Walter Scott

Quentin Durward

Kapitola I PROTIKLAD

Druhá polovina patnáctého století připravila řadu budoucích událostí, jimiž se Francie posléze pozvedla k oné ohromné moci, jež byla od té doby vždy čas od času hlavním předmětem žárlivosti ostatních evropských národů. Před tímto obdobím musela Francie bojovat i o pouhou svou existenci s Angličany, kteří tehdy již ovládali její nejkrásnější provincie, zatímco nejvyšší úsilí krále a statečnost jejího lidu jen stěží stačily uchránit zbytek země před cizím jhem. To však nebylo jediné nebezpečí, jež Francii hrozilo. Velmoži, kteří drželi největší korunní léna, brali své závazky na tak lehkou váhu, že se nerozpakovali při sebemenší zámince rozvinout korouhev proti francouzskému králi, svému lennímu pánu a suverénu. V míru panovali na svých državách jako absolutní vládci a rod vévodů burgundských - vlastnící kromě stejnojmenného vévodství i nejkrásnější a nejbohatší část Flander - byl sám tak bohatý a mocný, že si nezadal s korunou ani v nádheře, ani v síle.

Každý nižší vazal francouzské koruny napodoboval velké feudály a uchvátil pro sebe tolik nezávislosti, kolik mohl při své vzdálenosti od moci zeměpána, při rozloze svých lenních statků a při pevnosti svého hradu uhájit. Tito drobní tyranové, kteří byli mimo dosah zákona, dopouštěli se beztrestně nejdivočejších výstřelků fantastického útlaku a krutosti. Jen v samotné Auvergni se dochovaly zprávy o více než třech stech

těchto nezávislých šlechticů, jimž krvesmilství, vražda a loupež byly nejobycejnější a nejvšednější činnosti.

Kromě těchto nesnází přispělo nemalou měrou k utrpení rozháraného království ještě další zlo, vzniklé z vleklých válek mezi Francouzi a Angličany. V různých částech Francie se potloukaly početné houfy vojáků sebrané z vyvrhelů nejrůznějších zemí; spojovali se v tlupy a volili si své důstojníky z nejodvážnějších a nejuspěšnějších dobrodruhů. Tito žoldnéři propůjčovali svůj meč vždy načas tomu, kdo nabídl nejvíce, a nebyl-li právě zájem o jejich služby, vedli válku na vlastní pěst; zabírali zámky a hrady a užívali jich jako útočišť, jímali zajatce a vymáhali za ně výkupné, vynucovali výpalné na otevřených obcích i na celém okolním kraji a pleněním všeho druhu si vysloužili výstižné přídomky tondeurs a écorcheurs, tj. střihači a stahovači koží.

Uprostřed hrůz a strastí rostoucích z tak neurovnaných veřejných záležitostí vyznamenávaly se dvory méně významných šlechticů právě tak jako dvory předních knížat bezstarostnou a hýřivou marnotratností; a jejich družiny napodobujíce je utrácely s drsnou, ač skvělou okázalostí bohatství vydřené z lidu. Styk mezi oběma pohlavími se vyznačoval romantickou a rytířskou dvorností, jež však bývala často zneuctívána nevázanou bezuzdností. Řeč potulných rytířů dosud nevymizela a zachovávala se i jejich pravidla, avšak duch ryzí počestné lásky a dobročinnosti, jež byly pro potulné rytíře příkazem, přestával už vyvažovat jejich výstřednosti. Klání a turnaje, zábavy a radovánky, kterými se honosil každý sebemenší dvůr, vábily do Francie kdejakého potulného dobrodruha, a jen zřídkakdy se stávalo, že takový člověk po svém příchodu neprojevil svou ukvapenou odvahu a nerozvážného ducha Činy, jichž by se ve své šťastnější domovině nemohl beztrestně dopustit.

V té době, jako kdyby měl zachránit ono krásné království před mnohými bědami, jimiž bylo ohroženo, dosedl na kymácející se trůn Ludvík XI. Jeho povaha, i když sama o sobě špatná, se střetla s tehdejšími zly, potírala je a do velké míry je zneškodnila - tak jako se říká ve starých lékařských knihách, že jedy opačných vlastností se mohou svými účinky navzájem rušit.

Ludvík byl dost statečný, aby sledoval jakýkoli užitečný politický cíl, neměl však ani jiskry z oné romantické udatnosti nebo pýchy, obvykle s ní spojené, která pro čest pokračuje v boji, i když cíle bylo již dávno dosaženo. Byl chladný, prohnaný a nejvýš dbalý svého prospěchu a neváhal obětovat svou hrdost i vášeň, pokud byly v rozporu s jeho zájmy. Své skutečné city a cíle pečlivě skrýval přede všemi, s nimiž přišel do styku, a často říkával, že „král, který se nedovede přetvařovat, neumí vládnout, a že on, kdyby o své vlastní čepici věděl, že zná jeho tajemství, hodil by ji do ohně”. Žádný člověk, který žil v jeho nebo kterékoli jiné době, neuměl lépe těžit ze slabostí druhých a svým protivníkům nedat přitom příležitost, aby využili jeho vlastní nevčasné slabosti k svému prospěchu.

Ludvík byl od přirozenosti mstivý a krutý, dokonce až do té míry, že nacházel zálibu v častých popravách, které nařizoval. Ale stejně jako jej soucit nikdy nepřiměl, aby ušetřil, koho mohl bez nebezpečí odsoudit, tak ho ani náruživost msty nikdy nepodnítila k prchlivému násilí. Jen zřídkakdy se vrhl na kořist, nebyl-li pevně přesvědčen, že je bezpečně v jeho dosahu a že všechny její naděje na únik jsou marné. Svou činnost zastíral tak pečlivě, že obvykle teprve úspěch ponejprv světu prozradil, jakého cíle chtěl dosáhnout.

Stejně i jeho hrabivost ustoupila zdánlivé štědrosti, potřeboval-li podplatit oblíbence nebo ministra soupeřícího vládce, aby rozbil nepřátelské spojenectví nebo aby odvrátil hrozící útok. Liboval si v bezuzdnosti a požitkářství. Ale ani vášně, jež ho nejvíce ovládaly - totiž krásné ženy a lov -, nikdy nezabránily tomu, aby se co nejpravidelněji staral o veřejné záležitosti svého království. Vyznal se v lidech - v jejich vášních i touhách - a v onom druhu praktické psychologie, s níž se obeznámil v soukromém životě, když se na svých častých lajných toulkách vmísil mezi své poddané. Byl ovšem pyšný a nadutý, a přece bez ohledu na společenské rozdíly -což bylo tenkrát považováno za naprosto nepřístojné -neváhal vyzvednout osoby nejnižšího stavu a pověřit je nejdůležitějšími úkoly. A dovedl si je zvolit tak dobře, že se jen málokdy zklamal v jejich vlastnostech.

Ale protože lidská přirozenost bývá jen zřídkakdy stejnorodá, byly i v povaze tohoto prohnaného a schopného monarchy velké rozpory. Ačkoli sám byl nejfalešnější a nejneupřímnější člověk pod sluncem, dopustil se některých největších chyb svého života tím, že příliš ukvapeně důvěřoval v čest a poctivost druhých. Zdá se, že tyto omyly byly výsledkem jeho přehnaně zchytralé politiky, která jej přiměla, aby předstíral bezmeznou důvěru osobám, jež měl v úmyslu přelstít, neboť ve svém obvyklém chování byl tak nedůvěřivý a podezíravý jako kterýkoli jiný tyran, jenž kdy dýchal.

Zmiňme se ještě o dvou vlastnostech, abychom dokreslili obávanou povahu, jež Ludvíka vyzvedla mezi drsnými rytířskými panovníky té doby do mimořádného postavení, ve kterém jako opatrovník divoké zvěře svou lepší znalostí a politikou, rozdělováním potravy a poněkud i kázní vynucenou ranami dosáhl nakonec nadvlády nad těmi, kteří by ho pouhou svou silou rozsápali na kusy, kdyby nebyli ovládáni jeho uměním.

Jednou ze zmíněných vlastností byla Ludvíkova přemrštěná pověrcivost - pohroma, kterou nebesa často sesílají na ty, kdož odmítají řídit se příkazy náboženství. Výčitky svědomí, jež byly důsledkem jeho zločinů, nesnažil se Ludvík mírnit tím, že by upustil od svých machiavelistických úskoků, ale marně usiloval zkonejšit a umlčet tento bolestivý cit pověrečnými obřady, přísným pokáním a bohatými dary kněžstvu.

Druhá vlastnost, která s pověrčivostí bývá někdy podivně spojena, byla jeho náklonnost k nízkým zábavám a ke skrytému prostopášnictví. Nejmoudřejší, nebo alespoň nejprohnanější vládce své doby měl zálibu v zábavách nedůstojných jeho stavu. Sám byl duchaplným člověkem a při společenském hovoru si liboval v obhroublých žertech a nevázaném vtipu více, než by se dalo očekávat podle jiných vlastností jeho povahy. S volností, jež se jen málo shodovala s jeho obvyklou opatrností a podezíravostí, se zapletl i do různých komických dobrodružství a skrytých milostných pletek. Dokonce si tak liboval v těchto pochybných záletech, že se postaral, aby několik takových veselých a bezuzdných příhod bylo pojato do sbírky, jejíž pravé vydání dobře znají a

neobyčejně cení sběratelé knih - a věru, pro nikoho jiného není toto dílo vhodné.

I zlíbilo se nebesům, jež používají bouře stejně jako lehkého deštíku, a pomocí silné, prozíravé, i když nejvýš odpudivé osobnosti tohoto krále vrátila velkému francouzskému národu výhody občanské vlády, v době Ludvíkova nástupu na trůn již téměř ztracené.

Dříve než Ludvík dosáhl koruny, podal důkazy spíše o svých neřestech než o svých schopnostech. Jeho první manželka, Markéta Skotská, byla „utrápena k smrti pomlouvačnými jazyky” na dvoře svého chotě; a přece by nikdo nebyl řekl jediné slovo proti této milé a nešťastné princezně, kdyby sám Ludvík nebyl pomlouvače povzbuzoval. Byl nevděčným a buřičským synem, který jednou osnoval spiknutí, aby se zmocnil osoby svého otce, a jindy zase proti němu vedl otevřenou válku. Za první přečin byl vypovězen na svůj úděl Dauphine, který spravoval s velkou prozíravostí; za druhé provinění byl zapuzen do úplného vyhnanství a donucen, aby se dovolával laskavosti, či dokonce dobročinnosti vévody Burgundského a jeho syna. Požíval pak u nich až do smrti svého otce v roce 1461 pohostinství; to však později jen vlažně splácel.

Na samém začátku své vlády byl Ludvík téměř přemožen ligou, kterou proti němu vytvořili velcí vazalové Francie v čele s vévodou Burgundským, či spíše s jeho synem hrabětem z Charolais. Sebrali mocné vojsko, obklíčili Paříž, vybojovali bitvu pochybného výsledku přímo pod jejími hradbami a přivedli francouzské království na sám okraj zkázy. V takových případech se obvykle stává, že důvtipnější ze soupeřících vojevůdců získá ve sporu ovoce vítězství, byť ne válečnou slávu. Ludvík, který v bitvě u Montlhéry projevil velkou osobní statečnost, dovedl svou bystrostí využít nerozhodného výsledku, jako by vítězství bylo na jeho straně. Vyčkával až do chvíle, kdy nepřítel přerušil obléhání, a

rozséval žárlivost mezi zúčastněnými velmoži tak obratné, ze se jejich sdružení pro „veřejné blaho” - které však ve skutečnosti chtělo zničit vše, kromě jen vnějšího zdání francouzské monarchie - samo rozpadlo a nebylo již nikdy obnoveno v podobě tak hrozivé. Od této chvíle Ludvík, kterého občanské války mezi Yorkem a Lancasterem zbavily všeho nebezpečí z Anglie, jako bezcitný, ale schopný lékař léčil po několik let rány státního tělesa, či spíše zastavoval - tu mírnými léky, tu zase ohněm a ocelí - růst smrtelné sněti, kterou byl stát nakažen. I když nemohl zcela odstranit loupežení nezávislých žoldnéřských setnin a netrestaný útlak, kterého se dopouštěla šlechta, snažil se je alespoň omezit. Neúnavnou péčí postupně trochu zvětšil královskou autoritu, či aspoň oslabil ty, kdož ji podlamovali.

I tak byl však francouzský král obklopen nejistotou a nebezpečím. Členové Ligy pro veřejné blaho, ač nejednotní, přece jen existovali, a jako had zraněný jen na povrchu se mohli vzchopit, opět se spojit a znovu se stát nebezpečnými. Větší hrozbou však byla vzrůstající moc vévody Burgundského, v té době jednoho z nejmocnějších knížat v celé Evropě, jehož důstojenství bylo jen málo snižováno nepatrnou závislostí jeho vévodství na francouzské koruně.

Karel, zvaný Chrabrý - či spíše Smělý, neboť jeho odvaha byla spojena s ukvapeností a zuřivostí -, nosil tehdy burgundskou vévodskou korunku, kterou dychtil změnit v korunu nezávislého království. Povaha tohoto vévody byla v každém ohledu přímým protikladem povahy Ludvíka XI.

Ludvík byl chladný, odvážný a zchytralý. Nikdy se nepouštěl do zoufalých činů, ale nikdy se nevzdával podniků, které’ slibovaly úspěch, třeba v daleké budoucnosti. Vévodova povaha byla zcela jiná. Vrhal se do nebezpečí, protože je miloval, a do nesnází, protože jimi opovrhoval. Tak jako Ludvík neobětoval nikdy své zájmy svým vášním, tak Karel naopak nikdy neobětoval svou vášeň, nebo i jen svůj rozmar žádnému jinému cíli. Ačkoli byli blízcí příbuzní a třebaže vévoda a jeho otec podporovali Ludvíka, když byl jako dauphin ve vyhnanství, panovalo mezi nimi vzájemné opovržení a nenávist. Vévoda Burgundský opovrhoval opatrnou politikou královou a přičítal nedostatku statečnosti, že se Ludvík snažil dosáhnout spojenectvím, koupí a jinými nepřímými prostředky výhod, jež by on na jeho místě byl uchvátil ozbrojenou rukou. Nenáviděl krále nejen pro nevděk, kterým splácel dobrodiní dříve prokázané, nejen pro urážky a obviňování, jimiž ho ještě za života jeho otce zahrnovali Ludvíkovi vyslanci, ale zejména pro podporu, kterou král tajně poskytoval nespokojeným měšťanům Gentu, Lutychu a jiných velkých měst ve Flandřích. Tato neklidná města, žárlivá na svá privilegia a pyšná na své bohatství, se často bouřila proti svým lenním pánům vévodům burgundským a vždy nacházela tajnou podporu na dvoře Ludvíka, vítajícího každou příležitost, aby rozdmýchával nepokoje v državách svého příliš silného vazala.

Vévodovo opovržení a nenávist oplácel Ludvík se stejným zanícením, i když své city zastíral hustším závojem. Bylo nemožné, aby člověk jeho hlubokého důvtipu neopovrhoval neústupnou tvrdošíjností, která se nikdy nevzdávala cíle, i když následky mohly být jakkoliv osudné, a aby neodsuzoval nerozvážnou prudkost, jež se dala do pohybu bez nejmenší úvahy o možných překážkách. Král však Karla ještě více nenáviděl, než jím opovrhoval, a jeho opovržení a nenávist byly tím větší, že byly smíšeny se strachem. Věděl, že útok zuřivého býka - k němuž přirovnával vévodu Burgundského -musí být vždy strašný, i když zvíře útočí se zavřenýma očima. Neobával se jen bohatství burgundských provincií, hustoty jejich osídlení a kázně jejich bojovných obyvatel. Osobní vlastnosti vévodovy v sobě rovněž skrývaly velkou hrozbu. Karel Smělý byl vynikající osobností, vydržoval si skvělou družinu a okázalý dvůr; byl štědrý ve výdajích a velkolepý ve všem, co stavělo na odiv dědičnou nádheru burgundského rodu. Svou statečností, kterou hnal až na samu hranici lehkomyslnosti, ba dokonce i za ni, přitahoval do svých služeb takřka všechny divoké povahy své doby, jež byly podobného založení. Ludvík viděl až příliš jasně, o co by se mohla pokusit a co by mohla dokázat taková družina ke všemu odhodlaných dobrodruhů vedená vůdcem stejně nezkrotné povahy.

Avšak ještě jedna okolnost zvětšovala Ludvíkovo nepřátelství vůči tomuto vazalovi, jenž mu přerostl přes hlavu. Vděčil mu za četné přátelské služby, které nikdy nemínil splatit. Často s ním musel vyjednávat, a někdy byl dokonce nucen strpět výbuchy vévodovy nedůtklivé drzosti, jež snižovaly jeho královskou důstojnost. A přitom s ním nesměl jednat jinak než jako se svým „milým burgundským bratránkem”.

Náš příběh začíná asi v roce 1468, kdy sváry obou panovníků dosáhly vrcholu, i když - jak se často stávalo -mezi nimi dočasně trval nejistý a neupřímný mír. Pravda, osoba, kterou první uvedeme na scénu, není tak urozeného původu ani nezaujímá tak významné postavení, aby k vykreslení její povahy bylo zapotřebí pojednávat o vzájemných vztazích obou velkých panovníků. Avšak vášně mocných, jejich sváry i smíry zasahují do osudů všech, kdož se k nim přiblíží. A tak při dalším líčení shledáme, že této úvodní kapitoly bylo třeba, abychom porozuměli příběhu člověka, o jehož dobrodružstvích budeme nyní vyprávět.

Kapitola II POUTNÍK

Nuže, svět je mou ústřicí, a otevřu ji mečem.

Starý chvastoun

Za příjemného letního jitra, kdy slunce ještě nedosáhlo svého spalujícího žáru a rosa dosud svlažovala a provonívala vzduch, osamělý jinoch přicházející od severovýchodu dorazil k brodu malé říčky, nebo lépe řečeno velkého potoka, který se vléval do řeky Cheru poblíže královského hradu Plessis-les-Tours, jehož četná tmavá cimbuří se tyčila v pozadí nad okolním rozlehlým lesem. V této zalesněné oblasti bylo panské polesí - královská obora obehnaná plotem, který se ve středověké latině nazýval plexitium; odtud je odvozeno slovo Plessis - název tak mnohých francouzských vesnic.

Náš hrad a vesnice, pojmenovaná pro odlišení Plessis-les-Tours, byly zbudovány asi dvě míle na jih od pěkného městečka Toursu, hlavního města starobylé Touraine, jejíž úrodné roviny jsou nazývány zahradou Francie.

Na opačném břehu téhož potoka se procházeli dva muži, zjevně hluboce ponořeni v rozmluvu. Zdálo se však, že čas od času sledují poutníkovy pohyby, a ježto jejich stanoviště bylo mnohem výše, mohli ho pozorovat již ze značné vzdálenosti.

Mladému chodci bylo asi devatenáct let, nebo nejvýš něco mezi devatenácti a dvaceti. Jeho obličej a celý velmi půvabný zevnějšek svědčily o tom, že se nenarodil v zemi, ve které se právě nacházel. Jeho krátký šedý plášť a nohavice byly spíše flámského než francouzského střihu, kdežto pěkná modrá čapka, zdobená jedinou snítkou cesmíny a orlím perem, prozrazovala svůj skotský původ. Oděv měl velmi čistý, upravený s péčí mladého muže, který je si vědom své pěkné postavy. Na zádech měl torbu, nejspíše s několika nezbytnými cestovními potřebami, na levé ruce sokolnickou rukavici, třebaže nenesl žádného ptáka, a v pravici třímal silnou loveckou hůl. Přes levé rameno měl přehozenou vyšívanou šerpu a na ní upevněnou malou tašvici ze šarlatového sametu, v jaké v té době urozenější sokolníci nosívali potravu pro své sokoly a jiné potřeby pro tehdy tak oblíbený sokolnický sport. Šerpa byla překřížena koženým bandalírem a na něm visel lovecký nůž, zvaný též couteau de chasse. Místo obuvi, jaká se tehdy nosívala, měl jinoch vysoké boty z polovydělané jelenice.

Třebaže chlapec dosud nevyspěl do plné síly, přece byl urostlý a hbitý a lehkost kroku, se kterou se bral kupředu, prozrazovala, že pěší cestování je mu spíše zábavou než námahou. Pleť měl světlou, i když ji slunce v cizině, či snad soustavný pobyt pod širým nebem v jeho vlasti zbarvily poněkud do hněda.

Rysy jeho obličeje, ač ne zcela pravidelné, byly upřímné, otevřené a milé. Tu a tam, když se pousmál - snad z překypující bujarosti mládí -, objevil se jeho pravidelný chrup se zuby bílými jako slonovina. Jeho průzračné modré oči, věnující patřičnou pozornost všemu, s čím se cestou setkal, prozrazovaly dobrý rozmar, bezstarostné srdce a rozhodnou odvahu.

Vyměnil si pozdravy s několika málo pocestnými, s nimiž se v těchto nebezpečných dnech potkal na cestě, a každého pozdravil vhodným způsobem. Potulný kopiník, zpola voják, zpola lupič, si měřil mladíka pohledem, jako by srovnával vyhlídku na kořist s možností zoufalého odporu. Z neohroženého pohledu mladého poutníka vyčetl však takové odhodlání bránit se, že svůj zločinný úmysl změnil a jen nevrle zamručel „Dobré ráno, kamaráde”, na což mladý Skot odpověděl stejně vojáčky, ne však tak rozmrzele. Cestující poutník nebo žebravý mnich odpověděli na jeho uctivý pozdrav otcovským požehnáním a černooké selské děvče se za ním dívalo ještě dlouho po tom, co se potkali a pozdravili se rozesmátým „Dobré jitro”. Krátce, celý jinochův vzhled působil přitažlivě a každý, s kým se setkal, si musel povšimnout jeho nebojácné upřímnosti, veselé mysli, bujarého vzezření, hezkého obličeje a urostlé postavy. Zdálo se také, že celým svým chováním prozrazuje člověka, jenž teprve vstupuje do života a neuvědomuje si dosud ani jeho nesnáze, ani nedostatečné prostředky, kterými je vyzbrojen - kromě svého jarého ducha a odvahy - k životnímu boji. Avšak takovým povahám mladí lidé ochotně věnují svou náklonnost a staří a zkušení o ně jeví laskavý a soucitný zájem.

Oba muži, loudající se na druhé straně říčky, sledovali již dávno jinocha, kterého jsme právě popsali. Když sestupoval -lehce jako srnec přicházející ke studánce - po rozeklaném břehu k okraji vodní hladiny, která jej oddělovala od obory a hradu, obrátil se mladší z obou mužů na svého druha:

„Ano, je to ten náš chlapík - je to ten cikán. Jestli se pokusí přejít brod, je ztracen. Je velká voda a brod je neschůdný.”

„Nech ho, kmotře, ať na to přijde sám,” řekl starší muž. „Možná že tím ušetříme provaz a usvědčíme tak přísloví ze lži.”

„Poznávám ho podle modré čapky - obličej nevidím,” pravil jeho druh. „Slyšíte, pane, volá nás - chce vědět, jestli je voda hluboká.”

„Není nad zkušenost na tomto světě,” odpověděl starší muž. „Ať to jen zkusí!”

Zatím jinoch, nikým nevarován, považoval mlčení obou mužů za pokyn, aby pokračoval v cestě, a bez dalšího váhání vstoupil do proudu. Pozdržel se jen natolik, aby si stáhl své vysoké boty. V tom okamžiku však již starší muž vzkřikl, aby dal pozor, a tlumeným hlasem dodal ke svému společníkovi:

„Mon-dieu, kmotře, zase ses zmýlil - to není ten náš cikánský žvanil!” Ale varování přišlo pozdě. Buď je jinoch vůbec nezaslechl, nebo se již nemohl podle něho řídit, protože v té chvíli byl už v hlubokém proudu. Jiný, méně pohotový a zkušený plavec by zde byl nalezl jistou smrt, neboť potok byl hluboký a prudký.

„Při svaté Anně! Je to ale řádný chlapík,” prohodil starší muž. „Běž, kmotře, a pomoz mu, můžes-li, a naprav tak svůj omyl. Vždyť jestli má pravdu staré přísloví a neutopí se, pak patří tvým lidem.”

Skutečně, mladý poutník plaval s takovou silou a zápolil s vlnami tak dobře, že ho mocný proud zanesl jen o kousek níže pod obvyklé vyústění brodu.

V této chvíli již mladší cizinec spěchal dolů k řece, aby mu poskytl pomoc, a starší muž ho důstojnějším krokem následoval. Jak se blížil, mumlal si:

„Já to věděl, že ten mládenec se nikdy neutopí. - U vSech všudy, už je na břehu a popadl hůl! Nepospíším-li si, zmlátí mého kmotra za jediný dobrý skutek, který jsem ho v celém jeho životě viděl kdy konat nebo o který se aspoň pokoušel.”

Skutečně, byl zde jakýsi důvod domnívat se, že dobrodružství takto skončí, protože čiperný Skot se již na mladšího samaritána, který mu spěchal na pomoc, obořil hněvivými slovy:

„Ty nezdvořilý pse! Proč jsi mi neodpověděl, když jsem na tebe volal, abych se dověděl, jestli se dá brodem přejít? Ať mě třeba čert vezme - ale propříště tě naučím mít ohledy k cizincům!”

Svou řeč doprovázel výmluvným máváním hole, kterému se říká le moulinet - mlýnek, protože umělec drží kyj uprostřed a roztáčí oba jeho konce tak, jako by to byla otáčející se křídla větrného mlýna. Jeho protivník patřil k těm lidem, kteří jsou za všech okolností připraveni spíše k činu než k dlouhým řečem, a když viděl, že je ohrožován, položil ruku na meč.

Jeho rozvážnější druh, který právě došel, mu však poručil, aby nechal meč v pochvě, a oslovil jinocha. Na oplátku ho obvinil jednak ze zbrklosti, neboť se vrhl do rozvodněné říčky, jednak z hrubého násilnictví, neboť se pustil do hádky s člověkem, který mu spěchal na pomoc.

Když mladík viděl, že je kárán mužem pokročilého věku a úctyhodného vzezření, ihned sklonil svou zbraň. Řekl, že by velmi nerad někomu křivdil, ale skutečně se mu zdá, že strpěli, aby vydal svůj život v nebezpečí jen proto, že ho ani slůvkem včas nevarovali, což není důstojno slušných lidí a dobrých křesťanů, natož pak úctyhodných měšťanů, jimiž patrně jsou.

„Milý synu,” řekl starší muž, „podle tvého přízvuku a vzhledu soudím, že jsi zde cizincem. Měl by sis proto uvědomit, že tvému nářečí nerozumíme tak snadno, jak ty jím třeba hovoříš.”

„Nuže, otče,” odpověděl jinoch, „z toho vymáchání si moc nedělám a ochotně vám prominu, že jste je částečně zavinili, jen když mě dovedete někam, kde bych si mohl usušit šaty. Je to můj jediný oblek a musím si ho trochu udržovat v pořádku.”

„Kdo myslíš, že jsme, synku?” ozval se starší muž místo odpovědi.

„Bezpochyby zámožní měšťané,” odvětil mladík, „nebo -počkejte - vy, pane, byste mohl být směnárníkem nebo obchodníkem obilím a tento člověk řezníkem nebo dobytkářem.”

„Uhodls naše postavení neobyčejně přesně,” usmál se starší muž. „Skutečně obchoduji s tolika penězi, s kolika jen mohu, a zaměstnání kmotra zde se opravdu poněkud podobá řeznictví.

Pokud se týká tvého ubytování, pokusíme se ti vyjít vstříc. Ale nejdřív musím vědět, kdo jsi a kam máš namířeno, poněvadž v těchto dnech se cesty jen hemží pocestnými - ať pěšími, či na koních -, kteří mají na mysli vše jiné, jen ne poctivost a bázeň boží.”

Mladík vrhl bystrý, pronikavý pohled na mluvčího a na jeho mlčícího společníka, jako by pochyboval, zda sami zasluhují oné důvěry, kterou vyžadují. A jaký byl výsledek jeho pozorování?

Starší muž byl pozoruhodnější než jeho druh a svým vzhledem i šatem připomínal tehdejší kupce. Jeho krátký kabátec, nohavice a plášť byly stejné tmavé barvy, ale byly tak obnošené a odřené, že bystrý mladý Skot usoudil, že jejich majitel musí být buď velmi bohatý, nebo velice chudý, spíše však bohatý. Šaty měl krátké a přiléhavé a žádný šlechtic, ba dokonce ani váženější měšťan by je jistě nepokládal za slušné a vkusné, protože v té době se většinou nosila volná roucha splývající až pod kolena.

Výraz obličeje tohoto muže byl zpola přitažlivý, zpola odpuzující. Jeho ostré rysy, vpadlé tváře a hluboko vsazené oči vyjadřovaly jistou bystrost a temperament, které byly příbuzné povaze mladého dobrodruha. Avšak tytéž vpadlé oči, hledící zpod závoje hustého černého obočí, měly v sobě také něco rozkazovačného a zároveň i zlověstného. Snad byl tento dojem ještě zvyšován nízkou kožešinovou čepicí vtlačenou hluboko do čela, která prohlubovala přítmí, z něhož oči hleděly; jisté však je, že mladý cizinec mohl jen stěží výraz této tváře uvést v soulad s celou ostatní prostotou starcova vzezření. Zejména jeho čapka byla nápadná, neboť byla ozdobena pouze nenáročnou olověnou soškou Madony, jakou si chudší poutníci přinášívali z Loreta, zatímco všichni jen trochu významnější lidé té doby nosívali na čepici zlatou nebo stříbrnou sponu.

Jeho druh, snad o více než deset let mladší, byl člověk silné střední postavy. Pohled měl zachmuřený a úsměv, pokud se mu vůbec objevil na tváři - což bylo snad jen tehdy, když odpovídal na jistá tajná znamení, která, jak se zdálo, si vyměňoval se starším společníkem -, nevěstil nic dobrého. Byl ozbrojen mečem a tesákem a Skot zpozoroval, že pod prostým šatem skrývá jazeran, pružnou drátěnou košili. V těchto nebezpečných dobách ji však nosívali i lidé mírumilovného zaměstnání, pokud často cestovali, takže to jen utvrdilo mladého Skota v přesvědčení, že tento muž je řezníkem nebo dobytkářem nebo že má jiné podobné zaměstnání, jež vyžaduje, aby se často zdržoval na cestách.

Vše, co jsme zde tak dlouho popisovali, zjistil mladý cizinec jediným pohledem, a po chvilce mlčení odpověděl:

„Nevím sice, s kým mám čest hovořit,” a při těchto slovech se lehce uklonil, „ale je mi lhostejné, kdo všechno ví, že jsem skotský kadet a že jsem podle zvyku svých krajanů přišel hledat své štěstí do Francie - nebo jinam.”

„Pasquedieu!” zvolal starší muž, „a je to skutečně ušlechtilý zvyk! Zdá se mi, že jsi statný mladík a právě ve věku, abys dosáhl úspěchu, ať už mezi muži, nebo mezi ženami. Co tomu

říkáš - jsem kupec a potřeboval bych nějakého chlapce, aby mi

vypomáhal v obchodě… Ale možná že jsi příliš urozený, než abys pomáhal při takové sprosté lopotě?”

„Můj dobrý pane,” odpověděl jinoch, „je-li vaše nabídka míněna vážně - o čemž pochybuji - jsem za ni zavazan a děkuji vám. Bojím se však, že bych byl úplně neschopný pro službu u vás.”

„Nu ovšem!” pravil starší muž, „ručím za to, že umíš lépe napínat luk než vystavovat účet a že dovedeš asi spíš zacházet se širokým mečem než s perem - což?”

„Jsem, pane, horal,” odvětil mladý Skot, „a proto také jsem, jak říkáme, lučištník. Pobýval jsem však také v klášteře, kde mě dobří otcové naučili číst a psát, a dokonce i počítat.”

„Pasquedieu! To je příliš krásné!” řekl kupec. „Při svaté Panně embrunské, ty jsi pravý zázrak, chlapče!”

„Žijte v pokoji, ctný pane,” pravil jinoch, ne zrovna příliš potěšen žertováním svého nového známého, „ale musím už jít a trochu se osušit - a ne abych tu stál, voda ze mě crčela a já odpovídal na otázky.”

Kupec se při jeho řeči pochechtával ještě hlasitěji a pak pravil: „Pasquedieu! přísloví nikdy nelže - fier comme un Ecossais! Nuže, mladý muži, pocházíš ze země, které si velmi vážím, neboť se Skotskem jsem svého času také obchodoval -je to poctivá chudá cháska -, a proto půjdeš-li s námi do vesnice, pohostím tě číší horkého vína a snídaní, abych tě odškodnil za to vymáchání. - Avšak téte-bleu! co tu děláš se sokolnickou rukavicí na ruce? Copak nevíš, že v královském polesí není dovolen lov se sokoly?”

„O tom mě již poučil ten lotr lesník vévody Burgundského,” odpověděl jinoch. „Neudělal jsem nic víc, než že jsem blíže Peronnu nechal vzlétnout svého sokola za volavkou. Přinesl jsem si ho ze Skotska a doufal jsem, že mi zde dodá jisté důležitosti, a ten darebák mi ho sestřelil šípem.”

„A co jsi udělal pak?” zeptal se kupec.

„Zbil jsem ho málem k smrti,” odvětil mladík mávaje holí, „jak se jen na křesťana sluší, aby druhého spráskal - jeho život jsem si na svědomí vzít nechtěl.”

„A víš,” řekl měšťan, „že kdybys byl padl vévodovi Burgundskému do rukou, visel bys jako hruška na stromě?”

„Ano, slyšel jsem, že je k takové práci právě tak pohotový jako francouzský král. Stalo se to však poblíž Peronnu, a tak jsem přeskočil hranici a vysmál se mu. Kdyby nebyl tak prchlivý, snad bych byl vstoupil do jeho služeb.”

„Bude-li příměří přerušeno, pak bude takového paladina, jako jsi ty, velmi postrádat,” řekl kupec a pohlédl na svého společníka. Ten mu odpověděl jedním ze svých sklíčených, zachmuřených usměvu, jenž se mu zableskl na tváři a oživil ji tak, jako letící meteor ozáří zimní oblohu.

Mladý Skot se náhle zastavil, narazil si čapku na pravé oko jako člověk, který se rozhodl, že se nenechá zesměšňovat, a řekl pevně:

„Pánové - a zejména vy, pane, který jste starší a měl byste být rozumnější -, myslím, že brzy shledáte, že žertovat na můj učet není ani slušné, ani bezpečné. Zpusob, jakým vedete rozhovor, se mi vůbec nelíbí. Přijmu žert od každého - přijmu i pokárání od staršího člověka a řeknu děkuji, vím-li, že jsem si je zasloužil. Nemám však rád, zachází-li se se mnou jako s malým děckem, když - Bůh je můj svědek - cítím se mužem natolik, abych vás spráskal oba, budete-li mě příliš pokoušet.”

Zdálo se, že starší muž se zalkne smíchy nad jinochovým chováním, ale ruka jeho společníka se přikradla k jílci meče. Jinoch to však zpozoroval a bleskem mu uštědřil takovou ránu přes zápěstí, že mu znemožnil mec uchopit. Tato příhoda jen zvýšila veselí jejich druha.

„Zadrž, chrabrý Skote!” zvolal, „pro blaho své drahé vlasti, zadrž! A ty, kmotře, netvař se tak hrozivě! Pasquedieu! Obchodujme poctivě: to vymáchání je vyrovnáno touto ranou do zápěstí, jež byla zasazena s takovým půvabem a pohotovostí. - Avšak poslyš, můj mladý příteli,” pokračoval s vážnou přísností, která jinocha vzdor všemu jeho úsilí ochromovala a zastrašovala, „žádné další násilí. Já pro ně nejsem dost vhodný předmět a můj kmotr, jak vidíš, má ho právě dost. Řekni mi své jméno.”

