už sil kleště sevřít. Zastavit se však bylo pozdě. Příliš mnoho nadějí, strategických, taktických i politických, spojoval Hitler s touto operací. Lavina se hnula s místa. Řítila se nyní s hory, nabývala stále na objemu, strhávala s sebou a navalovala na sebe všecko, co jí přišlo do cesty, a ti, kdo ji uvedli do pohybu, neměli sil ji zastavit. Postup Němců se měřil na kilometry, ztráty na divise a armádní sbory, na stovky tanků a děl a tisíce automobilů. Útočící armády slábly, krvácely z nesčíslných ran. Německý štáb si toho byl vědom, ale neměl už možnosti zastavit běh událostí a byl nucen vrhat stále nové a nové zálohy do pekla rozpoutané bitvy.

Sovětské velení odráželo německé údery řadovými jednotkami, jež zde byly v obraně. Sledovalo, jak neustále roste zběsilost německého úderu, a udržovalo své zálohy v hloubce, až se vybije jeho setrvačnost. Jak se pak Meresjev dověděl, měl jejich pluk krýt armádu soustředěnou nikoliv k obraně, nýbrž právě k protiúderu. Proto byli. v první etapě bitvy jak tankisté, tak stihači, kteří s nimi byli v součinnosti, pouze diváky veliké bitvy. Když nepřítel vrhl do bitvy všecky síly, byla na letišti odvolána bojová pohotovost číslo dvě, osádkám bylo

dovoleno spát v zemljankách a dokonce svlékat se na noc. Meresjev s Petrovem si upravili zemljanku po svém. Vyházeli fotografie filmových hvězd a pohlednice s cizími krajinami, strhali německý karton a papíry a ozdobili stěny zeleným chvojím a svěžími větvemi bříz a jejich podzemní díra se už neozývala šelestěním padajícího písku.

Jednou zrána, když jasné sluneční paprsky už dopadaly otevřeným vchodem na podlahu zemljanky, vystlanou chvojím, a oba kamarádi se ještě protahovali na kavalcích, zadupaly nahoře na cestičce čísi kvapné kroky a zaznělo pro vojáky magické slovo „listonoš“.

Oba rázem shodili pokrývky, a zatím co si Meresjev připínal protézy, Petrov dohonil listonoše a vrátil se, mávaje vítězně dvěma dopisy pro Alexeje. Byly to listy od matky a od Olgy. Alexej je vytrhl kamarádovi z rukou, ale v téže chvíli se ozvaly na letišti rychlé údery na kov. Osádky byly svolávány ke strojům.

Meresjev zastrčil dopisy do kapsy, ale hned na ně zapomněl, když běžel za Petrovem po vyšlapané lesní cestičce k místu, kde stály letouny. Běžel dosti rychle, opíraje se o hůl, a jenom zlehka se kolébal v chůzi. Když přiběhl k letounu, byla s motoru už sňata plachta a mechanik, pihovatý smíšek, přešlapoval netrpělivě u stroje.

„Od vrtule!“

Motor zahučel. Meresjev se podíval na „šestku“, na níž létal velitel letky. Kapitán Česlov vyjel se svým letounem na palouk. Zvedl v kabině ruku. To znamenalo: „Pozor!“ Motory hučely. Od větru zbělela k zemi přilehlá tráva a zelené haluze bříz se poddávaly prudkým nárazům vzduchu a třásly se, jako by se chtěly i s větvemi odtrhnout od kmene.

Ještě cestou křikl na Alexeje kterýsi ze spěchajících letců, že tankisté přecházejí do útoku. Na fašisty, kteří ztráceli dech, marně napínajíce poslední síly, řítila se nyní celá armáda, shromážděná v lese. A letci měli nyní krýt postup tankistů přes rozbitá a dělostřelectvem rozoraná nepřátelská opevnění, vyčistit a chránit vzduch nad útočícími tankisty.

Střežit vzduch? Nu, dobrá! V takové urputné bitvě ani to nebude zábavný výlet. Tam někde na obloze dříve či později narazí na nepřítele. Tady je ta zkouška sil, tady dokáže Meresjev, že není o nic horší než kterýkoli jiný letec, že dosáhl svého.

Alexej byl vzrušen. Nebyl to vsak strach před smrtí, nebyl to ani

pocit nebezpečí, který znají i nejstatečnější, nejchladnokrevnější lidé. Dělal si starosti o jiné věci: zdali zbrojíři přezkoušeli kulomety a děla; zda se osvědčí megafon v nové kukle, nevyzkoušené dosud v boji; a aby se Petrov nezpožďoval anebo se do toho nevrhl po hlavě, dojdeli ke srážce; a kde nechal hůlku, dárek Vasilije Vasiljeviče, neztratilali se; ba dokonce ho znepokojovala starost, aby mu nikdo nevzal ze zemljanky knížku, kterou včera dočetl právě do nejzajímavějšího místa a ve spěchu zapomněl otevřenou na stole. Vzpomněl si, že se nerozloučil s Petrovem, a zamával na něho z kabiny rukou. Ale Petrov ho neviděl. Jeho tvář, orámovaná koženou kuklou, hořela rudými skvrnami. Pozoroval netrpělivě ruku velitelovu. Ruka klesla. Kabiny se zavřely.

Trojice letounů zafrkala na startu, hnula se, rozběhla, za ní se pustila druhá a už se rozbíhala i třetí. První letoun už vklouzl do oblak. Za ním se rozbíhá roj Meresjevův. A už se dole kolébá se strany na stranu plochá země. Alexej neztrácí z dohledu první trojici, přiřazuje k ní svůj roj a za ním v těsném doteku následuje třetí.

Tady je konečně přední linie; rozbrázděná, střelami zjizvená země, shora připomínající zaprášenou cestu, na niž dopadly první bohaté proudy deště. Rozkopány a rozryty jsou chodby zákopů, bradavičky krytů a pevnůstek se ježí břevny a cihlami. Žluté jiskry se rozžehují a zhasínají po celé rozdrásané dolině. To je palba veliké bitvy. Jak maličké a podivné zdá se to všecko shora! Ani bys nevěřil, že tam dole všecko hoří, burácí a otřásá se a smrt že se prochází po zmrzačené zemi a v dýmu a kouři sbírá bohatou žeň.

Proletěli nad přední linií, opsali půlkruh nad nepřátelským týlem a opět se přehoupli přes linii boje. Nikdo po nich nestřílí. Země je příliš zaměstnána vlastními těžkými pozemskými záležitostmi, aby s všímala devíti malých letounů, jež kličkují nad ní. A kde jsou tankisté? Aha, tady! Meresjev vidí, jak z jasné zeleně listnatého lesa vylézají na pole tanky, podobné shora neohrabaným šedavým broukům. Za okamžik jich t a m bylo plno, ale stále nové a nové vylézají z pěnivé zeleně, táhnou se po cestách a prodírají se roklinami. Hle, první se už vyšplhaly na návrší a dosáhly terénu rozoraného granáty. Červené jiskřičky jim začaly létat z chobotů. Ani dítě, ani ženu citlivých nervů by nemohl polekat tento gigantický tankový útok, tento prudký nápor celých stovek tanků na zbytky německých opevnění, kdyby se na ně dívaly shora, tak jako je pozoroval Meresjev. V té chvíli uslyšel Alexej z hukotu a šumu, který mu naplňoval sluchátka kukly, chraplavý a teď unavený hlas kapitána Geslova :

„Pozor! Zde leopard tři, zde leopard tři. Zprava táhnou bačkoráři, bačkoráři!“

Kdesi vpředu zahlédl Alexej krátkou čárečku velitelova letounu. Čárečka se zahoupala, což z n a m e n a l o : „Dělej, co j á ! „

Meresjev tlumočil tento pohyb dozadu své skupině. Ohlédl se: Petrov mu letěl po boku jako přilepený. Chlapík!

„Drž se, brachu!“ zavolal na něho Meresjev.

„Držím se,“ ozvalo se z chaosu, třesku a hluku.

„Zde leopard tři, zde leopard tři, za mnou!“ uslyšel opět Meresjev ve sluchátkách.

Nepřítel byl blízko. Jen o něco níže, seřazeny do dvojité husí sestavy, oblíbené u Němců, pluly ve vzduchu jednomotorové střemhlavé letouny „Ju-87“. Měly nevtažitelný podvozek, který jim při letu visel pod trupem. Kola byla chráněna aerodynamickým krytím. Vypadalo to, jako by letounům z břicha trčely nohy, obuté do bačkor. Proto je letci na všech frontách pokřtili na „bačkoráře“. Byly to skvělé střemhlavé letouny, které si získaly pirátskou slávu v bojích nad Polskem, Francií, Holandskem, Dánskem, Belgií a Jugoslávií, německá novinka, o které se na počátku války vyprávělo v tisku celého světa tolik hrůzostrašných historek, které však rychle zastaraly nad nekonečnými prostorami Sovětského svazu. Sovětští letci vyslídili v nesčíslných bojích jejich slabá místa a „bačkorář“ nebyl pro sovětské sokoly žádnou bůhvíjak vzácnou kořistí, byl to jenom hlušec nebo zajíček, na jehož ulovení nebylo třeba zvláštního umění.

Kapitán Česlov neřídil svou letku přímo na nepřítele, nýbrž letěl oklikou. Meresjev si myslil, že opatrný kapitán se chce dostat „pod slunce“, aby se letouny v jeho oslňujících paprscích neviditelné, nepozorovaně přikradly k nepříteli a vyřítily se na něho z bezprostřední blízkosti. Alexej se usmál: trochu mnoho cti pro „bačkoráře“, takový složitý manévr. Ale ostatně opatrnosti nikdy nezbývá. Znovu se ohlédl: Petrov letěl vzadu. Bylo ho zřetelně vidět na pozadí bílého oblaku.

Nyní jim zůstávala celá sestava nepřátelských letounů po pravé straně. Němci letěli krásným vyrovnaným letem, jako spojeni neviditelnými nitěmi.

,, … Leopard tři. Útok!“ zařízl se Meresjevovi do uší úryvek velitelova povelu.

Viděl, jak napravo shora, jako by zběsile ujížděl po hladkém povrchu ledové hory, řítil se na bok nepřátelské sestavy česlov se svým číslem. Šípy střel šlehly po nejbližším bačkoráři, ten se náhle zřítil a Česlov se svým číslem a třetím ze svého roje proskočili vzniklou mezerou a zmizeli za německou řadou. První řada německých letounů se za nimi ihned uzavřela. Bačkoráři letěli zase v neporušené sestavě.

Alexej řekl volací znak a chtěl vykřiknout: „Útok!“, ale hrdlo, stažené vzrušením, vydalo pouze sípavé „ ú ú ú „ a již se řítil prudce dolů; neviděl nic kromě vzorně vyřízené nepřátelské sestavy. Namířil na Němce, který zaplnil mezeru po letci sestřeleném Česlovem. Alexeji

hučelo v uších, srdce jako by mu chtělo vyskočit z hrdla. Zachytil letoun do nitkového kříže zaměřovače a směřoval k němu, tiskna oba palce na spoušť. Jako šedé zachmýřené provázky mihlo se něco zprava od něho. Aha! Střílejí. Ale chybili se. Teď zase, už blíž. Nic to není, je živ a nezraněn. A Petrov? Také je v pořádku, jde zleva. Proklouzl. Chlapík je ten hoch! Šedý bok bačkoráře se v zaměřovači zvětšuje. Prsty cítí chladný dotek hliníku na spoušti. Ještě maličko …

A právě teď, v tomto okamžiku, pocítil Alexej vítězně dokonalé splynutí s letounem. Cítil motor, jako by mu tloukl v prsou, celou svou bytostí pociťoval křídla, kormidlo, ba i jeho nehybné umělé nohy jako by nyní nabyly citlivosti a nebránily jeho splynutí se strojem v prudkém, šíleném pohybu. Štíhlé, hladké tělo ,,Němce“ vyklouzlo ze zaměřovače, ale bylo znovu polapeno do nitkového kříže. Alexej letěl přímo na něho a stiskl spoušť. Neslyšel výstřely, neviděl ani ohnivé dráhy střel, byl si však jist, že zasáhl, a proto letěl klidně dále na nepřátelský letoun, neboť věděl, že Němec začne padat dříve, než se s ním srazí.