„Na zdvořilou otázku dovedu zdvořile odpovědět,” řekl jinoch, „a nebudete-li pokoušet mou trpělivost posměchem, budu se k vám chovat s úctou, jaká přísluší vašemu věku. Od té doby, co jsem ve Francii a ve Flandřích, lidská obrazotvornost mě obdařila jménem ,Panoš se sametovým váčkem’ - podle tašvice, kterou mám po svém boku. Ale mé skutečné jméno, jak mně říkají doma, je Quentin Durward.”

„Durward!” opáčil tazatel. „Je to šlechtické jméno?”

„O tom svědčí patnáct předků naší krve,” odpověděl hrdě mladý muž. „A proto se tak rozpakuji přijmout jiné zaměstnání než službu ve zbrani.”

„Pravý Skot! Mnoho předků, mnoho pýchy, a pramálo dukátů - za to ručím. Nuže, kmotře,” obrátil se na svého společníka, „jdi napřed a vyřiď u Morušového háje, aby pro nás připravili snídani. Náš mládenec jí vzdá jistě takovou čest jako vyhladovělá myš domácímu sýru. A poslyš, ohledně toho cikána…,” a tiše mu zašeptal několik slov.

Jeho druh odpověděl chmurným, ale chápavým úsměvem a vydal se vyrovnaným krokem na cestu, zatímco starší muž pokračoval v rozhovoru s mladým Durwardem:

„My dva půjdeme nyní pomalu dále. V lese se můžeme stavit v kapli svatého Huberta a zúčastnit se bohoslužeb, poněvadž by nebylo správné, abychom sytili tělo, dřív než nasytíme duši.”

Durward jako dobrý katolík proti jeho návrhu nic nenamítal, přestože by pravděpodobně byl raději nejdřív usušil své šaty a něco pojedl. Jejich zachmuřený společník se jim záhy ztratil z dohledu; kráčeli však dále po stejné stezce jako on, a ta je ponenáhlu přivedla do vysokého lesa s četnými houštinami a podrostem. Les křižovaly široké průseky, na nichž bylo vidět malé skupinky vysoké tak bezstarostně pobíhající, jako by si byla vědoma své naprosté bezpečnosti.

„Ptal jste se mě, jestli jsem dobrým lučištníkem,” ozval se mladý Skot. „Dejte mi luk a pár šípů, a ve chvilce budete mít srnčí.”

„Pasquedieu! mladý příteli,” varoval jej měšťan, „na to si dej dobrý pozor. Tuhle můj kmotr věnuje vysoké obzvláštní péči. Je pod jeho dozorem a on je přísný strážce.”

„Ten vypadá spíš jako řezník než jako veselý lesník,” podivil se Durward. „Nedovedu si představit, že by člověk s pohledem takového šibeničníka znal ušlechtilá pravidla lesnictví.”

„Ach mladý příteli,” odvětil jeho druh, „můj kmotr má sice vzezření na první pohled trochu nepěkné, ale ještě jsem nikdy neslyšel, že by si na něj stěžoval někdo, kdo se s ním blíže seznámil.”

Quentin Durward si uvědomil, že v tónu těchto slov je cosi podivně a neblaze významného, a když znenadání pohlédl na mluvčího, zdálo se mu, že v jeho tváři, v slabém úsměvu, který mu zvlnil horní ret, a v zajiskření, jež se mu současně objevilo v bystrých tmavých očích, čte něco, co ospravedlňuje jeho nepříjemné překvapení.

„Slýchal jsem o lupičích,” pomyslel si, „a o lstivých podvodnících a hrdlořezích… Což jestli tamten chlapík je vrahem a tento starý rošťák jeho náhončím? Ale já se budu mít na pozoru. Ode mě sotva získají něco jiného než dobré skotské rány.”

Mezitímco takto rozvažoval, došli k místu, kde obrovské lesní velikány byly od sebe více vzdáleny. Půda pod nimi, zbavená podrostu a keřů, byla kryta kobercem hebké, krásné

zeleně, která - chráněna před spalujícím slunečním žárem -byla zde křehčí a lahodnější, než jaká bývá jinde ve Francii. V této odlehlé části lesa rostly většinou mohutné buky a jilmy, které se tyčily k obloze jako veliké listnaté hory. Uprostřed těchto nádherných synů země vykukovala na nejvolnějším místě skromná kaple, kolem níž bublal potůček. Byla vystavěna v nejdrsnějším a nejjednodušším slohu a vedle ní bylo prosté přístřeší pro poustevníka nebo osamělého kněze, který zde zůstával, aby pravidelně konal bohoslužby. V malém výklenku nad klenutým vchodem stála kamenná soška svatého Huberta s lesním rohem zavěšeným na krku a se smečkou chrtů u nohou. Zasvěcení svatému patronu lovců bylo obzvláště vhodné u kapličky, která stála uprostřed honitby tak bohatě oplývající zvěří.

Měšťan, následován mladým Durwardem, zamířil k této stavbě, zasvěcené bohoslužbě. Když se přiblížili, uzřeli duchovního oblečeného v ornát, jak kráčí ze své cely ke kapli, nejspíše aby sloužil mši. Durward se knězi pokorně uklonil, jak to vyžadovala úcta k jeho svatému úřadu. Jeho společník s výrazem ještě hlubší zbožnosti poklekl na jedno koleno, aby přijal požehnání svatého muže, a pak ho následoval do kaple. Krok i celé měšťanovo chování prozrazovaly nejhlubší kajícnost a pokoru.

Vnitřek kaple byl vyzdoben způsobem, který odpovídal pozemské zálibě svatého patrona. Nejkrásnější kožešiny lovné

zvěře z nejrůznějSích zemí nahrazovaly čalouny a závěsy kolem oltáře i jinde; a svérázné podoby lesních rohů, luků a toulců a dalších loveckých symbolů pokrývaly stěny, promíchány s hlavami jelenů, vlků a jiné zvěře.

Celá výzdoba měla charakteristický lesní ráz a ukázalo se, že dokonce i mše, značně zkrácená, byla takzvanou loveckou mší, jaká se sloužívala před lidmi bohatými a mocnými, kteří za obřadu obvykle netrpělivě čekali, kdy již začne jejich oblíbená kratochvíle.

Zdálo se však, že Durwardův společník věnuje tomuto krátkému obřadu nejvroucnější a nejúzkostlivější pozornost. Mladý Skot, ne tak zaujatý náboženskými myšlenkami, se v duchu neubránil výčitkám, že mohl podezírat člověka tak dobrého a skromného z činů tak ukrutných. Již ho nepovažoval za spojence lupičů, ba naopak měl co dělat, aby ho nepokládal takřka za svatého.

Když mše skončila, vyšli spolu z kaple a starší muž pravil svému mladšímu druhovi:

„Odtud k vesnici je pouze kousek cesty. Teď už můžeš půst přerušit s klidným svědomím. Následuj mě.”

Zabočil doprava a šel dále po stezce povlovně stoupající. Svému společníku doporučil, aby stezku za žádných okolností neopouštěl, ale naopak aby se držel co nejvíce v jejím středu. Durward se neubránil zvědavosti a otázal se, proč se má zachovávat taková nezvyklá opatrnost.

„Jsi nyní blízko panovnického dvora, mladý muži,” odvětil jeho průvodce, „a pasquedieu! je určitý rozdíl mezi chůzí v této oblasti a procházkou po zdravých kopcích tvé země. Každá stopa zdejší půdy - s výjimkou cesty, po které jdeme - je nebezpečná a málem neschůdná. Jsou tu tenata a pasti opatřené čepelemi, jež odseknou neopatrnému chodci nohu tak snadno, jako kosíř utne větévku hlohu; jsou tu kapkaný, které probodnou tvou nohu, a vlčí jámy, jež jsou dost hluboké, aby tě ve svých útrobách pohřbily navždy. Neboť nyní jsi v samém sousedství královské rezidence - brzy již uvidíme průčelí hradu.”

„Kdybych já byl francouzským králem,” řekl jinoch, „nevynakládal bych tolik námahy na pasti a léčky, ale snažil bych se raději vládnout tak dobře, že by se nikdo neodvážil přiblížit se k mému sídlu se zlým úmyslem. A pokud by lidé přišli v míru a pokoji a s dobrými úmysly - nu - čím víc by jich bylo, tím bychom byli veselejší.” Jeho společník se rozhlédl kolem a zatvářil se ulekaně: „Tiše, tiše, pane Panoši se sametovým váčkem! Zapomněl jsem ti říci, že v tomto okolí číhá ještě jedno velké nebezpečí - listy těchto stromů jsou jako

uši, které donesou do královy komnaty vše, o čem se zde mluví.”

„Na tom mně pramálo záleží,” odpověděl Quentin Durward. „Mám v ústech pravý skotský jazyk, a ten si troufá říct, co si myslím, králi Ludvíkovi - Bůh mu žehnej! - přímo do očí. A pokud se týká uší, o kterých jste se zmínil, kdybych je viděl růst na lidské hlavě, uťal bych je vlastním nožem.”

Kapitola III HRAD

Vprostřed hradu vznešený palác byl, ten vysokým valem se obklopil, vetřelcům v cestu postavil mříže bran, stráže ho střehly z cimbuří ze všech stran. V klínu mdlých vod val s příkopem se snoubil, sluneční proud zdi vížek zlatem zdobil.

Anonym

Za této rozmluvy došli Durward a jeho nový známý na místo, odkud bylo vidět celé průčelí hradu Plessis-les-Tours, který i v těchto nebezpečných dobách, kdy velmožové považovali za nutné přebývat v opevněných sídlech, byl proslulý mimořádnou úzkostlivou péčí, s jakou byl střežen a hájen.

Durward a jeho společník se zastavili na okraji lesa, aby si prohlédli královské sídlo. Odtud se prostírala, nebo přesněji řečeno povlovně stoupala otevřená planina zcela zbavená stromů a keřů s výjimkou jediného obrovského napolo uschlého dubu. Podle opevňovacích zásad všech dob bylo toto místo ponecháno volné, aby se nepřítel nemohl přiblížit k hradbám nepozorován z cimbuří nebo pod záštitou krytů. Za planinou se pak vypínal sám hrad.

Toto opevněné sídlo mělo tři vnější zdi s cimbuřím, jež byly po celém obvodu i ve všech rozích opatřeny vížkami. Druhá hradba se tyčila nad prvou a byla zbudována tak, aby ovládala vnější opevnění pro případ, že by je dobyl nepřítel. Sama byla pak stejným způsobem ovládána třetí, nejvnitřnější hradbou. Kolem vnější zdi - jak upozornil Francouz svého mladého přítele, který to z místa, kde stáli, vidět nemohl, neboť byli níže než základy hradeb - vedl asi dvacet stop hluboký příkop napájený vodou, kterou zadržovala hráz na řece Cheru, nebo lépe řečeno na jednom z jejích přítoků. Pravil dále, že před druhou zdí je další příkop a třetí, stejně neobvyklých rozměrů, je vyhlouben mezi prostřední a nejvnitřnější hradbou. Vnější i vnitřní okraj tohoto trojitého vodního příkopu byl důkladně obehnán železnými palisádami, jež sloužily témuž účelu jako chevaux-de-frise - válečná rohatina - v novodobém hradebnictví. Každý jednotlivý kůl čněl vzhůru celým chomáčem ostrých bodců, takže se zdálo, že jakýkoli pokus o přelezení je vyloženou sebevraždou.

Za nejvnitřnější hradbou se tyčil sám hrad. Jeho budovy, vystavěné v různých dobách a nakupené na sebe, navzájem spojoval starobylý chmurný donjon. Tato věž, starší než kterákoli z ostatních budov, se pnula jako černý etiopský obr vysoko k obloze. Divák, jenž hleděl na její stěny, kde místo oken byly jen střílny, kvůli obraně nepravidelně roztroušené, měl stejně nepříjemný pocit, jako by se díval na slépce. Zdálo se, že ani ostatní budovy nejsou o mnoho lépe přizpůsobeny k bydlení, neboť jejich okna ústila jen do vnitřního uzavřeného nádvoří, takže celé vnější průčelí hradu vypadalo spíše jako vězení než jako královský palác. Vládnoucí král tento dojem ještě zvýšil. Jako mnoho chorobně podezíravých lidí nerad stavěl svou podezíravost na odiv, a snažil se proto, aby se přístavby, jimiž opevnění doplnil, lišily od staré budovy co nejméně. Při stavbě bylo tedy použito nejtemnějších cihel a nejtmavšího pískovce a vápno bylo míšeno se sazemi, jen aby celý hrad měl stejnou patinu co nejdrsnější starobylosti.

Tato chmurná stavba měla pouze jediný vchod. Alespoň Durward v celém rozsáhlém průčelí neviděl žádný jiný než ten, který byl uprostřed vnější hradby, kde se pnuly dvě robustní věže - běžná to ochrana brány. Viděl také jejich obvyklé příslušenství: hřeben, který byl spuštěn, a padací most, který byl zdvižen. Stejné věže určené k obraně vchodu bylo vidět u druhé a třetí hradební zdi. Nebyly však v jediné přímé čáře s věžemi vnější hradby, neboť brány nebyly v hradbách zbudovány za sebou a do hradu se nevcházelo přímo. Naopak, každý, kdo vešel, musel jít skoro třicet yardů mezi první a druhou hradební zdí. Kdyby snad projevil nepřátelské úmysly, mohl se tak stát terčem střel vysílaných z obou hradeb. A když prošel druhou bránou, musel se opět stejným způsobem odchýlit od přímého směru, aby se konečně dostal k bráně třetí, nejvnitřnější hradby. Dříve než dospěl k vnějšímu nádvoří, jež se prostíralo podél budovy, musel tedy projít dvěma nebezpečnými soutěskami, které byly vystaveny flankovací palbě, a navíc prorazit třemi bránami, jež byly chráněny nejúCinnějším způsobem, jaký byl v té době znám.

Mladý Durward přicházel ze země, kterou pustošily války s cizinci i vnitřní rozbroje, ze země, kde v rozeklaných hornatých končinách s četnými srázy a bystřinami je mnoho nedostupných přirozených pevností. Znal proto dobře různá zařízení a vynálezy, jimiž se lidé v oné drsné době snažili zabezpečit své příbytky. Přesto však se svému společníkovi otevřeně přiznal, že si nikdy nemyslel, že by lidský důmysl mohl pro obranu učinit tak mnoho tam, kde příroda sama vykonala tak málo. Hrad byl totiž postaven - jak jsme již naznačili - na vrcholku jen zcela mírné vyvýšeniny, která zvolna stoupala od místa, kde oba muži stáli.

Aby ještě zvýšil Durwardův údiv, řekl mu jeho společník, že celé blízké okolí hradu - s výjimkou jediné klikaté stezky, kterou lze bezpečně dojít k bráně - je stejně jako houštiny, jimiž prošli, poseto nejrůznějšími skrytými kapkaný, léčkami a pastmi na polapení nebožáka, který by se tam odvážil bez průvodce. Poučil ho také, že na zdích jsou upevněny jakési železné koše - nazývané vlaštovčí hnízda -, kde drží pravidelnou hlídku stráže. Mohou prý odtud bez nejmenšího nebezpečí s rozmyslem zamířit na každého, kdo by se pokusil

vstoupit, aniž dal řádné znamení nebo udal heslo dne. Lučištníci královské gardy konají tuto službu dnem i nocí a dostávají za odměnu od krále Ludvíka vysoký žold, skvělý, bohatý šat, a mimoto získávají i mnoho poct a jiného prospěchu z královských rukou.

„A teď mi řekni, mladý muži,” pokračoval kupec, „viděl jsi už někdy hrad tak pevný? Myslíš, že jsou někde muži tak stateční, aby ho ztekli?”

Jinoch se dlouho a upřeně díval na hrad; jeho vzhled ho tak zaujal, že ve své mladické dychtivosti zapomněl úplně na své mokré šaty. Zrak mu hořel, a když odpověděl, tvář mu zruměněla jako hrdinovi, který přemýšlí o odvážném a čestném úkolu:

„Je to pevný hrad a je přísně střežen, ale pro statečné muže není nic nemožného.”

„Jsou ve tvé vlasti lidé, kteří by takový kousek dokázali?” zeptal se starší muž trochu opovržlivě.

„To neříkám,” odvětil jinoch, „ale jsou jich tisíce, kteří by se pro dobrou věc tak statečného činu odvážili.”

„Hm,” zabručel stařec, „jsi snad sám takový smělec?”

„Hřešil bych, kdybych se vychloubal, když nehrozí nebezpečí,” odvětil mladý Durward, „ale můj otec vykonal již něco stejně statečného a jablko snad nepadlo daleko od stromu.”

„Nu,” řekl s úsměvem jeho společník, „snad by ses při tom pokusu setkal s muži sobě rovnými, a nadto se svými krajany, neboť na oněch zdech stojí na stráži skotští lučištníci samotné tělesné stráže krále Ludvíka - tři sta šlechticů z nejurozenějších rodů tvé vlasti.”

„Ach, kdybych já byl králem Ludvíkem,” povzdechl jinoch, „svěřil bych svou bezpečnost úplně cti těchto tří set skotských šlechticů. Zbořil bych hradby, zavalil jimi příkopy, svolal své vznešené pairy a paladiny a žil bych tak, jak se na krále sluší -za třeskotu a lámání kopí při čestných turnajích. Ve dne bych

„A teď mi řekni, mladý muži.” pokračoval kupec, „viděl jsi už někdy hrad tak [levný?” (str. 25)

hodoval se svými šlechtici a noci bych protancoval s dámami -a ani za mák bych se nebál nepřítele.”

Jeho druh se opět usmál a otočil se zády k hradu, ke kterému - jak podotkl - došli až příliš blízko. Potom zamířil

opět do lesa a zvolil si stezku, jež byla širší a ušlapanější, než po jaké dosud kráčeli.

„Tato stezka nás dovede do vesnice, která se jmenuje Plessis. Ty, který jsi zde cizincem, najdeš tam přiměřené a slušné ubytování. Asi o dvě míle dále leží pěkné městečko Tours, po němž je pojmenováno toto bohaté a krásné hrabství. Vesnice Plessis či Plessis u obory - jak jí lidé někdy říkají pro její blízkost ke královské rezidenci a okolní oboře - je však blíže a poskytne ti stejně příjemné pohostinství.”

„Děkuji vám, můj dobrý pane, za vaše sdělení,” řekl Skot. „Ale zdržím se tu jen tak krátkou dobu, že sousto masa a

pohár neceho lepšího, než je obyčejná voda, dostatečné uspokojí mé potřeby ve vesnici Plessis, ať už je to Plessis u obory, nebo u kaluže.”

„To snad ne?” podivil se jeho druh. „Myslel jsem, že jsi přišel do této končiny navštívit néjakého svého přítele.”

„Nu pravda, přišel - vlastního bratra mé matky,” připustil Durward. „Dříve než opustil svahy Angusu, byl to nejšvaméjší chlapík, jaký kdy zavadil střevícem o vřes.”

„Jak se jmenuje?” zeptal se starší muž. „Vyptáme se ti na ného. Nebylo by bezpečné, abys šel k hradu sám. Mohli by té tam pokládat za vyzvédače.”

„Při silné paži mého otce!” zvolal jinoch. „Mé že by považovali za vyzvédače? Přisámbohu že pozná chladnou ocel, kdo mé takhle potupí! Ale pokud jde o jméno mého strýce - je mi jedno, kdo je zná -, jmenuje se Lesly. Ano, Lesly - a je to počestné a urozené jméno.”

„To je, o tom nepochybuji,” řekl starší muž. „Ale ve skotské gardé jsou tři muži, kteří se tak jmenují.”

„Strýc se jmenuje Ludovic Lesly,” odvétil jinoch.

„Ze tří Leslyů jsou dva Ludovici,” pravil obchodník.

„Mému příbuznému říkají Ludovic s jizvou,” vysvétloval Quentin. „V našich skotských klanech bývají stejná rodová jména tak béžná, že k nim vždy připojujeme přízvisko, nemá-li právé človék žádné panství, podle kterého bychom ho odlišili.”

„Myslíš asi nom de guerre - válečnou přezdívku,” pravil jeho společník. „Zdá se mi, že mluvíš o človéku, jemuž zde říkáme Le Balafré, podle jizvy, kterou má v obličeji. Je to řádný muž a dobrý voják. Byl bych rád, kdybych ti s ním mohl zprostředkovat schůzku, neboť patří ke skupiné šlechticů, jejichž služba je přísná a kteří neopouštéjí často posádku -obvykle jen tehdy, když přímo doprovázejí krále. - A nyní mi, mladý muži, povéz jednu véc. Vsadím se, že toužíš vstoupit po boku svého strýce do služby v skotské gardé. Jestli to je tvým úmyslem, tak je to skvělá myšlenka, zvláště proto, že jsi dosud velmi mlád a k získání vysokého úřadu, po němž jistě dychtíš, je třeba mnohaleté zkušenosti.”

„Snad jsem na to skutečně pomýšlel,” odpověděl mladý Durward nedbale, „ale jestli ano, tak mě to už přešlo.”

„Jakže, mladý muži?” pravil Francouz poněkud přísně. „Takhle mluvíš o postavení, kterého dychtí dosáhnout nejurozenější z tvých krajanů?”

„Přeji jim k tomu štěstí,” odtušil Quentin klidně. „Mám-li mluvit upřímně, byl bych přijal službu u francouzského krále velmi rád. Ale i kdybyste mě šatili sebekrásněji a dávali mi ta nejvybranější jídla, přece mám radši volný život pod širým nebem, než abych byl uzavřen tam v té kleci či vlaštovčím hnízdě, jak říkáte těm zamřížovaným pepřenkám. Kromě toho,” dodal tlumeně, „abych mluvil pravdu, nelíbí se mi hrad, u něhož strom spiknutí plodí takové žaludy, jako jsem viděl tamhle.”

„Zdá se mi, že vím, co myslíš,” řekl Francouz, „ale vyjádři se ještě jasněji.”

„Mám-li tedy mluvit ještě jasněji, malý kousek od hradu, jen co by šípem dostřelil, vyrůstá ze země pěkný dub a na tom dubu visí muž v právě takové šedé kamizole, jako mám já.”

„Ano - skutečně!” odvětil Francouz. „Pasquedieu! Je vidět, co znamená mít mladé oči! Také jsem něco zpozoroval, ale myslel jsem, že je to jen havran ve větvích. - Avšak taková podívaná není nic zvláštního, mladý muži. Když léto přechází v podzim, měsíční noci jsou dlouhé a cesty se stávají nebezpečnými; potom můžeš spatřit chomáč deseti, ba dvaceti takových žaludů viset z tohoto seschlého starého dubu. Ale co na tom záleží? Jsou to jen válečné korouhve rozvěšené k zastrašení darebáků. Pocestný člověk může počítat, že s každým lumpem, který tam visí, ubyl ve Francii jeden zloděj, zrádce, lupič číhající na cestách nebo pilleur a utlačovatel lidu. Jsou to, mladý muži, pouze známky královy spravedlnosti.”

„Přesto bych je věšel dál od svého paláce, kdybych byl králem Ludvíkem,” stál na svém jinoch. „U nás věšíme mrtvé havrany tam, kde loví živí havrani, ale nenavěšíme si je do zahrad nebo do holubníků. Fí - ucítil jsem pach zdechliny už ze vzdálenosti, ve které jsme stáli.”

„Budeš-li žít jako poctivý a věrný služebník svého krále, můj dobrý chlapče,” pravil Francouz, „uvidíš, že žádný parfém se nevyrovná vůni mrtvého zrádce.”

„Nechci se dožít dne, kdy by můj nos pozbyl čichu nebo mé oči zraku,” odvětil mladý Skot. „Ukažte mi živého zrádce - a tu je má ruka i zbraň. Ale nenávist nemá přetrvat život, který vyprchal. - Myslím však, že už přicházíme k vesnici. Tam vám doufám dokážu, že ani koupel, ani hnus z mrtvoly mi nezkazily chuť k snídani. Nuže, můj dobrý příteli, vzhůru k hospodě, jak jen nejrychleji můžete! - A přece - dříve než přijmu vaše pohostinství, řekněte mi, jak vás mám nazývat.”

„Lidé mi říkají mistr Pierre,” představil se jeho druh. „Tituly nevedu. Jsem prostý člověk, který může žít ze svého -tak bych se popsal.”

„Budiž tedy, mistře Pierre,” řekl Quentin. „A jsem skutečně rád, že nás náhoda tak svedla dohromady, protože potřebuji pár slov rozumné rady a dovedu za ně být vděčný.”

Zatímco spolu takto rozmlouvali, věž kostela a vysoký dřevěný kříž tyčící se mezi stromy jim ukázaly, že již vcházejí do vesnice.

Avšak mistr Pierre se poněkud odchýlil z pěšiny, jež se nyní spojila se širokou veřejnou cestou. Svému mladému společníkovi řekl, že hostinec, do kterého ho chce uvést, stojí trochu osamocen a že tam přijímají jen pocestné lepšího druhu.

„Máte-li na mysli lidi, kteří cestují s lépe naplněnými měšci, pak já k nim nepatřím,” odvětil mladý Skot. „A raději bych podstoupil nebezpečí, že budu oškubán vašimi střihači někde na cestě, než abych se dal oškubat v hospodě.”

Mistr Pierre zvedl petlici postranních dveří… (str. 30)

„Pasquedieu!” zvolal jeho průvodce. „Jak jste vy Skotové opatrní! Angličan - ten se vřítí střemhlav do krčmy, jí a pije podle chuti a o účet se stará, teprv když má břich plný. Ale zapomínáš, mladý pane Quentine - jmenuješ se přeci Quentin, ne? -, zapomínáš, že jsem ti dlužen snídani za tvé zmáchání, jež jsem zavinil. Je to mé pokání za to, že jsem tě urazil.”

„Po pravdě řečeno, zapomněl jsem již na svou koupel, na urážku, pokání a vůbec na všechno,” řekl náš bezstarostný mladík. „Šaty mně při chůzi již uschly na těle - nebo aspoň skoro uschly -, ale přesto neodmítnu vaši laskavou nabídku, protože můj včerejší oběd nebyl moc vydatný a večeři jsem vůbec neměl. Jste starý, ctihodný měšťan a věru nevím, proč bych neměl od vás přijmout tuto pozornost.”

Francouz se po straně trochu usmál. Uvědomoval si dobře, že jinoch, ačkoliv byl pravděpodobně zcela vyhladovělý, se přece jen těžko smiřuje s myšlenkou jíst na cizí účet, a snaží se proto zkonejšit svou hrdost úvahou, že ten, kdo přijímá úsluhu tak nepatrnou, se chová vlastně stejně laskavě jako ten, kdo ji nabízí.

Mezitím již sestoupili po úzké stezce stíněné vysokými jilmy a na jejím konci prošli bránou na nádvoří nezvykle velikého hostince. Byl vystavěn jako přístřeší pro šlechtice a různé prosebníky a žadatele, kteří vyřizovali své záležitosti na blízkém hradě, neboť Ludvík jen velmi zřídka dovoloval - a to jen v případech zcela nevyhnutelných -, aby se na hradě ubytoval někdo z jeho dvora. Nad hlavním vchodem této velké a nesouměrné budovy visel kovový erbovní štít s fleur-de-lis - královskou lilií. Jak na nádvoří, tak i v síních hostince bylo však jen málo, nebo vůbec nic z onoho příznačného ruchu a šumu, který v těch dobách - kdy si majitelé soukromých domů i hostinců drželi zástupy sloužících - svědčil o čilém obchodu a velkém množství zákazníků. Zdálo se, že přísný a nedružný ráz sousedního královského sídla vtiskl pečeť vážné a hrůzné sklíčenosti i místu, jež podle zvyku obecně uznávaného ve všech jiných končinách mělo být stánkem dobrého jídla a pití, veselé společnosti a příjemné zábavy.

Mistr Pierre se ani nepřiblížil k hlavnímu vchodu, ale bez ptaní zvedl petlici postranních dveří a vstoupil do prostorné světnice, kde v krbu plápolala otýpka chrastí a vše bylo připraveno k důkladné snídani.

„Můj kmotr byl pečlivý,” řekl Francouz Skotovi. „Jistě je ti zima, a rozkázal jsem proto, aby zatopili, a protože jsi jistě hladov, dostaneš zanedlouho snídani.”

Francouz zahvízdal a vstoupil hostinský. Na Pierrův pozdrav bon jour odpověděl hlubokou úklonou a kupodivu neprojevil vůbec sklon ke žvatlavosti, podle všech pravidel tak příznačný pro francouzského hostinského, ať žije v kterékoli době.

„Vyslali jsme posla, aby objednal snídani. Učinil to?” otázal se mistr Pierre.

Hostinský se v odpověď jen uklonil. Přinášel a rozestavoval po stole rozmanité chody dobré snídaně, ale ani jediným slovem nezdůraznil jejich přednosti. A přece, jak se dozvíme v příští kapitole, snídaně si plně zasloužila slov chvály, jaká podle svého zvyku pronášívají francouzští hostinští k oslavě svých pokrmů.

Kapitola IV SNÍDANĚ

Svatá nebesa! Jaký chrup! Jaký chléb!

Torickovy cesty

Opustili jsme našeho mladého cizince ve větším pohodlí, než jakému se kdy těšil od doby, kdy vkročil na území dávné Galie. Snídaně - jak jsme již naznačili na konci minulé kapitoly - byla znamenitá. Byla zde paté de Périgord, nad kterou by labužník chtěl žít i zemřít jako Homérovi pojídači lotosu, zapomínaje na svou rodinu, vlast a na všechny své společenské svazky a závazky vůbec. Její obrovské stěny, vytvářené nádhernou kůrčičkou, se vypínaly jako bašty nějaké vzkvétající metropole, které symbolizují bohatství, jež mají chránit. Bylo zde lahodné ragú právě s oním petit point de Vail, jak to Gaskoňci milují a Skoti nemají neradi. Byla zde i chutná šunka, která v sousedním montrichardském lese kdysi podpírala ušlechtilého divokého kance. Nechyběl ani jemný bílý chléb uhnětený v malé kulaté bochánky, jimž se říká boules (odtud pochází francouzské pojmenování pekařů - boulangers). Měl kůrku tak lákavou, že podáván třeba i jen s čistou vodou byl by pochoutkou. Ale nebyla tu jen pramenitá voda. Stála zde přece kožená láhev zvaná bottrine, která obsahovala asi kvart vybraného vin de Beaune. Tolik dobrot by bylo probudilo chuť k jídlu i u mrtvého. A což teprve u našeho mladíka, jemuž bylo sotva dvacet a jenž - musíme-li již jednou říci pravdu - jedl poslední dva dny jen velmi málo: občas trochu nedozrálého ovoce, které se mu náhodou podařilo někde natrhat, a kousíček ječného chleba. Jak na něj musely zapůsobit takové hody!

Vrhl se na ragú, a talíř byl okamžitě prázdný - zaútočil na mohutnou paštiku a hluboko se vnořil do jejích útrob. Občas kořenil tuto bohatou krmi číší vína a k úžasu hostinského a k potěše ctihodného mistra Pierra vždy znovu obnovoval svůj útok.

Kupec měl zjevně nelíčenou radost z apetytu mladého Skota - snad proto, že si uvědomil, že prokazuje vlastně větší dobrodiní, než si původně myslel. Když konečně viděl, že mladík začíná ochabovat ve svém úsilí, snažil se ho povzbudit k novým výkonům. Objednal cukrovinky - darioles - a mnohé jiné lehké pochoutky, jaké jen si mohl vymyslet, jen aby jinocha navnadil k dalšímu jídlu. Tvář mistra Pierra prozrazovala přitom dobrou náladu a vlídnost hraničící takřka s dobrosrdečností, tolik vzdálenou jeho obvyklé břitké, sarkastické a přísné povaze; staří lidé mají skoro vždy pochopení pro záliby mládí a vůbec pro všechny jeho projevy, pokud je sledují s myslí vyrovnanou a neznepokojují se tajnou závistí nebo planým soupeřením.

Quentin Durward se při svém příjemném zaměstnání rovněž neubránil zjištění, že tvář jeho společníka, jež se mu dříve zdála tak nevábná, jeví se mu pod vlivem vin de Beaune daleko snesitelnější, a když zavyčítal mistru Pierrovi, že se jen baví jeho chutí k jídlu a sám nic nejí, učinil tak tónem přívětivým.

„Činím pokání,” vysvětlil mu mistr Pierre, „a nesmím ničeho pozřít před polednem kromě nějakého toho nakládaného ovoce a trošky čisté vody.” Pak se obrátil na hostinského a dodal: „Řekněte paní, ať mi to sem přinese.”

Hostinský odkvapil a mistr Pierre pokračoval:

„Nuže, dodržel jsem slovo ohledně snídaně, kterou jsem ti slíbil?”

„Je to nejlepší jídlo, jaké jsem kdy jedl od doby, co jsem opustil Glen-Houlakin.”

„Jaký Glen-Houlakin?” tázal se mistr Pierre. „Chceš snad vyvolat ďábla, že užíváš takových dlouhoocasých slov?”

„Glen-Houlakin čili Údolí komárů,” opakoval Quentin dobrosrdečné. „Je to název našeho starobylého dědičného panství, můj pane. Nu, koupil jste si právo smát se zvuku toho jména, jak je vám libo.”

„Neměl jsem vůbec v úmyslu tě urazit,” pravil starý muž. „Chtěl jsem jenom říci - ježto jsi byl s dnešní snídaní tak spokojen -, že skotští lučištníci královské tělesné stráže mají právě takovou, nebo ještě lepší snídani každý den.”

„Žádný div,” podotkl Durward. Jestli jsou celou noc zavřeni v těch vlaštovčích hnízdech, musí mít ráno pořádnou chuť k jídlu.”

„A mají také hojnost všeho, aby ji mohli uspokojit,” řekl mistr Pierre. „Nemusí jako burgundští vojáci chodit s nahými zády, chtějí-li si nacpat břicho. Šatí se jako hrabata a hodují jako opati.”

„Ať jim jde k duhu,” odtušil Durward.

„A proč vlastně nechceš vstoupit do služby tady, mladý muži? Troufám si říci, že by se tvůj strýc jistě dovedl postarat, aby tě přijali, kdyby se uprázdnilo nějaké místo. A poslyš -čistě mezi námi - já sám mám také trochu vlivu a mohl bych ti být užitečný. Nemýlím-li se, dovedeš jezdit na koni stejně dobře jako napínat luk?”

„Moji krajané jsou nejlepší jezdci, jací kdy vsunuli střevíc do ocelového třmene. - Vaši laskavou nabídku bych jistě rád přijal, než uvažte - jídlo a šaty jsou jistě potřebné věci, ale muži jako já myslí na cest, postup a udatné válečné činy. Váš král Ludvík - Bůh mu požehnej, neboť je to přítel a spojenec Skotska -, ten si tady jenom sedí na hradě nebo jezdí z jednoho opevněného města do druhého. Nová města a území získává obratností svých vyslanců, a ne v poctivém boji. Já však smýšlím stejně jako Douglasovci, kteří vždy zůstávali v poli, protože měli raději zpěv skřivana než pištění myší.”

„Mladý muži,” pravil mistr Pierre, „neposuzuj příliš ukvapeně činy vládců. Ludvík chce šetřit krev svých poddaných, ale o vlastní krev nedbá. U Montlhéry dokázal svou statečnost.”

„Ano, jenže to bylo asi tak před dvanácti lety, nebo snad dříve,” namítl jinoch. „Chtěl bych následovat vůdce, jehož čest by se stále skvěla jako jeho neposkvrněný štít a který by stál vždy v čele, kde by bitva byla nejlítější a seč nejhustší.”

„Proč jsi tedy nezůstal v Bruselu u vévody Burgundského? Ten by se už postaral, aby sis polámal kosti třeba i každý den. A než by dovolil, abys v tom neuspěl, spíše by to udělal za tebe sám - zvláště kdyby uslyšel, že jsi spráskal jeho lesníka.”

„Máte úplně pravdu,” přiznal Durward. „Pro tu nešťastnou událost mám tyto dveře zavřené.”

„Ale vždyť ve světě je stále dost různých čertovských odvážlivců, ke kterým mohou mladí blázni vstoupit do služby,” pravil jeho rádce. „Co kupříkladu říkáš takovému Vilémovi de la Marck?”

„Cože!” vzkřikl Durward. „Sloužit tomu Vousáči -Divokému kanci ardenskému - náčelníku lupičů a vrahů, který by zabil člověka pro jeho plášť a který vraždí kněze a poutníky, jako by to byli kopiníci a ozbrojenci? Tím bych navždy poskvrnil erb svého otce!”

„Nuže, můj mladý vznětlivče,” pokračoval mistr Pierre, „jestliže se ti zdá Sanglier tuze bezohledný, proč bys nemohl následovat mladého vévodu z Gelder?”

„To bych už rovnou mohl následovat samotného ďábla,” řekl Quentin. „Mezi námi, pro zemi je už příliš těžkým břemenem a peklo po něm otvírá svou tlamu. Lidé říkají, že drží vlastního otce ve vězení, a že ho dokonce i udeřil. Věřil byste tomu?”

Zdálo se, že mistr Pierre je přiveden do rozpaků prostoduchým zděšením, s nímž mladý Skot mluvil o synovském nevděku, a konečně odpověděl:

„Sotva asi víš, mladý muži, jak krátké trvání mívá mezi lidmi urozenými a vznešenými náklonnost založená na pokrevních svazcích.” Potom změnil vzrušený tón, kterým začal mluvit, a vesele dodal: „Ostatně, jestli vévoda bil svého otce, ručím ti za to, že ho otec nejednou spráskal už dávno předtím, takže jde jen o vyrovnání účtů.”

„Žasnu nad vaší řečí,” pravil Skot a zbrunátněl nevolí. „Člověk s vašimi šedinami by si měl zvolit vhodnější předmět ke svým šprýmům. Jestli starý vévoda spráskal svého syna v době jeho dětství, ani zdaleka ho nebil dostatečně. Bylo by lepší, kdyby byl ten darebák pod jeho rákoskou vypustil duši, než aby zůstal naživu a celý křesťanský svět se musel stydět za to, že taková stvůra byla vůbec kdy pokřtěna.”

„Posuzuješ-li takto povahu každého panovníka a vůdce,” řekl mistr Pierre, „měl by ses sám stát vojevůdcem, neboť kdepak bychom pro tebe našli vhodného náčelníka, jenž by byl schopný velet takovému moudrému mladíkovi?”

„Vysmíváte se mi, mistře Pierre,” pravil jinoch dobrosrdečně, „a možná že máte pravdu. Ale přece jen jste se nezmínil o jednom člověku, pod nímž by se dalo dobře sloužit, který je udatný vojevůdce a má statečnou družinu.”

„Nevím, koho tím myslíš.”

„Nu přece toho, který jako rakev Mohamedova - Bůh zatrať Mohameda - visí mezi dvěma magnetickými kameny. Toho, jenž nemůže být zván ani Francouzem, ani Burgunďanem, ale dovede si udržet rovnováhu mezi panovníky Burgundska a Francie a donutit je, aby se ho báli a sloužili mu, ať jsou jakkoli mocní.”

„Opravdu nevím, koho tím míníš,” opakoval mistr Pierre přemítavě.

„Koho jiného než vznešeného Ludvíka Lucemburského, hraběte ze Saint Polu, nejvyššího konstábla francouzského! Se svým malým statečným vojskem si dobře hájí své postavení a drží hlavu stejně vysoko jako sám král Ludvík nebo vévoda

Karel. Balancuje mezi nimi jako chlapec, který stojí ve středu prkna, zatímco druzí dva se pohupují na obou koncích.”

„Tomu hrozí nejhorší pád ze všech těchto tří velmožů,” poznamenal mistr Pierre. „Zdalipak víš, mladý muži, ty, který považuješ plenění za takový zlocm, že tvůj obratný hrabě ze Saint Polu byl první, který dal neblahý příklad vypalováním a pleněním kraje za války? A že dokud nedošlo k tomuto hanebného pustošení, otevřená města a vesnice, jež nekladly odpor, byly všemi válečnými stranami šetřeny?”

„Na mou věru,” pravil Durward, „je-li tomu tak, začnu si už pomalu myslet, že žádný z velmožů není o nic lepší než druhý. Člověk si nevybere. Je to, jako by si chtěl vybrat strom, na kterém má být oběšen. Ale tenhle konstábl - ten hrabě ze Saint Polu - získal poctivým převodem majetku město, které má jméno po úctyhodném světci a mém patronu, svatém Quentinovi,” pravil jinoch a pokřižoval se. „Zdá se mi, že kdybych tam přebýval, můj svatý patron by si mě přece jen trochu hleděl. Vždyť se po něm nejmenuje tolik lidí jako po vašich oblíbenějších svatých. A přesto asi na svého duchovního kmotřence, ubohého Quentina Durwarda, docela zapomněl, protože dopustil, abych jeden den zůstal bez jídla, a hned druhý den ráno mě přenechal péči svatého Juliána a náhodné laskavosti neznámého člověka vykoupené koupelí v proslavené řece Cheru či v jednom z jejích přítoků.”

„Nerouhej se svatým, mladý příteli!” napomenul ho mistr Pierre. „Svatý Julián je věrný ochránce pocestných a svatý Quentin blahé paměti vykonal pro tebe možná více, než si vůbec uvědomuješ.”

Zatímco hovořili, otevřely se dveře a vstoupila dívka. Mohlo jí být asi patnáct let, spíše však o něco více než méně. Nesla podnos pokrytý damaškem, na němž byl malý talířek sušených švestek, které odedávna přispívaly k chloubě města

Toursu. Vedle talíře stál krásně cizelovaný kovový pohár, jemná odborná práce, kterou tradičně prosluli tourští zlatníci.

Vynikali v ní nad řemeslníky ostatních francouzských měst, a předčili v ní dokonce i samu metropoli. Tvar číše byl tak půvabný, že Durward ani nepomyslel na to, aby příliš důkladně zkoumal, zda je vyrobena ze stříbra, nebo jako číše, kterou měl před sebou, z méně ušlechtilého kovu, ale tak vyleštěného, aby se podobal kovu dražšímu.

Pohled na obsluhující mladou dívku vábil však Durwardovu pozornost mnohem více než nevýznamné podrobnosti služby, kterou vykonávala.

Rychle objevil, že záplava jejích dlouhých černých kadeří, které nezdobila - stejně jako děvčata jeho vlastní země - ničím jiným než jediným věnečkem něžně uvitým z břectanového listí, tvoří závoj kolem obličeje, jehož pravidelné rysy, tmavé oči a snivý výraz připomínaly tvář Melpomeny. Lehký ruměnec na líčkách, oduševnění na rtech a důvtip v očích však naznačovaly, že ani veselost není úplně cizí tomuto výraznému obličeji, i když snad nebyla jeho nejobvyklejším znakem. Quentinovi dokonce připadalo, jako by mohl postřehnout, že jakési tíživé okolnosti jsou příčinou, proč tak mladá a rozkošná tvář je vážnější, než přísluší její mladistvé kráse. Romantická obrazotvornost mládí tvoří závěry z nepatrných předpokladů, a tak z následujících událostí jinoch pohotově usoudil, že osud tohoto krásného zjevení je zahalen tichým tajemstvím.

„Jak to, Jacquelino? Co to znamená?” podivil se mistr Pierre, když dívka vstoupila do komnaty. „Nechtěl jsem snad, aby dame Perrette sama přinesla, co jsem žádal? - Pasquedieu! Cožpak je příliš vznešená, než aby mi mohla posloužit - nebo si to o sobě myslí?”

„Mé příbuzné není dobře,” odpověděla Jacquelina chvatně, ale pokorně. „Je jí nevolno, a zůstala proto ve své komnatě.”

„Doufám však, že tam zůstala sama?” pravil mistr Pierre s jakýmsi důrazem. „Jsem vieux routier a nepatřím k těm, u nichž předstíraná nemoc projde jako omluva.”

Jacquelina zbledla, ba dokonce se i zachvěla nad odpovědí mistra Pierra. Neboť třeba přiznat, že jeho hlas i pohled, vždy tvrdý, sarkastický a nevlídný, působil skutečně zlověstně a děsivě, když byl kupec rozhněván nebo projevoval podezření.

Quentin Durward, ve kterém se ihned probudila jeho horalská galantnost, přiskočil k Jacqueline a zbavuji břemene, jež nesla. Trpně mu je předala a plachýma, bojácnýma očima hleděla do tváře rozzlobeného kupce. Bylo nesnadné odolat jejímu pronikavému, pokornému pohledu, jímž prosila o slitování, a tak další Pierrova slova nezněla již tak hněvivě, a kupec se dokonce snažil dodat své tváři i chování co nejvíce laskavosti, když pravil:

„Tebe, Jacquelino, neobviňuji z ničeho. Jsi dosud příliš mladá, než abys už byla tím, čím jednoho dne, žel, přece jen být musíš - totiž falešnou a zrádnou ženskou, tak jako všechny ostatní příslušnice tvého vrtkavého pohlaví. Žádný muž se

ještě nedožil zralého věku, aby neměl příležitost poznat, co jste za holotu. Tento skotský kavalír ti to potvrdí.”

Jacquelina se na okamžik zadívala na mladého cizince, jako by chtěla uposlechnout rozkazu mistra Pierra. Její velmi letmý pohled však Durwardovi připadal jako tklivá prosba o pomoc a soucit. S rychlostí, jež pramenila z jeho mladistvých citů a romantického zbožňování žen, vštípeného mu výchovou, chvatně odpověděl, „že hodí svou rukavici každému stejně urozenému a stejně starému protivníkovi, který by se odvážil tvrdit, že tvář, na niž nyní hledí, může být oživena jinými než nejcistšími a nejupnmnějšími city.

Mladá žena na smrt zbledla a vrhla úzkostlivý pohled na mistra Pierra. Avšak vychloubání mladého bohatýra zjevně podnítilo kupce jenom ke smíchu, jenž zněl spíše opovržlivě než pochvalně.

Quentin, jehož další úvahy obvykle opravovaly úvahy předcházející, třebaže někdy teprve potom, když už je vyslovil, se do temna zarděl, neboť jeho výrok mohl být považován v přítomnosti starého muže mírumilovného povolání za plané chvástání. Rozhodl se trpělivě podrobit výsměchu, který na sebe přivolal, což mělo být jakési přiměřené a upřímné pokání. S ruměncem ve tváři a s výrazem hanby, který se snažil zastřít rozpačitým úsměvem, nabídl pohár a podnos mistru Pierrovi.

„Jsi bláhový mladík,” řekl mistr Pierre, „a o ženách toho víš právě tak málo jako o panovnících, jejichž srdce” - přitom se zbožně pokřižoval - „Bůh chrání ve své pravici.”

„A kdo tedy chrání srdce žen?” zeptal se Quentin, rozhodnut nenechat se pokud možno překonat troufalou převahou tohoto podivuhodného starce, jehož vznešené a nenucené chování na něj tak zapůsobilo, že se za to až styděl.

„Bojím se, že na ně se budeš muset zeptat někde docela jinde,” odvětil mistr Pierre klidně.

Quentin byl znovu odražen, ale nepřivedlo ho to příliš do rozpaků. „Jistě se nechovám k tomu tourskému měšťanu s úctou, jakou bych mu měl vzdávat při svém mizerném závazku za snídani, kterou mně poskytl - i když to bylo výborné a důkladné jídlo. Psy a sokoly můžeš připoutat tím, že jim dáš nažrat; s člověkem však musíš zacházet vlídně, chceš-li, aby tě měl rád a byl ti zavázán. Ale je to neobyčejná osobnost; a ta krásná vidina, která zanedlouho patrně zase zmizí - tak krásná dívka jistě nepatří k tomuto všednímu místu. Jsem přesvědčen, že nemá nic společného ani s tímto mamonářským kupcem, i když na ni má zřejmě veliký vliv -jako ostatně na každého, s kým se náhodou setká. Je to skutečně podivuhodné, jakou důležitost - daleko větší, než si zasluhuje - přičítají tito Flámové a Francouzi pouhému bohatství. Tenhle starý kupec nejspíš považuje mou úctu, kterou projevuji jeho stáří, za hold svému měšci. A přitom já jsem skotský šlechtic, držitel erbu, a on pouhý tourský neotesanec.”

Takové myšlenky se mladému Durwardovi honily hlavou, zatímco mistr Pierre s úsměvem pohladil Jacquelinu po hlavě, ze které splývaly její dlouhé kadeře, a řekl:

„Tento mladý muž mě již obslouží, Jacquelino. Můžeš odejít. Musím říci tvé nedbalé příbuzné, že není správné, když tě zbytečně vystavuje cizím zrakům.”

„Chtěla jenom, abych vás obsloužila,” pravila dívka. „Doufám, že se na mou příbuznou nehněváte, neboť -”

„Pasquedieu!“přerušil ji kupec, ale nijak příkře. „Chceš se se mnou přít, ty skvrně, nebo tu zůstáváš, aby ses mohla koukat na toho chlapce? Ať už jsi pryč! Je to šlechtic a jeho služba mi postačí.”

Jacquelina odkvapila a její náhlý odchod Quentina Durwarda tak zaujal, že se přerušil běh jeho dosavadních úvah. Mechanicky uposlechl, když mistr Pierre, usadiv se

nedbale do velkého křesla, řekl tónem člověka uvyklého na poslušnost druhých:

„Postav ten tác vedle mne!”

Kupec pak svraštil tmavé obočí, za nímž jeho bystré oči takřka úplně zanikly; jen občas náhle zableskl jeho pohled, jako když slunce na okamžik prorazí několika svými paprsky temný mrak, za kterým se skrylo.

„Krásné stvoření,” pravil stařec konečně, pozvednuv hlavu. Zadíval se pevně a upřeně na jinocha před sebou a zeptal se:

„Nemyslíš, že je to děvče až příliš hezké na to, aby sloužilo v hospodě? Mohlo by být ozdobou při tabuli poctivého měšťana, ale co je to všechno platné, když je tady to špatné vychování a nízký rod.”

Někdy jediný náhodný výstřel rozmetá nádherný vzdušný zámek a střelec se pak mnohdy nesetká s dobrým porozuměním stavitele, i když celou spoušť způsobil zcela neúmyslně. Quentin byl v rozpacích, sám nevěděl proč, ale měl chuť hněvat se na toho starce před sebou za jeho sdělení, že ta rozkošná bytost není o nic více ani o nic méně, než co její činnost naznačovala, totiž služebná v hostinci. Pravda, byla to lepší služebná, nejspíš neteř hostinského nebo něco podobného, ale přece jen patřila k služebnictvu. Musela snášet rozmary zákazníků a v neposlední řadě vrtochy mistra Pierra a ten jich měl jistě hodně a byl dost bohatý, aby se na ně bral zřetel.

Znovu a znovu naň dotírala neodbytná myšlenka, aby tomu starci dal najevo rozdíl v jejich společenském postavení a ukázal mu, že ani sebevětší bohatství ho nemůže postavit naroveň Quentinu Durwardovi z Glen-Houlakinu. Kdykoli však pohlédl mistru Pierrovi do tváře, aby již provedl svůj úmysl, pokaždé se vzdor jeho sklopeným očím, vyhublým tvářím a ubohému obleku skrývalo v tomto starci něco, co mladíkovi zabránilo, aby otevřeně projevil svou domnělou nadřazenost. Naopak, čím častěji a pozorněji na něj Quentin hleděl, tím byl zvědavější, kdo je nebo čím je ve skutečnosti tento muž. V duchu ho odhadoval nejméně na konšela nebo vysokého soudního úředníka města Toursu. Mohl to být ovšem i někdo jiný, kdo byl tím nebo oním způsobem zcela uvyklý vzbuzovat a přijímat úctu.

Zdálo se, že měšťan mezitím opět upadl do svého zadumání, z něhož se jen občas probral, aby zbožně udělal znamení kříže a pozřel trochu sušeného ovoce s kouskem sucharu. Pak dal Quentinovi znamení, aby mu podal číši. Když mu ji mladík nabízel, zeptal se: „Tak ty jsi šlechtic?”

„Zajisté,” odvětil Skot, „jestli k tomu postačí patnáct mých předků - už jsem vám to řekl prve. Ale tím se nenechte rušit, mistře Pierre. Vždycky mě učili, že je povinností mladých lidí, aby byli úslužní ke starším.”

„Skvělá zásada,” řekl kupec a bez okolků přijal úsluhu mladíka, který mu podal číši a naplnil ji z konvice, jež byla nejspíš ze stejného materiálu jako pohár sám. A jestliže si Quentin myslel, že svou odpovědí vzbudí ve starci nějaké rozpaky nebo pochyby o vhodnosti jeho chování, zmýlil se úplně.

„Čert aby vzal nenucenost a důvěrnost toho starého nevzdělaného městského neotesance,” pomyslil si Quentin znovu. „Nechá se obsluhovat skotským šlechticem se stejnou samozřejmostí, s jakou bych si já nechal sloužil pacholkem z Glen-Isly.”

Mezitím již kupec dopil číši vody a pravil ke svému společníkovi: „Z nadšení, s jakým sis pochutnával na vin de Beaune, usuzuji, že příliš netoužíš po tom, připíjet na mé zdraví touto prostou tekutinou. Ale mám u sebe elixír, jenž dovede proměnit i pramenitou skalní vodu v nejušlechtilejší francouzská vína.”

Přitom vyňal ze zánadn veliký měšec z vydří kožešiny a vsypal z něho do poháru vodopád drobných stříbrných mincí. Neustal, dokud číška nebyla více než z poloviny plná.

„Máš důvod být vděčnější svému patronu, svátému Quentinovi, i svátému Juliánovi, než jsi až dosud asi byl, mladý muži,” pravil mistr Pierre. „Radím ti, abys jejich jménem rozdělil almužnu chudým. Zůstaň zde v hostinci až do chvíle, kdy se setkáš se svým příbuzným, který bude odpoledne vystřídán na stráži. Postarám se už o to, aby se dozvěděl, že tě zde nalezne - mám totiž ještě co dělat na hradě.”

Quentin Durward se chystal něco namítnout, aby se vymluvil, že nemůže přijmout hýřivou štědrost svého nového přítele. Avšak mistr Pierre svraštil temné obočí, napřímil shrbenou postavu, takže vyhlížel důstojněji, než jak ho kdy předtím Quentin viděl, a řekl rozkazovačným tónem:

„Ani slova více, mladý muži! Neodmlouvej a učiň, co se ti přikazuje.”

Při těchto slovech opustil místnost a při odchodu dal ještě Quentinovi znamení, že ho nesmí následovat.

Mladý Skot zůstal stát ohromen a nevěděl, co si má o tom myslet. Jeho první, zcela přirozený, i když snad ne nejdůstojnější impuls ho přiměl, aby nahlédl do stříbrné číše, která byla jistě více než z poloviny naplněna stříbrnými mincemi. Mohlo jich tam být za několik dvacítek a Quentin snad v celém svém životě nevlastnil najednou ani jedinou. Srovnávalo se však s jeho šlechtickou ctí, aby přijal peníze od bohatého plebejce? To byla krušná otázka, neboť i když dostal velmi dobrou snídani, přece jen tím nebyl tak zabezpečen, aby mohl cestovat ať už nazpět do Dijonu, kdyby se chtěl vystavit nebezpečí zloby vévody Burgundského a vstoupit do jeho služeb, nebo do Saint Quentinu, kdyby se rozhodl přijmout službu u konstábla Saint Pola. Neboť když ne francouzskému králi, jednomu z nich chtěl Quentin své služby nabídnout. Nakonec udělal to, co bylo za daných okolností asi nejmoudřejší: rozhodl se vyčkat a dát si poradit svým strýcem. Peníze uložil prozatím do své sametové sokolnické tašvice a zavolal hostinského, aby mu vrátil stříbrný pohár. Přitom si umínil, že mu položí několik otázek o tom štědrém a pánovitém kupci.

Domácí pán zakrátko přikvačil, a nebyl-li o mnoho sdílnější, byl aspoň daleko hovornější než dříve. Rozhodně odmítl vzít nazpět stříbrný pohár. Nepatří jemu, řekl, ale mistru Pierrovi, který ho daroval svému hostu. On sám má prý také čtyři stříbrné hanapy, které zdědil po své babičce blahé paměti, ale krásné číši, již drží jeho host v ruce, se nepodobají více než řepa broskvi. Toto zde je jedna z proslavených tourských číší, rytá samým Martinem Dominiquem, umělcem, jenž by zahanbil i Paříž.

„Ale řekněte mně, prosím,” přerušil ho Durward, „kdo je ten mistr Pierre, který rozdává cizím lidem takové cenné dary?”

„Kdože je mistr Pierre?” opáčil hostinský a slova mu přitom plynula pomalu z úst, jako by je destiloval.

„Ano,” řekl Durward dychtivě a naléhavě, „kdo je tento mistr Pierre a proč tak plýtvá svou štědrostí? A kdo je ten chlapík s řeznickým vzezřením, kterého mistr Pierre poslal objednat snídani?”

„Kdo je mistr Pierre, to jste se měl zeptat jeho samotného, ctný pane. A pokud jde o pána, který objednával snídani - kéž nás Bůh ochrání před bližším seznámením!”

„V tom vězí nějaká záhada,” pravil mladý Skot. „Ten mistr Pierre mně říkal, že je kupcem.”

„Když vám to říkal, bude to jistě pravda,” odpověděl krčmář. „A s čímpak obchoduje?”

„Ale s mnoha pěknými věcmi,” odvětil hostinský. „Především zde zavedl výrobu hedvábí, které se vyrovná i těm štůčkům nádherného zboží, jež Benátcané přivážejí z Indie a Číny. Při cestě sem jste mohl vidět celé řady moruší určených ke krmení bource morušového. Všechny byly vysázeny na rozkaz mistra Pierra.”

„A co ta mladá dívka, která přinesla cukroví - kdo ta je, milý příteli?” vyzvídal host.

„Je to má nájemnice, pane. Bydlí zde se svou opatrovnicí -myslím s tetou nebo nějakou jinou příbuznou,” vysvětloval hostinský.

„A to obvykle používáte svých hostů k tomu, aby se navzájem obsluhovali?” zeptal se Durward. „Pozoroval jsem totiž, že z vaší ruky ani z ruky vašeho služebníka mistr Pierre nikdy nic nepřijal.”

„Nu, bohatí lidé smějí už mít své rozmary - mohou za ně totiž zaplatit,” odpověděl hostinský suše. „Není to ostatně poprvé, co si mistr Pierre dovedl najít pravý způsob, jak přimět šlechtice, aby mu na jeho pokyn posluhovali.”

Mladý Skot se cítil poněkud dotčen touto narážkou, ale skryl svou rozmrzelost a zeptal se, zda by se mohl na den, nebo snad i na delší dobu ubytovat v hostinci.

„Zajisté,” odvětil hostinský, „na tak dlouho, jak si jen pán ráčí prát.”

„Směl bych složit svou poklonu dámám, když teď budu jejich sousedem?” zeptal se jinoch. Hostinský se zatvářil nejistě:

„Nikdy nevycházejí z domu a ani uvnitř dosud nikdy nikoho nepřijaly.”

„Ovšem s výjimkou mistra Pierra?” poznamenal Quentin.

„Nemám právo mluvit o jakýchkoli výjimkách,” řekl hostinský uctivě, ale pevně.

Quentin, který měl při svých skromných prostředcích poněkud vysoké mínění o vlastní důležitosti, byl odpovědí hostinského trochu pokořen. Neváhal však uchýlit se k postupu, jenž byl v oněch dobách dost běžný.

„Doneste dámám láhev vernatu,” pravil. „Vyřiďte jim můj uctivý pozdrav a řekněte, že Quentin Durward z Glen-Houlakinu, šlechtic skotský, nyní jejich soused, prosí, aby jim směl osobně složit poklonu.”

Posel odkvapil, ale téměř okamžitě se vrátil. Řekl, že dámy s díky odmítly nabízené občerstvení, poroučejí se skotskému šlechtici, ale litují, že ho nemohou přijmout, ježto zde zachovávají přísnou odloučenost od světa.

Quentin se kousal do rtů a vypil sám pohár odmítnutého vernatu, který hostinský postavil na stůl.

„U svaté mše, je to ale divná země,” pomyslil si. „Kupci a prosťáčci se tu honosí chováním a marnotratnou štědrostí šlechticů a malá cestující děvčátka, jež drží svůj dvůr v un cabaret, vystupují zase okázale jako přestrojené princezny. Ale to už by muselo být hodně zle, abych se s tím černobrvým děvčátkem nesetkal znovu.” Když došel k tomuto moudrému řešení, požádal hostinského, aby ho zavedl do jeho pokoje.

Zanedlouho jej šenkýř již vedl vzhůru po schodišti vížky a odtud galérií, kde dlouhá řada dveří připomínala vchody do klášterních cel. V našem mladém hrdinovi, který si s nechutí vzpomněl na dny strávené v klášteře, nevzbudila tato podobnost žádné nadšení. Na samém konci galérie se šenkýř zastavil, otevřel dveře a uvedl svého hosta do věžní komnaty. Místnost byla sice malá, ale čistá a klidná. Bylo zde lůžko se slamníkem a několik dalších kusů nábytku v neobvykle dobrém stavu, takže to zde vcelku vypadalo jako v malém paláci.

„Doufám, že se vám bude u nás dobře bydlet, ctný pane,” řekl hostinský. „Je mou povinností co nejlépe uspokojit každého přítele mistra Pierra.”

„Jak šťastná to byla koupel!” zvolal Quentin, sotva byl hostinský za dveřmi, a samou radostí udělal na podlaze kotrmelec. „Nikdy ještě štěstí nepřišlo lepším nebo mokřejším způsobem. Věru že jsem jím byl skutečně úplně zaplaven.”

Při těchto slovech přistoupil k malému věžnímu okénku. Vížka vystupovala z průčelí budovy značně dopředu, takže odtud bylo vidět nejen na pěknou rozlehlou zahradu patřící k hostinci, ale ještě dále, na malebný morušový háj, jejž prý dal

… uviděl jinou vyčnívající vížku a spatřil v ní stejné malé okénko jako to, u kterého nyní stál (str. 44)

mistr Pierre vysázet, aby mohl pěstovat bource morušového. A když se jinoch posléze přestal dívat na tyto vzdálenější předměty a pohlédl ze své věžičky přímo podél zdi, uviděl na jejím druhém konci jinou vyčnívající vížku a spatřil v ní stejné malé okénko jako to, u kterého nyní stál. Muž o dvacet let starší by už jen těžko vysvětloval, proč by ho právě toto místo mělo zajímat více ne’ pěkná zahrada a morušový háj. Neboť oči, které hledí na svět již čtyřicet či více let, spočinou žel už jen lhostejně na okénku věžní komnaty, i když je zpola otevřené, aby dovnitř mohl vcházet čerstvý vzduch, a i když okenice je zpola zavřena, aby skryla vnitřek před žhavými slunečními paprsky nebo snad před všetečnými zraky zvědavců; ba ani loutna - zčásti zakrytá lehkým zelenavým závojem -, která visí na jednom okenním křídle, nevzbudí již jejich zájem. Ale Durward byl dosud ve šťastném věku, kdy takové zátiší, jak by to nazval malíř, dovede v mladém snílkovi vyvolat tisíce vzdušných zámků a tajemných dohadů, nad mmiz si dospělý muz jiz jen při vzpomínce s úsmevem vzdychne nebo se s povzdechem usměje.

Ježto můžeme právem předpokládat, že náš přítel Quentin chtěl zvědět něco víc o své půvabné sousedce, majitelce loutny a závoje - přinejmenším byl zvědav, není-li to dívka, kterou viděl pokorné obsluhovat mistra Pierra -, je nasnadě, že ze svého okénka neukázal celou svou postavu a zvědavou tvář. Věděl lépe, jak lapit takové ptáčky. Díky tomu, že obratně ustoupil trochu stranou a opatrně vyhlížel mřížovím okna, mohl se brzy těšit z pohledu na půvabné bílé oblé rámě, jež sňalo hudební nástroj. A zanedlouho se i sluchem podílel na odměně, kterou si vysloužil svým obratným úskokem.

Dívka z věžičky zpívala právě takovou píseň, jaká podle našich představ asi splývala ze rtů urozených dam, když rytíři a trubadúři naslouchali a mučili se touhou. Slova písně v sobě neměla tolik smyslu, vtipu ani fantazie, aby odvrátila posluchačovu pozornost od melodie; v hudbě pak nebylo tolik umění, aby utopila všechen smysl a cit slov. Obě složky byly jakoby přizpůsobeny sobě navzájem, a kdyby slova byla přednesena bez hudby nebo nápěv beze slov, nestálo by ani jedno, ani druhé za mnoho. Je proto sotva správné, abychom uvedli verše, jež nejsou určeny ani k recitaci, ani ke čtení, ale výhradně ke zpěvu. Ale takové úryvky dávné poezie nás vždycky uchvacují jakýmsi kouzlem. A když už je nápěv ztracen navždy - ledaže by Bishop náhodou někde našel noty nebo nějaký skřivan naučil Stephensovou trylkovat nápěv -, přece jen se odvážíme dát v sázku svou dobrou pověst i vkus dámy s loutnou a zachováme tyto prosté, neumělé sloky:

Ach hrabě Víte, již je čas, slunce luh opustilo, v loubí čeká květ vonných krás, moře se vánkem vzdulo. Skřivan, který celý den pěl, je u své družky skryt, vše svědčí, že čas nadešel -kde však je hrabě Vít?

Ze vsi jde dívka tichounce k pastýři, toužená, blíž, pod oknem plaché milence zpívá kavalír již. Venuše vládu přejímá, velí milovat, žít, hvězdná náruč kraj objímá - kde však je hrabě Vít?

Ať si již čtenář myslí o této prosté písničce cokoli, na Quentina mocně zapůsobila: snoubila se s nebeskou melodií sfér, zpíval ji sladký, dojemně lahodný hlas a tóny se mísily s lehkým vánkem přinášejícím vůni ze zahrady. Postava zpěvačky zůstávala částečně skryta a byla jen nejasně viditelná, takže celou scénu zahaloval závoj tajuplného a fascinujícího půvabu.

Jak nápěv dozníval, posluchač nemohl odolat a učinil náhlý pokus uvidět něco víc, než co dosud mohl zahlédnout. Přitom se ukázal u okna troufaleji než kdy předtím. Hudba naráz zmlkla, okno se zavřelo a tmavá záclona spuštěná zevnitř znemožnila zvědavému sousedu z protější vížky všechno další pozorování.

Durward byl zklamán a překvapen výsledkem své ukvapenosti. Utěšoval se však nadějí, že se Dívka s loutnou jen tak snadno neobejde bez cvičení na svůj hudební nástroj, na který dovedla tak pěkně hrát, ani se snad krutě nerozhodne vzdát se požitku z čerstvého vzduchu a nenechá své okno zavřené jen proto, aby se pouze její vlastní sluch mohl nepřejícně těšit ze sladkých tónů, jež vyluzovala. Do těchto útěšných myšlenek se snad mísilo i trochu osobní marnivosti. Jestliže, jak bystře usoudil, bydlí v oné vížce to hezké děvče s černými kadeřemi, musí přece vědět, že obyvatelem druhé vížky je švarný mladý světlovlasý dobrodružný kavalír. A rytířské romány, ti moudří učitelé mládí, ho již poučily, že i když jsou děvčata plachá, přece jim nechybí ani zvědavost, ani zájem o záležitosti sousedů.

Zatímco se Quentin zabýval těmito moudrými úvahami, oznámil mu jakýsi posluha či komorník, že dole čeká nějaký rytíř, který s ním chce mluvit.

Kapitola V OZBROJENEC

Podivně kleje, knír má jako pardál, bublinu slávy válečné i ve chřtánu děl hledá.

Jak se vám líbí

Rytíř, který vyčkával, až Quentin sestoupí do téže komnaty, kde předtím snídal, byl jedním z těch vojáků, o nichž Ludvík XI. kdysi prohlásil, že v jejich rukou spočívá osud Francie, neboť jim byla svěřena přímá ochrana a střežení krále.

Karel VI. založil tento proslulý sbor lučištníků skotské gardy - jak byli nazýváni - z rozumnějších důvodů, než jakými lze obvykle zdůvodnit vytvoření takových cizích žoldnéřských oddílů u samé paty trůnu. V době, kdy rozpory vyrvaly z jeho moci více než polovinu Francie, bylo by bývalo netaktické a nespolehlivé svěřit osobní bezpečnost krále nejisté a kolísavé věrnosti šlechty, která ho dosud podporovala. Skotský národ byl však odvěkým nepřítelem Anglie a dávným, a jak se zdálo, i přirozeným spojencem Francie. Skoti byli chudí, ale stateční a věrní, a bylo jisté, že jejich řady bude možno stále doplňovat z přemíry obyvatel jejich vlasti, neboť ze žádné jiné evropské země nepřicházeli četnější nebo odvážnější dobrodruzi. Jejich urozený původ, na který si činili nároky, je též opravňoval, aby se více přiblížili panovníkovi než jiné vojenské oddíly, avšak jejich poměrně malý počet znemožňoval, aby se vzbouřili a stali se pány tam, kde měli být služebníky.

Na druhé straně francouzští panovníci usilovali získat si náklonnost tohoto vybraného oddílu cizinců četnými výsadami a vysokým platem, který tito žoldnéři většinou utráceli s vojačkou hýřivostí, aby zvýšili lesk společenského postavení, jež podle svého názoru zaujímali. Každý z nich požíval důstojenství a výsad šlechtice a jejich blízký styk s králem jim dodával důstojnosti v jejich vlastních očích a důležitosti v očích francouzského národa.

Byli přepychově vystrojeni a vyzbrojeni a jezdili na nádherných koních. Každý z nich měl právo na příspěvek, aby si mohl vydržovat panoše, komorníka, páže a dva zbrojnoše, z nichž jednomu se říkalo coutelier, podle velikého nože, jímž byl ozbrojen, aby dobíjel ty, které jeho pán srazí v melée k zemi. S touto družinou a odpovídající výstrojí byl lučištník skotské královské gardy důležitou osobou. Místa uprázdněná v gardě byla obvykle obsazována těmi, kteří se pro tuto službu vycvičili jako pážata nebo komorníci, takže často nejlepší skotské rodiny vysílaly své mladší syny - kadety -, aby v těchto hodnostech sloužili pod velením nějakého svého přítele nebo příbuzného tak dlouho, dokud se nenaskytne příležitost k povýšení.

Coutelier a jeho druh nebyli urozeného původu a nemohli být povýšeni; rekrutovali se z osob nižšího stavu. Plat a postavení však měli skvělé, takže si jejich pánové mohli k této

službě snadno vybrat nejsilnější a nejodvážnější ze svých potulujících se krajanů.

Ludovic Lesly - častěji ho budeme nazývat Le Balafré, jak mu ve Francii všeobecně říkali - byl více než šest stop vysoký, robustní, silné souměrné postavy. Drsnost jeho tváře ještě zvyšovala veliká, nepěkná jizva, která začínala na čele, táhla se těsně kolem pravého oka, obnažila lícní kost a odtud sestupovala až téměř k ušnímu boltci, tvoříc tak hlubokou brázdu, jež hrála nejrůznějšími barvami. Jednou byla šarlatová, podruhé fialová, jindy modrá a někdy bezmála

černá, vždy vsak ošklivá, poněvadž se nápadné lišila od barvy obličeje, ať byl vzrušený, nebo klidný, zardělý nezvyklou vášní, nebo - jako obvykle - jen snědý a ošlehaný větrem.