Alexej odtrhl pohled od zaměřovače a s údivem spatřil, že vedle něho padá ještě druhý letoun. Cožpak sestřelil mimoděk i jeho? Ba ne! To Petrov! Zasáhl zprava. To je j e h o práce. J a k ý je to moloděc, tenhle nováček! Alexej se zaradoval z úspěchu svého kamaráda více než ze svého.

Druhý roj vklouzl do mezery v německé formaci. A teď se už strhl zmatek. Druhá vlna Němců, v níž byli asi méně zkušení piloti, se už rozptýlila a ztratila vyřízení. Letouny Česlovova roje řádily mezi rozptýlenými bačkoráři, čistily vzduch a nutily nepřítele, aby naspěch vyprazdňoval pumovnice nad svými vlastními zákopy. O to právě šlo kapitánu Česlovovi, přinutit Němce, aby bombardovali svá vlastní opevnění. Let pod sluncem měl v tomto manévru pouze podřadnou úlohu.

Ale formace první německé řady se znova semkly. Bačkoráři směřovali dále k místu, kde se tankům podařil průlom. Útok třetího roje neměl úspěch. Němci neztratili ani jeden stroj, jeden sovětský stihač byl však sestřelen nepřátelským střelcem. Byli už blízko místa, kde se rozvíjel tankový útok. Neměli kdv vznést se znova do výše. Česlov se rozhodl pro útok zdola. Alexej to v duchu schvaloval. Jemu samému

se chtělo vrazit nepříteli do břicha, využít skvělých bojových vlastností „La-5“ při vertikálním manévru. První roj už mířil vzhůru a dráhy střel rozřezávaly vzduch jako ostré stružky fontán. Dva nepřátelské stroje vypadly ihned ze sestavy. Jeden z nich, asi rozříznutý v půli, se náhle ve vzduchu rozpadl. Jeho záď div nezavadila o motor Meresjevova letounu.

„Pozor!“ houkl Meresjev, pohlédl na siluetu svého čísla a přitáhl řídicí páku prudce k sobě.

Země se pod ním převrátila. Jako by ho těžký náraz vtiskl na sedátko a mačkal k němu. Ucítil v ústech a na rtech chuť krve, oči se zatměly krvavou mlhou. Letoun, postavený téměř vertikálně, stoupal vzhůru. Alexej ležel na opěradle sedadla a uviděl na okamžik v kříži zaměřovače skvrnité břicho bačkoráře, jeho směšný podvozek s obutými koly, ba dokonce hrudky hlíny, jež se na ně nalepily.

Smáčkl obě spouště. Kam zasáhl, zda do nádrže, do motoru čí do pumovníce, nevěděl, ale Němec se okamžitě zahalil v hnědý oblak výbuchu.

Meresjevův letoun byl vržen stranou, ale proletěl mimo dosah palby. Alexej převedl stroj do nízkého klouzavého letu a podíval se na oblohu. Jeho číslo letělo za ním zprava, v nekonečném moři oblohy nad vrstvou oblaků, podobných bílé mýdlové pěně. Bylo zde pusto a ticho a pouze na obzoru, na pozadí vzdálených oblaků, rýsovaly se čárečky bačkorářů, rozlézajících se na všecky strany. Alexej pohlédl na hodinky a byl překvapen. Zdálo se mu, že boj trval při nejmenším půl hodiny a že už je s benzinem na dně. Hodinky však ukazovaly, že uplynulo pouze tři a půl minuty.

,,Živ?“ otázal se a ohlížel se po Petrovovi, který se přemístil napravo a letěl vedle něho.

Z chaosu zvuků uslyšel vzdálený vzrušený hlas:

„Živ … Země … Na zemi …“

Dole v rozdrásaném, rozbrázděném pahorkovém údolí vzplály na několika místech čadivé benzinové ohně. Sloupy těžkého dýmu stoupaly v bezvětří přímo vzhůru. Alexej si však nevšímal dohořívajících těl nepřátelských letounů. Hleděl na šedozelené broučky, kteří se už rozběhli po celém zeleném poli. Dvěma úžlabinami se blížili k nepřátelským postavením přední se už převalili přes zákopy. Vrhali

rudé plaménky ze svých chobotů už za liniemi německých opevnění, lezli stále dál a dál, přestože jim v zádech vybuchovaly výstřely a obláčky palby německého dělostřelectva se táhly za nimi.

Meresjev věděl, co znamenají stovky těchto brouků uvnitř rozdrcených nepřátelských postavení.

Stalo se to, o čem následujícího dne sovětský lid a celý svobodymilovný svět rozradostněně četl v novinách. Na jednom z úseků kurského bojiště po silné dvouhodinové dělostřelecké přípravě prolomila naše armáda německou obranu a vrhla všechny síly do průlomu, aby proklestila cestu sovětským vojskům, která přešla do ofensivy.

Z devíti letounů letky kapitána Česlova se toho dne dva nevrátily na letiště. V boji bylo sestřeleno devět bačkorářů. Devět ku dvěma je zajisté dobrý poměr, když jde o letouny. Ale ztráta dvou kamarádů pokazila všem radost z vítězství. Když letci vyskakovali z letounů, nehlučeli, nekřičeli, nepřeli se jako vždy po úspěšném boji, když ohnivě, s živou gestikulací posuzovali všechny fáze boje a znova prožívali nebezpečí, které právě minulo. Zamračeni přistupovali k náčelníku štábu, suše a stručně podávali hlášení o výsledcích a rozcházeli se, střežíce se pohlédnout si navzájem do očí.

Alexej byl nový člověk v pluku. Zahynulé letce neznal ani podle tváře, ale podlehl všeobecné náladě. V jeho životě došlo k nejvýznamnější a největší události, o niž usiloval veškerou svou vůlí, všemi silami duše, k události, která rozhodla o celém jeho dalším životě:, která ho znova vrátila mezi zdravé lidi.

Jak často snil o tomto dni, když ležel na nemocničním lůžku i později, když se učil chodit a tancovat a houževnatým treningem obnovoval ztracené letecké návyky. A když nyní ten den přišel, když sestřelil dva nepřátelské stroje a předstoupil jako rovnocenný člen družné rodiny stihačů před náčelníka štábu, když ohlásil počet svých obětí, přesně vylíčil okolnosti a pochválil své číslo, odešel stranou, do stínu bříz, s myšlenkou na ty, kteří se dnes nevrátili.

Jen Petrov běhal po letišti bez kukly, s vlajícími plavými vlasy, chytal za ruku každého, koho potkal, a nadšeně vykládal:

,, … ohlédnu se a vidím: jsou hned vedle, rukou bys na ně dosáhl. Jen si to představ … a nadporučík míří na vedoucí letoun. Já jsem si vzal na mušku sousední. Ráz, dva a bum!“

Přiběhl k Meresjevovi, hodil sebou na kyprý vysoký mech u jeho nohou, natáhl se pohodlně, ale nevydržel v této klidné poloze a hned zase vyskočil.

„To byly zatáčky, co jste dneska prováděl! Jedna radost. Až se člověku tmělo v očích … Všiml jste si, jak jsem mu ji dal? Jen si to poslechněte … Jdu za vámi a vidím ho hned vedle, jen co by rukou dosáhl, zrovna tak, jako vy teďka stojíte …“

,,Počkej, kamaráde,“ přerušil ho Alexej a začal prohledávat kapsy. ,,Ten dopis … Kampak jsem ho zastrčil?“

Vzpomněl si teprve nyní na poštu, kterou dnes dostal a dosud neměl čas přečíst. Když v kapsách nic nenalezl, polil ho studený pot. Teprve když mu obálka zašustila pod košilí na prsou, vydechl s úlevou. Vytáhl dopis od Olgy, usedl pod břízu a začal opatrně odtrhávat s obálky proužek papíru.

V té chvíli práskla hlučně signálová pistole. Rudý třpytný hádek proťal oblohu nad letištěm, pohasl a zanechal na nebi šedou, pomalu se rozplývající stopu. Letci vyskočili. Alexej vsunul cestou obálku do záňadří. Nestačil přečíst ani slovo. Když rozlepil dopis, nahmatal v něm kromě papíru nějakou tuhou destičku. Pak, když letěl v čele roje, dotýkal se chvílemi jakoby namátkou obálky. Co v ní asi je?

Průlom, provedený tankovou armádou, byl pro gardový stíhací letecký pluk, v němž nyní Alexej sloužil, počátkem bitevního ruchu. Nad místem průlomu se střídala jedna letka za druhou. Sotva jedna skupina zakončila boj a přistála, už vzlétla druhá, aby ji vystřídala, a k přistávajícím hned hrčely cisternové vozy. Benzin se vléval mocným proudem do prázdných nádrží. Nad rozpálenými motory, jako nad vyprahlým polem po teplém letním dešti, houpala se rosolovitá clona. Letci neopouštěli kabiny. I oběd jim přinesli v hliníkových jídelních miskách. Nikdo však nejedl. Na jídlo nebylo dnes ani pomyšlení. Sousta jim vázla v hrdle.

Když letka kapitána Česlova opět přistála a letouny popojely do lesíka, aby nabraly benzin, seděl Meresjev v kabině, usmíval se a pociťoval v celém těle příjemnou únavu. Netrpělivě pohlížel na oblohu a pobízel mechanika: táhlo ho to znova do boje, chtěl si ještě jednou ověřit své síly. Co chvíli se dotýkal šustící obálky pod košilí, ale nechtělo se mu číst dopis v tom shonu.

Teprve večer, když soumrak zatemnil celý prostor ofensivy, byly osádky puštěny domů. Meresjev se nedal krátkou lesní cestou jako obvykle, nýbrž oklikou, přes pole zarostlé plevelem. Chtěl být sám, soustředit se, oddechnout si od rachotu a hlomozu, od všech pestrých dojmů toho nekonečného dne..

Večer byl jasný, vonný a tak tichý, že mu dunění vzdálené kanonády připadalo spíš jako hřmění odcházející bouře než jako ohlas boje. Cesta vedla přes pole, na němž kdysi rostlo žito. Ale teď všude bujel jen bezútěšný narudlý plevel, který v normálním lidském světě vystrkuje nesměle své tenoučké stonky někde v opuštěných koutech dvorů nebo u hromad kamení na pokraji pole, kam jen zřídka nahlédne bdělé oko hospodáře; ale teď tu stál jako mohutná hradba, obrovský, troufalý a silný, a pohřbíval pod sebou zemi, oplodněnou potem mnoha pokolení. A pouze tu a tam jako slabounká travka vztyčovalo divoké žito, potlačené plevelem, ojedinělé, ubohé, chudokrevné klásky. Drzý cizopasník vssával do sebe všecky šťávy země, pohlcoval všecky sluneční paprsky, b r a l žitu potravu i světlo a klásky zasychaly ještě před květem, aniž mohly nalít zrna.

Meresjev se zamyslil: právě tak i Němci chtěli zapustit kořeny na našem poli, nassát se našimi šťávami, rozrůst se bujně a vysoko na naší tučné půdě, zaclonit slunce a veliký pracovitý lid vytlačit z jeho polí, z jeho zahrad, zbavit ho všeho, vyssát a ujařmit, tak jako plevel zadusil tyto neduživé klásky, které už ztratily i podobu silného, zdravého obilí. Alexej pocítil příliv chlapecké bujností a začal holí srážet těžké hlavice plevele a měl radost, že troufalá stébla padají v celých hrstích. Pot se mu řiňul po tvářích, ale on neustával a šlehal a šlehal po pleveli, dusícím žito, a s radostí pociťoval v unaveném těle rozkoš z boje a pohybu.

Docela neočekávaně mu za zády zafrkal „willys“, zaskřípal koly a zastavil se na cestě. Aniž se ohlédl, uhodl Meresjev, že ho dohonil velitel pluku a přistihl ho při jeho dětinské hře. Zarděl se, až mu zčervenaly i uši. Předstíral, že nevidí auto, a začal se rýpat holí v zemi.

„Tak co, sekáš? To je pěkné zaměstnání. Já sjezdil už celé letiště, hledám našeho hrdinu a on se tady zatím pere s plevelem.“

Plukovník seskočil z ,,willysu“. Ovládal dokonale řízení automobilu a rád si ve volné chvíli zajezdil, právě tak, jako rád vodil svůj pluk

do těžkých bojů a potom večer se rád šťoural s mechaniky v zaolejovaných motorech. Chodil obyčejně v modré kombinéze a pouze podle energických vrásek jeho hubené tváře a podle nové, švihácké letecké čepice bylo možno ho odlišit od zakoptěného cechu mechaniků.

Chytil Meresjeva, který v rozpacích stále ještě dloubal holí do země, za rameno a pravil:

„Tak se ukažte, ať se na vás podívám! Čert aby se v tom vyznal, nic zvláštního. Ale teď se vám přiznám: když vás sem poslali, nevěřil jsem přese všecko, co se o vás povídalo v armádě, že obstojíte v boji. A zatím jak jste obstál … Ano, to je naše matička Rus. Gratuluji vám. Gratuluji a podivuji se vám. A kam máte namířeno? Domů? Posaďte se, svezu vás.“

„Willys“ se hnul, řítil se plnou rychlostí po polní cestě a ostře řezal zatáčky.

„Nu a nepotřebujete snad něco? Nemáte nějaké nesnáze? Jen řekněte, neostýchejte se, máte na to právo,“ hovořil velitel a obratně řídil auto přímo přes pole mezi pahorky zemljanek, „krtinami“, jak letci říkali svým podzemním obydlím.

„Nic nepotřebuji, soudruhu plukovníku. Jsem jako všichni ostatní. Byl bych rád, kdybyste zapomněl, že nemám nohy.“

„Nu dobře, dobře. Která zemljanka je vaše? Tahle?“

Plukovník prudce zabrzdil u samého vchodu. Meresjev sotva stačil slézt a „willys“ už zmizel v lese, ohýbal a lámal větvičky, prodíraje se obratně mezi břízami a doubky.

Alexej nešel do zemljanky. Ulehl pod břízou na vlhký huňatý mech, vonící houbami, a opatrně vytáhl z obálky Olžino psaní. Nějaká fotografie mu vyklouzla z ruky a upadla na trávu. Alexej ji zachytil. Srdce se mu rychle a prudce rozbušilo.

Z fotografie na něho hleděla známá a zároveň k nepoznání nová tvář. Olga se dala fotografovat ve stejnokroji. Vojenská blůza, služební pás, řád Rudé hvězdy i gardový odznak, to vše jí velmi .slušelo. Podobala se štíhlému, hezkému chlapci, oblečenému do důstojnického stejnokroje. Tento chlapec však měl unavenou tvář a jeho oči, velké, kulaté a zářící, hleděly s nechlapeckou pronikavostí.

Alexej se do nich dlouho díval. Do duše se mu vkrádal bezděčný sladký smutek, jako když večer naslouchával zvukům vzdálené milované písně. Vytáhl z kapsy starou Olžinu fotografii, na níž děvče sedělo v pestrých šatech na kvetoucí louce mezi bílými hvězdami kopretin. Byla to podivná věc: děvčátko ve vojenské blůze s unavenýma očima mu bylo bližší a dražší než ta, kterou znal. Na druhé straně fotografie bylo napsáno: „Nezapomínej“.

Dopis byl krátký a veselý. Děvče už velelo ženijní četě. Její četa však nyní nebojovala. Pracovala teď na obnovení Stalíngradu. Olga psala o sobě málo, ale s nadšením vypravovala o velikém městě, o ožívajících troskách, o tom, jak se tam nyní sjely se všech stran ženy, dívky a mládež, jak bydlí ve sklepích, v pevnůstkách, krytech a bunkrech, jež tu zůstaly z války, v železničních vagónech, dřevěných barácích a zemljankách a jak budují znova veliké město. Prý se říká, že každý, kdo bude dobře pracovat, dostane potom byt v obnoveném Stalíngradě. Nu, jeli tomu tak skutečně, aspoň bude mít Alexej po válce kde odpočívat.

Setmělo se rychle, jak to bývá v létě. Poslední řádky dočítal Alexej už při svitu kapesní svítilny. Když dočetl, posvítil si ještě jednou na fotografii. Přísně a poctivě hleděly na něho oči mladičkého vojáka. Milá moje, není ti lehko! … Válka se ti nevyhnula, ale nezlomila tě. Čekáš? Čekej, čekej! Máš mě stále ještě ráda? Vytrvej, měj mě ráda, moje drahá! A pojednou se Alexej zastyděl, že už půl druhého roku skrývá před ní, před bojovníkem ze Stalíngradu, své neštěstí. Chtělo se mu zajít ihned do zemljanky a poctivě a otevřeně jí všechno napsat, ať se rozhodne —- čím dříve, tím lépe. Oběma bude líp, když se všecko vyjasní.

Po dnešním dni mohl s ní mluvit jako se sobě rovnou. Vždyť nejenom že létá, ale také už bojuje. Vždyť si dal slib, že jí řekne všecko po rozhodujícím utkání, ať už zvítězí a vyrovná se v boji ostatním, či ztratí všecky naděje. Nyní toho dosáhl. Dva letouny sestřelil, spadly před očima všech. Dozorčí ho dnes zapsal do bojového deníku. Hlášení o něm bylo posláno do divise, do armády a do Moskvy.

Ano, je tomu tak, jeho úkol je splněn, může psát. Ale kdyby se mělo přísně měřit, cožpak je takový bačkorář pro stihače nějaký soupeř? Vždyť přece dobrý lovec se nebude na důkaz svého loveckého umění chlubit, že zastřelil zajíčka.

Teplá vlhká noc v lese houstla. Nyní, když se hřmění boje posunulo na jih a zář vzdálených požárů sotva prokmitávala za síťovím větví, bylo slyšet zřetelně všecky noční zvuky vonného letního kvetoucího lesa, zběsilý, vytrvalý cvrkot cvrčků na lesním okraji, hrdelní kuňkání celých stovek žab ze sousedních močálů, pronikavé skřehotání chřástala a nad tím vše přehlušující, vše zaplňující slavičí pění, kralující ve vlhkém soumraku.

Bílé skvrny měsíčního světla, promíŠené černými stíny, míhaly se po trávě u Alexejových nohou. Seděl stále ještě pod břízou na měkkém vlhnoucím mechu. Opět vyňal z kapsy fotografii, položil ji na kolena, díval se na ni v měsíčním světle a zamyslil se. Nad hlavou, na jasné temněmodré obloze, táhly se na jih temné, drobné siluety nočních bombardérů. Jejich motory hučely jako basem, ale i ten hlas války zněl nyní v lese, naplněném měsíčním světlem a slavičím zpěvem, jako pokojný bzukot chroustů.

Alexej si povzdechl, uschoval fotografii do náprsní kapsy, pružně vyskočil, setřásl se sebe kouzelné očarování této noci a po praskajícím chrastí seběhl do své zemljanky, kde už sladce a na plné hrdlo chrápal Petrov, roztažený bohatýrsky na úzkém vojenském lůžku.

5

Osádky byly vzbuzeny před úsvitem. Štáb armády dostal od průzkumu zprávu, v níž se oznamovalo, že v prostoru průlomu sovětských tanků přeletěla včera silná nepřátelská letecká jednotka. Údaje pozemního pozorování, potvrzené zprávami agentur, opravňovaly k závěru, že si německé velení uvědomuje nebezpečí, vzniklé průlomem sovětských tanků u samé základny kurského oblouku, a povolalo sem leteckou divísi „Richthofen“, doplněnou nejlepšími německými letci. Tato divise byla posledně rozdrcena u Stalingradu a znovu doplněna kdesi v hlubokém německém týlu. Pluk byl upozorněn na to, že očekávaný nepřítel je velmi početný, že je vybaven nejnovějšími letouny typu „Focke-Wulf-190“ a že je velmi zkušený v boji. Bylo přikázáno být ve střehu a dobře krýt druhé sledy mechanisovaných jednotek, které v noci začaly postupovat do průlomu za tanky.

„Richthofen“! Zkušení letci dobře znali jméno divise, která byla podřízena přímo Hermannu Góringovi. Němci ji zasazovali všude, kde šlo do tuhého. Osádky této divise, jež měly většinou za sebou pirátské lety nad republikánským Španělskem, bojovaly dovedně, zuřivě a platily za nejnebezpečnějšího protivníka.

„Nějací „Richthofeni“ prý k nám přiletěli. S těmi kdybychom se tak utkali! To bychom jim to řádně nasolili, těm slavným ,Richthofenům’,“ řečnil Petrov v jídelně, dojídaje spěšně snídani, a pokukoval do otevřeného okna, za nímž jídlonoška Rája vybírala z hromady polních květů kytičku do nádobek z granátových nábojnic, do blýskava vyleštěných křídou.

Jeho bojovná tiráda o „Richthofenech“ nebyla ovšem adresována Alexeji, který dopíjel svou kávu, nýbrž děvčeti, které si hrálo s květy a vrhalo kradmé pohledy na hezkého ruměného hocha. Meresjev je pozoroval s dobromyslným úsměvem. Ale když šlo o práci, neměl rád žerty a prázdné řeči.

„Nemysli si, že Richthofen je jenom tak někdo. Richthofen, to znamená, dej si pozor, nechcešli dnes shořet na poli! Nastraž uši a neztrácej spojení Richthofen, to jsou, kamaráde, takoví draci, že bys nestačil ani otevřít ústa a už bys jim chrustěl v zubech …“

Na úsvitu vyletěla první letka, které velel sám plukovník. Zatím co byla ve vzduchu, připravovala se vzlétnout druhá skupina dvanácti stíhaček. Měl ji vést gardový major Fedotov, Hrdina Sovětského svazu, po veliteli nejúspěšnější letec v pluku. Letouny byly připraveny, letci seděli v kabinách. Motory hučely tichounce na malý plyn a na okraji lesa vznikal od jejich chvění mírný větřík, podobný větru, který zametá zemi a otřásá stromy před bouří, když už pleskají na žíznivou zemi první velké kapky deště.

Alexej seděl v kabině a pozoroval, jak strmě, jako by sklouzávaly přímo s nebe, přistávaly letouny první skupiny. Mimovolně, aniž chtěl, začal je počítat a zmocňoval se ho nepokoj, když mezi přistáním dvou letounů vznikl interval. Ale teď už tu byl poslední. Všichni! Alexej pocítil ulehčení.