Jeho šat i zbraně byly nádherné. Na hlavě nosil skotskou národní čapku ozdobenou famfrnochem a masivní stříbrnou sponou představující Pannu Marii. Tyto spony věnoval král Ludvík svým skotským gardistům v jednom ze svých záchvatů pověrčivé zbožnosti. Zasvětil tenkrát meče své tělesné stráže svaté Panně, a hnal to prý dokonce tak daleko, že ji jmenoval vrchním velitelem svých gard. Lučištníkovo okruží, nárameníky a rytířské rukavice byly vyrobeny z nejlepší oceli krásně vykládané stříbrem a jeho drátěná košile se skvěla a zářila neposkvrněným leskem jako zimní jinovatka, která zrána pokryje kapradí a hloží. Přes drátěnou košili měl oblečený volný plášť či tuniku ze sytě modrého sametu, která - jako plášť herolda - byla po stranách rozstřižena. Ve středu jejího předního i zadního dílu se rozpínal veliký bílý kříž svatého Ondřeje vyšitý stříbrem. Kolena i nohy si chránil ozbrojenec ocelovými punčochami a střevíci. Po pravém boku mu visela mohutná široká dýka, které se říkalo boží smilování, a z levého ramene mu splýval bohatě vyšívaný bandalír těžkého dvouručního meče. Tuto těžkopádnou zbraň nesměl podle služebního řádu odložit, a nyní ji držel pro větší pohodlí v ruce.

Quentin Durward, tak jako ostatní skotská mládež té doby, musel se již od časného mládí seznamovat se zbraněmi i válkou; přece si však pomyslel, že ještě nikdy neviděl ozbrojence, který by měl vojenštější vzezření než muž zvaný Ludovic s jizvou či Le Balafré, jenž ho nyní přivítal jako bratr jeho matky. Ale když ho voják objal a přejel mu svými drsnými vousisky nejdřív jednu a pak i druhou tvář, vítaje ho do Francie a týmž dechem se vyptávaje na novinky ze Skotska, nezdržel se a poněkud se odtáhl od jeho příšerného, odpuzujícího obličeje.

„Bojím se, že nenesu žádné dobré zvěsti, drahý strýčku,” odpověděl Quentin. „Ale jsem rád, že jste mě tak hned poznal.”

„Byl bych tě poznal, chlapče, i kdybys jako pták jeřáb přecházel na chůdách Landes někde u Bordeaux. Ale sedni si, chlapče posaď se. Jestli jsou tvé zprávy smutné, musíme se posilnit vínem, abychom je snesli. Hola hou, ty starý falešný korbeli, můj dobrý pane krčmáři! Přines nám sem to svoje nejlepší a hni sebou.”

Povědomý zvuk skotské franštiny byl tehdy stejně běžný v krčmách u Plessis jako švýcarská francouzština v novodobých pařížských guin-guettes - a jak pohotově, s ochotou, kterou strach z ukvapeného násilí ještě zvyšoval, ho krčmáři vždycky poslouchali! Hned stála před naší dvojicí láhev šampaňského. Starší muž si z ní důkladně přihnul, ale jeho synovec jen trochu usrkl, aby strýce neurazil, a omlouval se, že víno pil již ráno.

„Tohle by tak ještě byla dobrá omluva pro tvou sestru, milý synovče,” pravil Balafré. „Ty se však nesmíš tolik bát korbílku vína, jestli si chceš nechat narůst vous a zvát se vojákem. Ale honem - otevři už tu svou brašnu se skotskou poštou a vysyp novinky z Glen-Houlakinu. Jak se daří mé sestře?”

„Je mrtva, drahý strýčku,” řekl Quentin smutně.

„Mrtva!” opáčil strýc spíše udiveným nežli soustrastným hlasem. „Hrome, byla přece o dobrých pět let mladší než já. A já jsem se nikdy necítil lépe než teď. Mrtva! To snad není ani možné. Mě nikdy ani hlava nezabolela, leda snad po dvou třech dnech volna vesele prohýřených s kamarády z mokré čtvrti. A má nebohá sestra je na pravdě boží. - A co tvůj otec, milý synovče, oženil se znovu?”

Ale dříve než mohl jinoch říci jediné slovo, vyčetl již odpověď z jeho překvapeného výrazu.

„Cože, neoženil?” zvolal. „Byl bych přísahal, že Allan Durward není muž, který by vydržel bez ženy. Vždycky si

„Bojím se, že nenesu žádné dobré žvésii. drahý strýčku.1* odpověděl Quentin (str. 50)

doma potrpěl na pořádek a byl rád, když ho obskakovala hezká žena. V manželství byl úplně spokojený. Pokud mě se týká, málo dbám o takové pohodlí. A na hezkou ženušku se můžu podívat, a nemusím přitom hned myslet na svátost manželství - ostatně nejsem pro ten svatý stav ani dost svatý.”

„Žel, můj drahý strýčku, má matka ovdověla již rok předtím, když Ogilvyovci poplenili Glen-Houlakin. Můj otec, dva strýci a oba starší bratři a sedm dalších příbuzných a také harfeník, jeden žnec a ještě nějakých šest našich lidí bylo zabito při hájení hradu. V celém Glen-Houlakinu dnes už nehoří jediný krb a nezůstal tam kámen na kameni.”

„Při kříži svatého Ondřeje!” zvolal Le Balafré. „Tomu přece říkám útok! Nu ano, tihle Ogilvyové byli odedávna špatní sousedé Glen-Houlakinu - byla to neblahá náhoda. Ale taková je válka - to je válečný osud, chlapče. Kdy se to neštěstí

přitrefilo, můj milý synovce?” Při těchto slovech si mocně zavdal vína, a když jeho příbuzný odpověděl, že jeho rodinu stihla zkáza v den svatého Judy minulého roku, vážně potřásl hlavou.

„Tak to vidíš,” pravil. „Říkal jsem přece, že je to všechno náhoda. Válečný osud, povídám. Právě v ten den jsme já a mých dvacet kamarádů vzali hrad Rochenoir; vyrvali jsme ho z moci velitele nezávislých kopiníků - jmenoval se Amaury Bras-de-fer ten jejich vůdce - jistě jsi už o něm slyšel. Zabil jsem ho na jeho prahu vlastní rukou a ukořistil jsem tolik zlata, že stačilo na tenhle krásný řetěz, který byl kdysi dvakrát tak dlouhý. Ale to mně připomíná, abych z něj kousek věnoval na zbožný účel. Hej, Ondřeji! - Ondřeji!”

Jeho zbrojnoš Ondřej vstoupil. Oblečen byl vcelku stejně jako lučištník, neměl však brnění na nohou a oruží, kterým kryl svou hruď, bylo zpracováno hruběji. Čapku měl bez chocholu a jeho plášť nebyl zhotoven z drahého sametu, ale ze serže nebo jiné obyčejné látky. Balafré sejmul z krku řetěz, z jednoho konce urval svými ostrými pravidelnými zuby kus asi čtyři palce dlouhý a pravil zbrojnošovi:

„Vezmi to, Ondřeji, mému kmotříkovi veselému páteru Bonifáci, mnichovi od svatého Martina. Pozdravuj ho pěkně ode mě, neboť když jsme se naposled o půlnoci rozcházeli, nevládl už jazykem ani natolik, aby ze sebe vypravil ,Bůh tě opatruj’. Řekni tomu tlachalovi, že můj švagr a sestra a ještě někteří jiní příbuzní jsou všichni mrtví a na pravdě boží a že ho prosím, aby sloužil mši za jejich duše, pokud cena těchto zlatých článků stačí, a aby zařídil všechno ostatní, co je třeba, aby se dostali z očistce. Ale poslyš - byli to přece bohabojní lidé, žádní kacíři! - možná že už jsou z předpeklí skoro venku a že stačí už jen málo, aby se dostali čertovi z drápů úplně. Vyřídíš proto ctihodnému otci, že si v takovém případě rozdíl v ceně zlata vyberu v kletbách; řekneš mu, že si objednávám prokletí rodu Ogilvyů z Anguského hrabství. Ať to zařídí, jak uzná za vhodné, ale takovým způsobem, aby se jim církev co nejlépe dostala na kobylku. Rozuměl jsi všemu, co jsem řekl, Ondřeji?” Coutelier přikývl.

„Tak tedy hleď, aby žádný z těch zlatých článků nezabloudil do krčmy dřív, než je dostane mnich, nebo dostaneš takový pardus a okusíš podpěnky a třmenového řemene, že budeš odřený jako svatý Bartoloměj. Ale počkej, vidím, že šilháš po korbeli, a nenechám tě jít jen tak bez ochutnání.”

Při těchto slovech mu naplnil pohár až po okraj. Coutelier ho vypil a vydal se za posláním, které mu pán svěřil.

„A teď mně, můj milý synovče, vypravuj, jaký byl tvůj vlastní osud při té nešťastné události.”

„Bojoval jsem mezi staršími a silnějšími, než jsem byl sám, až nás konečně všechny srazili a já utržil kruté zranění.”

„Ale jistě to nebylo horší seknutí, než jaké jsem dostal já před deseti lety. Jen se podívej, milý synovče,” řekl Le Balafré a přejel si rukou šarlatový šrám vyrytý do tváře. „Ogilvyovský meč nikdy nevyoral tak hlubokou brázdu.”

„Ach, orali až příliš hluboko,” povzdechl Quentin smutně. „Ale konečně se unavili, a když zjistili, že ve mně zbývá ještě jiskra života, matka pro mě vyprosila milost. Ale učený mnich z Aberbrothicku, který byl právě u nás na návštěvě a jen stěží vyvázl z bitky životem, směl obvázat mé rány a nakonec mě i dopravit do bezpečí, teprve když on i matka slíbili, že se stanu mnichem.”

„Mnichem!” vykřikl strýc. „Při svatém Ondřeji, toh

„Sdělím odpověď Vašeho Veličenstva svému

„Znamenitě, ovšem s výjimkou neblahého osudu, kter

Náhle se ozvalo zpovzdáli další zahvízdnutí, na kt

„Ale potřebují mě tam skutečně?” zeptal se konšel.

Chce-li mě však jen podvést a zaslepit předstírání

„Musím říci, bratře, že jsi byl vždycky až příliš

„A přijď i ke mně,” dodal Dunois. „Mám pro tebe př

Mezi soupeři panoval velký hluk a vznikaly četné s

žargon (hantýrka) - v širším smyslu je to zvláštní

„Mnichem!” vykřikl strýc. „Při svatém Ondřeji, tohle se mně nikdy nepřihodilo. Od mého dětství se nikdy nestalo, aby někdo třebas jenom ve snu uvažoval, že bych se mohl stát mnichem. A přesto nevím - když o tom tak přemýšlím, je mi to trochu divné. Musíš přece sám uznat, že kdyby mně udělili dispens od takových maličkostí, jako je čtení a psaní - což jsem se nikdy nemohl naučit, a od zpívání těch protivných žalmů -které jsem nikdy nemohl vystát, a kdyby na mně nechtěli, abych nosil jejich šaty - neboť odpusť mi to svatá Panna Maria” - přitom se pokřižoval - „strojí se ti mniši jako banda pomatených žebráků, a ovšem kdybych ani nemusel dodržovat posty - které nevyhovují mé chuti k jídlu a mému trávení -, byl bych ve všem všudy jistě stejně dobrým mnichem jako můj veselý kumpán od svatého Martina. Ale co se dá dělat! Nevím sice proč, ale nikdo mně jakživ takové postavení nenabídl. - Tak ty ses měl stát mnichem, můj milý synovče - ale proč, prosím tě?”

„Aby rod mého otce zanikl - ať už v klášteře, nebo v hrobě,” odpověděl Quentin hluboce pobouřen.

„Aha,” řekl jeho strýc. „Chápu. Prohnaní darebáci -vskutku velmi prohnaní. Ale i tak by se byli mohli, můj milý synovče, docela dobře napálit. Já sám se pamatuju na ctihodného kanovníka Robersarta, který složil řeholní sliby a potom utekl z kláštera a stal se velitelem nezávislých setnin. Měl milenku - nejkrásnější děvče, jaké jsem kdy viděl - a tři stejně hezké děti. Ne, ne, nikdy nevěř mnichům, synovče. Kdepak mniši! Na ty není spolehnutí - stanou se vojáky a otci, právě když se toho nejmíň naděješ. - No ale pokračuj se svým příběhem.”

„Už toho nemám mnoho k vyprávění,” pravil Durward. „Snad jenom to, že moje nebohá matka byla za mne jakýmsi rukojmím, a tak jsem musel obléknout kutnu novice, podrobit se klášterním řádům, a dokonce jsem se naučil i číst a psát.”

„Číst a psát!” zvolal Le Balafré, jenž jako mnozí jiní lidé myslel, že všechny znalosti převyšující jeho vlastní dovednost jsou přímo zázračné, „číst, povídáš - a psát. Nemohu tomu uvěřit a skutečně nevím, jak se to srovnává s tvým urozeným původem. Ještě jsem nikdy neslyšel o Durwardovi nebo o Leslym, který by se uměl třeba jenom podepsat. Aspoň za jednoho můžu ručit - dovedu psát asi stejně dobře jako lítat ve vzduchu. Ale při jméně svatého Ondřeje, řekni mi, prosím tě, jak tě to jen mohli naučit.”

„Zpočátku to bylo dost obtížné,” přiznával Durward, „ale cvikem se to stávalo snazším a snazším. Také jsem byl ještě oslabený zraněním a chtěl jsem se zavděčit svému zachránci, otci Petrovi. Bylo proto snadné udržet mě při práci. Po několikaměsíčním chřadnutí potom má dobrá, laskavá matka zemřela. V té době jsem se už úplně zotavil, a tak jsem se svěřil svému dobrodinci, který byl současně podpřevorem kláštera, že se rozpakuji složit řeholní sliby. Když se tedy ukázalo, že se necítím být povolán pro klášter, dohodli jsme se, že mě pošlou do světa hledat si štěstí, a abych podpřevora uchránil před hněvem Ogilvyů, měl můj odchod vypadat jako útěk. Ke zvýšení dojmu jsem si dokonce odnesl opatova sokola. Byl jsem však řádně propuštěn, jak o tom svědčí opatův podpis i jeho pečeť.”

„To je správné,” pravil jeho strýc. „Našemu králi málo záleží na nějaké té krádeži, kdyby ses jí snad byl náhodou dopustil, ale něčeho takového, jako je útěk z kláštera, se bojí

jak čert kříže. Ručím však za to, že nemáš s sebou žádné velké poklady, abys mohl zaplatit svá vydání.”

„Vám se musím přiznat, strýčku - jen několik stříbrňáků,” odpověděl jinoch.

„Ale u všech všudy, to je skutečně trochu kruté!” politoval ho Le Balafré. „Já sám nejsem sice žádná držgrešle, abych svůj žold strkal do punčochy, protože v těchto nebezpečných dnech není radno nosit při sobě větší sumu peněz, ale přece mám vždycky - a radím ti, aby sis vzal ze mě příklad - nějaký ten zlatý řetěz, náramek nebo náhrdelník, který mně slouží za ozdobu a ze kterého můžu v případě nouze obětovat jeden nebo dva přebytečné články, popřípadě nějaký ten nadbytečný drahokam, a prodat je, abych kryl své bezprostřední potřeby. -Ted se mě můžeš ovšem zeptat, můj milý příbuzný, jak se dostat k těmhle hračičkám,” pokračoval Le Balafré a se samolibým uspokojením potřásl řetězem. „Nevisí na každém keři ani nerostou na louce jako narcisy, z jejichž lodyh si děti pletou rytířské řádové řetězy. Tož - kde je tedy vzít? Nu, můžeš je najít tam, kde jsem získal já tenhle řetěz - ve službě našeho dobrého francouzského krále. Tam se dá vždycky najít dost bohatství, jen když je člověk patřičně odvážný a chce pro ně riskovat tak trochu i život.”

Quentin si však myslel, že by zatím ještě nebylo správné pevně se rozhodnout, a odpověděl proto vyhýbavě:

„Slyšel jsem, že vévoda Burgundský vystupuje okázaleji a vznešeněji a obklopuje se větším leskem a nádherou než francouzský král. Pod jeho korouhvemi je prý více příležitosti k vyniknutí a získáni cti a o poctivé rány mečem není prý nouze. Člověk se tam může zúčastnit různých válečných výprav a tažení, kdežto nejkřesťanštější král prý dobývá svých vítězství hladkými jazyky svých vyslanců.”

„Mluvíš jako hloupý chlapec, milý synovče,” odpověděl muž s jizvou. „A přece, jak si vzpomínám, i já jsem byl asi stejně prostoduchý, když jsem sem přišel. Nedovedl jsem si krále představit jinak, než jak sedí pod vysokým baldachýnem, hoduje se svými nejvyššími vazaly a paladiny a s velkou zlatou korunou na hlavě pojídá blancmanger nebo jak útočí v čele svých šiků jako sám Karel Veliký v rytířských románech či jako Robert Bruce nebo Vilém Wallace v našich vlastních pravdivých historiích, například od Barboura nebo Minstrela. Věř tomu, chlapče, to jsou všechno přeludy jako měsíční odraz na vodě. Politika, chlapče, politika - to je to hlavní. Ale co to je - politika, ptáš se? Je to umění, které náš francouzský král vynalezl. Způsob, jak bojovat meči cizích vojáků a jak vydržovat vlastní vojsko z cizích měšců. Ach, je to nejmoudřejší panovník, jaký se kdy halil do purpuru - a přece ani ten si často neobléká. Chodí někdy v tak prostém obleku, že bych se i já za něj styděl.”

„Ale vy vůbec nevyvracíte mou námitku, drahý strýčku,” odporoval mladý Durward. „Když už musím sloužit v cizině,

chci sloužit tam, kde bych své jméno mohl proslavit nějakým statečným činem, kdyby se mně poštěstilo nějaký vykonat.”

„Rozumím ti, milý synovče,” pravil královský voják. „Rozumím ti docela dobře, ale v těchto věcech se ještě nevyznáš. Vévoda Burgundský je vášnivý, prudký, tupohlavý, tvrdošíjný nebojsa. Útočí v čele svých šlechticů a domácích rytířů, svých vazalů z Artoisu a z Hainautu. A ty si myslíš, kdybychom tam byli, ty nebo i já sám, že bychom se dostali o moc dál kupředu než vévoda a všichni ti domácí stateční šlechtici? Kdybychom zůstali poněkud pozadu, měli bychom tak ještě snad čáku na to, že nás odevzdají vrchnímu profousovi, protože jsme líní v práci. Kdybychom se s nimi drželi v jednom šiku, bylo by všechno v pořádku a snad by si mysleli, že si zasloužíme svůj žold. Připusťme však, že bych byl asi tak na délku kopí před nimi, což je v takovéhle melée, kde každý dělá, co může, nesnadné i nebezpečné. Tu, kdyby mě náš pan vévoda viděl udělit obzvláště pěknou ránu, řekl by svou flámštinou: ,Ha! Gut getroffen! Dobrý kopiník - statečný Skot! Dejte mu zlaťák, ať se napije na naše zdraví!’, ale ani povýšení, ani půdu, ani bohatství cizinec v takové službě nezíská - všechno dostanou domácí lidé.”

„A kdo by to měl - propánakrále - dostat, drahý strýčku?” tázal se mladý Durward.

„Ten, kdo domácí lidi chrání,” prohlásil Balafré a vypnul se do obrovité výšky. „Jak to říká náš král Ludvík: ,Můj dobrý francouzský sedláče - můj poctivý Jakube Prosťáčku -, hleď si svého nářadí, pluhu, bran, zahradnického nože a motyky. Zde je můj statečný Skot, který bude za tebe bojovat, a ty se budeš starat o to, abys ho platil. A vy, můj nejjasnější vévodo, můj osvícený hrabě a můj všemocný markýzi, kroťte zatím svou ohnivou odvahu, dokud ji nebudeme potřebovat. Mohla by se totiž dostat na scestí a ublížit vlastnímu pánovi. Zde jsou mé setniny pravidelného vojska - zde jsou mé francouzské gardy, a především zde jsou moji skotští lucištmci a můj věrný

Ludovic s jizvou. Ti budou bojovat právě tak dobře, nebo snad ještě lépe než vy s celou tou svou neukázněnou odvahou, která v dobách vašich otců zavinila ztrátu Kresčaku a Azincourtu.’ Vidíš už, ve kterém z těchto států má dobrodružný rytíř nejlepší postavení a kde musí dosáhnout nejvyšších poct?”

„Zdá se mi, že vám rozumím, milý strýčku,” odvětil synovec, „ale myslím, že nelze dosáhnout cti a důstojenství tam, kde nehrozí žádné nebezpečí. Pravda, je to - odpusťte mi prosím ta slova - snadný a téměř lenošný život, držet stráž kolem starého muže, kterému nikdo nechce ublížit, trávit letní den a zimní noc nahoře na cimbuří a celý ten čas být uzavřen v železné kleci, aby snad člověku nenapadlo opustit své stanoviště. Ale strýčku, strýčku - sokol, který nikdy nevyletí do polí, zůstane vždy jen sokolem na bidýlku!”

„No při svatém Martinu tourském, má ten chlapec ale ohnivého ducha! Je vidět, že v něm vězí pořádný kus ryzí povahy Leslyů. Velmi se mi podobá - jenomže je ve všem taky trochu větší blázen. Říkám ti, chlapče - ať žije francouzský král! -, nemine skoro ani jediný den, aby se nenaskytl nějaký úkol, při němž někteří z jeho družiny mohou získat nejen uznání, ale i peníze. Nemysli si, že nejodvážnější a nejnebezpečnější činy se konají za denního světla. Mohl bych ti vypravovat o některých takových dobrodružstvích, například o zlézaní tvrzí, jímání zajatců a podobně, při nichž muži, kteří musí zůstat neznámí, podstoupili větší nebezpečí a získali větší přízeň než kterýkoli z těch zoufalých smělců v družině bláznivě odvážného Karla Burgundského. A je-li úmyslem Jeho Veličenstva držet se stranou a zůstat v pozadí, když se tyto věci dějí, tím více má klidu, aby se jim mohlo obdivovat, a tím štědřejší je jeho ruka, když odměňuje smělé dobrodruhy. Možná že takto může válečné činy a nebezpečí, které jeho vojáci podstupují, lépe posoudit, než kdyby je s nimi osobně sdílelo. Ach, je to chytrý a nejvýš mazaný panovník!”

Jeho synovec chvíli mlčel a potom řekl tlumeným, ale důrazným hlasem:

„Dobrý otec Petr mě často učil, že i takové činy, které neslouží člověku ke cti, mohou být velmi nebezpečné. Nemusím vám snad říkat, drahý strýčku, že samozřejmě také předpokládám, že takové tajné úkoly musí být ovšem i čestné?”

„Za koho nebo za co mě pokládáš, milý synovče?” řekl Le Balafré poněkud přísně. „Pravda, nebyl jsem vzdělán v klášteře ani neumím číst a psát. Ale jsem bratr tvé matky -jsem přece poctivý Lesly. Myslíš si snad, že bych ti doporučoval něco nečestného? Nejlepší francouzský rytíř, sám statečný Du Guesclin, kdyby vstal z mrtvých, mohl by být hrdý, kdyby do svých úspěchů mohl zahrnout i moje činy.”

„Nemohu pochybovat o vašich slovech, drahý strýčku,” pravil jinoch. „Jste jediný rádce, který mi zůstal v mém neštěstí. Ale je pravda, jak se všeobecně říká, že si král na hradě Plessis vydržuje jen velmi skrovný dvůr? Prý tu není žádná skvělá družina šlechticů a dvořanů. V královském průvodu není prý ani jeden z mocných vazalů, ani nikdo z nejvyšších hodnostářů koruny. Prý se tu pořádají jen napolo samotářské zábavy, jichž se účastní pouze domácí služebnictvo, a konají se tu tajné porady, k nimž jsou však přizváni jen lidé nízkého a neurozeného původu. Význam lidí vyššího stavu, hodnostářů a šlechty, je prý snižován, zatímco lidé nejnižšího původu jsou vyzvedáváni do královské přízně. To všechno se zdá být neuspořádané a nevhodné a jen málo se podobá zvykům králova otce, vznešeného Karla, který z drápů anglického lva vyrval toto království, jež bylo již více než z poloviny dobyto nepřítelem.”

„Mluvíš jako nerozvážné děcko,” pokáral ho Le Balafré, „a stejně jako děcko stále jenom brnkáš tutéž písničku na jiné struně. Poslouchej: Jestliže král užívá svého holiče Olivera Daina k úkolům, které Oliver může vykonat lépe než kterýkoliv ze všech těch různých pairů, což to neprospívá království? Jestliže král přikáže svému statnému vrchnímu profousovi Tristanovi, aby zatkl toho nebo onoho buřičského měšťana, jal toho nebo onoho odbojného šlechtice, věc se vykoná a tím to skončí. Kdyby však král svěřil takový úkol nějakému francouzskému vévodovi nebo pairovi, možná že by mu na oplátku poslal vyzvání k boji. A opět, jestliže král pověří prostého Ludovika Le Balafréa posláním - které on vykoná -, namísto aby použil svého nejvyššího konstábla, který by věc třeba zradil, nepočíná si snad moudře? A co je nejdůležitější, nevyhovuje snad panovník takových vlastností nejlépe nám, dobrodružným rytířům, kteří musíme jít tam, kde si nejvíce cení našich služeb a kde je nejčastěji žádají? Kdepak, chlapče, říkám ti, Ludvík si dovede zvolit své důvěrníky a každému naloží na záda jen tolik, kolik může unést. Není jako kastilský král, který se zalkl žízní jen proto, že u něho nebyl právě jeho nejvyšší číšník, aby mu podal číši. Ale slyš - to je svatomartinský zvon. Musím si pospíšit zpátky. Prozatím sbohem - měj se tu dobře. Zítra v osm přijď k padacímu mostu a poptej se po mně u stráže. A až budeš přicházet k bráně, dej pozor, abys nesešel z vyšlapané stezky! Jsou tam takové pasti a osidla, že by tě to mohlo snadno stát nohu, a tu bys potom velmi těžce postrádal. Uvidíš krále a posoudíš ho sám. Zatím tedy sbohem!”

S tímto rozloučením Balafré odkvapil. Ve svém spěchu zapomněl zaplatit objednané víno, avšak hostinský - snad zastrašený natřásající se čapkou a těžkopádným obouručním mečem - se proti této zapomnětlivosti, příznačné pro lidi Balafréova druhu, neodvážil nic namítat.

Možná by se zdálo, že Durward, znovu osaměv, vrátí se nyní do své vížky a bude vyčkávat, zda opět nezazní lahodné zvuky, které mu zpříjemnily jeho ranní snění. To však byla kapitola z říše romantiky, kdežto rozmluva se strýcem mu otevřela stránku v knize skutečného života. Nebyla to stránka nijak potěšující a vzpomínky a úvahy, které vyvolala, načas vytlačily z jeho mysli všechny radostnější a útěšnější myšlenky.

Quentin se vydal na osamělou procházku po březích bystrého Cheru, vyptav se předtím hostinského, kterou cestou může jít bez obav, že osidla, pasti a kapkaný nepříjemně přeruší jeho putování. Na své pouti se snažil uspořádat rozrušené a zmatené myšlenky a rozvážit své plány do budoucna; po rozmluvě se strýcem se mu začaly zdát poněkud pochybné.

Kapitola VI CIKÁNI

Bujně se smál, vyskakoval a s tváří planoucí vyhrával, skočnou tancoval i pod šibenicí.

Stará píseň

Quentinova výchova sotva přispěla ke zjemnění jeho srdce nebo ke zlepšení jeho morálního cítění. Jako celá jeho rodina prováděl lov pro kratochvíli a byl vychován v názoru, že válčení je jedine opravdu důstojné zaměstnání a že jednou z nejvyšších životních povinností je neochvějně snášet a tvrdě oplácet všechny útoky feudálních nepřátel, kteří jeho rod nakonec takřka úplně vyhladili. A přece se v tato záští mísil i duch drsné rytířskosti, či dokonce jakési dvornosti, jenž mírnil jejich nemilosrdnou krutost, takže msta - jediná forma spravedlnosti, kterou znali - byla přece jen prováděna s jistým ohledem na lidskost a velkomyslnost.

Také poučování starého ctihodného mnicha - jemuž možná mladý Durward věnoval za svého neštěstí a dlouhé nemoci větší pozornost, než kdyby byl zdráv - umožnilo mu ještě hlouběji poznat povinnosti člověka k bližnímu. Vezmeme-li proto v úvahu tmářství onoho věku, obecně sdílené zaujetí pro vojenské řemeslo a způsob, jakým byl jinoch vychován, musíme uznat, že si své morální povinnosti, příslušející jeho společenskému postavení, uvědomoval lépe, než bylo tehdy obvyklé.

Na svůj rozhovor se strýcem vzpomínal s rozpaky a zklamáním. Dělal si předtím velké naděje, neboť i když písemný styk byl naprosto vyloučen, přece občas nějaký poutník, dobrodružný kupec nebo zmrzačený voják zanesl Leslyho jméno až do Glen-Houlakinu a všechny hlasy shodně vychvalovaly jeho neohroženou odvahu a úspěchy v četných drobných úkolech, kterými ho pověřil jeho pán. Quentin si ve své fantazii doplnil tento obraz po svém a představoval si svého dobrodružného strýce (jehož hrdinské činy ústním podáním jistě neutrpěly) jako jednoho z těch vítězných bohatým a potulných rytířů, jejichž činy oslavovaly písně minstrelů a kteří si mečem a kopím dobývali nejen královské koruny, ale zároveň i královské dcery. Nyní však musel svého strýce zařadit značně níže na stupnici rytířské hierarchie. Quentin byl však nezkušený, zaslepený vysokou úctou k rodičům a ke všem osobám, jež se jim blížily svým postavením, a ovlivněný svou dřívější náklonností a nadšením pro strýce. Lnul také vášnivě k památce své matky, a to vše mu znemožňovalo, aby v jejím jediném bratru viděl to, čím ve skutečnosti byl - totiž obyčejného žoldnéře, nijak zvlášť horšího, ale ani mnohem lepšího než četní jiní lidé jeho povolání, jejichž přítomnost zvyšovala zmatek ve Francii.

Le Balafré nebyl sice od přirozenosti krutý, ale navykl si dívat se lhostejně na lidský život i na lidské utrpení. Byl hluboce nevědomý a při své chamtivé touze po kořisti, kterou pak marnotratně utrácel k ukojení svých vášní, nedbal příliš na to, jakým způsobem ji získá. Navykl si pečovat výhradně o své vlastní zájmy a potřeby, a to ho přeměnilo v jednoho z nejsobečtějších tvorů pod sluncem. Jen málokdy byl schopen, jak si čtenář asi již povšiml, zabývat se dlouho nějakou záležitostí, aby zároveň neuvažoval o tom, jak se dotýká jeho samého, či jak se říká, aby ji neučinil svou vlastní záležitostí -ne však z citů vyplývajících ze zlatého pravidla vzájemnosti, ale z pocitů odlišných. K tomu je třeba dodat, že omezený okruh jeho povinností a zálib zúžil ponenáhlu jeho duševní obzor, jeho myšlenky, naděje a tužby - přičemž barbarsky divoký smysl pro čest a touha vyniknout ve vojenské službě, jež mu v mládí oživovaly nitro, dnes již do značné míry pohasly. Krátce, Balafré byl schopný voják zocelený službou, sobecký a omezený. Byl energický a odvážný při plnění vojenských úkolů, ale mimo ně znal jen málo zájmů - formálně dodržoval nedbalou pobožnost a tu a tam si ji zpestřoval hýřením s bratrem Bonifácem, svým kamarádem a zpovědníkem. Kdyby jeho duševní obzor a schopnosti byly širší, byl by pravděpodobně povýšen na nějaké důležité velitelské místo, neboť král, který znal osobně každého příslušníka své tělesné stráže, značně důvěřoval jeho odvaze i věrnosti, a kromě toho byl Skot dostatečně moudrý, nebo aspoň prohnaný, aby se vyznal ve zvláštnostech a zálibách tohoto panovníka a dovedl se mu zalichotit. Jeho schopnosti byly však přece jen příliš omezené, než aby mohl dosáhnout vyšší hodnosti, a tak zůstával stále jen prostým vojákem královy tělesné stráže či skotským lučištníkem, i když ho Ludvík při mnohých příležitostech vyznamenal a obdařil svým úsměvem.

Ač si Quentin neuvědomoval strýcovu povahu v celém jejím rozsahu, přece byl pohoršen lhostejností, s jakou vyslechl zprávu o tragickém vyhubení celé švagrovy rodiny. Nemohl se také ubránit překvapení nad tím, že mu tak blízký příbuzný nenabídl peněžní pomoc; byl by ho musel o ni výslovně poprosit, nebýt štědrosti mistra Pierra. Křivdil však svému strýci, když se domníval, že tento nedostatek péče o synovcovy pravděpodobné potřeby vyplývá z lakoty. Balafré v té chvíli peníze právě nutně nepotřeboval, takže ho nenapadlo, že by jeho synovec mohl být v peněžní tísni. Jinak však považoval každého blízkého příbuzného natolik za část svého vlastního já, že by se byl postaral o dobro živého synovce stejně, jako se snažil zabezpečit blaho své zesnulé sestry a jejího manžela. Ale ať už byly pohnutky jakékoli, mladý Durward považoval strýcovu lhostejnost za velice nepřístojnou a nejednou zatoužil, aby byl vstoupil do služby u vévody Burgundského, dříve než se dostal do sporu s jeho lesníkem. „Ať už by mě bylo potkalo cokoli,” myslel si, „vždycky bych se mohl povzbudit myšlenkou, že když dojde k nejhoršímu, mám ve svém strýci v záloze statného přítele. Ale teď jsem ho viděl a k jeho hanbě jsem našel více pomoci u pouhého obhroublého cizince než u vlastního bratra své matky, krajana, a nadto i rytíře. Skoro by se zdálo, že seknutí, jež mu vyrvalo z tváře všechnu krásu, vycedilo mu z těla i poslední kapku ušlechtilejší krve.”

Durward nyní litoval, že neměl příležitost zmínit se před Le Balafréem o mistru Pierrovi, aby se o něm dozvěděl něco více. Avšak strýcovy otázky následovaly rychle za sebou a sezvánění velkého zvonu z chrámu svatého Martina přerušilo jejich besedování trochu neočekávaně.

„Onen stařec,” řekl si Durward, „má mrzuté a zarputilé vzezření a mluví drsně a povýšeně; ale jeho činy svědčí o velkomyslnosti a štědrosti. A takový cizinec má aspoň takovou cenu jako chladný příbuzný. Jak to přece říká naše staré skotské přísloví -, Lepší laskaví cizinci než odcizení příbuzní’. Vyhledám toho člověka; nebude to snad nijak těžké, je-li tak bohatý, jak říká můj hostinský. Když už nic jiného, aspoň mi poradí, co mám dělat. A jestli jako mnozí jiní takoví kupci cestuje i do cizích zemí, může být služba u něho třebas právě tak dobrodružná jako služba v Ludvíkově gardě.”

Z neznámých hlubin srdce, kde se toho skrývá tolik, o čem člověk neví nebo co si alespoň nechce dobrovolně přiznat, mu přitom cosi našeptávalo, že by se ona dívka z věže, ta se závojem a loutnou, mohla třeba rovněž účastnit takového dobrodružného putování.

Zatímco mladý Skot takto rozvažoval, potkal dva vážně vyhlížející muže. Byli to zřejmě tourští měšťané a Quentin před nimi zdvořile smekl čapku, jak se sluší na mladého člověka při styku se staršími lidmi. Uctivě je požádal, aby mu řekli, kudy sejde k domu ctihodného mistra Pierra.

„K jakému domu, můj synu?” zeptal se jeden z chodců. „K domu ctihodného mistra Pierra, proslulého obchodníka s hedvábím, který vysázel všechny moruše v tomhle sadě,” vysvětloval Durward.

„Mladý muži,” pravil měšťan, jenž stál blíže, „dal ses na své mrzké zahálčivé řemeslo trochu brzy.”

„A mimoto sis zvolil pro své šaškování osoby trochu nevhodné,” doplnil ještě nevrleji vzdálenější měšťan. „Tourský konšel není zvyklý na to, aby s ním takto mluvil kdejaký vandrující cizí vtipálek.”

Quentin byl tolik překvapen, že se tito dva slušně vypadající lidé tak bezdůvodně urazili pro docela prostou a zdvořilou otázku, že se zapomněl rozhněvat nad jejich hrubou odpovědí. Stál a díval se, jak se vzdalují zrychleným krokem a často se po něm ohlížejí, jako by se chtěli co nejrychleji dostat z jeho blízkosti.

Potom potkal skupinu vinařů a položil jim tutéž otázku. Místo odpovědi se ptali, zda hledá mistra Pierra-učitele, či mistra Pierra-tesaře, nebo snad mistra Pierra-drába, nebo ještě asi půl tuctu jiných mistrů Pierrů. Když se na žádného z nich nehodil popis osoby, na niž se jinoch vyptával, sedláci ho obvinili, že si z nich dělá nestydatou legraci, a chtěli se na něho vrhnout a zbít ho, aby dostal odměnu za své žertování. Ale nejstarší z nich, který na ně měl jakýsi vliv, je přece jen přiměl, aby se zdrželi násilí.

„Přece vidíte podle jeho řeči a bláznovské čepice,” pravil, „že je to jeden z těch cizích šarlatánů, kteří přicházejí do naší

země. Někteří lidé říkají, že jsou to čarodějníci, hadači a věštci, a jiní zase praví, že to jsou kejklíři, podvodníci a podobná cháska. Nikdy nemůžete vědět, co mají za lubem a co vám můžou svým kouzelnictvím provést. Slyšel jsem o jednom takovém chlapíkovi, který zaplatil liard za to, že se dosyta nají hroznů na vinici jednoho chudáka. Potom jich ale snědl tolik, že by se sotva vešly na vůz, a nerozepjal si při tom jediný

Zasypali ho výkřiky a nadávkami a nakonec je zdůraznili prškou kamení… (sir. 65)

knoflík na své hazuce. Nechte ho proto, aby šel klidně dál svou cestou, a my půjdeme taky svou. - A ty, příteli, jestli nechceš, aby tě potkalo něco horšího, jdi jen klidně dál a neobtěžuj nás už svým mistrem Pierrem - pokud jde o nás, může to být třebas ďábel sám.”

Mladý Skot, vida, že je ve značné menšině, považoval za nejrozumnější bez odpovědi odejít. Ale venkované, kteří ze strachu před jeho domnělým čarodějnictvím a hroznožroutstvím před ním dříve couvali, dodali si zase odvahy, když se od nich trochu vzdálil. Zasypali ho výkřiky a nadávkami a nakonec je zdůraznili prškou kamení, jež však předmětu jejich zloby z této vzdálenosti vůbec neublížila, nebo jen málo.

Jak Quentin pokračoval v cestě, začal si myslet, že se buď sám stal obětí kouzel, nebo že obyvatelé Touraine jsou nejhloupější, nejsurovější a nejméně pohostinní ze všech

francouzských venkovanů. A ke zmírnění tohoto názoru nijak nepřispěla ani další příhoda, jež vzbudila jeho pozornost.

Na nepatrném pahorku tyčícím se nad krásnou, prudce tekoucí řekou Cherem, přímo ve směru jeho cesty, vyrůstaly dva tři obrovské kaštany, tak šťastně umístěné, že tvořily výraznou a malebnou skupinu. U ní stáli nehnutě tři nebo čtyři venkované a hleděli vzhůru, s očima upřenýma na nějaký předmět ve větvích nejbližšího stromu.

Úvahy mladého člověka bývají jen zřídkakdy tak hluboké, aby se nerozprchly při nejmenším hnutí zvědavosti stejně snadno, jako se rozčeří hladina průzračné tůně nepatrným oblázkem, který nám mimoděk vypadne z ruky. Quentin ihned zrychlil krok, vyběhl hbitě vzhůru a přišel právě včas, aby se stal svědkem příšerné podívané, jež přivábila pozornost těchto zevlounů. Na větvi viselo tělo oběšeného muže, který se zmítal v poslední agónii.

„Proč ho neodříznete?” zvolal mladý Skot, jehož rámě bylo stejně pohotové pomáhat lidem v neštěstí, jako byl vždy připraven hájit svou čest, kdykoli myslel, že je napadena. Jeden z venkovanů na něj obrátil zrak, ze kterého hrůza vytlačila každý jiný výraz, a s tváří bledou jako stěna ukázal na jakési neumělé znamení vyřezané do kůry stromu, na němž muž visel; v hrubých rysech připomínalo fleur-de-lis asi stejně, jako se jisté kabalistické znaky dobře známé našim celníkům podobají širokému šípu. Mladý Durward, který tomuto symbolu ani nerozuměl, ani o něj nedbal, se vyhoupl s lehkostí pardála do větví, vyňal ze své mošny nástroj pro horala a lesáka nejdůležitější - svůj věrný skene-dhu, zavolal na sedláky stojící dole, aby zachytili tělo na svých rukou, a přeťal provaz vedví ani ne minutu poté, co si uvědomil, jak naléhavě je třeba pomoci. Ale přihlížející venkované se při tomto milosrdném zákroku ukázali být jen špatnými pomocníky. Nejenže Durwardovi nepřispěli na pomoc, ale dokonce byli nejvýš poděšeni troufalostí jeho počínání. Do jednoho se dali na útěk,

… drsně ho uchopili za obě paže a na hrdlo mu nasadili obnažený nůž (str, 66)

jako by se obávali, že i pouhé jejich přihlížení by se mohlo vykládat jako spoluvina na tomto smělém činu.

Tělo, jež dole nikdo nezachytil, dopadlo na zem tak těžce, že Quentin, který hned seskočil ze stromu, s trpkým zklamáním viděl, jak i poslední jiskra života dohasíná. Nicméně se však nevzdal svého dobrého úmyslu bez dalšího úsilí. Uvolnil nebožákův krk z osudné smyčky, rozepnul mu kazajku, tvář mu kropil vodou a prováděl další obvyklé oživovací pokusy.

Zatímco se takto milosrdně zaměstnával, ozval se náhle kolem něho hlasitý povyk v jazyce, kterému nerozuměl; sotva měl čas si uvědomit, že ho obklíčilo několik mužů a žen cizokrajného vzezření, a již ho drsně uchopili za obě paže a na hrdlo mu nasadili obnažený nůž.

„Bledý otroku Eblisův!” zasyčel jeden z mužů špatnou franštinou. „Chceš ještě i okrást nebožáka, kterého jsi zavraždil? - Ale dostali jsme tě a odpykáš si to!”

Při těch slovech vytahovali muži všude kolem své nože a jejich kruté, vztekem zkřivené obličeje, hledící na Quentina, připomínaly tváře vlků vrhajících se na kořist.

Avšak i v této kritické chvíli pomohla mladému Skotovi jeho odvaha a duchapřítomnost. „Co tím myslíte, moji pánové? Je-li to tělo vašeho přítele, tak jsem ho právě teď z pouhého milosrdenství odřízl, a vy uděláte lépe, když se ho pokusíte vzkřísit, než abyste takhle nešetrně napadali nevinného cizince, jemuž tento člověk vděčí za poslední možnost záchrany.”

Mezitím se ženy již ujaly mrtvého těla a pokračovaly v oživovacích pokusech, které předtím prováděl Durward, ale se stejným neúspěchem. Konečně se vzdaly svého marného úsilí a celá skupina se oddala všem orientálním projevům hoře. Ženy žalostně naříkaly, kvílely a rvaly si své dlouhé černé vlasy a muži trhali své šaty a sypali si hlavu prachem. Znenáhla se tak oddali těmto obřadům truchlících, že si Durwarda již nevšímali; o jeho nevině je pravděpodobně přesvědčily okolnosti. Bylo by bývalo jistě nejmoudřejší, kdyby byl Quentin zanechal tento divoký lid jeho vlastnímu osudu a nezdržoval se tu. Ale mladý Skot byl vychován k takřka nedbalému pohrdání nebezpečím, a nadto pociťoval všechnu dychtivost mladické zvědavosti.

Toto podivné shromáždění mužů a žen mělo na hlavách turbany a čepice, jež se podobaly spíše jeho vlastní čapce než běžným francouzským kloboukům. Někteří muži měli dlouhé kudrnaté vousy a pleť všech byla skoro stejně tmavá jako pleť Afričanů. Jeden nebo dva, kteří vypadali jako jejich náčelníci, měli kolem krku a v uších blýskavé stříbrné ozdoby a nosili žluté, šarlatové nebo světle zelené šály. Jejich nohy i paže byly však holé a celá tlupa vyhlížela uboze, špinavě a zchátrale.

Durward u nich neviděl žádné jiné zbraně než dlouhé nože, jimiž ho před chvílí ohrožovali, a jediný krátký zakřivený meč či maurskou šavli, kterou byl ozbrojen mladý, hbitě vyhlížející muž; často kladl svou ruku na její jílec a všechny své druhy předčil výstředními projevy hoře, do nichž, jak se zdálo, mísil pomstychtivé hrozby.

Neuspořádaný povykující zástup se tak lišil od všech lidí, s nimiž se Quentin až dosud setkal, že jej už téměř začínal považovat za skupinu Saracénů, oněch „nevěřících psu , kteří ve všech rytířských romancích, jež kdy vyslechl nebo přečetl, byli vždy nepřáteli urozených rytířu a vznešených křesťanských panovníků. Užuž se chystal vzdálit z tak nebezpečného sousedství, když tu se ozval dusot koní, a domnělí Saracéni, kteří mezitím vyzvedli tělo svého druha na ramena, byli vzápětí napadeni četou francouzských vojáků.

Jejich náhlý příjezd změnil pravidelné, rytmické kvílení truchlících v nelíčené výkřiky strachu a hrůzy. V okamžiku bylo tělo oběšencovo odhozeno a ti, kdo je obklopovali, vyvinuli největší úsilí a obratnost, aby pod břichy koní unikli hrotům skloněných kopí napřažených na ně vojáky, kteří křičeli:

„Srazte ty proklaté pohanské zloděje! Pochytejte je a pobijte! Svažte je jako dobytek! Probodněte je jako vlky!”

Výkřiky byly doprovázeny i odpovídajícími násilnými činy. Ale obratnost prchajících byla tak velká a půda, zarostlá křovím a houštím, jezdcům tak nepříznivá, že jen dva muži byli sraženi a zajati. Jedním z nich byl právě onen mladý chlapík s maurskou šavlí, který jediný předtím kladl jakýsi odpor. Quentina si v této chvíli osud vzal na mušku - vojáci ho rovněž uchopili a přes jeho protesty mu svázali ruce provazem, projevujíce při tomto výkonu hbitost a pohotovost, jež dokazovaly, že v biřické službě nejsou žádnými nováčky.

A když Quentin s úzkostí pohlédl na velitele jezdců, od něhož chtěl znovu získat svobodu, nevěděl, zda se má radovat, nebo znepokojovat, neboť v něm poznal chmurného a mlčenlivého společníka mistra Pierra. Pravda, ať již bylo možno cizince obvinit z jakéhokoli zločinu, tento důstojník musel z ranních událostí vědět, že on, Durward, s nimi nemá nic společného; bylo vsak už nesnadnější odpovědět na otázku, zda bude tento zachmuřený muž spravedlivým soudcem - nebo svědkem ochotným vypovídat v jeho prospěch. A Quentin si nebyl jist, zda by si své postavení zlepšil, kdyby se naň obrátil s přímou prosbou.

Nezbývalo mu však mnoho času.

„Trois-Eschellesi a Petit-André,” obrátil se zachmuřený důstojník na dva muže ze své družiny, „tyto stromy se znamenitě hodí. Naučím ty nevěřící zlodějské čarodějníky, co znamená překážet královské spravedlnosti, když postihla někoho z jejich proklatého plemene! Sesedněte, děti moje, a mějte se chutě k dílu!”

Trois-Eschelles a Petit-André ihned seskočili z koní a Durward viděl, že každý z nich má k podocasníku a k hrušce sedla připevněno několik kotoučů provazu. Nyní je odvázali a tu se ukázalo, že každý svazek je vlastně oprátka přichystaná k popravě, s osudnou smyčkou už upravenou. Krev ztuhla Quentinovi v žilách, když spatřil, že vybírají tři provazy, a když si uvědomil, že jeden z nich má být vložen na jeho vlastní hrdlo. Hlasitě zavolal na důstojníka, připomněl mu jejich ranní setkání, dovolával se svých práv skotského šlechtice ve spřátelené zemi a popřel, že se jakkoli zná s lidmi, s nimiž byl zadržen, nebo že by cokoli věděl o jejich zločinech.

Důstojník, kterého Durward takto oslovil, ho sotva uznal za hodna pohledu a vůbec nereagoval, když se jinoch dovolával jejich dřívější známosti. Jen se obrátil na kteréhosi ze sedláků, kteří se nyní přiblížili - buď aby svědčili proti zajatcům, nebo jen ze zvědavosti -, a nevrle se zeptal:

„Byl tenhle mladý chlapík s těmi vagabundy?”

„To byl, pane,” odpověděl jeden z těchto neotesanců. „A líbí-li se Jeho nejjasnějšímu Profoustvu, on to byl, jenž první rouhavě odřízl darebáka, kterého ráčilo právo Jeho Veličenstva co nejzaslouženěji oběsiti - jak jsme již řekli Vaší Milosti.”

„Přísahám při Bohu a svatém Martinu tourském, že jsem ho viděl s jejich tlupou, když plenili náš métairiepravil druhý.

„Ale to ne, tatínku,” řekl jakýsi malý chlapec. „Tamten pohan byl přece černý a tenhle mladík je bílý, tamten měl krátké kudrnaté vlasy a tady ten má dlouhé plavé kadeře.”

„Ano, dítě,” odvětil sedlák, „a můžeš ještě dodat, že tamten měl zelený kabát a tenhle nosí šedou kazajku. Ale Jeho Milost pan profous ví, že dovedou měnit barvu pleti stejně snadno jako kazajky, takže sobě stále mním, že to byl týž chlap.”

„Postačí, že jste ho viděli rušit výkon královské spravedlnosti tím, že se snažil vzkřísit popraveného zrádce,” pravil důstojník. „Trois-Eschellesi a Petit-André, popravte ho!”

„Sečkejte, pane důstojníku!” zvolal jinoch ve smrtelné úzkosti. „Vyslechněte mě, nenechte mě nevinně zemřít! Za moji krev se budete muset zodpovídat mým krajanům na tomto světě a božské spravedlnosti na onom!”

„Své činy si zodpovím zde i tam,” odvětil profous chladně a dal rukou znamení katům. Pak se zlým, vítězoslavným úsměvem se ukazováčkem dotkl své pravé paže, zavěšené v

šátku a nejspíš poraněné dnešního rána Durwardovým úderem.

„Mizerný mstivý lotře!” vzkřikl na něho Quentin, přesvědčen tímto gestem, že jediným důvodem profousovy kruté přísnosti je soukromá msta a že od něho nemůže očekávat žádné slitování.

„Ten ubohý mladík blouzní,” pravil velitel. „Trois-Eschellesi, poskytni mu pár slov útěchy, než se odebere na onen svět. Vím, že dovedeš člověka utěšit, když není po ruce zpovědník. Věnuj mu minutu duševní posily a v příští minutě

to s ním vyřiď. Já musím pokračovat v obchůzce. Vojáci, za mnou!”

Profous odklusal, následován svou stráží - kromě dvou nebo tří biřiců, kteří zde zůstali, aby pomáhali při popravě. Nešťastný mladík je sledoval očima zoufalstvím takřka zakalenýma a zdálo se mu, že s každým zaduněním kopyt profousova vzdalujícího se koně mizí i jeho poslední slabá naděje na záchranu. V úzkosti se rozhlédl kolem a i v této chvíli jej překvapil stoický klid jeho spoluvězňů. Dříve projevovali všechny známky hrůzy a snažili se vším možným způsobem uniknout. Nyní však, když již byli chyceni, a jak se zdálo, odsouzeni k nevyhnutelné smrti, vyčkávali jejího příchodu nejvýš vyrovnaně. Osudová scéna, jež je očekávala, dodala snad jejich snědé tváři o něco žlutší nádech, ale nijak nevzrušila jejich rysy ani neuhasila nepoddajnou pýchu v jejich očích. Připomínali lišky, jež vyčerpavše všechny úskoky a prohnané pokusy o útěk, umírají s mlčenlivou a chmurnou statečností, kterou vlci ani medvědi - tato zuřivější lovná zvěř - vůbec neznají.

Nebyli nijak zastrašeni chováním katů, kteří se dali do práce uvážlivěji, než jak jim jejich velitel doporučil - snad proto, že se jim návykem stalo vykonávání jejich hrozného úřadu jakousi zábavou. Přerušme na chvíli naše vyprávění, abychom si je popsali, neboť za jakékoli tyranské vlády nabývá osobnost kata mimořádného významu.

Tito holomci se od sebe podstatně lišili zjevem i chováním. Ludvík měl ve zvyku jim říkat Démokritos a Herakleitos a jejich velitel profous je nazýval Jean-qui-pleure a Jean-qui-rit, to je Ubrečený Jan a Rozchechtaný Jan.

Trois-Eschelles byl vysoký, hubený, strašidelně vyhlížející člověk s tváří podivně vážnou. Na krku mu visel veliký růženec a bylo jeho zvykem zbožně jej nabízet ubohým trpitelům, na nichž konal svou povinnost. Vždy měl pohotově několik latinských citátů o nicotnosti a marnosti lidského života, a kdyby takové mnohoobročnictví bylo obvyklé, byl by mohl vykonávat spolu s úřadem kata i úřad vězeňského zpovědníka. Oproti tomu Petit-André byl kulaťoučký, čilý malý chlapík veselého vzezření, který se kutálel při výkonu své povinnosti, jako by to bylo nejzábavnější povolání na světě. Vypadal, jako by pociťoval jakousi shovívavou příchylnost ke svým obětem, a vždy k nim hovořil mírnými, laskavými slovy. Byli to jeho „nebozí poctiví chlapíci”, jeho „hezcí miláčkové”, „kmotříčci” nebo „dobří tatíci” - podle toho, jak to vyžadoval jejich věk a pohlaví. A zatímco se Trois-Eschelles snažil nadchnout je filozofickým a náboženským pohledem na budoucnost, Petit-André jen zřídkakdy opomenul obdařit je nějakým tím vtipem, jako by je chtěl přimět, aby odešli ze života jako z něčeho, co je směšné, opovrženíhodné a co si ve skutečnosti nezaslouží ani vážné úvahy.

Sotva mohu říci, jak a proč se stalo, že vzdor svým rozmanitým schopnostem a vzácnému výskytu takových exemplářů mezi příslušníky jejich vlastního povolání byli tito znamenití lidé ve větším opovržení než snad kdokoli z jejich plemene předtím nebo potom. Lidé, kteří je znali, pochybovali jen o jedné věci: zda vážný a patetický Trois-Eschelles a dovádivý Petit-André jsou více obáváni nebo hlouběji opovrhováni. Jisté je, že v obou těchto věcech vynikali nad všechny ostatní francouzské katy, kromě snad jejich pána Tristana l’Hermita, pověstného vrchního profouse, nebo jeho pána, Ludvíka XI.

Nesmíme si však myslet, že takto uvažoval Quentin. Život, smrt, čas a věčnost mu vířily před očima - závratné a omračující vyhlídky, od kterých se lidská přirozenost ve své slabosti odvracela, jež by však lidská hrdost byla ráda snášela zmužile. V této chvíli mu zatanula na mysli malá drsná kaple bez krovu, kde kromě něho odpočíval nyní již takřka celý jeho rod. „Naši feudální nepřátelé dopřáli mé rodině hroby ve vlasti,” přemítal, „ale já musím nasytit havrany a luňáky v cizí zemi jako vyvržený zločinec!” Mimoděk mu vhrkly slzy do očí. Trois-Eschelles se dotkl jeho ramene, vážně mu blahopřál k jeho požehnanému předsmrtnému rozpoložení mysli, pateticky zvolal: „Beati, qui in Domino monuntur”, a podotkl, že ta duše je šťastna, jež opouští tělo, když slza stojí v oku. Petit-André ho plácl přes druhé rameno a vykřikl: „Odvahu, můj drahý synu! Musíš zahájit tanec, tak hleď, aby bál začal vesele, když už jsou všechny rebeky tak pěkně naladěny.” Přitom škubl provazem, aby zdůraznil pointu svého vtipu. Když jinoch pohlédl svým ustrašeným zrakem z jednoho na druhého, jemně ho popostrčili k osudnému stromu a naznačili mu tak smysl svých slov jasněji. Říkali mu, ať jen je statečný, za chvilku že už to bude mít odbyté.

V této kritické chvíli se Quentin rozhlédl kolem sebe nepříčetným zrakem a zvolal:

„Je tu nějaký dobrý křesťan, který mě může uslyšet, aby oznámil Ludovikovi Leslymu ze skotské královské stráže, jemuž tu říkají Le Balafré, že jeho synovec je zde hanebně vražděn?”

Tato slova byla vyřčena právě včas, neboť jakýsi lučištník královské gardy, kterého sem přivábily přípravy k popravě, stál nedaleko - ještě s několika náhodnými chodci -, aby se díval, co se bude dít.

„Proklatě, rozmyslete si dobře, co děláte,” řekl katům. „Jestli je ten mladík ze Skotska, nepřipustím, abyste s ním hráli špinavou hru.”

„Bůh chraň, vážený pane rytíři,” pravil Trois-Eschelles a přitáhl si Durwarda za jednu paži kupředu, „ale musíme uposlechnout rozkazů, které jsme dostali.”

„Nejkratší hra je vždycky ta nejpoctivější,” podotkl Petit-André a tahal chlapce za druhou paži dále.

Trois-Eschelles sc dotkl jeho ramene a vážně mu blahopřál k jeho požehnanému

předsmrtnému rozpoložení mysli… (sir. 72)

Ale Quentin, jenž zaslechl slova zastání, se náhle vzepřel, rázem setřásl oba vykonavatele zákona a s rukama dosud svázanýma se rozběhl ke skotskému lučištníkovi.

„Stůjte při mně, krajane!” zvolal svou mateřštinou. „Pro lásku ke Skotsku a ke svatému Ondřeji! Jsem nevinen - jsem váš krajan! Stůjte při mně, neboť se budete zodpovídat za své činy u posledního soudu!”

„Při svatém Ondřeji! Dostanou tě jen přes mou mrtvolu!” zvolal lučištník a tasil meč.

„Přeřízněte mi pouta, krajane,” požádal Quentin, „a já se už také o sebe trochu postarám!”

Stačilo jediné říznutí lučištníkova ostrého meče, a osvobozený vězeň skočil náhle po jednom z profousových biřiců, vyrval mu halapartnu, kterou byl ozbrojen, a zvolal:

„A nyní pojďte, máte-li odvahu!”

Oba kati si navzájem něco šeptali.

„Jeď za vrchním profousem,” řekl tlumeně Trois-Eschelles. „Já je tu zatím zadržím, jestli se mi to podaří. - Do zbraně, vojáci profousovy stráže!”

Petit-André vskočil na koně a opustil bojiště. Profousovi biřici, kteří zde zůstali s Trois-Eschellesem, se shlukli a zaujali obranné postavení tak kvapně, že se oběma zbývajícím odsouzencům podařilo ve zmatku uprchnout. Možná že škaryanti ani nijak zvlášť netoužili zajatce zadržet. V poslední době se již dostatečně nasytili krve těchto ubožáků a jako každá jiná divá zvěř i oni se dlouhým vražděním konečně přesytili. Vzali si tedy za záminku, že dostali rozkaz bezodkladně se postavit na obranu kata, a nestarali se o nic jiného. Mezi skotskými lučištníky a biřici, kteří vykonávali rozkazy svého profouse, panovala totiž řevnivost, jež občas vedla k otevřeným srážkám.

„Jsme dost silní, abychom porazili ty pyšné Skoty třeba dvakrát za sebou, je-li vám libo,” pravil Trois-Eschellesovi jeden z těchto vojáků.

Ale opatrný katovský hodnostář mu pokynul, aby mlčel, a velmi slušně oslovil skotského lučištníka:

„Vskutku, pane, je to velká urážka vrchního profouse, že jste ráčil být tak smělý a dovolil si zasahovat do výkonu královské spravedlnosti, jež mu byla řádně a zákonně svěřena. A není to spravedlivé ani ke mně, kterému zločinec po právu náleží. Ba ani mladíku tomu samotnému žádná chvalitebná laskavost se tím nestala, uvážíme-li, že byť by zde bylo i padesáte dalších příležitostí, aby mohl být jaksepatří slušně oběšen, přece nemusí být již ani jedinkrát v tak šťastném rozpoložení duše, v jakém se nacházel před vaším nemoudrým zákrokem.”

„Jestli si můj mladý krajan myslí, že jsem mu ublížil,” pravil Skot s úsměvem, „vrátím ho do vaší péče bez jediného dalšího slova vády.”

„Ne, ne! - Jen to ne!” zvolal Quentin. „Byl bych raději, kdybyste mi srazil hlavu svým vlastním mečem - to by lépe odpovídalo mému rodu, než abych zemřel rukou takového hnusného hulváta.”

„Vida, jak se vybarvuje! - Slyšíte ho, jak nadává?” pravil vykonavatel práva. „Žel, jak pomíjejí naše nejlepší předsevzetí! - Před chvílí byl ještě v požehnaném rozpoložení duše připraven k odchodu, a nyní - za pouhé dvě minuty - již pohrdá ouřadem.”

„Řekněte mně přímo, rovnou a bez vytáček, čím se ten mladý muž provinil,” žádal lučištník.

„Porušil právo tím, že sejmul mrtvolu zločince, i když na stromě, kam jsem ho svou vlastní rukou pověsil, byla vyryta fleur-de-lis,” odpověděl Trois-Eschelles již poněkud vážněji.

„Je to tak, mladý muži?” otázal se lučištník. „Jak je možné, že ses dopustil takového provinění?”

„Dovolávám se vaší ochrany,” odpověděl Durward, „a proto vám řeknu věrnou pravdu. Viděl jsem muže zmítajícího se na stromě a z pouhého milosrdenství jsem ho odřízl. Nemyslel jsem přitom ani na lilii, ani na karafiát a francouzského krále jsem chtěl urazit stejně málo jako papeže, našeho svatého otce.”

„Ký ďas ti napískal starat se o mrtvolu?” pravil lučištník. „Za tímhle pánem jich uvidíš na každém stromě celé hrozny -a měl bys toho v této zemi věru dost na práci, kdybys chtěl za katem paběrkovat. Ale neopustím krajana v nouzi, když mu mohu pomoci. - Poslyšte, páni profousovi vojáci, vidíte přece, že je to všecko omyl. Měli byste mít větší slitování s tak mladým pocestným. U nás doma si nezvykl na tak čiperný právní postup, jakým se vyznačujete vy a váš pán.”

„To ovšem neznamená, že by ho nebylo potřeba, vážený pane lučištníku,” pravil Petit-André, který se právě vrátil. „Drž se, Trois-Eschellesi, neboť zde již přijíždí vrchní profous.

A zanedlouho uvidíme, jak mu bude po chuti, že mu někdo vzal práci z rukou, dříve než ji dokončil.”

„A tu je už také několik mých přátel, kteří přicházejí právě včas,” zvolal lučištník.

Byla to pravda. Zatímco profous Tristan cválal se svou hlídkou vzhůru po jedné straně malé výšiny, kde se odehrávala hádka, vyjíždělo spěšně po druhé straně asi pět skotských lučištníku a v jejich čele sám Balafré.

Za této ožehavé situace Lesly neprojevil ani stín oné lhostejnosti ke svému synovci, ze které ho Quentin v hloubi svého srdce vinil. Jakmile totiž spatřil, že jeden z jeho druhů a Durward stojí ve střehu, připraveni k obraně, zvolal:

„Cunninghame, děkuji ti! Rytíři a přátelé, pomozte! Je to mladý skotský šlechtic - můj synovec! Lindesay, Guthrie, Tyrie - taste a udeřte na ně!”

Vše nasvědčovalo tomu, že dojde k zoufalé srážce mezi oběma skupinami, jejichž vzájemný počet nebyl v takovém nepoměru, aby skotští šlechtici díky své lepší výzbroji neměli stejnou naději na vítězství. Ale vrchní profous, který snad pochyboval o výsledku takového boje nebo si uvědomoval, jak nepříjemný by byl králi, dal svým vojákům znamení, aby se zdrželi násilí, a vyzval Balafréa, jenž nyní popojel kupředu jako vůdce druhé strany, aby mu odpověděl, „jaký cíl sleduje -on, který je příslušníkem královské tělesné stráže -, když se staví proti popravě zločince”.

„Popírám co nejrozhodněji, že něco takového dělám,” hájil se Balafré. „Při svatém Martinu, myslím, že je určitý rozdíl mezi popravou zločince a vražděním mého vlastního synovce!”

„Váš synovec může být právě tak zločincem jako kdokoli jiný, pane,” prohlásil vrchní profous, „a každý cizinec, který je ve Francii, podléhá francouzským zákonům.”

„Ano, ale my máme své výsady - my, skotští lučištníci -, není-liž pravda, přátelé?” pravil Balafré.

„Ovšem - ano!” volali všichni. „Výsady - výsady! - Ať žije král Ludvík! - Ať žije náš statečný Balafré! - Ať žije skotská garda! - Smrt každému, kdo pošlape naše privilegia!”

„Buďte rozumní, páni rytíři,” uklidňoval je vrchní profous. „Mějte ohled na můj úřad.”

„Vy nás nebudete učit rozumu,” pravil Cunningham. „Od toho jsou naši důstojníci, aby nám řekli, co je správné. Teď, když tu není Jeho Milost nejvyšší konstábl, bude nás soudit jen Jeho královská Výsost nebo náš vlastní velitel.”

„A věšet nás nebude nikdo jiný než Sandie Wilson, starý profous naší vlastní kumpanie,” dodal Lindesay.

„Ovšem! Kdybychom se podvolili nějakému jinému právnímu postupu, vyloženě bychom podváděli Sandieho, který je jedním z nejpoctivějších chlapíků, jaký kdy uvázal smyčku na oprátce,” pravil Balafré. „Já sám kdybych měl být oběšen, nikdo jiný by mně nesměl uvázat konopnou vázanku kolem krku.”

„Ale poslyšte,” namítl vrchní profous, „ten mladík k vám nepatří a nemůže sdílet to, čemu říkáte své výsady.”

„To, čemu my říkáme naše výsady, skutečně také výsady jsou a každý to musí uznat,” pravil Cunningham.

„Nestrpíme, aby o nich někdo pochyboval!” zvedl se

všeobecný pokřik lucištníků.

„Zbláznili jste se, pánové?” tišil je Tristan l’Hermite. „Nikdo vám přece vaše výsady neupírá, ale ten mladík nepatří do vašich řad.”

„Je to můj synovecpravil Balafré vítězoslavně.

„ Ale není lučištníkem královské stráže, zdá se mi,” odvětil Tristan l’Hermite.

Lučištníci na sebe pohlédli trochu nejistě.

„Trvej na tom, kamaráde,” zašeptal Cunningham Balafréovi. „Řekni, že jsme ho přijali.”

„Při svatém Martinu, máš pravdu, drahý krajane,” odpověděl Lesly, povznesl hlas a přísahal, že právě dnes zverboval svého příbuzného do vlastní družiny.

Toto prohlášení rozhodlo.

„Tedy dobře, pánové,” pravil profous Tristan, jasně si uvědomuje královy podrážděné obavy, aby se do řad jeho tělesné stráže snad nevloudila nespokojenost. „Jak říkáte, znáte svá privilegia, a k mým povinnostem nepatří mít spory s královskou gardou, mohu-li tomu zabránit. Předložím však celou záležitost králi k rozhodnutí, a byl bych rád, kdybyste si uvědomili, že tím postupuji mnohem shovívavěji, než jak dovolují pravidla mého úřadu.”

Skončil a dal svému oddílu povel k odjezdu. Lučištníci zůstali na místě a spěšně se radili, co mají podniknout dále.

„Především musíme o celé záležitosti zpravit lorda Crawforda, našeho velitele, a dát chlapce zapsat mezi příslušníky stráže.”

„Ale pánové - moji dobří přátelé a zachránci,” pravil Quentin s jistým zaváháním, „ještě jsem se nerozhodl, jestli k vám vstoupím do služby, nebo ne.”

„Tak se tedy rozhodni, jestli to chceš udělat, nebo jestli se dáš raději oběsit,” podotkl suše jeho strýc. „Mohu tě totiž ujistit, že jakkoli jsi můj synovec, nevidím žádné jiné východisko, jak bys unikl šibenici.”

To byl ovšem důvod, na nějž se nedalo odpovědět, a tak se Quentin okamžitě smířil s nabídkou, kterou by snad za jiných okolností nebyl pokládal za příliš lákavou. Avšak skutečnost, že teprve před chvílí unikl oprátce, kterou měl již doslovně kolem krku, byla by ho asi smířila i s horší možností, než jakou mu nyní navrhovali.

„Musí se s námi vrátit do kasáren,” pravil Cunningham. „Jakmile bychom ho opustili, nebyl by v bezpečí, když se tihle lovci lidí plíží kolem.”

„Tak to ani nesmím, drahý strýčku, přenocovat v hostinci, kde jsem snídal?” zeptal se Quentin; nejspíš považoval - tak jako leckterý jiný rekrut - i jedinou noc strávenou na svobodě za zisk.

„Ovšem, milý synovče,” odpověděl mu jeho strýc ironicky, „můžeš - abychom měli potěšení vylovit tě z nějakého kanálu nebo vodního příkopu nebo třeba z nějakého zákrutu Loiry pěkně zašitého do pytle, aby se ti pohodlněji plavalo. Tak by to asi nejspíš dopadlo. - Vrchní profous se na nás usmíval, když jsme se rozcházeli, což znamená, že má nebezpečné myšlenky,” dodal pak ke Cunninghamovi.

„Málo dbám na jeho hrozby,” pravil Cunningham. „Jeho ptačí střely nemohou ublížit takové zvěři, jako jsme my. Byl bych však rád, kdybys všechno řekl Oliveru Ďáblovi, který byl povždy dobrým přítelem skotských gardistů a uvidí otce Ludvíka dříve než profous, protože ho má zítra holit.”

„Ale poslyš,” pravil Balafré, „bylo by špatné, kdybych šel k Oliverovi s prázdnýma rukama - a já jsem holý jako bříza v prosinci.”

„To jsme všichni,” odvětil Cunningham. „Oliver se musí pro jednou spokojit naším dobrý skotským slovem. Z příští výplaty se mu už složíme na něco pěkného. A mohu tě ujistit, že výplata přijde mnohem dřív, když si Oliver bude myslet, že z ní sám dostane nějaký podíl.”

„Nyní však vzhůru ke hradu!” pravil Balafré. „Abychom mohli správně formulovat svou zprávu Crawfordovi a Oliverovi, může nám můj synovec cestou vyprávět, jak se stalo, že se mu vrchní profous dostal na kobylku.”