Ještě nepopojel stranou poslední letoun, když už vzlétla „jednička“ majora Fedotova a za ní ve dvojicích vzlétaly k obloze stíhačky. Nyní se již seřadily nad lesem, Fedotov zamával křídly a vzal kurs. Letěli nízko, opatrně, podél pásma včerejšího průlomu. Nyní ubíhala země pod Alexejovým letounem zcela blízko, nikoli jako včera ve velké

vzdálenosti s výšky, jež propůjčuje věcem neskutečný vzhled hraček. Co mu včera připadalo shora jen jako hra, rozvíjelo se nyní pod ním jako skutečnost na obrovském, nedozírném bojišti. Pod křídly prudce uháněla pole, louky a lesíky, rozorané granáty a pumami, rozryté okopy a zákopy. Míhaly se mrtvoly, roztroušené po polích, opuštěná děla, stojící jednotlivě nebo v celých bateriích, černaly se rozbité tanky a protáhlé haldy zpřelámaného železa a dříví tam, kde dělostřelectvo pálilo do pochodových proudů. Proletěl pod ním velký, kanonádou jakoby úplně oholený les. Všecko to ubíhalo s rychlostí filmového pásu a zdálo se, že mu není konce.

Vše svědčilo o prudkosti a úpornosti bitvy, o velkých ztrátách a velikosti vítězství, jehož zde bylo dobyto.

Dvojité stopy tankových pásů brázdily křížem krážem celé rozsáhlé prostranství. Vedly dál a dále do hloubky německých postavení. Bylo jich mnoho. Oko je vidělo všude, až do samého obzoru, jako by se tudy přehnalo směrem na jih cestou necestou obrovské stádo neznámých divokých zvířat. A vzápětí za tanky pohybovaly se, jak se zdálo ze vzduchu, velmi pomalu nekonečné kolony motorisovaného dělostřelectva, cisternových vozů, gigantické vozy pojízdných dílen, tažené traktory, nákladní automobily, kryté plachtami, a zanechávaly za sebou šedavé chvosty prachu. Jak stíhačky vystupovaly do výše, vypadalo to, jako by se mravenci hemžili po mravenčích cestičkách.

Stíhačky se nořily do vysoko vystupujících chvostů prachu jako do oblak, proletěly podél kolon až do jejich čela, k „willysům“, na nichž jeli asi štábní důstojníci tankových jednotek. Obloha nad kolonami byla volná a kdesi daleko u zamlžené čáry vzdáleného obzoru bylo už vidět nepravidelné výbuchy boje. Skupina se obrátila a letěla nazpět, vinouc se jako had na hluboké obloze. A v té chvíli přímo na horizontu zpozoroval Alexej jednu, potom celý roj čáreček, jež visely nízko nad zemí. Němci! Letěli také nízko, těsně nad zemí, a mířili zřejmě na ohony prachu, které bylo daleko vidět nad zarudlým plevelem polí. Alexej se instinktivně ohlédl. Petrov letěl za ním v nejkratší vzdálenosti.

Letec napjal sluch a odkudsi z dáli uslyšel hlas:

„ Z d e Racek dva, Fedotov, zde Racek dva, Fedotov. Pozor! Za m n o u ! „

Ve vzduchu, kde letec má nervy krajně napjaté, je taková kázeň,

že pilot mnohdy plní příkaz velitele dříve, než dozní slova povelu. Zatím se kdesi v dáli v hluku a šumu ozývala slova nového povelu a celá skupina ve dvojicích, v semknuté sestavě, se obrátila a zamířila proti Němcům. Napjaté nervy zostřily veškeré vnímání, zrak, sluch i myšlení. Alexej nevidí nic kromě cizích letounů, které mu rychle rostou před očima, neslyší nic kromě třesku a zvonění v sluchátkách, z nichž má uslyšet rozkaz. Místo toho však pojednou zcela zřetelně vnímá hlas, který pronesl vzrušeně v cizí řeči :

,,Achtung! Achtung … ,Lafunf. Achtung!“ křičel německý pozemní pozorovatel a upozorňoval své letouny na nebezpečí.

Slavná německá letecká divise obstavila po svém zvyku celé bojiště sítí návodčích a pozemních pozorovatelů, které shazovala na padácích i s rozhlasovými přístroji v prostoru očekávaných leteckých bitev.

Pak se ozval již méně zřetelně druhý hlas, chraplavý a zlostný, který pronesl německy:

„Donnerwetter! Links ,Lafunff. Links ,Lafunfc! … „

Bylo v něm slyšet kromě zlosti také skrývaný strach.

,,Podívejme se, Richthofen, a bojí se Lavočkinů,“ procedil škodolibě mezi zuby Meresjev, sleduje, jak se blíží nepřátelská sestava, a v celém napjatém těle pociťoval příjemnou lehkost a takové divoké opojení, až mu vstávaly vlasy na hlavě.

Viděl zřetelně nepřítele. Byly to stíhací bitevní letouny, „Focke-Wulf-190“, silné, pohyblivé stroje nového typu, jimž sovětští letci říkali krátce „fokové“.

Bylo jich dvakrát tolik co Rusů. Letěli v přesně vyřízené sestavě, jak bylo zvykem v divisi „Richthofen“, v žebříčku ve dvojicích za sebou, umístěných tak, že každá kryla záď předcházející. Fedotov využil toho, že byl výš než nepřítel, a vedl svou skupinu do útoku. Alexej si už v mysli vybral protivníka, a neztráceje ostatní z dohledu, směřoval na něj, snaže se držet ho v kříži zaměřovače. Ale někdo Fedotova předešel, čísi skupina na „jakách“ zamířila s druhé strany a prudce zaútočila na Němce shora tak úspěšně, že okamžitě rozrušila jejich bojovou sestavu. Ve vzduchu vznikl zmatek. Obě skupiny se rozpadly na jednotlivé bojující dvojice a čtveřice. Stíhačky se snažily zasáhnout nepřítele palbou kulometů, dostat se mu na záď nebo ho napadnout s boku.

Dvojice kroužily, honily jedna druhou a ve vzduchu vznikl složitý rej.

Pouze zkušené oko se mohlo vyznat v tom zmatku, právě tak jako pouze zkušený sluch mohl rozlišit jednotlivé zvuky, které pronikaly sluchátky do uší pilotových. Co všecka se neozývalo v té chvíli ve vzduchu: chraplavé nadávky útočníka, hrůzný skřek sestřeleného pilota, triumfující výkřik vítěze, sténání raněného a skřípání zubů při prudké zatáčce. Kdosi, opojen bojem, vykřikoval slova písně v cizí řeči a opět jiný, mačkaje spoušť, vyrážel vztekle ze sebe: ,,Tu máš, tu máš, tu máš !“

Vybraná oběť vyklouzla Meresjevovi ze zaměřovače. Místo ní uviděl nad sebou „jaka“, k jehož zádi se pevně přilípl doutníkovitý „fok“ s rovnými křídly. S křídel ,,foku“ se táhly k „jakovi“ dvě rovnoběžné šňůrky kulometných dávek, jež se dotkly jeho zádi. Meresjev postavil letoun jako svíčku a šel „jakovi“ na pomoc. Na zlomek vteřiny se nad ním mihl temný stín a Alexej vpálil do něho dlouhou dávku ze všech svých zbraní. Neviděl, co se stalo s „fokem“, viděl pouze, že „jak“ s poškozenou zádí letěl už dále sám. Meresjev se ohlédl, neztratilli ve zmatku své číslo. Nikoli, Petrov letěl téměř na dosah.

„Nevzdaluj se ode mne, kamaráde,“ řekl skrze zuby Alexej.

V uších mu zvonilo, třeskalo a zpívalo, ve dvou jazycích se ozývaly výkřiky triumfu a hrůzy, divoký skřek, skřípění zubů, nadávky a těžké oddechování. Podle těch zvuků by se zdálo, že to nejsou stíhačky, jež spolu bojují vysoko ve vzduchu, nýbrž že se dva protivníci chytili do křížku a válejí se po zemi, zadýchávají se a chroptí, napínajíce všechny síly, aby jeden přemohl druhého.

Meresjev pohlédl na oblohu, aby si vybral soupeře, ale naráz pocítil, jak mu po zádech přeběhl mráz a chloupky na šíji se mu ježí. O něco níže uviděl „La-5“ a shora naň útočícího ,,foka“. Neviděl číslo sovětského letounu, ale věděl, cítil, že je to Petrov. „Focke-Wulf“ mířil přímo na něho a střílel ze všech zbraní. Jen nějaký zlomek vteřiny ještě a s Petrovem bude konec. Bylo to příliš blízko a Alexej se nemohl vrhnout kamarádovi na pomoc, chtělli zaútočit podle všech pravidel leteckého boje. Nebylo ani času, ani místa, aby se rozehnal.

Byl v sázce kamarádův život a to ho přimělo k odhodlanému činu. Vrhl svůj letoun přímo dolů a přidal plyn. Letoun, klesající vlastní tíží,

znásobenou setrvačností a plným výkonem motoru, třásl se od mimořádného napětí a dopadl jako kámen, ne kámen, ale jako raketa na krátkokřídlý trup ,,foka“ a zasypal jej šípy střel. Meresjev cítil, že z šílené rychlosti a z prudkého klesání ztrácí vědomí. Řítil se do propasti a jako v mlze zahlédl očima, zalitýma krví, že přímo před jeho vrtulí zahalil ,,foka“ oblak dýmu. A Petrov? Ten zmizel. Kde je? Sestřelili ho? Seskočil, nebo uletěl?

Obloha kolem byla čistá a odkudsi z dálky ozýval se z neviditelného letounu ve ztichlém vzduchu hlas:

„Zde Racek dva — Fedotov, zde Racek dva — Fedotov. Všichni ke mně, všichni ke mně. Domů! Zde Racek dva …“

Fedotov zřejmě odváděl skupinu domů.

Když se Meresjev vypořádal s ,,Focke-Wulfem“, vyvedl svůj letoun z šíleného letu střemhlav, k němuž se i zkušený letec rozhoduje snad jednou v životě. Těžce oddychoval a oddával se rozkoši klidu a radosti, že nebezpečí minulo; pociťoval radost z vítězství. Pohlédl na kompas, aby si nařídil směr na zpáteční cestu, a zachmuřil se, když viděl, že mu benzin stačí stěží na letiště. Ale hroznější než palivoměr s šipkou, blížící se k nule, bylo to, co uviděl v následujícím okamžiku. Z kučeravého, kyprého obláčku, bůhví, kde se tu vzal, řítil se přímo na něho ,,Focke-Wulf-190“. Na rozvažování nebylo kdy, uletět nebylo kam …

Nepřátelé letěli prudce proti sobě.

6

Hluk leteckého boje, rozpoutaného nad cestami, po kterých se táhly týly útočící armády, neslyšeli jen jeho účastníci v kabinách bojujících letounů.

Silným radiovým přijímačem poslouchal jej na letišti velitel gardového stíhacího pluku, plukovník Ivanov. Jako zkušený letec poznal podle zvuků, nesoucích se ze vzduchu, že se bojuje krutě, že nepřítel je silný a úporný a že nechce vyčistit oblohu. Zpráva o tom, že Fedotov vede těžký boj nad cestami, roznesla se rychle po letišti. Každý, kdo mohl, vyšel z lesa na mýtinu a s obavami hleděl směrem k jihu, odkud se měly vracet letouny.

Lékaři v bílých pláštích vyběhli z jídelny a dojídali v chůzi poslední sousta. Zdravotnická auta jako sloni s obrovskými červenými kříži na střechách vylezla z křoví a stála připravena s hučícími motory.

Z počátku se vynořila za hradbou lesních stromů jednička Hrdiny Sovětského svazu Fedotova a přistála, aniž zakroužila, pak dvojka jeho čísla. Hned za nimi přistála druhá dvojice. Vzduch nad lesem hučel motory vracejících se letounů.