Kapitola VII VERBOVÁNÍ

Smírčí soudce:

Podej mi služební řád - přečti ty články - přísahej, polib bibli - podepiš se a staň se hrdinou;

za činy udatenství, jež kdys vykonáš, budeš z veřejných prostředků pobírat denně šest pencí, stravu a též doplatky.

Verbií

Jeden zbrojnoš skotských lučištníků sesedl a Quentin dostal jeho koně. Ujížděl pak ve společnosti svých krajanů pravidelným klusem ke hradu Plessis, aby se stal - i když ne zcela dobrovolně - obyvatelem této pochmurné pevnosti, jejíž zevnějšek ho dnešního rána tak překvapil.

V odpověď na otázky svého strýce mu za jízdy vylíčil příhodu, která ho uvedla do tak velikého nebezpečí. Přestože jemu samému se příběh zdál dojemný, shledal, že jej jeho průvodci přijímají se smíchem.

„A přece to není ani dobrý vtip,” pravil jeho strýc, „neboť u ďáblova ocasu, co mohlo toho nerozvážného chlapce ponoukat, aby se zabýval tělem nějakého proklatého nevěřícího maurského pohana?”

„Kdyby se byl s profousovými lidmi poškorpil o nějakou hezkou holku tak jako Michal z Moffatu, bylo by v tom víc rozumu,” pravil Cunningham.

„Ale myslím si, že se silně dotýká naší cti, když Tristan a jeho lidé předstírají, že si naše skotské čapky pletou s těmi takzvanými toques a turbans, co nosí ti zlodějští vagabundi,” pravil Lindesay. Jestliže jejich oči nevidí žádný rozdíl, je třeba

je o nem poučit právem silné ruky. Já si vsak myslím, že Tristan jen předstírá, že se mýlí, aby mohl lapat mírumilovné Skoty, kteří sem přicházejí navštívit své příbuzné.”

„Smím se zeptat, strýčku, co je to za lidi, o nichž teď mluvíte?”

„Pravda, zeptat se můžeš,” odpověděl strýc, „ale nevím, milý synovče, kdo by ti mohl správně odpovědět. Já aspoň ne, tím jsem si jist, i když to mohou být - pokud vím - lidé jako všichni jiní. Přivandrovali do téhle země asi tak před rokem nebo před dvěma, stejně jako se mohlo přihnat mračno kobylek.”

„Ano,” pravil Lindesay, „a Jakub Prosťáček - říkáme tak sedlákovi, chlapče; časem se našemu způsobu řeči naučíš -tedy poctivý Jakub, povídám, málo stojí o vítr, který přináší buď je, nebo kobylky, ale rád by viděl nějakou vichřici, která by je zase odnesla.”

„Což tu páchají tolik zla?” tázal se jinoch.

„Zla, pravíš? Ale vždyť jsou to pohani nebo židi nebo přinejmenším mohamedáni. Neuctívají ani Pannu Marii, ani svaté,” pravil Cunningham a přitom se pokřižoval. „Kradou, co jim přijde pod ruku, zpívají a hádají z ruky a věští lidské osudy.”

„Říká se však, že jsou mezi jejich ženami docela hezká děvčata,” řekl Guthrie. „Ale co tu budu povídat, Cunningham to přece sám ví nejlépe.”

„Jakže, bratře, chceš mě snad z něčeho křivě obviňovat?” ohradil se Cunningham.

„Jsem si jist, že jsem nic takového neučinil,” odpověděl Guthrie.

„Chci být souzen celou společností,” trval na svém Cunningham. „Řekl jsi asi tolik, jako že já, skotský šlechtic, který žije podle ustanovení církve svaté, mám milenku mezi touto spodinou pohanstva.”

„Ne, to přece ne - vždyť jenom žertoval,” uklidňoval jej Balafré. „Přátelé se přece nebudou mezi sebou hádat.”

„To pak ale nesmí ani takto žertovat,” mručel si Cunningham, jako by rozmlouval s vlastními vousy.

„Jsou takoví vagabundi i v jiných zemích než ve Francii?” vyptával se Lindesay.

„Ba věru. Jejich kmeny se objevily v Německu, Hispánii, ba i v Anglii,” odpověděl Balafré. „Z milosti svatého Ondřeje Skotsko je jich zatím ušetřeno.”

„Skotsko je příliš studený kraj pro kobylky a příliš chudá země pro zloděje,” řekl Cunningham.

„Možná také, že Janek Horal nestrpí, aby tam kromě něho tučněli ještě i jiní zloději,” podotkl Guthrie.

„Dávám všem na vědomí,” pravil Balafré, „že pocházím ze svahů Angusu a že mám vznešené horalské příbuzné v Glen-Isle. Nepřipustím, aby někdo horaly hanobil.”

„Ale přece nechceš popírat, že jsou to zloději dobytka?” dráždil ho Guthrie.

„Každý má nějakou tu libůstku - a sem tam odehnat trochu dobytka nebo tak něco není žádná krádež. Na tom trvám a dotvrdím ti to, kdykoli a kdekoli si budeš přát,” prohlásil Balafré.

„Hanba, příteli!” zvolal Cunningham. „Kdo se teď hádá? Tento chlapec by neměl být svědkem takového hloupého nesouladu mezi námi. - Nu, už jsme u hradu, a přijdete-li do mé komnaty na večeři, dám k lepšímu soudek vína, abychom po přátelsku připili na zdraví celému Skotsku - Vysočině i Nížině.”

„Ujednáno - ujednáno,” souhlasil Balafré. „A já dám druhý soudek, aby odplavil všechnu nevlídnost a abychom připili mému synovci při vstupu do našeho sboru.”

Když se přiblížili, otevřela se brána a klesl padací most. Vjížděli jeden po druhém, ale jakmile se objevil Quentin, stráže zkřížily píky a přikázaly mu, aby se zastavil. Zároveň vojáci na hradbách napnuli své luky a zamířili na něj hákovnicemi. Byl to projev přísné ostražitosti, od níž nebylo upuštěno ani nyní, přestože mladý cizinec přijel s četou, která nejen patřila k posádce, ale byla i částí téhož sboru, jehož příslušníci zde právě drželi stráž.

Le Balafré, který úmyslně zůstal po boku svého synovce, podal nutná vysvětlení, a po dosti dlouhých odkladech a váhání konečně silná stráž odvedla jinocha do obydlí lorda Crawforda.

Tento skotský šlechtic byl jedním z posledních pozůstatků statečné skupiny skotských lordů a rytířů, kteří tak dlouho věrně sloužili Karlovi VI. v krutých válkách, jež rozhodly o nezávislosti francouzské koruny a o vypuzení Angličanů ze země. Ještě jako chlapec bojoval po boku Douglasově a Buchanově, jezdil pod zástavou Johanky z Arku a nyní byl možná již jedním z posledních příslušníků skotského rytířstva, kteří tenkrát tak ochotně tasili meč proti „svým odvěkým anglickým nepřátelům”. Změny, jež nastaly ve skotském království - a snad i to, že uvykl francouzskému podnebí a způsobům -, přiměly starého barona, aby se vzdal všech myšlenek na návrat do vlasti. Rozhodl se tím ochotněji, že svým vysokým postavením, které na Ludvíkově dvoře zastával, a svou otevřenou a věrnou povahou získal na krále značný vliv. Přestože Ludvík nebyl ochoten obecně věřit v lidskou čest a ctnost, přece v ně důvěřoval u lorda Crawforda, a podroboval se jeho vlivu tím spíše, že se nikdy nestalo, aby lord zasahoval do záležitostí, jež se netýkaly jeho úřadu.

Balafré a Cunningham následovali Durwarda a stráž do obydlí svého velitele. Lordův důstojný vzhled a úcta prokazovaná mu těmito hrdými vojáky, kteří, jak se zdálo, neuznávali nikoho jiného, na jinocha hluboce zapůsobily.

Lord Crawford byl vysoké postavy a pokročilým věkem seschl a pohubl. Přece však si zachoval mladistvou sílu svalů -i když ne jejich dřívější pružnost -, takže za pochodu nesl svou zbroj právě tak dobře jako nejmladší muž jeho oddílu. Rysy měl drsné, obličej zjizvený a ošlehaný větrem a oči, které v třiceti zuřivých bitvách pohlížely ve tvář smrti - své dávné spoluhráčce, vyjadřovaly spíše chladné pohrdání nebezpečím než dravou odvahu žoldnéře. Nyní byla jeho vysoká, vzpřímená postava zahalena ve volný plášť přepásaný koženým opaskem, na němž byla zavěšena dýka s bohatě vykládanou rukojetí. Kolem krku měl stuhu s řádem svatého Michala. Seděl na pohovce pokryté jelenicí a s brýlemi na nose - což byl tenkrát teprve nedávný vynález - namáhavě četl objemný rukopis zvaný Rosier de la Guerre. Byl to zákoník občanské a vojenské politiky, který Ludvík sestavil pro svého syna dauphina a o němž chtěl nyní znát mínění zkušeného skotského válečníka.

Při vstupu neočekávaných návštěvníků lord Crawford poněkud nevrle odložil knihu a zeptal se svou širokou mateřštinou:

„Co vám, k čertu, zase teď chybí?”

Le Balafré obšírně vylíčil postavení svého synovce a pokorně žádal o ochranu Jeho Lordstva, počínaje si při tom s větší úctou, než jakou by možná byl projevil před samým králem.

Lord Crawford naslouchal velmi pozorně. Nemohl než se usmát prostotě, s jakou mladík zakročil ve prospěch oběšeného zločince, ale pokyvoval hlavou, když se dozvěděl o potyčce mezi skotskými lučištníky a škaryanty vrchního profouse.

„Kolikrát mi ještě přinesete takové zauzlené klubko k rozmotání?” řekl. „Kolikrát vám budu muset ještě říkat - a zejména vám dvěma, Ludoviku Lesly a Archie Cunninghame -, že se cizí voják má chovat skromně a slušně k obyvatelům země, nechce-li na sebe poštvat psy z celého města? No ale, když už se musíte s někým hašteřit, je mi milejší, když je to ten ničemný profous, než aby to byl kdokoli jiný. Ostatně, tento

útok vám zazlívám méně než jiné bitky, jichž jste se během doby dopustili, Ludoviku, neboť to bylo jen přirozené a laskavé, když jste se zastali tohoto tvého mladého příbuzného. A tomu prostému chlapci rovněž nesmí být ublíženo. Podejte mi proto tamhle z dolní přihrádky seznam sboru. Hned tam připíšeme mezi příslušníky čety chlapcovo jméno, aby mohl požívat našich výsad.”

„Ráčí-li Vaše Lordstvo dovolit -,” začal Durward.

„Ten chlapec se zbláznil!” přerušil ho strýc. „Jak se odvažuješ oslovit Jeho Lordstvo, nejsi-li tázán?”

„Měj strpení, Ludoviku,” pravil lord Crawford.

„Vyslechněme, co nám chce chlapec říci.”

„Jenom maličkost, s dovolením Vašeho Lordstva,” odvětil Quentin. „Ještě nedávno jsem říkal svému strýci, že mám jisté pochybnosti, zda mám nebo nemám vstoupit do této služby. Chtěl bych nyní říci jen tolik, že se mé pochybnosti úplně rozplynuly, když jsem viděl vznešeného a zkušeného velitele, pod nímž mám sloužit - neboť váš pohled prozrazuje autoritu.”

„Dobřes to řekl, můj hochu,” pravil starý lord, který nebyl hluchý k takové pokloně. „Získali jsme určitou zkušenost, a kéž by dal milostivý Bůh, abychom se touto zkušeností také zdokonalili ve službě i velení. Nyní jsi, Quentine, příslušníkem našeho ctihodného sboru královské skotské tělesné stráže jako panoš svého strýce a sloužíš pod jeho kopím. Doufám, že si ve službě dobře povedeš, neboť pocházíš z urozené a vznešené rodiny. Jestli tvá odvaha odpovídá tvému vzhledu, měl bys být dobrým vojákem. - Ludoviku, postaráš se, aby tvůj příbuzný pilně cvičil, neboť v dohledné době budeme lámat dřevce.”

„Při jílci mého meče, to rád slyším, Vaše Lordstvo. Ten mír z nás dělá ze všech zbabělce. Já sám pozoruju u sebe jakési chátrání ducha, když jsem stále uzavřen v tomhle proklatém hradním vězení.”

„Nu, jakýsi ptáček mi pošeptal,” pokračoval lord Crawford, „že naše stará zástava nám už zase co nevidět bude tančit nad hlavou v poli.”

„No, téhle notě připiju dnes večer tím hlouběji ze své číše,” podotkl Balafré.

„Ty budeš připíjet každé notě,” řekl lord Crawford. „Obávám se, Ludoviku, že si jednoho dne sám uvaříš várku, kterou shledáš až příliš hořkou.”

Lesly, uveden poněkud do rozpaků, odpověděl, že „už po mnoho dní nepil nic než čistou vodu”, ale že „Jeho Lordstvo jistě zná starý obyčej oddílu uspořádat pitku na zdraví nově přijatého kamaráda”.

„Pravda,” řekl starý vojevůdce, „zapomněl jsem na tu příležitost. Pošlu vám několik korbelů vína, abych také něčím přispěl. Ale netáhněte to déle než do západu slunce. A poslyšte, ať jsou vojáci určení do služby řádně vypraveni. A

dbejte, aby se žádný z nich v podstatě nezúčastnil vašeho

hýření.

„Splníme rozkazy Vašeho Lordstva do posledního písmene,” pravil Ludovic. „A připijeme také - jak se patří - na vaše zdraví.”

„Co jsem chtěl říci,” podotkl lord Crawford, „možná že se sám přijdu na chvilku podívat, jak se veselíte - jen abych dohlédl, že se všechno odbývá v mezích slušnosti.”

„Vaše Lordstvo bude co nejsrdečněji vítáno,” odpověděl Ludovic a celá skupina se v povznesené náladě vzdálila, aby připravila vojenskou hostinu. Lesly na ni pozval asi dvacet svých přátel, kteří byli zvyklí velmi často spolu stolovat.

Vojenská slavnost bývá obvykle velmi rychle

improvizována, jen je-li po ruce dost jídla a pití. V tomto případě se však Ludovic staral, aby opatřil nějaké lepší víno, neboť - jak pravil - „starý lord je z nich ze všech největší vína pitel, a i když jim káže o střídmosti, sám, když vypije u královské tabule všechno víno, kterého se vůbec může ve vší slušnosti zmocnit, nevynechá nikdy žádnou přijatelnou příležitost, aby pak strávil večer nad korbílkem. A tak se musíte, přátelé, připravit na to,” dodal, „že zase uslyšíte ty staré historky o bitvách u Verneuilu a Baugé.”

Gotická komnata, ve které se obvykle scházeli, byla spěšně uvedena do nejlepšího pořádku. Lučištníci poslali své pacholky, aby přinesli zelené rákosí a rozprostřeli je na podlaze. Korouhve, pod nimiž skotské gardy pochodovaly do boje nebo které ukořistily nepřátelským vojům, zavěsili nad stůl a rozvěsili po stěnách komnaty jako čalouny.

Dále bylo třeba obstarat mladému rekrutovi co nejrychleji šat i zbroj skotských lučištníků, aby bylo v každém ohledu zřejmé, že se podílí na důležitých výsadách gardy, jež mu umožňovaly za podpory skotských krajanů směle vzdorovat moci a nemilosti vrchního profouse - i když se vědělo, že jeho moc je právě tak hrozná jako jeho nemilost nesmiřitelná.

Hodokvas byl nesmírně veselý a hosté, kteří přijímali do svých řad nováčka z drahé otčiny, dali plný průchod svým národním zálibám. Zpívali staré skotské písně, vypravovali si zkazky o starých skotských bohatýrech, vzpomínali na hrdinské činy svých otců a na místa, kde se tyto činy udály. A tak načas jako by se úrodné pláně tourainské proměnily v hornaté a neúrodné kraje Kaledonie.

A právě když jejich nadšení dosahovalo vrcholu a každý se snažil říci něco, čím by obohatil drahé vzpomínky na Skotsko, dostalo jejich zanícení novou vzpruhu příchodem lorda Crawforda, který - jak Balafré správně prorokoval - byl u královské tabule jako na trní, až se mu konečně naskytla příležitost, aby unikl a přišel se podívat na zábavu svých krajanů.

Vyhradili mu čestné místo v čele tabule. I když byl jejich vůdcem a velitelem hned po králi a nejvyšším konstáblovi, přece vzhledem k obyčejům oné doby a ke složení tohoto vojenského tělesa mohl s příslušníky svého oddílu - jež bychom dnes nazvali prostými vojíny, ale kteří byli šlechtici -sedět u jednoho stolu a podle chuti se účastnit jejich zábavy, aniž tím utrpěla jeho důstojnost velitele.

Prozatím však lord Crawford odmítl posadit se na místo, jež bylo pro něho připraveno. Povzbudil je, „aby jen byli veselí”, a stál a přihlížel jejich divokým radovánkám s výrazem svědčícím o jeho radosti.

„Nech ho na pokoji,” zašeptal Cunnigham Lindesaymu, jenž nabízel vznešenému veliteli víno. „Nech ho na pokoji, ať se napije, až se mu zachce.”

Skutečně, starý lord se zprvu jen usmál, zavrtěl hlavou a postavil netknutou číši před sebe; pak z ní ale začal jakoby v roztržitosti usrkávat a přitom si naštěstí vzpomněl, že by přineslo smůlu, kdyby alespoň jedním douškem nepřipil na zdraví statečného jinocha, který dnešního dne vstoupil do jejich řad. Jak se dá právem očekávat, rytíři přípitek přijali a odpověděli naň četnými radostnými výkřiky; pak jim starý velitel oznámil, že zpravil pana Olivera o tom, co se dnes zběhlo. „A poněvadž,” jak pravil, „oškrabovač brad nemá toho natahovače krků ve velké lásce, spojili jsme se a vymohli na králi rozkaz, aby profous upustil od všech dalších opatření -pod jakoukoli záminkou - proti Quentinu Durwardovi a aby napříště vždy respektoval privilegia skotské gardy.”

Opět se rozléhalo volání, poháry byly znovu naplněny jiskřivým vínem až po okraj a vojáci slavnostně připili na zdraví vznešeného lorda Crawforda, statečného ochránce výsad a práv jeho skotských krajanů. Dobrý starý lord nemohl jinak než ze zdvořilosti odpovědět na tento přípitek také přípitkem. Mimoděk sklesl do křesla - jako by ani nemyslel na to, co dělá -, pak k sobě zavolal Quentina a zahrnul ho tolika otázkami o poměrech ve Skotsku a o tamějších vznešených rodech, že jinoch nedovedl ani na všechny odpovědět. Mezi své otázky vkládal dobrý lord občasný doušek a znovu a znovu se laskal s číší vína. Přitom podotkl, že se na skotské šlechtice sluší, aby byli družní a společenští, ale mladí lidé jako Quentin že by v tom měli být obezřetní, aby se družnost nezvrhla v nestřídmost a hýření. Při této příležitosti pronesl ještě i mnoho jiných znamenitých myšlenek a zásad, až konečně jeho jazyk, tolik zaměstnaný chválou střídmosti, poněkud zmalátněl a začal vyslovovat o něco méně zřetelně než obvykle. A právě tehdy, když vojenská horlivost společnosti rostla s každým vyprázdněným džbánkem, vyzval je Cunningham, aby připili na brzké rozvinutí Oriflamme -francouzské královské korouhve. „A ať ji provívá burgundský vánek!” ozval se Lindesay. „Z celé své duše, která ještě zbyla v mém vetchém těle, souhlasím s tímto přípitkem, mé děti,” pravil lord Crawford, „a ač jsem stár, věřím, že ji bohdá ještě uzřím třepetat se nad naší hlavou. A poslyšte, moji kamarádi,” dodal důvěrně, neboť víno ho učinilo poněkud sdílnějším, „všichni jste věrní služebníci francouzské koruny, proč byste

tedy neměli vědět, že od vévody Burgundského přišel vyslanec s poselstvím plným podrážděné nelibosti?”

„Viděl jsem ekvipáž hraběte z Crěvecoeuru, jeho koně i komonstvo dole v hospodě U morušového háje”, podotkl jiný z hostů. „Říká se, že ho král nevpustí do hradu.”

„Kéž by mu jen nebesa seslala nepříznivou odpověď,” pravil Guthrie. „A na co si vlastně stěžuje?”

„Má celou kupu stížností týkajících se hranic,” odpověděl lord Crawford, „a také tvrdí, že král prý nedávno vzal pod svou ochranu jakousi dámu z jeho země, nějakou mladou hraběnku, vévodovu svěřenku, která uprchla z Dijonu, protože ji chtěl vévoda provdat za svého oblíbence Campo-Bassa.”

„A skutečně sem přišla samotná, mylorde?” zeptal se Lindesay.

„Nikoliv, ne zcela sama, ale se starší hraběnkou, svou příbuznou, která v této věci vyhověla přání své neteře.”

„A chce se král, který je vévodovým feudálním pánem, skutečně plést mezi vévodu a jeho svěřenku? Vždyť Karel má nad ní stejná práva, jako by měl král nad dědičkou Burgundska, kdyby byl vévoda mrtev,” pravil Cunningham.

„Král se bude nejspíš řídit politickými ohledy, jak už je jeho zvykem. A víte přece, že veřejně ty dámy nepřijal ani je nesvěřil do ochrany svých dcer, paní z Beaujeu nebo princezny Johanky, takže se bezpochyby zachová podle okolností. Je naším pánem, ale přesto není velezrada, když řeknu, že podle okolností hned běží za zvěří se psy a hned zase utíká se zajícem, jak se mu to hodí. Je vrtkavý ve styku s každým křesťanským panovníkem.”

„Ale vévoda Burgundský nemá porozumění pro takové úskoky,” pravil Cunningham.

„To tedy ne,” přitakal starý lord, „a proto mezi nimi nejspíš dojde ke srážce.”

„Nuže, ať tedy jen svatý Ondřej podporuje takový boj!” řekl Le Balafré. „Předpovídali mi už před deseti, ba dokonce už před dvaceti lety, že založím štěstí svého rodu ženitbou. A kdo ví, co se může stát, když už jednou - jako ve starých romancích - začneme bojovat pro čest a lásku dam.”

„Ty chceš mluvit o lásce dam, s tím svým šrámem ve tváři!” zvolal Guthrie.

„Lepší je nemilovat vůbec než milovat cikánskou ženu z pohanstva,” odsekl Le Balafré.

„Ustaňte, přátelé,” tišil je lord Crawford. „Žádné výpady ostrými zbraněmi a žádné jedovaté posměšky - buďme přáteli. A pokud se týká té dámy, je příliš bohatá, než aby ji dostal nějaký chudý skotský lord - jinak bych tíž byl uplatnil své vlastní nároky, jak mám už osmdesátku málem na krku. Nicméně připíjím na její zdraví, neboť se říká, že je pochodní krásy.”

„Myslím, že jsem ji viděl, když jsem byl dnes ráno na stráži u vnitřní hradby,” pravil jiný voják. „Ale vypadala spíše jako zatemněná lucerna než jako pochodeň. Přinesli ji totiž s tou druhou do hradu v uzavřených nosítkách.”

„Styď se, Arnote!” pokáral ho lord Crawford. „Voják nemá nikdy prozrazovat, co viděl ve službě. - Kromě toho,” dodal po chvilce odmlčení, když jeho vlastní zvědavost zvítězila nad vojenskou kázní, kterou předtím uplatňoval, „proč by měla v těch nosítkách být zrovna hraběnka Isabela z Croye?”

„Nuže, Vaše Lordstvo,” odpověděl Arnot, „věc se má takto. Můj coutelier prováděl na cestě do vesnice mé koně a setkal se s mezkařem Doguinem, který vezl nosítka zpátky do hospody, ježto patří tomu chlapíkovi z Morušového háje - chci říci tomu hostinskému od Fleur-de-lis. A tak Doguin pozval Saunderse Steeda na pohár vína - oba se totiž dobře znají - a ten s tím ovšem ihned souhlasil -”

„Bezpochyby - bezpochyby,” přerušil ho starý lord, „a to je právě věc, ve které bych chtěl vidět nápravu, pánové. Vždyť všichni vaši pacholci, coutelieři a jackmani, jak bychom jim říkali ve Skotsku, jsou vždy až příliš ochotni vyprázdnit pohár s kýmkoli. Ve válce je to nebezpečná věc a musí se napravit. -Ale Ondřeji Arnote, tvůj příběh je dlouhý a přerušíme ho douškem - Skeoch doch nan skial - přerušte vyprávění douškem - říkají naši horalové, a je to správná gaelština. - Tak tedy na zdraví hraběnky Isabely z Croye - a ať dostane lepšího manžela, než je Campo-Basso, ten podlý ničema. A tož, Ondřeji Arnote, co tedy říkal mezkař tvému zbrojnošovi?”

„Nu, líbí-li se Vašemu Lordstvu,” pokračoval Arnot, „svěřil mu pod pečetí tajemství, že ty dvě dámy, které právě dopravil nahoru do hradu v uzavřených nosítkách, jsou paničky náramně vznešené, které už několik dní bydlely ve vší tajnosti v domě jeho pána. Král je tam nejednou v největší tajnosti navštívil a prokazoval jim náramnou čest. Mezkař také povídal, že si myslí, že uprchly na hrad před vyslancem

vévody Burgundského, hrabětem z Crevecoeuru, jehož příchod ohlásil spěšný kurýr.”

„A poslyš, Ondřeji,” pravil Guthrie, „pak bych přísahal, že

to byl hraběnčin hlas, doprovázený loutnou, který jsem uslyšel

právě před chvilkou, když jsem procházel vnitřním nádvořím.

Zpěv přicházel z arkýřových oken Dauphinovy věže a

takovou melodii ještě nikdo předtím na hradě Plessis u obory

neslyšel. Namoutě duši, myslel jsem si opravdu, že je to hudba

samotné víly Meluzíny. Stál jsem tam, přestože jsem věděl, že

je už prostřeno a že jste všichni netrpěliví - stál jsem tam jako //

„ - jako osel, Johny Guthrie,” doplnil jeho velitel. „Tvůj dlouhý nos větřil večeři, tvé dlouhé uši slyšely hudbu a tvůj omezený úsudek ti nedovoloval, aby ses rozhodl, čemu dát přednost. Ale slyšme! Není to snad zvon katedrály, vyzvánějící na nešpory? To přece není možné, aby už bylo tak pozdě. Ten potrhlý starý kostelník vyzvání na večerní bohoslužby o hodinu dříve.”

„Po pravdě, zvon nám ohlašuje tu hodinu až příliš přesně,” pravil Cunningham. „Na západní straně té pěkné planiny vidím už zapadat slunce.”

„Že by tomu tak skutečně bylo?” podivil se lord Crawford. „Nuže, chlapci, nedá se nic dělat, musíme zachovávat míru - s umírněností a střídmostí nejdál dojdeš - mírný oheň skýtá sladký slad - buď veselý, ale rozvážný - praví moudrá přísloví. Ještě jeden doušek na zdraví našeho starého Skotska, a pak každý za svou povinností!”

Vyprázdnili číši na rozloučenou a hosté se začali rozcházet. Důstojný starý baron se zavěsil do Balafréa pod záminkou, že mu dává nějaké pokyny ohledně jeho synovce, ale spíše asi proto, aby se jeho majestátní krok nezdál před zraky veřejnosti méně pevný, než se slušelo na jeho hodnost a vysoké velitelské postavení. Procházeje oběma nádvořími, která oddělovala jeho příbytek od komnaty, kde se konala slavnost, tvářil se nadmíru vážně, a velebné jako obrovský vinný sud bylo jeho varování, když se loučil s Ludovikem a prosil ho, aby bděl nad chováním svého synovce, zejména pokud se týká děvčat a pití vína.

Za celý ten čas mladému Durwardovi neuniklo ani jediné slůvko pronesené o krásné Isabele. Po hostině ho zavedli do malé místnosti, kterou měl sdílet se strýcovým pážetem, a v tomto skrovném přístřeší se oddal mnohým vzletným úvahám. Čtenář si snadno domyslí, jakou krásnou romanci si mladý voják vybudoval na základě předpokládané, či spíše vysněné totožnosti dívky z věže - jejíž písni naslouchal s takovým zaujetím - a krásné číšnice mistra Pierra s uprchlou urozenou a bohatou hraběnkou ukrývající se před pronásledováním nenáviděného nápadníka, oblíbence tyranského poručníka zneužívajícího své feudální moci.

Do Quentinova snění se však vloudilo intermezzo týkající se mistra Pierra, muže, který zřejmě měl tak velký vliv i na obávaného důstojníka, z jehož rukou jinoch dnes jen s velikými nesnázemi unikl. Jeho spolubydlící, malý Will Harper, nerušil jeho rozjímání, takže z něho byl vytržen teprve strýcovým návratem. Balafré poslal Quentina spát, aby se ráno včas probudil a doprovodil ho do předpokoje Jeho Veličenstva, kam se měl časně zrána dostavit ještě s pěti svými druhy do služby.

Kapitola VIII VYSLANEC

Před zrakem Francouzů vzplaň jako blesk, vzdyt dřív nez podáš zprávu, bitvy třesk zanesu v jejich zemi, hřmot svých děl… NuZ jdi -a mého hněvu buď můj hlasatel!

Král Jan

Kdyby byl Durward náchylný k lenosti, hluk, kterým se rozezvučely kasárny skotské královské stráZe při prvních úderech zvonu sezvánějícího na jitřní, byl by jistě zaplašil tuto Sirénu od jeho lůZka. Ale kázeň jeho otcovského hradu a aberbrothického kláštera ho naučila vstávat za svítání. A tak se vesele oblékal za zvuku rohů a řinčení zbraní, jeZ ohlašovalo výměnu strází; některé se vracely po noční sluzbě do kasáren, jiné pochodovaly za svou ranní sluZbou a další, mezi nimi i Quentinův strýc, se vyzbrojovaly pro bezprostřední stráZ u krále Ludvíka. S pocity, jaké mívá tak mladý muZ za takových okolností, Quentin Durward rychle oblékl nádherný oděv a zbroj příslušející jeho novému postavení. Jeho strýc s velikým zájmem pozorně dozíral, aby jinoch byl v kaZdém ohledu co nejúplněji vystrojen, a neskrýval své uspokojení nad tím, jak šat i zbroj zlepšily vzhled jeho synovce.

„Budeš-li tak věrný a statečný, jako jsi švarný, budu mít v tobě jednoho z nejhezčích a nejlepších panošů v gardě a budeš jen ke cti rodině své matky. Následuj mě nyní do přijímací síně a hleď, aby ses stále drZel v mé blízkosti.”

Při těchto slovech uchopil těZkou, nádherně vykládanou a zdobenou partyzánu a nařídil svému synovci, aby si vzal

podobnou, ale lehčí zbraň. Pak se odebrali na vnitřní nádvoří paláce. Jejich druzi, kteří měli držet stráž v obytné budově, byli zde již seřazeni a ve zbrani. Panošové lučištníků stáli za svými pány a tvořili tak druhou řadu. Bylo zde také mnoho pikérů s ušlechtilými koňmi a vzácnými psy. Quentin na ně hleděl s takovou radostnou zvědavostí, až mu strýc musel nejednou připomenout, že tato zvířata zde nejsou pro jeho osobní potěšení, ale pro potěšení krále, náruživě oddaného honbě, jedné z mála zálib, jimž holdoval, i když se střetávaly s jeho politikou.

Zvěř chránil v královských lesích tak přísně, že se všeobecně říkalo, že vražda člověka se netrestá tolik jako zabití jelena.

Na dané znamení se vojáci dali do pohybu, podrobujíce se rozkazům Balafréovým; při této příležitosti totiž působil jako velitel vnitřní stráže. Po několika drobných pokynech a příkazech svědčících o žárlivé a úzkostlivé svědomitosti, s jakou skotští gardisté vykonávali svou službu, vpochodovali lučištníci do přijímací síně. Zde se již každým okamžikem očekával příchod krále.

Ačkoliv Quentin nebyl uvyklý hledět na scény plné nádhery, přece to, co nyní viděl před sebou, poněkud zklamalo představy, které měl o lesku královského dvora. Pravda, byli zde vysocí dvorští hodnostáři, bohatě a honosně odění, byly zde také skvěle vyzbrojené stráže a sluhové rozličných stupňů a hodností. Neviděl však nikde staré královské rádce ani nejvyšší úředníky koruny a neslyšel žádné ze jmen, jež v oněch dobách vzrušovala rytířstvo. Nespatřil také nikoho z oněch generálů či vojevůdců, kteří v plném rozkvětu své mužnosti byli silou a oporou Francie, a neuzřel ani žádného z mladších a ohnivějších šlechticů, z těch mladistvých uchazečů o čest, kteří byli chloubou a nadějí své vlasti. Králova podezíravost, jeho rezervované chování a temná, lstivá politika odcizily trůnu tento skvělý kruh dvořanů. Byli zváni jen při jistých pravidelných formálních příležitostech a tehdy přicházeli neochotně a odcházeli radostně, tak jako zvířata v bajce, která přicházela navštívit lva a s ulehčením pak opouštěla jeho doupě.

Těch několik málo osob, které zde zřejmě působily jako rádci, byli mrzce vyhlížející lidé. Jejich tváře sice někdy prozrazovaly bystrost, avšak jejich chování svědčilo, že se octli v prostředí, pro něž byli svou předchozí výchovou a svými návyky jen nedostatečně připraveni. Několik přítomných lidí však na Durwarda přece jen učinilo lepší dojem a strážní služba nebyla při této příležitosti tak přísná, aby mu strýc nemohl sdělit jména mužů, jež takto vyznamenal.

S lordem Crawfordem, přítomným zde ve svém postavení vysokého dvorského hodnostáře, se Quentin i čtenáři již seznámili. Byl oblečen v nádherný úbor svého úřadu a v ruce držel stříbrnou velitelskou hůl. Z ostatních, kteří se zdáli být vznešeného původu, byl nejpozoruhodnější osobností hrabě z Dunoisu, syn proslulého Dunoise zvaného Bastard Orleánský, toho Dunoise, jenž bojoval pod korouhví Johanky z Arku a sehrál tak význačnou úlohu při osvobození Francie z anglického jařma. Jeho syn zdárně pokračoval v otcových šlépějích a s velkým úspěchem udržoval skvělou proslulost, která naň přešla z tak uctívaného pramene. Dunois vystupoval vždy s takovou loajální přímostí a otevřenou upřímností, že vzdor jeho pokrevním svazkům s královskou rodinou a zděděné oblibě, jíž se těšil u šlechty i lidu, ani sám žárlivý Ludvík jej nepodezíral. Dokonce se zdálo, že ho rád vidí nablízku, a někdy ho dokonce přizval i do státní rady.

Ač se všeobecně uznávalo, že hrabě vyniká v rytířském výcviku a že se vyznačuje mnohými vlastnostmi podle tehdejšího názoru žádoucími pro dokonalého rytíře, přece jeho postava nebyla ani zdaleka vzorem romantické krásy. Byl podprůměrné výšky, i když byl rozložitý a velmi robustní. Nohy měl poněkud prohnuté do onoho tvaru, který tak dobře

vyhovuje jízdě koňmo, ale je již méně půvabný při chůzi. V ramenou byl široký, vlasy měl černé, pleť snědou a paže neobyčejně dlouhé a svalnaté. Rysy jeho obličeje byly nepravidelné, téměř ošklivé. Přitom všem se však hrabě z Dunoisu vyznačoval jakousi sebevědomou vnitřní hodnotou, která na první pohled prozrazovala urozený původ, přímost a osobní statečnost. Jeho chování bylo smělé a upřímné, jeho krok byl nenucený a mužný a jeho drsná tvář byla zušlechťována pohledem orla a podmračeným výrazem lva. Nosil lovecký oblek, spíše přepychový než nápadně elegantní. Často vykonával povinnosti nejvyššího lovčího, i když je nepravděpodobné, že tento úřad také skutečně formálně zastával.

S hrabětem vešel Ludvík, vévoda Orleánský, první princ královské krve a pozdější francouzský král Ludvík XII. Opíral se o rámě svého příbuzného Dunoise a kráčel tak zvolna a melancholicky, že se zdálo, jako by celou svou váhou spočíval na svém pokrevenci a zastánci. Stráže a družina mu vzdaly poctu odpovídající jeho postavení. Tohoto prince, který by se stal dědicem koruny v případě, že by král ztratil mužského potomka, střehl Ludvík se žárlivou podezíravostí. Nedovolil mu vzdálit se od dvora, a když tam sídlil, odpíral mu jak zaměstnání, tak i svou přízeň. Ponižující postavení, hraničící takřka se zajetím, přirozeně poznamenalo celé chování nešťastného prince sklíčeností, jež byla v této chvíli ještě zvyšována vědomím, že král vůči němu zamýšlí jeden z nejkrutějších a nejnespravedlivějších činů, jakých se může tyran dopustit. Ludvík XI. se totiž snažil donutit ho, aby se oženil s jeho mladší dcerou princeznou Johankou Francouzskou, které byl ve svém dětství zaslíben. Johanka však měla znetvořenou postavu, takže královo lpění na této úmluvě bylo ohavným aktem nemilosrdné krutosti.

Zevnějšek tohoto nešťastného prince se nevyznačoval žádnými osobními přednostmi. Měl však jemnou, mírnou a dobromyslnou povahu a tyto vlastnosti prosvítaly i závojem nesmírné sklíčenosti, který nyní zastíral jeho přirozené sklony. Quentinovi neušlo, že vévoda se záměrně vyhýbá třebas i jen pohledu na královskou stráž. Na jejich pozdrav odpovídal s očima sklopenýma k zemi, jako by se obával, že by si král ve své podezíravosti mohl tuto obyčejnou zdvořilost vykládat jako snahu získat si mezi vojáky zvláštní oblibu.

Zcela odlišné bylo chování pyšného kardinála a preláta Jana z Balue, tehdy Ludvíkova oblíbeného ministra, jehož kariéra a povaha se tolik podobaly kariéře a povaze Wolseyho, pokud to jen dovoloval rozdíl mezi prohnaným a rozvážným Ludvíkem a ukvapeným a prchlivým Jindřichem VIII. Anglickým. Ludvík pozvedl svého ministra z nejnižšího společenského postavení k hodnosti, nebo aspoň k obročí nejvyššího almužníka Francie, zahrnul ho prebendami a dopomohl mu ke klobouku kardinálskému. A i když byl příliš opatrný, než aby ctižádostivému Baluovi věnoval neomezenou moc a důvěru, jakou Jidřich věnoval Wolseymu, přece se jím nechával ovlivnit více než kterýmkoli ze svých ostatních veřejně uznaných ministrů. A tak ani kardinál neunikl omylu, jehož se často dopouštějí lidé, kteří byli z bezvýznamného postavení náhle vyzvednuti k moci; zřejmě jsa oslněn svým nenadálým rychlým vzestupem, byl pevně přesvědčen, že má dostatečné schopnosti, aby se mohl míchat do čehokoli a zasahovat i do záležitostí na hony vzdálených jeho povolání i vzdělání. Postavu měl vysokou, ale neohrabanou a rád si hrál na záletníka a předstíral obdiv ke krásnému pohlaví, i když takové nároky byly při jeho způsobech absurdní a jeho povolání je považovalo za nepatřičné. Nějaký lichotník nebo lichotnice mu v nešťastné chvíli namluvili, že mohutné, důkladné nohy, jež zdědil po svém otci, povozníkovi z Limoges, nebo podle mínění jiných po jistém verdunském mlynáři, mají velmi půvabný tvar. Tato představa ho tak zaslepila, že si vždy svá kardinálská roucha na boku trochu vykasával, aby mocné proporce jeho údů neunikly pozornosti. Jak se hrnul majestátní síní ve svém šarlatovém šatě a skvělé komži, neustále se zastavoval, aby si prohlížel zbraně a výstroj královských strážců. Rozkazovačným tónem jim položil několik otázek a pokládal za nutné některé z nich pokárat za to, co nazýval poklesky v kázni; učinil to slovy, na která se tito zkušení vojáci neodvážili odpovědět, ač bylo zřejmé, že jim naslouchají netrpělivě a s opovržením.

„Je králi známo,” zeptal se kardinála Dunois, „že burgundský vyslanec kategoricky žádá o slyšení?”

„Je mu to známo,” odpověděl kardinál. „A zde již myslím přichází všestranně schopný Oliver Dain, aby nás zpravil o královské vůli.”

Při těchto slovech vstoupila z králových soukromých komnat do přijímacího sálu pozoruhodná osoba, která se v té době dělila o Ludvíkovu přízeň se samým pyšným kardinálem; neměla však ono sebevědomé, domýšlivé chování, jímž se vyznačoval ve své nabubřelé důstojnosti pyšný prelát. Naopak. Muž, který vstoupil, byl drobný, bledý, vyzáblý človíček. Jeho šat, sestávající z černé hedvábné kazajky a nohavic, byl špatně uzpůsoben k tomu, aby se v něm uplatnila jeho velice všední postava. V ruce držel mužík stříbrnou misku, a ubrousek, který měl přehozený přes ruku, prozrazoval jeho služební postavení. Obličej měl výrazný a bystrý, což se však snažil zakrýt tím, že neustále klopil oči k zemi. Jak procházel sálem svým kradmým a neslyšným kočičím krokem, zdálo se, jako by místností spíše skromně plynul, než kráčel. Ale i když skromnost může snadno zastřít schopnosti a pravou hodnotu, nemůže zakrýt dvorskou přízeň. Všechny pokusy nepozorovaně proklouznout přijímací

síní byly marné u člověka, o němž bylo známo, že se těší takové oblibě u krále jako tento proslavený holič a komorník Oliver Dain, zvaný Zlý Oliver a někdy též Oliver Ďábel - což byly přídomky, které si vysloužil svou bezohlednou lstivostí, s

níž pomáhal uskutečňovat potměšilé záměry svého pána. Chvilku vážně rozmlouval s hrabětem z Dunoisu a ten ihned nato opustil přijímací síň. Mezitím již lazebník tiše plynul nazpět do královských komnat, odkud se před chvílí vynořil. Každý mu ustupoval z cesty a on všem za tuto zdvořilost děkoval co nejpokorněji němou úklonou, s výjimkou asi dvou osob, jimž k závisti ostatních dvořanů zašeptal do ucha pouhé jediné slovo. Pak zamumlal něco o povinnostech svého lazebnického úřadu a uprchl před jejich odpovědí a před dychtivými prosbami všech ostatních, kteří se snažili upoutat jeho pozornost. Ludovic Lesly byl jedním z těch šťastných, které při této příležitosti královský lazebník poctil svým jediným slůvkem a tím ho ujistil, že jistá Balafréova záležitost skončila příznivě.

Brzy potom se Leslymu dostalo dalšího potvrzení této příjemné zvěsti, když Quentinův starý známý, Tristan l’Hermite, vrchní profous královského dvora, vešel do síně a odebral se přímo k místu, kde Ital Balafré. Bohatá uniforma tohoto obávaného důstojníka ještě pronikavěji zdůrazňovala jeho zlověstnou tvář a zlý výraz. Jeho hlas, který měl být smířlivý, zněl spíše jako mručení medvěda. Obsah jeho slov byl však přátelštější než tón, jakým je vyslovoval. Vyjádřil své politování nad nedorozuměním, které mezi nimi předešlého dne vzniklo, a poznamenal, že k omylu, za jehož prominutí nyní prosí, došlo, protože synovec pana Le Balafréa nebyl v uniformě svého útvaru a ani neřekl, že k němu patří.

Ludovic Lesly mu patřičným způsobem odpověděl, a jakmile se Tristan odvrátil, poznamenal ke svému synovci, že mají čest mít od nynějška v tomto obávaném důstojníkovi nepřítele na život a na smrt. „Ale my jsme mimo jeho volée” dodal. „Voják, který plní svou povinnost, se může vrchnímu profousovi vysmát.”

Quentin se nemohl ubránit dojmu, že jeho strýc má pravdu, neboť Tristan od nich odcházel s pohledem plným vzteklého vzdoru, jakým medvěd měří lovce, který ho poranil oštěpem. Vždyť i tehdy, nebyl-li tento hodnostář tolik podrážděn, prozrazovaly jeho zachmuřené oči tolik cílevědomé zlovolnosti, že se muži třásli pod jeho pohledem, a rozechvění mladého Skota bylo tím hlubší a nepříjemnější, že se mu zdálo, jako by stále ještě cítil na svých ramenou sevření oněch dvou smrtících pochopů tohoto neblahého důstojníka.

Mezitím se již Oliver proplížil síní svým kradmým způsobem, který jsme se snažili popsat. Všichni, nevyjímaje ani nejvyšší hodnostáře, mu uctivě ustupovali z cesty a zahrnovali ho obřadnými pozornostmi, jimž se snažil jakoby ze skromnosti uniknout, až se mu konečně podařilo opět vstoupit do králových soukromých komnat. Po chvilce se jejich dveře otevřely a do přijímací síně vstoupil král Ludvík. Tak jako všichni ostatní i Quentin na něho obrátil svůj zrak - a trhl sebou tak prudce, že málem upustil svou zbraň, neboť ve francouzském králi poznal onoho obchodníka s hedvábím, mistra Pierra, který mu byl společníkem při jeho ranním putování. Již dříve mu sice čas od času proběhly hlavou různé podivné představy o pravém postavení tohoto muže, ale nesporná skutečnost byla fantastičtější než jeho nejdivočejší dohady.

Přísný pohled strýce, pohoršeného nad takovým znevažujícím pokleskem ve službě, jinocha opět vzpamatoval. Le Balafré byl však nemálo překvapen, když král, který jeho synovce svým bystrým zrakem ihned objevil, nikoho jiného si nevšímaje, kráčel přímo k místu, kde Quentin stál.

„Nuže, mladý muži,” pravil, „dozvěděl jsem se, že ses hned po svém příchodu do Touraine dostal do hádky. Ale odpouštím ti, poněvadž to byla především vina jakéhosi potrhlého starého kupce, který si myslel, že tvá kaledonská krev potřebuje po ránu trochu rozehřát naším vin de Beaune. Ale dostanu-li ho do rukou, udělám z něho výstražný příklad všem, kteří svádějí mé stráže k hýření. Balafré,” dodal,

. ..král, nikoho jiného si nevšímaje, kráčet přímo k místu, kde Quentin stál (str. %)

obraceje se na Leslyho, „tvůj příbuzný je dobrý chlapec, i když trochu vznětlivý. Rádi pečujeme o takové povahy a chceme ještě více než dříve podporovat statečné muže, kteří jsou kolem nás. Napiš rok, den a minutu narození svého synovce a předej to Oliveru Dainovi.”

Le Balafré se hluboko uklonil a hned potom se zase po vojensku napřímil jako člověk, jenž chce svým chováním ukázat pohotovou ochotu věrně sloužit králi ve všech sporech, v útoku i obraně. Quentin se mezitím již vzpamatoval z prvního úžasu a zkoumal nyní pozorněji králův vzhled; a byl nemálo překvapen, jak jinak než při jejich prvním setkání si teď vykládá královy způsoby i výraz jeho tváře.

Ludvíkův zevnějšek se mnoho nezměnil. Král vždy opovrhoval vnější okázalostí a nyní byl oblečen ve starý tmavomodrý lovecký oblek, ne o mnoho lepší než prostý měšťanský šat z předchozího dne. Oděv měl ozdoben obrovským ebenovým růžencem, který mu neposlal nikdo menší než sám Grand Seigneur. Růženec byl doprovázen osvědčením, že ho užíval koptický poustevník na hoře Libanonu, člověk hluboké svatosti. Místo čapky zdobené jedinou soškou Madony měl král nyní na hlavě klobouk, k jehož stuze byl upevněn aspoň tucet laciných sošek světců ražených z olova. Ale oči, které se podle dřívějšího Quentinova názoru blyštěly ziskuchtivostí, měly nyní, když věděl, že patří schopnému a mocnému vládci, pronikavý, bystrý a majestátní výraz. I vrásky na čele, o kterých Quentin dříve předpokládal, že se vytvořily při zarputilém plánování a uskutečňování dlouhé řady drobných obchůdků a kupeckých intrik, se mu náhle jevily jako brázdy, jež vyryla moudrost, když úporně přemítala o osudech národů.

Zanedlouho po králově příchodu vešly do síně francouzské princezny, provázené dvorními dámami. Nejstarší princezna -později se provdala za Petra Bourbonského a byla ve francouzské historii známa jako madame de Beaujeu - má s naším vyprávěním jen málo společného. Byla vysoká a dost hezká, výmluvná a nadaná a zdědila mnoho z prozíravosti svého otce. Ludvík v ni skládal velikou důvěru a měl ji rád asi stejně jako kohokoli jiného.

Její mladší sestra, nešťastná Johanka, zaslíbená vévodovi Orleánskému, kráčela plaše po jejím boku, uvědomujíc si, že nemá žádné z těch vnějších půvabů, po nichž ženy nejvíce touží, nebo které chtějí mít alespoň v očích jiných lidí. Byla bledá a hubená, schýlená k jedné straně. Pleť měla nezdravou a její krok byl tak nepravidelný, že se to dalo nazvat kulháním. Krásné zuby, laskavé oči naplněné smutkem a rezignací a bohaté světle hnědé kadeře byly její jediné přednosti. Jen samo pochlebenství by se však odvážilo tvrdit, že by mohly vyvážit celkovou všednost její tváře a nevzhlednost její postavy. Princeznino nedbalé oblečení a bojácné chování prozrazovalo, že si Johanka uvědomuje svůj nehezký vzhled velmi bolestně, ale že se neodvažuje žádného pokusu zalíbit se nebo vyvolat příznivější dojem, ať již vkusnější upravou šatu, vytříbeností způsobů, nebo jakkoli jinak.

Když vešla, král, který ji neměl rád, k ní spěšně přistoupil a zeptal se: „Tak co, naše světem zhrdající dcero? Jsi dnes ráno oblečena k lovu, nebo k cestě do kláštera? Mluv - odpověz!”

„K tomu, co se Vašemu Veličenstvu zlíbí, můj pane,” odpověděla princezna takřka šeptem.

„Ano, bezpochyby bys mě ráda přesvědčila, že chceš opustit náš dvůr, Johanko, a odříci se světa a jeho marností. Ha, děvče, myslíš si snad, že bych já, prvorozenec církve svaté, odepřel svou dceru nebesům? Svatá Panno Maria a svatý Martine, nedopusťte, abych bránil takové oběti, kdyby totiž, hm - byla hodna oltáře nebo kdyby tvá náklonnost skutečně tíhla tím směrem.”

Při těchto slovech se král zbožně pokřižoval a Quentinovi se zdálo, že se velmi podobá uskočnému vazalovi, jenž zlehčuje hodnotu něčeho, co by si rád ponechal pro sebe, a snaží se tak ospravedlnit za to, že věc nenabídne svému pánovi nebo představenému.

„Že by se odvážil jednat takto pokrytecky s nebesy,” uvažoval Durward, „a pohrávat si s Pánembohem a se svatými stejně, jako si může bezpečně pohrávat s lidmi, kteří si netroufají příliš zblízka zkoumat jeho povahu?”

Po chvilce věnované zbožnému rozjímání Ludvík pokračoval:

„Ne, milá dcero, já a ještě i někdo jiný lépe známe tvé skutečné louhy a úmysly - není-liž pravda, drahý bratranče Orleánský? Přistupte blíže, můj dobrý pane, a doprovoďte tuto naši oddanou vestálku k jejímu komoni.”

Při posledních králových slovech sebou Orleans trhl a spěchal, aby ho uposlechl; hnal se však tak ztřeštěným krokem a jevil takový zmatek, že Ludvík zvolal: „Ale bratrance, drž přece trochu na uzdě svou dvornost! Skutečně, jaký bláznivý galimatyáš dovede někdy z věcí udělat milencův chvat! Nu vida, teď jsi málem uchopil za ruku Annu místo její sestru. Mám vám snad, pane, podat Johančinu ruku sám?”

Nešťastný, princ vzhlédl a zachvěl se jako malé děcko, jež je nuceno dotknout se něčeho, k čemu cítí pudový odpor. Pak se vzmužil a s vynaložením vůle uchopil ruku, kterou princezna ani nenabízela, ani neodtahovala. Jak tu stáli s očima sklopenýma k zemi, Johanka se studenými, vlhkými prsty, sevřenými jeho chvějící se rukou, bylo nesnadné říci, kdo z těch dvou mladých lidí je nešťastnější - zda vévoda, cítící se k předmětu své nechuti přikován pouty, jež se neodvažoval zpřetrhat, nebo nešťastná mladá žena, která až příliš jasně viděla, že je odporná člověku, jehož lásku by byla ráda získala i za i mu svého života.

„A nyní na koně, pánové a dámy! My sami doprovodíme svou dceru z Beaujeu,” pravil král, „a nechť svatý Hubert požehná našemu lovu!”

„Obávám se, pane, že je mi souzeno jej přerušit,” pravil hrabě z Dunoisu. „Burgundský vyslanec stojí před branami hradu a žádá o slyšení.”

„Žádá o slyšení, Dunoisi?” opáčil král. „Neřekl jste mu snad, jak jsme vám vzkázali po Oliverovi, že dnes nemáme pokdy, abychom ho přijali, a zítra že je svátek svatého Martina, který s boží pomocí nebudeme rušit žádnými světskými myšlenkami, a že pozítří máme v úmyslu odebrat se do Amboisu, ale že mu neopomeneme ustanovit audienci, jakmile to naše naléhavé záležitosti dovolí?”

„To všechno jsem mu řekl,” odpověděl Dunois, „přece však, Vaše Veličenstvo…”

„Pasquedieu, člověče,” zvolal král, „co ti tedy ještě zůstává vězet v hrdle? Ty burgundské podmínky musí být ale těžko stravitelné!”

„Kdyby mě nezdržovala má povinnost, rozkazy Vaší Milosti a jeho hodnost vyslance,” odpověděl Dunois, „musel by se asi pokusit strávit své podmínky sám, neboť při naší svaté Panně orleánské, měl jsem větší chuť nacpat mu jeho slova nazpět do hrdla než vyřídit je Vašemu Veličenstvu.”

„Namouvěru, Dunoisi,” pravil král, „divím se, že ty, jeden z nejprchlivějších chlapíků na světě, nemáš více pochopení pro stejnou slabost u našeho drsného a ukvapeného bratrance, Karla Burgundského. Vždyť já nedbám na jeho chvástavá poselství více, než si věže tohoto starého zámku všímají svištění severozápadního větru, který stejně jako onen hašteřivý vyslanec přichází z Flander.”

„Vězte tedy, Sire,” pokračoval Dunois, „že hrabě z Crěvecoeuru čeká dole se svou družinou heroldů a trubačů. Prohlašuje, že když mu Vaše Veličenstvo odpírá slyšení, o které podle příkazů svého pána žádá, aby s vámi projednal nejvýš naléhavé záležitosti, zůstane tam až do půlnoci a dovolí si vás obtěžovat v kteroukoli hodinu, kdy se vám uráčí vyjít z hradu, ať již půjdete za svou královskou povinností, na lov nebo na bohoslužby, a nic kromě vysloveného násilí ho prý nedonutí ustoupit od tohoto záměru.”

„Je to blázen,” pravil král velice rozšafně, „myslí si snad ten zbrklý Hainauťan, že je to pro rozumného člověka nějaké pokání, zůstat po čtyřiadvacet hodin v klidu ve vlastním hradě, když se může zabývat záležitostmi svého království? Ti netrpěliví tatrmani si myslí, že každý je tak nešťastný jako oni, nesedí-li v sedle a nemá-li nohu ve třmeni. Ať odvedou psy a dobře se o ně postarají, můj statečný Dunoisi. Budeme dnes místo lovu držet státní radu.”

„Můj pane,” odvětil Dunois, „takto se Crěvecoeura nezbavíte.

Jeho pán mu totiž dal následující pokyny: Nedosáhne-li slyšení, kterého se domáhá, má na znamení smrtelného nepřátelství přibít k palisádám hradu svou železnou rytířskou rukavici, má vypovědět manskou věrnost Francii a vyhlásit bezodkladnou válku.”

„Skutečně, je tomu tak?” pravil Ludvík. Nijak zřetelně nezměnil hlas, ale tak se zamračil, že se jeho tmavé pronikavé oči takřka ztrácely za huňatým obočím. „Je už snad náš starý vazal tak zpupný a pánovitý a náš drahý bratranec k nám tak nevlídný? Nu, Dunoisi, pak musíme rozvinout Oriflamme a zvolat Denis Montjoie!”

„Budiž, staň se, a to v nejpříznivější hodině!” zvolal bojechtivý Dunois, a všechny stráže v přijímací síni - neboť se nedovedly ubránit témuž vzrušení - se pohnuly na svém stanovišti, takže bylo slyšet tlumené, ale zřetelné řinčení zbraní. Král se hrdě rozhlédl kolem a na okamžik smýšlel a vyhlížel jako jeho bohatýrský otec.

Jeho chvilkové vzrušení však brzy ustoupilo řadě politických úvah, podle nichž otevřená srážka s Burgundskem byla za nynějších okolností obzvláště nebezpečná. Na anglickém trůnu nyní pevně seděl Edvard IV., statečný vítězný král, který osobně bojoval v třiceti bitvách. Byl bratrem burgundské vévodkyně a dalo se předpokládat, že čeká jen na roztržku mezi svým blízkým příbuzným a Ludvíkem, aby povždy otevřenou calaiskou bránou vnesl do Francie své zbraně, jež zvítězily v anglických občanských válkách, a zahladil tak vzpomínky na vnitřní sváry podnikem v očích Angličanů nejpopulárnějším - invazí do Francie. Přitom bylo třeba vzít zřetel i na pochybnou věrnost vévody Bretaňského a ještě na mnohé jiné závažné okolnosti. Proto když Ludvík po delší přestávce opět promluvil, hlas se mu sice nezměnil, ale slova vyzněla v jiném duchu:

„Nedej však, Bože, aby něco jiného než jen zcela nevyhnutelná nutnost přimělo nás, nejkřesťanštějšího krále, abychom zavdali příčinu k prolévání francouzské krve, kdyby se dalo takové neštěstí se ctí odvrátit. Bezpečnost našich poddaných nám leží více na srdci než to, aby důstojnost neutrpěla urážlivou řečí dotěrného vyslance, který možná

zašel dále, než mu bylo přikázáno. Přiveďte burgundského vyslance!”

„Beati pacifici,” řekl kardinál Balue.

„Díte pravdu, a Vaše Eminence ví, že kdo se ponižuje, bude povýšen,” dodal Ludvík.

„Amen,” pravil kardinál, ale jen málokdo se k němu přidal. Dokonce i bledá Orleansova tvář se zapálila hanbou a Balafré skrýval své pocity tak nedokonale, že nechal tupý konec své partyzány prudce dopadnout na podlahu. Za tento projev nekázně si vysloužil od kardinála přísné pokárání a přednášku o tom, jak zacházet se zbraněmi v přítomnosti panovníka. Zdálo se, že i sám král je nezvykle zaražen okolním tichem.

„Jsi zamyšlen, Dunoisi,” pravil. „Nesouhlasíš s tím, že jsem ustoupil tomu zbrklému vyslanci.”

„Nikterak,” odvětil Dunois, „nemíchám se do věcí, které mi nepřísluší. Myslel jsem jen na to, že bych požádal Vaše Veličenstvo o laskavost.”

„O laskavost, Dunoisi? A co by to mělo být? Nejsi častým žadatelem, a můžeš počítat s mou přízní.

„Chtěl bych tedy, Vaše Veličenstvo, abyste mě poslal do Evreux poroučet kněžstvu,” pravil Dunois s vojenskou otevřeností.

„Nu, to se tedy už skutečně vymyká tvé působnosti,” odpověděl král s úsměvem.

„Dovedl bych poroučet kněžstvu stejně dobře, jako milostivý pan biskup z Evreux či milostivý pan kardinál, líbí-li se mu ten titul lépe, dovede cvičit vojáky tělesné stráže Vašeho Veličenstva.”

Král se usmál ještě tajemněji a zašeptal Dunoisovi: „Snad jednou přijde doba, kdy ty i já budeme kněžstvu poroučet společně. Prozatím však mohu říci, že tu máme pěkně tvrdošíjný exemplář domýšlivého biskupa. Ach Dunoisi, Řím, Řím na nás naložil jej i četná jiná břemena. - Ale trpělivost,

bratrance - míchejme jen dále karty, dokud nám nepadne něco lepšího.”

Fanfáry již ohlašovaly příchod burgundského šlechtice. Všichni přítomní v přijímací síni pospíchali zaujmout patřičné místo, příslušející jejich hodnosti a společenskému postavení. Král s dcerami zůstal ve středu shromáždění.

Hrabě z Crevecoeuru, proslavený a neohrožený válečník, vstoupil do síně. V rozporu se zvyklostmi zachovávanými vyslanci spřátelených mocností se objevil v plné zbroji. Měl na sobě nádherné ocelové brnění vynikající milánské práce, vykládané a zdobené zlatem zpracovaným do fantastických tvarů zvaných arabesky. Jen hlavu měl nepokrytou. Kolem krku a přes vyleštěný kyrys mu visel Řád zlatého rouna, který mu udělil jeho pán vévoda Burgundský. Byl to jeden z nejvíce ceněných rytířských řádů. Švarné páže neslo za hrabětem jeho přílbu, herold, který kráčel před ním, nesl jeho pověřovací listiny a nyní, pokleknuv na jedno koleno, podával je králi. Vyslanec sám se zastavil uprostřed síně, jako by chtěl všem přítomným dopřát čas, aby mohli obdivovat jeho vznešený pohled, pánovitý vzhled a neohrožený klid jeho tváře i způsobů. Ostatní jeho družina vyčkávala v předpokoji a na nádvoří.

„Přistupte, pane hrabě z Crevecoeuru,” pravil Ludvík, letmo pohlédnuv na jeho zplnomocnění. „Není třeba pověřovacích listin našeho bratrance, aby nám představily válečníka tak proslulého ani, aby nás ujistily o vysoce zasloužené důvěře, kterou požíváte u svého pána. Doufáme, že vaše půvabná družka, jež má po předcích i trochu naší krve, se těší dobrému zdraví. Kdybyste ji byl přivedl s sebou, pane hrabě, mohli bychom se domnívat, že přicházíte při této neobvyklé příležitosti ve zbroji, abyste si uhájil její vynikající půvaby před záletnými francouzskými rytíři. Takto však nejsme schopni uhodnout důvod pro toto úplné vyzbrojení.”

„Sire,” odvětil vyslanec, „hrabě z Crěvecoeuru musí jen

litovat svého neštěstí a prosit vas snažně za odpuštění, že vam při této příležitosti nemůže odpovědět s tak pokornou úctou, jak by se slušelo při královské laskavosti, jakou mě Vaše Milost poctila. Ale i když je to jen hlas Filipa Crěvecoeura z Cordes, který hovoří, slova, jež pronáší, musí být slovy jeho milostivého pána a panovníka vévody Burgundského.”

„A co nám má Crěvecoeur tedy říci slovy vévody Burgundského?” zeptal se Ludvík a zatvářil se přitom patřičně důstojně. „Sečkejte však - pamatujte, že v mé přítomnosti Filip Crěvecoeur z Cordes mluví k tomu, kdo je panovníkem jeho panovníka.”

Crěvecoeur se uklonil a pak hlasitě promluvil:

„Králi Francie! Mocný vévoda Burgundský vám znovu posílá písemný seznam křivd a násilí, jichž se dopustili na jeho hranicích posádky a důstojníci Vašeho Veličenstva; a první dotaz zní, zda má Vaše Veličenstvo v úmyslu poskytnout odškodné za tato bezpráví?”

Král zběžně pohlédl na memorandum, které mu podával klečící herold, a pravil:

„Tyto věci byly již dávno projednávány v naší radě. Některé z křivd, na něž si stěžujete, jsou odvetou za bezpráví utrpěná mými poddanými, některé jsou uváděny bez jakéhokoli důkazu a jiné oplalily vévodovy posádky. Jestliže zde však zůstávají ještě další bezpráví, která nespadají do žádné z těchto tří kategorií, nejsme jako křesťanský panovník neochotni poskytnout náhradu za křivdy, které náš soused skutečně utrpěl, ač byly spáchány nejen bez naší podpory, ale i proti našemu výslovnému rozkazu.”

„Sdělím odpověď Vašeho Veličenstva svému

nejmilostivějšímu pánovi,” odvětil vyslanec. „Dovolte však, abych prohlásil, že ježto se tato odpověď nikterak neliší od dřívějších vyhýbavých odpovědí, které můj pán již obdržel na své oprávněné stížnosti, nemohu doufat, že tento vzkaz

povede k upevnění míru a k obnovení přátelství mezi Francií a Burgundskem.”

„Staň se vůle boží,” pravil král. „Není to ze strachu před zbraněmi tvého pána, ale jen v zájmu míru, že odpovídám tak umírněně na jeho urážlivé vycitky. Pokračuj ve svém poselství.”

„Můj pán dále žádá,” pokračoval vyslanec, „aby Vaše Veličenstvo zanechalo tajných a pokradmých piklů, čachrů a rejdů s jeho městy Gentem, Lutychem a Malínem. Žádá, aby Vaše Milost odvolala své tajné agenty, kteří rozdmýchávají nespokojenost mezi jeho dobrými flámskými poddanými, a aby vypověděla ze svých držav, či spíše aby vydala k patřičnému potrestání jejich lennímu pánovi, vévodovi Burgundskému, ony zrádné uprchlíky, kteří po útěku z míst, kde prováděli své pikle, našli až příliš snadno útulek v Paříži, Orleansu, Toursu a v jiných francouzských městech.”

„Vyřiďte vévodovi Burgundskému,” odvětil král, „že nic nevím o oněch pokradmých piklech, ze kterých mě urážlivě obviňuje. Řekněte mu, že moji francouzští poddaní se často stýkají se znamenitými městy ve Flandřích, neboť s nimi obchodují. Přerušit tento svobodný obchod, ze kterého mají obě strany prospěch, by se příčilo právě tak zájmům vévodovým jako zájmům mým. A z téhož důvodu sídlí mnozí Flámové v mém království a požívají tu ochrany mých zákonů; nevím však o žádném, kdo by se zde zdržoval kvůli velezradě nebo vzpouře proti vévodovi. Pokračujte ve svém poselství - slyšel jste mou odpověď.”

„A vyslechl jsem ji s týmž zármutkem jako odpověď předcházející, Sire,” poznamenal hrabě z Crevecoeuru. „Není to ta přímá a určitá odpověď, kterou by můj pán mohl přijmout jako zadostiučinění za nespočetné tajné pikle, které, i když jsou skryté, přece jsou dokázané a až příliš skutečné, byť je nyní Vaše Veličenstvo popíralo. Pokračuji však ve svém poselství. - Vévoda Burgundský dále žádá, aby král francouzský bezodkladně a pod bezpečnou ochranou poslal nazpět do jeho držav Isabelu, hraběnku z Croye, a její příbuznou a opatrovnici hraběnku Hamelinu téhož rodu. Řečená hraběnka Isabela Croyská, kteráž podle zákonů země a manského práva vlastnického, vztahujícího se na její državy, je svěřenkou řečeného vévody Burgundského, uprchla jest z jeho držav i z péče, kterouž on jako pečlivý opatrovník chtěl ji obdařiti. Král francouzský ji zde tajně přechovává a v její svéhlavosti proti vévodovi, jejímu přirozenému pánu a ochránci, posiluje, což je v rozporu se zákony božskými i lidskými, jak od nepaměti byly v civilizované Evropě uznávány. - Opět činím přestávku, aby Vaše Veličenstvo mohlo odpovědět.”

„Dobře jste učinil, hrabě z Crěvecoeuru,” pravil Ludvík povzneseně, „že jste se svým poselstvím začal v tak časnou hodinu; neboť je-li vaším úmyslem, abych se zodpovídal za každého vazala, kterého ukvapený hněv vašeho pána vypudil z jeho držav, mohl by takový pamětihodný výčet trvat až do západu slunce. Kdo může prohlásit, že ty dámy jsou na našem území? A i kdyby zde byly, kdo se odvažuje říci, že jsem jim napomáhal k útěku nebo že jsem je přijal a slíbil jim ochranu? Ba kdo by chtěl tvrdit, že vím o jejich útulku, i kdyby snad byly ve Francii?”

„Sire,” odpověděl Crěvecoeur, „ráčí-li Vaše Veličenstvo dovolit, měl jsem jednoho svědka - svědka, který viděl uprchlé dámy v hospodě zvané Fleur-de-lis, jež je nedaleko hradu -svědka, který viděl Vaše Veličenstvo v jejich společnosti, byť v nedůstojném přestrojení za měšťana tourského - svědka, který od nich v přítomnosti Vašeho Veličenstva převzal poselství a listy pro jejich flanderské přátele - což všechno vyzradil a předal vévodovi Burgundskému.”

„Přiveďte ho,” zvolal král, „přiveďte ho přede mne, abych pohlédl do tváře člověku, který se odvažuje tvrdit takové průhledné a nehorázné lži.”

„Mluvíte vítězoslavně, Sire, neboť dobře víte, že tento svědek již neexistuje. Dokud ještě žil, říkali mu Zamet Maugrabin - byl to jeden z těch cikánských tuláků. Jak jsem se dozvěděl, popravila ho včera četa vrchního profouse Vašeho Veličenstva, nejspíš proto, aby nemohl dosvědčit, co o této záležitosti vypověděl vévodovi Burgundskému v přítomnosti jeho rady a v přítomnosti mé, Filipa Crévecoeura z Cordes.”

„Nu při svaté Panně embrunské!” zvolal král, „ta obvinění jsou tak nehorázná a tak málo jsem si vědom i jen stínu viny, ze které jsem nařčen, že - při své královské cti - musím se jim spíše smát než se nad nimi pohoršovat. Škaryanti mého profouse každodenně popravují zloděje a vagabundy, jak jim to jejich povinnost káže. A má snad být moje koruna hanobena čímkoli, co takoví zloději někdy namluvili našemu vznětlivému burgundskému bratranci a jeho moudrým rádcům? Prosím vás, řekněte mému milému bratranci, má-li již zálibu v takové společnosti, že udělá nejlépe, když si ji podrží ve svých vlastních državách, neboť u nás na takové pobudy nejspíš čeká krátká lhůta ke zpovědi a pak pevná oprátka na krk.”

„Můj pán nepotřebuje žádné takové poddané, pane králi,” odpověděl hrabě méně uctivým tónem, než jaký si až dosud dovolil, „neboť náš vznešený vévoda nemá ve zvyku vyptávat se čarodějnic, potulných Egypťanů a jiné pakáže na budoucnost svých sousedů a spojenců.”

„Už jsme byli až dost trpěliví,” přerušil ho král, „a poněvadž se zdá, že tvým jediným posláním je, abys nás urážel, pošleme svým jménem někoho k vévodovi Burgundskému; jsme přesvědčeni, že jsi svým chováním vůči nám přestoupil svěřený úkol, ať se týkal čehokoli.”