„Sedmička, osmička, devítka, desítka,“ počítali nahlas na letišti a se vzrůstajícím napětím pohlíželi na oblohu.

Letouny, jež přistály, odjížděly s cesty, rolovaly do krytů a tam utichaly. Ale dva chyběly.

Ve skupině čekajících zavládlo ticho. Pomalu a tíživě uplynula minuta.

„Meresjev a Petrov,“„ řekl kdosi tiše.

Náhle Čísi ženský hlas zavýskl radostně na celé letiště:

„Už letí!“

Ozval se hukot motoru. Za hřebenem bříz, dotýkajíc se jich téměř spuštěným podvozkem, letěla „dvanáctka“. Letoun byl poškozen: měl utržený kousek ocasu a ulomený konec levého křídla se mu třepal na lanu. Letoun se nějak podivně dotkl země, vysoko nadskočil, znova dopadl k zemi a opět vyskočil. Tak poskakoval téměř až na okraj letiště a tu se naráz zastavil se zvednutou zádí. Zdravotnické automobily s lékaři na stupátkách, několik „willysů“ a celá skupina čekajících se vrhli k němu. Z kabiny nikdo nevystupoval.

Otevřeli dvířka. Na sedátku leželo v kalužině krve tělo Petrova. Hlavu měl bezmocně skloněnou na prsa. Tvář mu zastíraly dlouhé, mokré proudy plavých vlasů. Lékaři se sestrami uvolnili rychle popruhy, sňali letci se zad zakrvácený, střepínou roztržený vak s padákem a opatrně vytáhli na zem nehybné tělo. Petrov měl prostřelené obě nohy a pohmožděnou ruku. Temné krvavé skvrny prosakovaly modrou kombinézou.

Hned na místě ho obvázali a položili na nosítka. V té chvíli Petrov otevřel oči. Šeptal něco, ale tak slabě, že mu nebylo rozumět. Plukovník se k němu naklonil.

„Kde je Meresjev?“ tázal se raněný.

„Ještě nepřistál.“

Zvedli nosítka, ale raněný energicky zavrtěl hlavou a udělal dokonce pohyb, jako by chtěl seskočit.

„Stůjte, neodnášejte mě, nechci pryč! Počkám na Meresjeva, zachránil mi život … \“

Letec protestoval tak energicky a hrozil, že si strhá obvazy, že plukovník mávl rukou a procedil skrze zuby:

,,Dobře, nechte ho tedy. Meresjev má benzinu jen asi na minutu. Tenhle zatím neumře.“

Plukovník se díval, jak se na jeho stopkách pohybuje červená vteřinová ručička. Všichni hleděli k modravému lesu, za jehož ostrými hroty se měl objevit poslední letoun, a napínali sluch. Ale kromě vzdáleného dunění kanonády a ťukání datla na nedalekém kmeni nebylo slyšet nic.

Jak dlouho se někdy táhne minuta!

7

Nepřátelé letěli proti sobě plnou rychlostí. „Lavočkin-5“ a „Focke-Wulf-190“ byly rychlé letouny. Protivníci se blížili rychlostí, převyšující rychlost zvuku.

Alexej Meresjev a neznámý německý pilot ze slavné divise „Richthofen“ útočili na sebe čelem. Čelní útok trvá jenom okamžik — ani nejobratnější člověk by si za tu chvilku nezapálil cigaretu. Ale tento okamžik vyžaduje od letce takového nervového vypětí, je to taková zkouška všech duševních sil, že by to v pozemním boji stačilo na celý den.

Představte si dvě rychlostní stíhačky, jak se ženou přímo na sebe plnou rychlostí. Letoun odpůrcův roste před očima. Mihl se teď se všemi detaily, je vidět plochy křídel, blýskající se kruh vrtule, černé jícny děl. ještě okamžik a stroje se srazí a rozletí na kousky, v nichž ani nepoznáš, co je letoun a co člověk. V takovém okamžiku se ověřuje nejen vůle pilota, nýbrž i všechny jeho duševní síly. Malomyslný, který neyydrží hrozné nervové napětí, který není odhodlán zahynout pro čest vlasti, trhne instinktivně pákou k sobě, aby přeskočil mířící na něho smrtelný uragan, a v následujícím okamžiku řítí se jeho letoun

dolů s rozpáraným břichem anebo useknutým křídlem. Není pro něho záchrany. Zkušení letci to dobře vědí a jen nejchrabřejší si troufají na čelní útok.

Nepřátelé se zběsile řítili proti sobě.

Alexej věděl, že proti němu neletí nováček z tak zvané Geringovy výzvy, který se narychlo naučil létat podle zkrácené učební osnovy a byl vržen do boje, aby ucpal díru, která vznikla v německém letectvu po obrovských ztrátách na východní frontě. Proti Meresjevovi letělo eso z ,,Richthofenu“, které mělo jistě na bocích zobrazeno v podobě siluet letounů nejedno letecké vítězství. Tomu neselžou nervy, ten neuhne, ten necouvne před srážkou.

„Drž se, Richthofene!“ procedil skrze zuby Alexej. Zakousl se do rtů, až mu vytryskla krev, stáhl svaly do tvrdého klubka, vpil se očima do cíle a veškerou vůlí se přinutil nezapřít oči před útočícím nepřátelským letounem.

Napjal se tak, že se mu zdálo, jako by za světlým polokruhem své vrtule viděl průhledným ochranným sklem nepřítelovy kabiny dvě napjatě na něho upřené lidské oči. Jen oči, hořící zběsilou nenávistí. Bylo to vidění, vyvolané nervovým vypětím, Alexej však viděl oči zřetelně. Konec! pomyslil si a ještě pevněji stáhl do tuhého klubka všecky svaly. Konec! Díval se kupředu a letěl vstříc bouřícímu vichru. Ne, Němec také neuhne. Konec!

Připravil se na okamžitou smrt. Náhle však, jak se mu zdálo, na dosah ruky od jeho letounu Němec ztratil hlavu, smýkl letounem vzhůru, a když se vpředu jako šlehnutí blesku mihlo sluncem osvětlené modravé břicho, Alexej smáčkl naráz všecky spouště a rozpáral letoun třemi ohnivými šípy střel. Hned potom udělal přemet, a když se mu země mihla nad hlavou, uviděl na jejím pozadí pomalu a bezmocně padající letoun, převracející se ve vzduchu. Naplnil ho divoký pocit vítězství. Vykřikl radostně: „Olga!“, zapomněl na všecko a začal ve vzduchu rýsovat strmé kruhy, provázeje protivníka na jeho poslední cestě až k zemi zrudlé plevelem, dokud se Němec o ni neroztříštil v sloupu černého dýmu.

Teprve potom nervové napětí povolilo, stažené svaly se uvolnily a Alexej pocítil nesmírnou únavu. Jeho pohled padl okamžitě na palivoměr. Šipka se chvěla až téměř u nuly.

Benzinu zbývalo jen asi na tři minuty, nanejvýš na čtyři, a letiště bylo vzdáleno nejméně deset minut letu. Kdyby alespoň nemusel ztrácet čas stoupáním! Čert mu to napískal, provázet toho sestřeleného ,,foka“ až k zemi. „Klukovský kousek!“’ vyčinil sám sobě.

Mozek mu pracoval bystře a jasně, jak bývá vždy ve chvíli nebezpečí u lidi smělých a chladnokrevných. Teď především vystoupit co nejvýše. Ale ne v okruzích, nikoli, musí stoupat šikmo, aby se zároveň přibližoval k letišti. Ano.

Nařídil letoun správným směrem, a když viděl, jak se země začíná vzdalovat a postupně se halí na obzoru do dýmu, pokračoval už klidněji ve svých výpočtech. Na benzin nemůže spoléhat. Snad palivoměr neukazuje docela přesně — ale benzin mu stejně nestačí. Což kdyby přistál cestou? Ale kde? V mysli si představoval celou tu krátkou cestu. Listnaté lesy, močálovité houštiny, pahrbkovitá pole v pásmu trvalých opevnění, všecko rozkopáno křížem krážem, všecko pokryté jámami od granátů, propletené ostnatým drátem.

Nikoli, přistát znamená smrt.

A což seskočit padákem? To by šlo. Třeba hned! Zvedne poklop, udělá zatáčku, trhne pákou od sebe, skočí dolů a hotovo. Ale co letoun? Tento překrásný, mrštný, hbitý pták! Jeho podivuhodné bojové vlastnosti mu dnes už třikrát zachránily život. Opustit jej, rozbít, udělat z něho hromadu hliníkových trosek? Odpovědnost? Nikoli, odpovědnosti se nebál, v podobné situaci se letci dokonce přikazovalo seskočit padákem. Cítil v tom okamžiku, že letoun je nádherná, silná, velkomyslná a oddaná živá bytost, a kdyby ho opustil, byl by podlým zrádcem. A pak, vrátit se hned z prvního letu bez stroje, okounět v záloze a čekat na nový, opět sedět nečinně, teď, když je tak napilno, teď, kdy se na frontě už rodí naše veliké vítězství! A právě teď by měl sedět se složenýma rukama …

„Ne, to tedy ne,“ řekl nahlas Alexej, jako by rozhořčeně zamítal čísi návrh.

Letět, než se zastaví motor! A potom? Potom uvidíme.

A tak letěl, obhlížel s výšky tří a potom čtyř tisíc metrů terén a snažil se najít někde nějakou rovinku, třebas nevelikou. Na obzoru už se nejasně modral les, za nímž bylo letiště. Zbývalo mu sotva patnáct kilometrů. Šipka palivoměru se už nechvěje, leží nehybně na nule. Ale

motor ještě pracuje. Jak to, že se ještě nezastavil? Ještě výše, ještě výše … Tak!

Pojednou rovnoměrný hukot, který pilotovo ucho už ani nevnímá, tak jako zdravý člověk neslyší tlukot svého srdce, přešel na jiný tón. Alexej ihned zachytil změnu zvuku. Les bylo vidět zřetelně, vzdálenost k němu činí sotva sedm kilometrů, a pak nad ním ještě asi tři, čtyři. To není mnoho. Ale motor začíná zlověstně vynechávat. Letec cítí celým tělem, jako by on sám, a ne motor už nemohl nabrat dechu. A pojednou to hrozné chrrr chrrr chrrr, které ho bodá jako ostrá bolest po celém těle …

Ne, nic to není. Motor pracuje zase rovnoměrně. Pracuje, sláva! Pracuje! A hle, už je tu les: už je shora vidět vrcholky bříz a zelenou načechranou pěnu, chvějící se v slunci. Les! Teď už je naprosto vyloučeno, aby přistál někde jinde než na svém letišti. Všecky cesty má odříznuty. Jen kupředu, kupředu!

Chrrr — chrrr — chrrr!

Motor opět zahučel. Nadlouho ? Les je pod ním. Cesta se vine po písku, přímá a rovná, jako bílá jizva po šavli. Nyní zbývají k letišti už jen tři kilometry. Je tam za hrotitým okrajem lesa, který Alexej, zdá se, už vidí.

Chrrr — chrrr — chrrr. A naráz ticho, takové ticho, že je slyšet, jak ve větru šustí větve. Konec? Meresjev cítil, jak mu celé tělo stydne. Seskočit? Ne, ještě kousek … Převedl letoun na mírné klesání a začal klouzat se vzdušné hory, snaže se řídit směr co možná povlovně a zároveň udržet stroj, aby se nezřítil do vývrtky.

J a k hrozné je takové absolutní ticho ve v z d u c h u ! Ticho takové, že je slyšet, jak to třeská v chladnoucím motoru, jak krev tluče ve spáncích a šumí v uších od rychlého klesání. A jak rychle se blíží země, jako by byla přitahována k letounu obrovským magnetem!

Už je tady okraj lesa. A v dáli za ním se mihl smaragdově zelený cípek letiště. Pozdě? Vrtule se zastavila v půli obrátky, visí nehybně. Jak hrozný pohled vidět vrtuli při letu! Les je už blízko. Konec? … A ona se ani nedoví, co se s ním stalo, jakou nadlidskou těžkou cestu vykonal za těch osmnáct měsíců a že přece jen dosáhl svého, stal se opravdovým, ano, opravdovým člověkem, a to všecko proto, aby se teď docela hloupě rozbil v okamžiku, kdy se to vše uskutečnilo.

Seskočit? Pozdě! Les se blíží a vrcholky stromů splývají v prudkém uraganu v táhlé zelené pásy. Vzpomíná, že kdesi už viděl něco podobného … K d e j e n ? Ano, tehdy na j a ř e , při té hrozné katastrofě: tehdy se právě tak míhaly pod křídly zelené pásy. Vynaložil poslední úsilí a přitáhl páku k sobě … Ne, lžeš! Konec ?

8

Od ztráty krve hučelo Petrovovi v uších. Všecko, letiště i známé tváře i zlatá večerní obloha se pojednou začaly houpat, pomalu se obracely a rozplývaly. Zahýbal prostřelenou nohou a ostrá bolest ho přivedla k sobě.

„Nepřiletěl ?“

,,Ještě ne. A nemluvte,“ odpovídali mu.

Je to možné, že Alexej Meresjev, který se dnes jako okřídlený bůh nepochopitelným způsobem objevil před Němcem ve chvíli, kdy se

Petrovovi zdálo, že už je konec, leží nyní kdesi na této hrozné, skalpované a granáty roztrhané zemi jako hromádka beztvarého, ohořelého masa? Což už nikdy neuvidí rotný Petrov černé, trošku šelmovské, dobromyslné a poněkud posměšné oči svého vedoucího? Nikdy? …

Velitel pluku stáhl rukáv blůzy. Už nepotřeboval hodinky. Uhladil si oběma rukama pěšinku na hladce učesané hlavě a dutým, dřevěným hlasem pronesl:

„Je konec.“

„Není žádná naděje?“ zeptal se ho kdosi.

,,Konec. Nemá už benzin. Možná, že někde přistál anebo seskočil… Hej, odneste nosítka!“

Velitel se odvrátil a začal něco hvízdat nemožně falešným nápěvem.

Petrov opět cítil, jak mu v hrdle roste horké a tuhé klubko a dusí ho. Ozval se podivný kašlavý zvuk. Lidé, kteří pořád ještě stáli mlčky uprostřed letiště, se ohlédli, ale hned zase odvrátili oči: na nosítkách vzlykal raněný letec.

„Tak ho už odneste, k čertu!“ vykřikl velitel cizím hlasem a rychle odcházel, odvraceje se od hloučku. Mhouřil oči jako při prudkém větru.

Lidé se začali pomalu rozcházet po poli. A právě v tu chvílí úplné bez hluku, jako stín se vynořil za okrajem lesa letoun a škrtl podvozkem o vrcholky bříz. Jako přízrak sklouzl jim nad hlavami a jakoby přitahován zemí, dotkl se všemi třemi koly trávy. Bylo slyšet temný zvuk a Šelest trávy, takový neobvyklý, protože jej letci nikdy neslyší pro hučení motoru. Vše se událo tak neočekávaně, že nikdo nemohl pochopit, co se vlastně stalo, přestože to byla celkem obyčejná věc: přistál letoun, a právě „jedenáctka“, právě ta, na kterou čekali.

„To je on!“ vykřikl někdo takovým nepřirozeným a divokým hlasem, že se všichni rázem vzpamatovali.

Letoun už dobíhal, skřípl brzdami a zastavil se na okraji letiště před stěnou mladých kučeravých břízek, jež svítily bílými kmeny v oranžových paprscích večerního slunce.

Z kabiny opět nikdo nevystupoval. Všichni běželi bez dechu k letounu, tušíce něco nedobrého. Velitel pluku přiběhl první, lehounce se vyhoupl na křídlo, otevřel poklop a nahlédl do kabiny. Alexej Meresjev tam seděl bez kukly, bledý, a usmíval se bezkrevnými zmodralými rty. Z dolního rozkousaného rtu mu stékaly po bradě dvě stružky krve.

„Živ, raněn?“

Slabounce se usmíval a pohlédl na plukovníka smrtelně unavenýma očima:

„Ne, ne, všecko je v pořádku. Jen jsem se trochu vylekal … Šest kilometrů jsem táhl bez benzinu.“

Letci ho radostně vítali, tiskli mu ruce a blahopřáli mu. Alexej se usmíval.

„Pozor, kamarádi, nepolámejte křídla! Nu tak, pusťte mě … Hned vylezu.“

V té chvíli uslyšel odněkud zdola za všemi těmi hlavami, jež se nad ním kupily, známý, ale velice slabý hlas, jako by přicházel odkudsi z velké dálky:

„Aljošo! Aljošo !“

Meresjev rázem oživl. Vzpřímil se, vzepřel se na ruce, vyhodil z kabiny své těžké nohy a div že někoho neporazil, skočil na zem.

Bílá Petrovova tvář splývala s poduškou. V zapadlých ztemnělých očích stály dvě velké slzy:

„Kamaráde! Tys živ? … Ech ty čertovo kvítko!“

Letec klesl před nosítky těžce na kolena, objal nehybně ležící hlavu kamarádovu, pohlédl do jeho modrých, trpících a zároveň štěstím zářících očí.

„Živ!“

,,Děkuji ti, Aljošo, zachránil jsi mě. Ty jsi, Aljošo, takový …“

„Tak odneste už raněného, čert vás vem, všichni tu stojí s otevřenou hubou!“ ozval se vedle plukovníkův hlas.

Velitel pluku stál u nosítek, malinký, čilý, a pohupoval se na silných nohou v tuhých vyleštěných holínkách, jež vystupovaly z nohavic modré kombinézy.

„Nadporučíku Meresjeve, podejte hlášení o svém letu. Sestřelil jste někoho?“

„Ano, soudruhu plukovníku, dva ,Focke-Wulfy.“

„Okolnosti?“

„Jeden útokem na vertikále. Visel Petrovovi na ocase. Druhý čelním útokem tři kilometry na sever od místa boje.“

„To vím, pozorovatel to právě hlásil … Děkuji.“

Alexej chtěl odpovědět podle předpisu, ale velitel, vždy takový puntičkář, přerušil ho familiárním tónem:

„Nu, znamenitě! Zítra převezmete velení nad letkou. Velitel třetí letky se dnes nevrátil na základnu …“

Na velitelské stanoviště šli pěšky. Jelikož lety byly toho dne skončeny, šli i ostatní za nimi. Zelený pahorek stanoviště byl už blízko, když jim přiběhl vstříc dozorčí důstojník. Zastavil se z prudkého běhu před velitelem, prostovlasý, rozradostněný, a už otvíral ústa, když ho plukovník přerušil suchým, řezavým hlasem:

„Pročpak bez čepice? Copak jste si vyběhl jako žáček o přestávce?“

„Soudruhu plukovníku, dovolte, abych vám hlásil,“ postavil se do pozoru vzrušený poručík, sotva popadaje dechu.

„Nu?“

„Náš soused, velitel pluku „jaků“ vás volá k telefonu.“

„Soused? A copak chce?“

Plukovník seběhl hbitě do zemljanky.

„Povídal něco o tobě . . „„začal vykládat Alexeji dozorčí, ale zdola se ozval hlas velitele;

„Ať sem přijde Meresjev !“

Když Meresjev stál před ním v pozoru, ruce na švech kalhot, plukovník, který svíral v dlani dýmku, se na něho obořil:

„Jak to, že si ze mne děláte dobrý den? Tady telefonuje soused a ptá se: ,Kterýpak z tvých létá na jedenáctce ?’ Já mu povídám: n a d p o r u -čík Meresjev. On na to: ,Kolik jsi mu napsal dneska sestřelených? J á : „Dva“ A on: ,Tak mu napiš ještě jednoho, protože mi dnes odřízl od ocasu jednoho Focke-Wulfa. Sám jsem viděl, povídá, jak se zaryl do země.“ Nu, copak mlčíte?“ Plukovník se zamračeně podíval na Alexeje a nedalo se říci, zda žertuje anebo se opravdu zlobí: „Tak co, bylo to tak? Nu, vyřiďte si to sám, tady máte sluchátko. Haló, posloucháš? Nadporučík Meresjev u telefonu, předávám.“

Alexeji zahučel do ucha neznámý sípavý bas:

„Děkuji vám, nadporučíku. To byl mistrovský úder, všechna čest! Zachránil mě. Doprovodil jsem ho do samé země a viděl jsem, jak se zabodl … Nu, děkuji, tisknu ti ruku. A přijď!“

Meresjev položil sluchátko. Byl ze všeho, co prožil, tak unaven, že sotva stál na nohou. Myslil teď jen na to, jak by se co nejrychleji dostal do své zemljanky, shodil protézy a natáhl se na lůžku. Neobratně přešlapoval u telefonu a pomalu zamířil ke dveřím.

„Kampak?“ zastoupil mu cestu velitel pluku; vzal ho za ruku a pevně, až to zabolelo, stiskl ji svou suchou, malinkou ručkou. „Co vám mám říci? Chlapík! Jsem pyšný na to, že mám takové lidi … A co ještě? Děkuji v á m … A ten váš k a m a r á d Petrov taky není špatný. A ostatní? S takovými lidmi válku neprohrajeme!“

Ještě jednou stiskl Alexeji ruku, až to zabolelo.

Když se Meresjev octl ve své zemljance, byla už noc a on nemohl usnout. Obracel polštář, počítal do tisíce a zase zpátky, vyslovoval jména všech svých známých, začínající písmenem „A“, potom „Bíť a tak dále, vytrvale se díval do matného plamene lampičky, ale všechny ty stokrát osvědčené způsoby dnes nepomáhaly.

Jakmile zavřel oči, začínaly se mu míhat chvílemi jasné anebo zase

úplně zamžené známé obrazy: starostlivě se na něj díval zpod šedivého kosmatého obočí děda Michajla; dobromyslně mrkal světlými brvami Andrej Dehťarenko; Vasilij Vasiljevič důrazně a zlostně potřásal svou šedivou hřívou, prudce někomu domlouvaje; starý odstřelovač se smál všemi svými hlubokými vráskami; z bílého pozadí podušky hleděla na Alexeje svýma moudrýma, pronikavýma, trochu posměšnýma, ale všecko chápajícíma očima vosková tvář komisaře Vorobjeva; mihly se, vlajíce ve větru, ohnivé vlasy Zinoččiny; a malinký, pohyblivý instruktor Naumov se na něho usmíval a mrkal na něho soucitně a chápavě.

Kolik známých přátelských tváří hledělo na něho, usmívalo se ze tmy, probouzelo vzpomínky, které naplňovaly teplem jeho přeplněné srdce! Ale mezi přátelskými tvářemi se objevila najednou tvář Olžina a rázem zastínila všecky; byla to pohublá tvářička mladého hocha v důstojnické blůze, s velkýma unavenýma očima. Alexej viděl všecko tak jasně a zřetelně, jako by děvče skutečně stálo před ním — takové, jaké je ještě nikdy neviděl. Vidina byla tak živá, že se vztyčil na loži.

Jaképak spaní! Alexej cítil příliv radostné energie, seskočil s lůžka, rozsvítil „stalingradku“, vytrhl ze sešitu list, obrousil tužku o podrážku a začal psát:

„Moje drahá!“ Psal málo čitelně, neboť ruka sotva stačila rychle letícím myšlenkám. ,,Dnes jsem sestřelil tři Němce. Ale o to nejde. Někteří moji kamarádi to dělají teď téměř každodenně. Já bych se tím před tebou ani nechlubil … moje drahá, vzdálená, milovaná! Dnes chci a mám právo Ti povědět všecko, co se se mnou stalo před osmnácti měsíci a co jsem, odpusť, odpusť, drahá, před Tebou tajil. Ale dnes konečně jsem se odhodlal …“

Alexej se zamyslil. Za prkny, jimiž byly obloženy stěny zemljanky, sypal se suchý písek a pískaly myši. Nezavřeným vchodem vnikala sem svěží, vlhká vůně bříz a kvetoucích trav a tlumené vytrvalé klokotání slavíka. Kdesi nedaleko za roklinou, asi u stanů důstojnické jídelny, zpívaly dva hlasy, mužský a ženský, „jeřabinu“. Melodie, ztlumená vzdáleností, zdála se v noci ještě kouzelnější a probouzela v duši radostný smutek — smutek očekávání, smutek naděje.

Vzdálené temné dunění kanonády, už sotva slyšitelné zde na polním letišti, jež se rázem octlo v hlubokém týlu, ani jednou nepřehlušilo melodii písně, ani slavičí trylky, ani tichý, konejšivý šelest nočního lesa.

DOSLOV

Ve dnech, kdy se orelská bitva blížila k vítěznému konci a předsunuté pluky, útočící ze severu, už oznamovaly, že vidí s Krasnohorských vršků hořící město, došla do štábu brjanské fronty zpráva, že letci gardového stíhacího pluku, který bojoval v tomto prostoru, sestřelili za devět posledních dnů čtyřicet sedm nepřátelských letounů. Ztratili při tom pět strojů a pouze tři muže, protože dva ze sestřelených seskočili padákem a pěšky se dostali k svému pluku. Dokonce i v těchto dnech bouřlivé ofensivy Rudé armády bylo takové vítězství neobyčejnou věcí. Vydal jsem se tam spojovacím letounem, chtěl jsem napsat do ,,Pravdy“, jak hrdinně bojují gardoví letci.

Letiště pluku bylo upraveno na obyčejném venkovském pastvišti, na němž byly odstraněny všechny krtiny a hrbolky. Letouny se schovaly na okraji mladého březového lesíka jako tetřeví kuřátka. Krátce bylo to obyčejné polní letiště, jakých bylo v této bouřlivé válečné době na sta.

Přistáli jsme na něm k večeru, když pluk končil rušný den. U Orla byli Němci ve vzduchu zvláště aktivní. Stihači musili toho dne vykonat až sedm bojových letů. Už zapadalo slunce, když se vracely poslední roje z osmého letu. Velitel pluku, malinký, opálený, pohyblivý človíček v nové modré kombinéze, pevně utažené opaskem, poctivě se přiznal, že nám dnes nemůže říci nic kloudného, že je od šesti hodin ráno na letišti, sám že byl třikrát ve vzduchu a teď že únavou sotva stojí na nohou. Ani ostatním velitelům se dnes nechtělo do novinářských interviewů. Viděl jsem, že budu musit počkat do rána, ale stejně bylo už pozdě na návrat. Slunce už ulehlo na koruny bříz a oblévalo je roztaveným zlatem svých paprsků.

Poslední letouny přistávaly.

Letoun velitele třetí letky přiletěl poslední. Průhledný poklop kabiny se otevřel. Napřed odtud vyletěla velká hůl z černého dřeva se zlatými monogramy a padla do trávy. Potom se opálený černovlasý pilot široké tváře rychle vzepřel na pevné ruce, obratně přenesl tělo přes okraj, spustil je na křídlo a těžce seskočil na zem. Kdosi mi řekl, že je to nejlepší letec pluku. Abych neztratil zbytečně večer, řekl jsem si, že si s ním pohovořím hned. Pamatuji se jako dnes, jak mi vesele pohleděl přímo do tváře živýma, černýma, cikánskýma očima, v nichž se chlapecká bujnost podivně spojovala s unavenou moudrostí člověka, který mnoho zažil, a řekl s úsměvem:

„Mějte slitování! čestné slovo, sotva stojím na nohou. Mám za sebou šest bojových letů. V uších mi hučí. Už jste j e d l ? Ne? Výborně, půjdeme tedy do jídelny a povečeříme spolu. Tak co, půjdeme? U stolu si pohovoříme, když nemáte strpení.“

Souhlasil jsem. Líbil se mi ten přímý, veselý člověk. Šli jsme cestičkou, kterou si tady letci vyšlapali přímo přes les. Můj nový známý šel rychle, chvílemi se shýbl, aby v chůzi utrhl několik borůvek nebo sdrhl hrozníček bledých brusinek, a hned je házel do úst.

Byl asi velmi vyčerpán, kráčel těžce. Ale o svou podivnou hůl se neopíral. Nesl ji zavěšenou na předloktí a jen zřídka ji bral do ruky, aby podťal muchomůrku anebo udeřil do růžových květů vrbovky.

Ostatně v jídelně s něho ú n a v a rázem spadla, jako by ji vítr odfoukl. Usedl u okna, v kterém se zrcadlil studený, rudý západ, věštící podle letecké pranostiky na zítřek vítr, a hlučně polykaje, vypil dychtivě velkou sklenici vody. Jedl s chutí a mnoho, silnými zuby dravě okusoval skopové žebírko. Žertoval přes stůl s kamarády, vyptával se mne na moskevské novinky, zajímal se, co je nového v literatuře a co hrají v moskevských divadlech, v nichž prý ještě ani jednou nebyl. Když jsme dojedli desert, borůvkové želé, jemuž letci říkali „mraky před bouřkou“, zeptal se mě:

„A kde vlastně budete spát? Nemáte ještě nocleh? Výborně, pojďte tedy k nám do naší zemljanky. Lůžko máme volné. Někde pro vás seženu čisté prádlo, pojďte.“

Byl, jak se zdá, z těch lidí, kteří mají rádi společnost, kteří si rádi pohovoří s novým člověkem a vyptají se ho na všecko, co ví. Souhlasil

jsem. Přišli jsme do rokliny, na jejíchž obou svazích, páchnoucích shnilým listím a houbovou plísní, v houští malin, medunice a vrbovky byly vyhloubeny zemljanky.

Když se v lampičce, vlastnoručně vyrobené „stalingradce“, rozhořel čadivý plamínek a osvětlil zemljanku, zdála se místnost dosti prostorná a útulná. Ve výklencích hliněných stěn, na matracích, zhotovených ze stanového plátna a nacpaných čerstvým vonným senem, byla dvě úpravná lůžka. Mladé břízky s neuvadlým ještě listím stály v rozích; ,,pro vůni“, vysvětlil mi letec. Nad lůžky byly ve stěně vyryty výklenky a na rozprostřených novinách tam ležely knihy a holicí toaletní potřeby. V hlavách jednoho lůžka bylo vidět dvě fotografie v pracně vyřezaných rámečcích z průhledného plexiskla. Takové rámečky s oblibou a ve velkém množství vyřezávali samorostlí umělci v pluku z úlomků rozbitých nepřátelských letounů. Na stole stála vojenská jídelní miska, přikrytá lopuchovým listem, plná vonných lesních malin. Od malin, svěžích břízek, od sena a jedlových větví, jež byly nastlány na podlaze, vanula veselá, sytá, osvěžující vůně, v zemlance byl takový vlhký, příjemný chlad a v roklině tak konejšívej cvrkali svou ukolébavku cvrčkové, že jsem naráz pocítil v celém těle příjemnou únavu a, rozhodli jsme se se sousedem, že odložíme svůj rozhovor i maliny, do kterých jsme se už pustili, až na r á n o .

Letec vyšel ven a bylo slyšet, jak si hlučně čistí zuby, jak se polévá studenou vodou, šplouchá rukama a odfrkuje. Vrátil se veselý a svěží, s krůpějemi vody na vlasech a obočí, přitáhl knot v lampě a začal se svlékat. Cosi těžkého žuchlo na podlahu. Ohlédl jsem se a uviděl něco, čemu jsem sám nevěřil. Beznohý letec! Beznohý stihač! Letec, který dnes vykonal šest bojových letů a sestřelil dva letouny! To se zdálo neuvěřitelné.

Ale jeho nohy, přesněji řečeno protézy, obuté do vojenských bot, válely se na podlaze. Jejich konce vykukovaly pod lůžkem a vypadaly jako nohy schovaného tam člověka. Díval jsem se v té chvíli asi velmi hloupě, neboť můj hostitel se mne zeptal s potutelným spokojeným úsměškem:

„Cožpak jste to dříve nezpozoroval?“

,,Ani mě to nenapadlo.“

„ T o je znamenité. To jste mi udělal radost! Divím se jenom, že vám

to ještě nikdo nevyzvonil. Jak to, že propásli nového člověka a ještě k tomu z ,Pravdy’, a nepochlubili se takovou zajímavostí?“

„Ale vždyť to je opravdu neobvyklá věc. Vždyť je to, k čertu, nějaký výkon: bojovat bez nohou na stihači! Dějiny letectví, pokud vím, neznají nic podobného.“

Letec vesele hvízdl:

„Nu ano, dějiny letectví … Ty neznaly mnoho věcí, ale mnohému se naučily od sovětských letců v této válce. A konečně, co je na tom záviděníhodného ? Věřte mi, že bych tisíckrát raději létal se svýma skutečnýma nohama, a ne s těmihle špalíky. Ale co mi zbývá? Tak se to všecko obrátilo,“ povzdechl si. „Ostatně, mámli být přesný, podobné příklady dějiny letectví už znají.“

Sáhl do své brašny a vytáhl výstřižek z novin, už úplně otřelý a potrhaný, pečlivě podlepený listem celofánu. Psalo se tam o letci, který létal bez chodidla.

„Ale ten měl přece aspoň jednu nohu! A potom, to nebyl stihač.“

„ J á j s e m ale sovětský letec. J e n si vsak nemyslete, že se c h l u b í m , to nejsou má slova. To mi řekl jednou jeden velmi dobrý, opravdový,“ a letec podtrhl hlasem slovo „opravdový“, „člověk … Už zemřel.“

Na široké energické pilotově tváři se objevil výraz měkkého, nelíčeného smutku, oči mu zasvítily teple a jasně, tvář omládla rázem o deset let, stala se téměř jinošskou a já jsem se s údivem přesvědčil, že mému hostiteli, který před minutou vypadal na muže středních let, je sotva třiadvacet.

„Nemám rád, když se mě začínají vyptávat, kdy, co a jak … Ale teď mi to přišlo najednou samo … Vy jste tady vlastně cizí člověk, zítra se rozloučíme a už se asi neuvidíme … Chceteli, povím vám celý příběh, jak to bylo s mýma nohama.“

Usedl na lůžku, přitáhl si pokrývku až k bradě a dal se do vyprávění. Jako by myslil nahlas, zapomněl úplně na přítomnost druhého a vypravoval poutavě, velmi obrazně. Bylo znát bystrého ducha, přesnou paměť a velké, dobré srdce. Věděl jsem hned, že se dovím něco velmi významného, neobvyklého, něco takového, co snad už nikdy neuslyším, a vzal jsem rychle školní sešit s nápisem „Deník bojových letů třetí letky“, který ležel na stole, a začal jsem zapisovat jeho vyprávění.

Noc klouzala nepozorovaně nad lesem. Na stole čadila a prskala lampička. Už mnoho neopatrných nočních motýlků se válelo kolem s ožehnutými šedými křidélky. Z počátku k nám noční vítr přinášel tóny harmoniky. Potom píseň umlkla a pouze šumění nočního lesa, ostrý křik bukače, vzdálené houkání výra, pronikavé žabí skřehotání v sousedním močálu a cvrkot cvrčku provázely mírný zvuk zádumčivého hlasu.

Neobvyklý příběh tohoto člověka mě tak uchvátil, že jsem se snažil zapsat jej co nejpodrobněji. Popsal jsem celý sešit, našel na poličce druhý, i ten jsem popsal a ani jsem nepozoroval, jak pobledla obloha v úzkém průřezu nízkého vchodu. Alexej Meresjev dopověděl svůj příběh až do toho dne, kdy sestřelil tři německé letouny z letecké divise „Richthofen“ a pocítil opět, že je plnoprávný a plnocenný letec.

„Zapovídali jsme se a zítra musím létat,“ přerušil se v polovině věty. „Unavil jsem vás asi. Tak teď honem spát.“

„Nu, a co Olga? Co vám odpověděla?“ tázal jsem se, ale hned jsem se zarazil: „Ostatně, promiňte, snad vám je tato otázka nepříjemná, tak mi raději neodpovídejte.“

„Ne, pročpak,“ usmál se letec. „My jsme oba takoví blázínkové. Vidíte, potom se ukázalo, že ona všechno věděla. Můj přítel, Andrej Dehťarenko, už jsem vám o něm vypravoval, jí hned napsal, nejdříve o katastrofě a potom, že mi amputovali nohu. Ona, když viděla, že to před ní tajím, myslila, že je mi těžko o tom mluvit, a po celou dobu dělala, j a k o když nic neví. A tak j s m e se klamali navzájem p r o nic za nic. Chcete, já vám ji ukážu?“

Vytáhl knot v lampičce a posvítil na fotografii, jež visela v hlavách v pečlivě vyřezaném rámečku z plexiskla; na jedné fotografii, zřejmě amatérské, už úplně vybledlé a otřelé, bylo vidět bezstarostně se usmívající děvče, jak sedí uprostřed kvetoucí letní louky. S druhé se přísně dívala úzká, soustředěná, pěkná tvář téhož děvčete v stejnokroji poručíka mladšího technika. Byla taková drobná a útlá, že ve vojenském stejnokroji připomínala hezounkého chlapce, který se však díval unavenýma, nikoli chlapecky pronikavýma očima.

„Líbí se vám?“

„Velmi se mi líbí,“ odpověděl jsem upřímně.

„Mně taky,“ dobromyslně se usmál letec.

„Nu, a co Stručkov? Kde je teď?“

„Nevím. Poslední dopis jsem od něho dostal v zimě, někde od Velikých Luk.“

„A ten tankista … Jak se jmenoval?“

„Gríša Gvozděv? Ten je už majorem. Účastnil se veliké bitvy u Prochorovky a potom tankového průlomu v kurském oblouku. My jsme nad ním čistili vzduch. Bojovali jsme téměř v sousedství, ale neviděli jsme se. Teď je velitelem tankového pluku. Dlouho mi už nepsal. Ale jistě zas o něm uslyším, budemeli živi. A proč bychom nebyli? Ale teď už honem spát, je už skoro ráno.“

Sfoukl plamen lampičky. V polotmě, řidnoucí bělavým zamženým úsvitem, zabzučeli komáři, kteří byli jedinou nepříjemností našeho nádherného lesního obydlí.

„Chtěl bych o vás napsat do ,Pravdy’.“

„Proč ne, napište,“’ souhlasil bez zvláštního nadšení letec a ospalým hlasem dodal: „Ale snad to ani nestojí za to. Doví se to Goebbels a začne rozhlašovat, že u Rusů bojují už i beznozí a podobné nesmysly. Fašisti, ti jsou na to mistři.“

Za okamžik už s chutí pochrupával. Ale já jsem spát nemohl. Nečekaná zpověď mnou otřásla svou prostotou a svou velikostí. To vše by se mohlo zdát pěknou pohádkou, kdyby sám její hrdina nespal zde po mém boku a jeho protézy se neválely na podlaze zvlhlé rosou, nerýsovaly se zřetelně v bělavém světle počínajícího dne …

Od té doby jsem se s Alexejem Meresjevem nesetkal, ale všude, kam mne zanesla služba, vozil jsem s sebou dva školní sešitky, do nichž jsem u Orla zapsal neobyčejnou odysseu tohoto letce. Kolikrát za války i ve chvílích klidu i potom, když jsem se toulal po zemích osvobozené Evropy, chtěl jsem o něm napsat, a po každé jsem práci odložil, protože všecko, co se mi podařilo zachytit na papíře, zdálo se mi jen bledým stínem jeho života.

Ale potom jsem byl v Norimberku na zasedání Mezinárodního vojenského tribunálu. Výslech Hermanna Goringa se blížil ke konci. Pod tíhou důkazů, zahnán do úzkých otázkami sovětského žalobce, neochotně vyprávěl tento druhý muž nacistického Německa před soudem o tom, jak se na nekonečných prostorách mé vlasti pod údery Rudé armády rozpadávala obrovská armáda fašismu, která nepoznala do té doby porážek. Goring pozvedl k nebi své kalné olověné oči a ospravedlňoval se slovy: „Taková byla vůle Prozřetelnosti.“

„Doznáváte, že tím, že jste zrádně přepadli Sovětský svaz, což mělo za následek porážku Německa, dopustili jste se velikého zločinu?“ tázal se Goringa sovětský žalobce Roman Ruděnko.

„To nebyl zločin, to byl osudný omyl,“ temně odpověděl Goring a zachmuřené sklopil oči. „Mohu doznat jenom, že jsme jednali neprozřetelně. Jak vyšlo najevo během války, mnohé věci jsme neznali a mnohé jsme nemohli ani tušit. Hlavně jsme neznali a nechápali ruského sovětského člověka. Ten byl a zůstane záhadou. Nikdy ani nejlepší výzvědná služba nemůže odhalit skutečný vojenský potenciál Sovětů. Nemluvím o počtu děl, letounů a tanků. Ten jsme přibližně

znali. Nemluvím o síle a mobilnosti průmyslu. Mluvím o lidech a ruský člověk byl pro cizince vždycky hádankou.“

S hrdostí jsme poslouchali toto vynucené přiznání o „záhadném ruském člověku“ a „neznámém vojenském potenciálu“ naší vlasti. Můžeme věřit, že sovětský člověk, jehož schopnosti a nadání, jehož obětavost a statečnost tak ohromily celý svět za války, skutečně pro všechny tyhle Goringy byl a zůstal osudovou hádankou. Jak také mohli tito vynálezci ubohé „theorie“ o německé „rase pánů“ pochopit duši a sílu člověka vyrostlého v socialistické zemi!

A tu jsem si vzpomněl na Alexeje Meresjeva. Polozapomenutý jeho obraz mi jasně vyvstal před očima v tom přísném, dubem obloženém sále. A zachtělo se mi hned tady v Norimberku, v městě, které bylo kolébkou fašismu, vyprávět příběh jednoho z milionů prostých sovětských lidí, kteří rozdrtili Keitlovu armádu a Goringovo letectvo, kteří pochovali na dně mořském Rodrovy křižníky a svými mocnými údery rozbili loupežnický stát Hitlerův.

Školní sešitky ve žlutých obálkách, z nichž jeden byl nadepsán Meresjevovým písmem „Deník bojových letů třetí letky“, doprovázely mě až sem do Norimberka. Když jsem se vrátil ze zasedání tribunálu, začal jsem probírat staré zápisy a znova usedl k práci a snažil se pravdivě vypovědět o Alexeji Meresjevovi všecko, co jsem se dověděl přímo od něho.

Mnohé z toho, co mi vypravoval, nestačil jsem zapsat tehdy oné letní noci pod Orlem. Podrobnosti se mi za čtyři roky vytratily z paměti. Jelikož jsem nemohl být přesný v podrobnostech, změnil jsem jednu hlásku v hrdinově jménu a dal jsem nová jména těm, kdo byli účastníky jeho osudů, kdo mu pomáhali při jeho neobyčejných činech.

Nazval jsem knihu „Příběh opravdového člověka“, protože Alexej Meresjev je opravdový sovětský člověk, kterého nikdy nechápal a až do své hanebné smrti nepochopil Hermann Goring a kterého nechápou až doposud všichni ti, kdo zapomínají na poučení dějin a i nyní ještě tajně sní o tom, že půjdou cestou Napoleona a Hitlera.

Tak vznikla povídka o opravdovém sovětském člověku.

Potom, když tato kniha byla už napsána a připravena k tisku, přál jsem si, aby se hrdina příběhu s knihou seznámil. Ale zmizel mi beze

stopy ve spleti nekonečných frontových cest a ani naši společní přátelé, letci, ani úřady, k nimž jsem se obracel, nebyly s to pomoci mi v hledání Alexeje Petroviče Meresjeva.

Povídka byla už uveřejněna v časopisu „Okťabr“ a byla vysílána moskevským rozhlasem, když jednoho dne ráno zazvonil u mne telefon.

„Mohl bych se s vámi uvidět ?“ ozval se ze sluchátka mužný, trochu chraptivý, jaksi známý, ale dávno už zapomenutý hlas.

„A kdo volá?“

„Gardový major Alexej Meresjev.“

A za několik hodin vcházel už Meresjev do dveří, bystrý, veselý, stále tak pohyblivý, jako býval, svým trochu houpavým, medvědím krokem, čtyři léta války ho téměř nezměnila.

„Sedím včera doma, čtu dějiny filosofie a neposlouchal jsem ani rádio, které bylo zapjato. Najednou přijde máma, celá rozčilená, ukazuje na rádio a říká:,Poslouchej, chlapče, to je o tobě.“ Poslouchám chviličku — opravdu, je to o mně. Divil jsem se: kdopak to mohl napsat? Vždyť jsem nikomu o tom nevypravoval. A najednou jsem si vzpomněl na to, jak jsme se setkali pod Orlem a jak jsem vám v zemljance vůbec nedal spát a celou noc vypravoval … Jak je to ale možné, přemítám, vždyť to je už dávno, téměř před pěti lety … Ale vtom jmenovali autora, a tak jsem se rozhodl, že se k vám vydám …“

To všecko mi vypověděl jedním dechem a usmíval se přitom svým širokým a zároveň trošičku rozpačitým, starým meresjevovským úsměvem.

Jak to už bývá, když se dva přátelé z vojny dávno neviděli, rozhovořili jsme se o bojích, jež jsme zažili, o společných známých a vzpomněli těch, kdo se nedožili vítězství. O sobě mluvil Alexej Petrovič nerad, jako dřív, ale dověděl jsem se přec, že po našem setkání na frontě bojoval ještě mnoho a s úspěchem. S gardovým plukem prožil všecka tažení let 1943—1945. Po našem setkání sestřelil pod Orlem tři letadla a potom v bojích na Baltu zničil ještě dvě německá letadla. Slovem, vypořádal se jak se patří s Němci za své nohy, ztracené v boji. Sovětská vláda mu udělila titul Hrdiny Sovětského svazu.

Alexej Petrovič mi vypravoval i o svém rodinném životě a já rád dopisuji šťastný konec k této povídce. Po válce se oženil se svou milou

Olgou a teď mají synka Viktora. Z Kamyšinu přijela k mladým Alexejova matka; žije teď s nimi, raduje se z jejich štěstí a chová nejmenšího Meresjeva. A žije tato šťastná rodina teď v Moskvě, všichni pilně pracují, sklízejíce plody vítězství, pro něž každý z jejích členů vykonal za dnů válečných vše, co bylo v jeho silách.

Tak sám život dopsal v Moskvě tento v cizině napsaný příběh o Alexeji Meresjevovi, opravdovém sovětském člověku.