„Naopak,” odvětil Crěvecoeur, „ještě jsem se svého úkolu nezhostil. - Slyš, Ludvíku z Valois, králi francouzský, slyšte, šlechtici a rytíři, kteří jste přítomni, slyšte všichni dobří a

spravedliví lidé! - A ty, Toisone ďOr,” pravil hrabě, obraceje se na svého herolda, „opakuj toto prohlášení po mně:

Já, Filip Crevecoeur z Cordes, říšský hrabě a rytíř čestného knížecího řádu zlatého rouna, jménem nejvýš mocného a urozeného pána a vládce Karla, z milosti boží vévody burgundského a lotrinského, brabantského a limburského, lucemburského a gelderského, hraběte z Flander a Artois, falckraběte z Hainautu, Hollandu, Zeelandu, Namuru a Zutfenu, markýze svaté říše římské, lenního pána Fríska, Salinska a Malina, otevřeně dávám na vědomí tobě, Ludvíku, králi francouzský, že ježto jsi odmítl napravit rozmanité křivdy a urážky spáchané, připravené a nastrojené tebou nebo s tvou pomocí, na tvůj návrh a z tvého podnětu proti řečenému vévodovi a jeho milujícím poddaným, odvolává a vypovídá řečený vévoda mými vlastními ústy veškeré poddanství a manskou věrnost k tvé koruně i majestátu, prohlašuje tě za obojetného a bezectného a vyzývá tě k boji jako panovníka i jako muže. Zde leží zástava mých slov.”

Přitom strhl z pravé ruky železnou rytířskou rukavici a mrštil jí o podlahu síně.

Než došlo k tomuto projevu vrcholné troufalosti, panovalo při neobvyklé scéně v královské komnatě hluboké ticho. Jakmile však ozvěnou na třesknutí vržené rukavice Toison d’Or, burgundský herold, hlubokým hlasem zvolal „Vive la Bourgbgne!”, nastala všeobecná vřava. Zatímco se Dunois, Orleans, starý lord Crawford a ještě asi dva jiní, jejichž hodnost je opravňovala vmísit se do věcí, přeli o to, kdo z nich má zvednout rukavici, ostatní v síni volali: „Srazte ho k zemi! Rozsekejte ho na kusy! Přijde si sem a uráží francouzského krále v jeho vlastním paláci!”

Ale král utišil vřavu, vzkřiknuv hromovým hlasem, který přehlušil a utlumil každý jiný zvuk: „Ticho, moji leníci! Nikdo ať nevztáhne ruku na tohoto muže a nikdo ať se ani prstem nedotkne vržené rukavice! A vy, pane hrabě, z čeho že sestává

vás život nebo Cím je zabezpečen, že ho vydáváte vsanc pri takovém nebezpečném hodu kostky? Nebo je snad váš vévoda ukut z jiného kovu než ostatní panovníci, že uplatňuje své domnělé nároky na spor způsobem tak nezvyklým?”

„Je skutečně stvořen z jiného a ušlechtilejšího kovu než ostatní evropští panovníci,” pravil neohrožený hrabě Crevecoeur. „Neboť v době, kdy se ani jediný z nich neodvážil poskytnout vám útulek - ano, vám, králi Ludvíku, když jste byl ještě pouhý dauphin, vypuzený z Francie a pronásledovaný celou trpkostí pomsty svého otce a vší mocí jeho království -, tehdy vás můj šlechetný pán přijal, a vy jste jeho velkomyslnosti hrubě zneužil. Sbohem, Sire! Své poslání jsem splnil.”

Při těchto slovech hrabě z Crevecoeuru opustil náhle bez dalšího loučení přijímací síň.

„Za ním - za ním - zdvihněte tu rukavici a za ním!” volal král. „Ne vy, Dunoisi, ani vy, lorde Crawforde - zdá se mi, že už jste příliš starý na takové líté půtky -, ani vy, bratrance z Orleansu, neboť vy jste zase pro ně příliš mlád. Ale vy, pane kardinále - vy, pane biskupe z Auxerre! Je vaší svatou povinností usmiřovat navzájem panovníky. Jděte tedy, zvedněte rukavici a vyložte hraběti Crevecoeurovi, jakého hříchu se dopustil, když takto urazil vznešeného mocnáře na jeho vlastním dvoře a když nás nutí, abychom uvrhli do válečných útrap jeho zemi i království sousední.”

Na tuto přímou výzvu se kardinál Balue podjal úkolu zdvihnout vrženou rukavici. Učinil to s takovou opatrností a nechutí, jako by se měl dotknout zmije - tak mu byl zřejmě odporný tento symbol války. Vzápětí pak opustil královskou komnatu a pospíchal za vyzývatelem.

Ludvík se odmlčel a rozhlédl se po svých dvořanech. Kromě těch několika, kterých jsme si již povšimli, byli to většinou lidé neurozeného původu, kteří byli k svému postavení na královském dvoře vyzvednuti pro jiné schopnosti než pro odvahu a statečné válečné činy. Celí bledí pohlíželi nyní jeden na druhého; scéna, jež se právě odehrála, v nich zřejmě zanechala nepříznivý dojem. Ludvík se na ně díval s opovržením a pak řekl nahlas:

„Hrabě z Crevecoeuru je snad troufalý a domýšlivý, ale je nutno přiznat, že v něm má vévoda Burgundský nejstatečnějšího služebníka, jaký kdy vyřizoval poselství svého vládce. Rád bych věděl, kde bych já našel tak věrného vyslance, aby doručil moji odpověď.”

„Křivdíte svým francouzským šlechticům, Sire,” pravil Dunois. „Tak mnohý z nich by si přál zanést vaše vyzvání na hrotu svého meče do Burgundska.”

„A křivdíte, Sire, také skotským kavalírům, kteří vám slouží,” přidal se starý Crawford. „Já ani kterýkoli z mých vojáků majících patřičnou hodnost bychom ani chvilku neváhali vyrovnat s tím pyšným hrabětem účty. Má vlastní paže by byla stále ještě dost silná k takovému úkolu, jen kdybych dostal svolení Vašeho Veličenstva.”

„Ale Vaše Veličenstvo nás nechce užít k žádné službě, při níž bychom mohli získat čest sobě, Vaší Výsosti i Francii,” pokračoval Dunois.

„Raději řekněte,” opravil ho král, „že nechci popustit uzdu vaší ukvapenosti, která by pro nějakou rytířskou formalitu zničila vás, trůn, Francii a všechno. Nikdo z vás neví, jak cenná a potřebná je každá hodina míru teď, kdy je tolik třeba hojit rány této rozrušené země. A přece není mezi vámi ani jeden, který by se nevrhl do války kvůli žvástu nějakého tuláckého cikána nebo kvůli nějaké potulné panně, jejíž pověst je možná o málo lepší. - Ale tu již přichází kardinál, a doufejme, že s mírumilovnějšími zprávami. - Nu, milostivý pane, přivedl jste hraběte k rozumu a k rozvaze?”

„Sire, můj úkol byl nesnadný,” odpověděl Balue. „Pravil jsem tomu pyšnému hraběti, jak se jen mohl odvážit vůči Vašemu Veličenstvu takové troufalé pohany, kterou se skončilo jeho slyšení a o které je nutno předpokládati, že nepochází od jeho pána, ale má původ v jeho vlastní nestoudnosti. Řekl jsem mu, že tím se vydává na milost a nemilost Vašemu Veličenstvu, abyste ho potrestal, jak uznáte za vhodné.”

„ Správně jste to řekl,” pravil král, „ a jaká byla jeho odpověď?”

„V té chvíli měl již hrabě nohu ve třmeni, hotov jsa nasednout,” pokračoval kardinál. „Když uslyšel mou výtku, obrátil jen hlavu a ani nezměnil svou pozici. ,I kdybych byl třebas už padesát mil vzdálen,’ řekl, ,a dozvěděl se, že francouzský král položil nějakou potupnou otázku týkající se mého panovníka, ihned bych vsedl na kůň a i z této vzdálenosti se vrátil, abych ulevil své mysli a dal stejnou odpověď jako před chvílí.’”

„Vždyť jsem vám říkal, pánové,” pravil král, rozhlédnuv se kolem bez jakýchkoli známek hněvu, „že v hraběti Filipovi z Crevecoeuru má nás bratranec nejcennějsího služebníka, jaký kdy jel po pravici kteréhokoli vládce. - Ale přiměl jste ho přece, aby se ještě pozdržel, či ne?”

„Přiměl jsem ho, aby se tu zdržel ještě dvacet čtyři hodiny a aby si prozatím vzal nazpět svou zástavu boje.”

„Zařiďte, aby se o něj pečlivě starali a aby byl skvěle obsloužen - na můj účet,” přikázal král. „Takový služebník je drahokamem v koruně svého panovníka. - Dvacet čtyři hodiny,” zamumlal a hleděl před sebe, jako by napínal zrak, aby viděl do budoucnosti. „Dvacet čtyři hodiny? Hm, to věru není mnoho. Ale přece - dvacet čtyři hodiny schopně a dovedně využité mohou mít právě takovou cenu jako rok v rukou líných a neschopných lidí. - No dobře. - A nyní do lesa, do lesa, moji stateční pánové! - Orleansi, můj příbuzný, přestaň už jednou s tou svou skromností, i když ti sluší. Nic nedbej na to, že se má Johanka ostýchá. Spíše by se mohla Loira bránit svému splynutí s Cherem, než aby se Johanka bránila tvému dvoření nebo ty svým námluvám,” dodal král, když nešťastný princ pomalu kráčel za svou snoubenkou.

„A nyní pro naše kančí oštěpy, pánové; můj pikér Allegre vyslídil kňoura, který bude pernou zkouškou pro psa i pro lovce. - Dunoisi, půjcte mi svůj oštěp a vezměte si můj - je pro mne příliš těžký - ale stěžoval jste si někdy vy na takový nedostatek u své zbraně? - Na koně, pánové, na koně!” A štvanice začala.

Kapitola IX LOV NA KANCE

Chci jednat s chlapci lehkovážnými a blázny hloupými, nikoli s tím, kdo pátrá ve mně okem hloubavým.

Král Richard

Všechny zkušenosti, které mohl kardinál během času získat o povaze a sklonech svého pána, mu nezabránily, aby se dopustil velkého státnického omylu. Jeho domýšlivost ho přesvědčila, že přiměv hraběte z Crevecoeuru, aby zůstal v Toursu, docílil daleko většího úspěchu, než jakého by byl pravděpodobně dosáhl kterýkoli jiný prostředník, jehož král mohl k tomuto účelu použít. A poněvadž si dobře uvědomoval, jakou důležitost přikládá Ludvík odkladu války s vévodou Burgundským, nezdržel se, aby nedal najevo, že podle svého názoru prokázal králi velikou a vítanou službu. Držel se blíže při králi, než bývalo jeho zvykem, a snažil se s ním zapříst rozhovor o ranních událostech.

To však bylo z nejednoho důvodu nerozumné. Panovníci totiž neradi vidí, když k nim poddaní přicházejí s příliš očividným vědomím zásluh, jako by si chtěli za prokázané služby vynutit uznání a odměnu. A Ludvík, nejnedůvěřivější monarcha, jaký kdy žil, byl obzvláště neochotný a nepřístupný vůči každému, kdo byl příliš domýšlivý na své zásluhy nebo kdo příliš zjevně strkal nos do jeho tajemství.

Ale kardinál, který se nechal unést chvilkovou samolibou náladou - jak se stává i lidem sebeopatrnějším -, cválal dále po králově pravici a při každé příležitosti obracel rozhovor na

Crevecoeura a jeho poslání. Avšak král, i když měl snad tuto věc na mysli nejvíce, přece právě o ní chtěl nejmeně hovořit. Poslouchal kardinála pozorně, ale nedal mu žádnou odpověď, jež by ho mohla povzbudit k dalšímu hovoru. Konečně však pokynul Dunoisovi, klusajícímu na svém ohnivém koni nedaleko, a vyzval ho, aby se k nim připojil.

„Přišli jsme sem kvůli kratochvíli a tělesnému cvičení,” pravil král, „ale důstojný otec nás nutí, abychom zde drželi státní radu.”

„Doufám, že mne v této záležitosti Vaše Veličenstvo omluví a propustí mě z takové krušné povinnosti,” odvětil Dunois. „Jsem zrozen, abych bojoval za Francii v bitvách - k tomu mám odhodlané srdce a silné rámě -, ale na nějaké porady má hlava nestačí.”

„Milostivý pan kardinál zas nemá hlavu pro nic jiného, Dunoisi,” pravil Ludvík. „Vyzpovídal Crevecoeura u hradní brány a sdělil nám celou jeho zpověď. - Nebo snad ne celou?” dodal se zvláštním důrazem na posledních slovech a vrhl na kardinála pohled, který vystřelil zpod jeho dlouhých tmavých řas jako záblesk dýky vytažené z pochvy. Kardinál se zachvěl a ve snaze odpovědět na králův žert řekl: „I když je povinností našeho stavu zachovávat tajemství kajícníků jaksi všeobecně, neexistuje nicméně žádné sigillum confessionis, jež by neroztálo pod dechem Vašeho Veličenstva.”

„A poněvadž Jeho Eminence pan kardinál je ochoten svěřit nám tajemství druhých,” pravil král, „přirozeně také očekává, že i my budeme stejně sdílní vůči němu. Aby dosáhl této vzájemnosti, chce velice rozumně vědět, jsou-li ty dvě dámy z Croye v našich državách. Litujeme, že nemůžeme ukojit jeho zvědavost, neboť sami nevíme, kde přesně ony potulné děvy, princezny v přestrojení a hraběnky v tísni, rozbily svůj tábor. Díky Bohu a naší svaté Panně embrunské naše území je přece trochu příliš rozlehlé, než abychom mohli bez obtíží zodpovědět nejvýš rozumné dotazy Jeho Eminence.

Kdybychom však předpokládali, že ony dámy skutečně jsou v našem království, co byste v takovém případě soudil, Dunoisi, o kategorickém požadavku mého bratrance?”

„Odpovím vám, můj lenní pane, když mi zcela upřímně řeknete, jestli chcete válku, nebo mír,” odvětil Dunois s otevřeností, jež byla vlastní jeho vrozené upřímnosti a neohroženosti a jež mu čas od času vynášela značnou oblibu u krále; neboť Ludvík, jako všichni lstiví lidé, toužil nahlédnout do srdcí jiných stejně dychtivě, jako se snažil skrýt své srdce vlastní.

„U všeho, co je mi svaté,” pravil král, „sdělil bych ti svůj úmysl stejně ochotně, jako ty bys mi sdělil svůj - jen kdybych sám dobře věděl, co si přeji. Ale dejme tomu, že bych volil válku - jak bych pak měl naložit s tou krásnou a bohatou dědičkou, ovšem za předpokladu, že je skutečně na mém území?”

„Měl byste ji provdat za některého z vašich vlastních statečných vazalů, který má srdce, aby ji miloval, a silné rámě, aby ji ochraňoval,” odpověděl Dunois.

„Snad za tebe, ha? Pasquedieu! Při vší své otevřenosti jsi prohnanější, než jsem si myslel.”

„Ne, pane,” bránil se Dunois, „jsem všechno jiné, jen ne prohnaný. Při naší svaté Panně orleánské, ke každé věci přistupuji stejně přímo, jako když cválám se svým koněm na kolbišti. Ale Vaše Veličenstvo dluží rodu orleánskému alespoň jedno šťastné manželství.”

„A dluh také splatím, můj hrabě. Pasquedieu, splatím ho! Což nevidíš tamhle vpředu ten hezký párek?” pravil král a ukázal na nešťastného vévodu Orleánského a na princeznu Johanku; ti se neodvažovali ani ztratit se králi z očí, ani se od sebe oddělit, pokud byli pod jeho dohledem. A tak jeli bok po boku, zachovávajíce mezi sebou asi dvouyardovou nebo tříyardovou mezeru; plachost na jedné straně a nechuť na

straně druhé jim bránila zmenšit tento odstup, avšak žádný z nich se neodvážil jej zvětšit.

Dunois pohlédl směrem, kterým král ukázal; a poněvadž mu postavení jeho nešťastného příbuzného a zaslíbené mu nevěsty ze všeho nejvíce připomínalo dva psy násilím k sobě připoutané, kteří se však přesto drží tak daleko od sebe, jak jim to délka jejich řetězu dovoluje, nezdržel se, aby nepotřásl smutně hlavou, i když se neodvážil odpovědět pokryteckému tyranovi jinak.

„Budou mít pokojnou a tichou domácnost. Chtěl bych prorokovat, že nebude asi příliš rušena dětmi. Ale ty konečně nebývají vždy požehnáním.”

Možná že vzpomínka na vlastní synovskou nevděčnost způsobila, že se král po svých posledních slovech odmlčel a posměšný úsměv, jenž mu pohrával na rtech, se změnil v jakýsi kajícný výraz. Ihned však zase pokračoval změněným tónem:

„Upřímně řečeno, Dunoisi, při vší úctě k vznešené svátosti manželství,” - přitom se pokřižoval - „byl bych radši, kdyby mi orleánský rod dával takové statečné bojovníky, jako byl tvůj otec a jako jsi ty - bojovníky, kterým koluje v žilách francouzská královská krev, aniž si dělají nároky na její práva -, než aby tuto zemi, podobně jako Anglii, rozervaly občanské války vznikající ze soupeření několika různých legitimních nápadníků trůnu. Lev nemá mít nikdy víc než jediné mládě.”

Dunois si povzdechl a mlčel; byl si dobře vědom, že kdyby odporoval tomuto despotickému panovníkovi, mohl by snadno poškodit zájmy svého příbuzného. Přece se však nezdržel, aby hned potom nedodal:

„Když už Vaše Veličenstvo učinilo narážku na původ mého otce, musím přiznat, že nehledíme-li k mravní křehkosti jeho rodičů, přece byl snad šťastnější a blaženější jako syn nezákonné lásky, než kdyby byl dítětem manželské nenávisti.”

„Jsi ty ale ostudný chlapík, Dunoisi, že si takhle dovoluješ mluvit o posvátném stavu manželském,” zažertoval Ludvík. „Ale teď už k čertu s touhle disputací! Již nám vyplašili kance z pelechu! Ve jménu svatého Huberta! - Uveďte láji na stopu! Ha! tra-la-la-lira-la!” A králův lovecký roh se vesele rozezvučel lesem, jak se Ludvík hnal kupředu za zvěří, následován asi třemi členy své družiny, mezi nimiž byl i náš přítel Quentin Durward. A je pozoruhodné, že i nyní, když se vášnivě oddával své oblíbené kratochvíli, našel si král ještě čas i k tomu, aby hověl svým sarkastickým choutkám a trýznil kardinála Balua.

Jak jsme již dříve naznačili, jednou ze slabostí tohoto bystrého státníka bylo jeho přesvědčení, že je schopen hrát úlohu dvořana a záletníka. Je sice pravda, že sám nikdy nevstoupil na rytířské kolbiště jako Becket ani neverboval vojsko jako Wolsey, ale záletnictví, ve kterém byli Becket i Wolsey rovněž mistry, vydával za své oblíbené zaměstnání a předstíral také, že má velkou zálibu v loveckých štvanicích. Možná že měl úspěchy u jistých dam, kterým jeho moc, bohatství a vliv státníka mohly snad nahradit nedostatky jeho vzhledu a způsobů, ale ušlechtilí koně, které si kupoval takřka za každou cenu, byli zcela nevnímaví k poctě, že smějí na hřbetě nosit kardinála, a nevzdávali mu větší úctu, než by byli projevovali k jeho otci vozkovi, mlynáři nebo krejčímu, jimž se rovnal svým jezdeckým uměním. Král to věděl, a tím, že střídavě pobízel a opět uklidňoval svého bujného oře, přivedl kardinálova koně, jedoucího mu těsně po boku, do takového stavu vzpoury proti vlastnímu pánovi, že bylo zřejmé, že se s ním jezdec bude muset co nevidět rozloučit. A zatímco kardinálův kůň střídavě vyskakoval, vyrážel vpřed, vzpínal se a vyhazoval, královský trýznitel soužil jezdce ještě i tím, že se ho vyptával na mnohé důležité státní záležitosti a naznačoval, že hodlá použít této příležitosti, aby mu svěřil některá z oněch

státních tajemství, která by se byl kardinál ještě před chvilkou tak rád dozvěděl.

Je těžko představit si trapnější situaci než postavení člena královské rady, který musí naslouchat svému panovníkovi, zatímco ho každé další poskočení jeho neovladatelného komoně uvádí stále do nové a nové prekérní polohy, přičemž mu jeho fialové roucho poletuje na všechny strany a jenom hloubka sedla a jeho výška vpředu i vzadu ho chrání před okamžitým a nebezpečným pádem. Dunois se smál zcela otevřeně, ale král, těšící se po svém zpusobu soukromě ze svého žertu, se nesmál nahlas, ale jen mírně plísnil svého ministra za jeho vášnivou zálibu v lovu, jež mu brání věnovat i jen několik málo okamžiků státním záležitostem.

„Avšak nebudu vás již déle zdržovat v rozletu,” dodal král k vyděšenému kardinálovi a zároveň popustil svému koni uzdu.

Dříve než mohl Balue ze sebe vypravit jediné slovo odpovědi nebo omluvy, zahryzl se jeho kůň do udidla a vyrazil vpřed neovladatelným tryskem. Brzy zanechal za sebou krále i Dunoise; ti ho následovali spořádanějším krokem a bavili se ošemetnou situací postiženého státníka.

Stalo-li se již některému ze čtenářů, tak jako se kdysi přihodilo autorovi tohoto díla, že se pod ním splašil kůň, dobře ví, jaká je to trapná, nebezpečná a nesmyslná situace. Čtyři okončetiny čtvernožce, vůbec již neovládané jezdcem, ba mnohdy ani tvorem, kterému nejvlastněji patří, míhající se s takovou rychlostí, jako by zadní chtěly předběhnout přední -přimknuté nohy dvounožce, o kterých si tak často toužebně přejeme, aby bezpečně spočívaly na zeleném pažitu, a jež se tisknou zvířeti k bokům a tím jen zvětšují naši bídu - ruce, které pustily uzdu a chápou se hřívy - tělo, jež namísto aby sedělo vzpřímeně nad těžištěm, jak to doporučoval starý Angelo, nebo se nachylovalo kupředu jako tělo žokeje z Newmarketu, se krčí a spíše leží, než se sklání na hřbetě zvířete, nemajíc větší naději na záchranu než pytel obilí -, to všechno dohromady skýtá pohled mimořádně žertovný pro diváky, ale pro předvádějícího krasojezdce je to spíše mrzuté. Přimyslete si však k tomu ještě nějakou zvláštnost oděvu nebo zjevu nešťastného kavalíra - snad obřadní šat, nádhernou uniformu nebo jiný nápadný oděv, za dějiště scény zvolte dostihovou dráhu, místo přehlídky nebo průvodu nebo jakékoli jiné veřejné místo, kde je shromážděno mnoho lidí, a má-li náš ubohý tvor uniknout výbuchům neutuchajícího smíchu, musí se mu podařit zlomit si alespoň jednu nebo dvě končetiny, nebo - což je ještě účinnější - zabít se na místě. Za mírnějších podmínek nevzbudí žádný vážnější soucit.

Kardinálovo krátké fialové roucho, jehož užíval jako jezdeckého obleku (před odjezdem z hradu se převlekl ze svých dlouhých kardinálských šatů), jeho šarlatové punčochy a šarlatový klobouk, od něhož vlály dlouhé tkanice, to vše společně s jezdcovou úplnou bezmocností dodávalo nyní mimořádné pikantnosti neobvyklým kouskům jeho jezdeckého umění. Kůň, který již úplně ovládl pole, spíše letěl, než běžel dlouhou zelenou alejí. Předběhl smečku ohařů pronásledujících divokého kance těsně v patách, vyhodil ze sedla jednoho nebo dva pikéry, kteří neočekávali útok z týlu, pošlapal několik psů a vnesl do štvanice veliký zmatek. Posléze, vydrážděn lomoznými výtkami a vyhrůžkami lovců, proběhl se zděšeným kardinálem na hřbetě těsně kolem rozzuřeného kňoura, který uháněl vpřed, pokrytý pěnou, jež mu unikala kolem klů. Když Balue shledal, že se nachází v takové nebezpečné blízkosti kance, vyrazil zoufalé volání o pomoc. Snad výkřik, snad pohled na zuřivé zvíře způsobil, že polekaný kůň přerušil přímý střemhlavý let a uskočil stranou, takže kardinál, udržující se na svém bujném oři dlouho už jen proto, že se řítili přímo vpřed, vyletěl ze sedla a těžce dopadl na zem. Balue zakončil štvanici v takové blízkosti kňoura, že kdyby zvíře nebylo právě dostatečně zaměstnáno vlastními záležitostmi, snad by se toto těsné sousedství stalo kardinálovi stejně osudným, jak se prý nevyplatilo španělskému Favilovi, králi Vizigótů. Ale mocný duchovní vyvázl z této nebezpečné situace pouhým úlekem. Odplížil se co nejrychleji z cesty, aby nepřekážel psům a lovcům, a pozoroval, jak se celá štvanice přehnala kolem, aniž mu kdo pomohl. V oněch dobách zřejmě vzbuzovaly takové nehody právě tak málo účasti jako dnes.

Projíždějící král podotkl k Dunoisovi:

„Tamhle leží nízko a pokorně Jeho Eminence. Žádný velký lovec to není. Zato v rybaření se vyrovná i samotnému svatému Petrovi, když se jedná o to, ulovit do sítě nějaké tajemství. Myslím však, že alespoň protentokrát padla kosa na kámen.”

Kardinál sice jeho slova nezaslechl, ale z pohrdavého pohledu, kterým byla provázena, vytušil jejich všeobecný význam. Říká se, že podobných příležitostí, jaká se naskytla nyní, když Baluovy vášně byly hořce rozdmychány královým pohrdáním, využívá ďábel k pokušení. Jakmile kardinál zjistil, že si pádem neublížil, jeho chvilkový strach ihned pominul. Poraněná ješitnost a rozhořčení proti panovníkovi měly však na jeho city mnohem trvalejší účinek.

Když se již všichni lovci přehnali, dojel k němu osamělý jezdec doprovázený sluhy - spíše jen divák než účastník této lovecké kratochvíle. Projevil své nemalé překvapení nad tím, že nachází kardinála na zemi, bez koně a bez průvodců a v takových nesnázích, které jasně svědčily o druhu jeho nehody. Sesednout, nabídnout pomoc v této nepříjemné situaci, přikázat jednomu ze sluhů, aby dal kardinálovi k dispozici svého mírného, klidného koně, a vyjádřit podivení nad zvyky francouzského dvora, které dovolovaly zanechat takto jeho nejmoudřejšího státníka napospas nebezpečím honby a opustit ho v nouzi - to byly samozřejmé způsoby pomoci a útěchy, jež toto neobyčejné setkání umožnilo Crěvecoeurovi, neboť to

nebyl nikdo jiný než sám burgundský vyslanec, kdo nyní přispěchal na pomoc církevnímu hodnostáři.

Nalezl ministra v příznivém okamžiku a v takovém rozpoložení mysli, aby mohl na jeho věrnosti vyzkoušet některé z těch praktik, jimž naslouchat bylo - jak je dobře známo - Baluovou zločinnou slabostí. Jak Ludvík ve své podezřívavosti nadhodil, již ráno se mezi nimi zběhlo více, než co se kardinál odvážil oznámit svému pánovi. Jeho Milost pan kardinál již dříve s potěšením vyslechl Crěvecoeurovo ujišťování o tom, jak vysoce si vévoda Burgundský cení osoby i nadání Jeho Eminence, a ne zcela bez pokušení naslouchal, když hrabě naznačoval, jak nesmírně štědrý je jeho pán, vévoda Karel, i jak bohaté jsou prebendy ve Flámsku. Přece však teprve nyní, když jej nesmírně rozhořčila výše popsaná nehoda, rozhodl se ve své poraněné marnivosti ukázat

Ludvíkovi, že žádný nepřítel nemůže být tak nebezpečný jako uražený přítel a důvěrník.

Nyní však, obávaje se, že by je někdo mohl pozorovat, chvatně žádal Crevecoeura, aby jej opustil, avšak dal si s ním schůzku po nešporách v opatství svatého Martina tourského, a řekl mu to tónem, který Burgunďana nenechal na pochybách, že jeho pán dnes získal výhodu, v jakou by sotva mohl doufat, kdyby kardinál nebyl tak podrážděn.

Ludvík při této příležitosti, tak jako v mnohých jiných případech, dopustil - přestože byl nejrozvážnějším panovníkem své doby -, aby jeho vášně zvítězily nad chladnou rozvahou; zatím pokračoval spokojeně ve štvanici na kance, jež nyní vrcholila zajímavou situací. Stalo se totiž, že jakýsi lončák (tj. v loveckém názvosloví oné doby divoký kanec jen asi dvouroční) překřížil stopu štvaného kňoura a kromě dvou nebo tří párů starých zkušených ohařů strhl za sebou všechny psy a většinu lovců. Král pozoroval s vnitřním uspokojením, že Dunois a mnozí jiní lovci sledují tuto falešnou stopu, a v duchu se radoval z myšlenky, jak bude nad oním znamenitým rytířem triumfovat v loveckém umění, pokládaném tenkrát takřka za stejně čestné jako samo umění válečnické. Ludvík měl dobrého koně a držel se těsně za psy; proto když ohaři konečně stavili kance na bahnitém kusu půdy a on se proti nim obrátil, byl v jeho blízkosti jen král.

Ludvík projevil veškerou statečnost a odbornou zručnost zkušeného lovce. Nedbaje nebezpečí přijel až k mohutnému zvířeti, zuřivě se bránícímu psům, a bodl ho svým kančím oštěpem. Jeho poplašený kůň však od kňoura odskočil, takže rána nebyla tak účinná, aby zvíře zabila, nebo alespoň zneškodnila. Nic však nemohlo koně přinutit k novému útoku, a tak král seskočil ze sedla a s obnaženým krátkým, rovným a ostrým mečíkem, jakého lovci užívají při takových srážkách, postupoval pěšky proti rozzuřenému zvířeti. Kňour se ihned přestal starat o psy a hnal se na lidského nepřítele. Ludvík si pečlivě zvolil stanoviště, pevně se postavil a napřáhl mečík s úmyslem zamířit kanci na krk, či spíše na jeho hruď v blízkosti klíční kosti, aby zvíře svou váhou a divokou prudkostí svého běhu urychlilo vlastní zkázu.

V rozhodném okamžiku, kdy se chystal tento choulostivý a nebezpečný manévr provést, uklouzla mu však na vlhké půdě noha, takže hrot jeho meče sjel po krunýři štětin na boku zvířete a nezpůsobil mu žádné zranění. Ludvík však upadl a natáhl se jak dlouhý tak široký.

V jistém ohledu to bylo pro panovníka štěstí, neboť jeho

pád způsobil, že se pro změnu zase zvíře netrefilo a při svém prudkém útoku rozervalo klem jen králův krátký lovecký plášť, místo aby mu rozpáralo stehno. Ve svém zuřivém běhu se kňour hnal ještě o kus dále, ale pak se obrátil a chystal se obnovit útok. Ludvík zrovna vstával ze země, a jeho život byl proto bezprostředně ohrožen. A právě v této kritické chvíli přicválal Quentin Durward a jedinou ranou svého oštěpu zvíře proklál. Jinoch zpočátku vypadl pro pomalost svého koně ze štvanice, ale později naštěstí rozeznal a následoval zvuk králova loveckého rohu, takže se mu podařilo ještě včas zasáhnout do Ludvíkova souboje s kňourem.

Král se mezitím již postavil na nohy a přišel na pomoc zase Durwardovi a svým ostrým mečíkem proťal kanci hrdlo. Dříve než promluvil ke Quentinovi jediné slovo, změřil mohutné tělo zvířete nejen na kroky, ale i na stopy. Pak si setřel pot z čela a krev z rukou, sňal svou loveckou čapku, pověsil ji na keř a odříkal modlitby k olověným soškám na ní upevněným. Konečně se podíval na Durwarda a řekl:

„To jsi ty, můj mladý Skote? Dobře jsi zahájil svou loveckou dráhu a mistr Pierre ti dluží právě tak vydatné pohoštění, jaké ti poskytl u Fleur-de-lis. - Ale proč mlčíš? Zdá se, že jsi u dvora ztratil svou ohnivou smělost, a přece jiní ji právě tam získávají.”

Quentin, nejbystřejší mladík, jemuž kdy skotský vánek vdechl obezřetnost, pohlížel však na svého nebezpečného pána spíše s bázní než s duverou, k níž ho král zřejme vyzýval. Odpověděl krátce několika vhodně volenými slovy, že dovoluje-li si vůbec oslovit Jeho Veličenstvo, je to jen proto, abych pokorně prosil za odpuštění, že se choval s takovou neotesanou drzostí, dokud ještě neznal skutečné postavení Jeho královské Výsosti.

„Kuš, člověče!” zvolal král. „Odpouštím ti tvou drzost pro tvého ohnivého ducha a pro tvou bystrost. Obdivoval jsem se, s jakou přesností jsi uhodl zaměstnání mého kmotra Tristana. Slyšel jsem, že jsi mezitím již málem okusil jeho ruku sám na sobě. Varuji tě, střez se ho! Je to kupec, který obchoduje s hrubými náramky a s těsnými náhrdelníky. - Pomoz mi na koně - mám tě rád a odvděčím se ti! Nebuduj svou kariéru na jiné přízni než na mé - ani na přízni svého strýce nebo lorda Crawforda. A nikomu se nezmiňuj o své včasné pomoci při šrůtce s kancem, neboť vychloubá-li se někdo, že pomohl králi v takové tísni, musí se spokojit s vlastní chvástavostí jako s odměnou.”

Král pak zatroubil na roh a přivolal tak Dunoise a další členy své družiny. Přijal jejich blahopřání k ulovení nádherného zvířete a vůbec se nerozpakoval přivlastnit si mnohem více zásluh, než mu ve skutečnosti patřilo. O Durwardově pomoci se zmínil právě tak málo jako leckterý dnešní urozený lovec, který vychloubaje se, kolik ptáků zastřelil, nevykládá vždy obšírně o přítomnosti a pomoci hajného. Pak přikázal Dunoisovi, aby dal mrtvé tělo obrovského kňoura dopravit svatomartinskému bratrstvu v Toursu, aby si mniši o svátcích přilepšili a vzpomněli na krále ve svých modlitbách.

„A kdopak z vás viděl Jeho Eminenci milostivého pana kardinála?” zeptal se Ludvík. „Myslím, že by to bylo málo

pncválal Qucntin Durward a jedinou

ranou svého oštěpu zvíře

proklál (str. 119)

zdvořilé a svědčilo by jen o chladném postoji k církvi svaté, kdybychom ho zanechali v lese bez koně.”

„S dovolením Vašeho Veličenstva,” pravil Quentin, vida, že nikdo neodpovídá, „spatřil jsem Jeho Milost pana kardinála na koni, jak odjíždí z obory.”

„Nebesa pečují o své ovečky,” podotkl král. „Vraťme se do hradu, pánové. Dnešního rána už lovit nebudeme. - A vy, pane panoši, mi podejte můj lovecký nůž,” dodal ke Quentinovi. „Vypadl mi z pochvy někde u kořisti. - Jen jeďte, Duboisi, hned vás dohoním.”

Ludvík, u něhož často i nejnepatrnější Činy bývaly válečnou lstí, získal tak příležitost důvěrně se zeptat Quentina:

„Můj čiperný Skote, vím, že máš velmi dobrý zrak. Mohl bys mi říci, kdo poskytl kardinálovi koně? Nejspíš nějaký cizí člověk, neboť já jsem se nezastavil, když jsem jel kolem, a proto asi ani moji dvořané příliš nepospíchali, aby mu prokázali tuto včasnou službu.”

„Viděl jsem muže, kteří pomáhali Jeho Eminenci, Sire, ale jen na okamžik,” odpověděl Quentin. „Byl to jen letmý pohled, protože jsem se naneštěstí opozdil a hnal jsem svého koně, abych se zase brzy dostal na své místo. Myslím však, že to byl burgundský vyslanec a jeho lidé.”

„Ha!” zvolal Ludvík. „No budiž! Francie jim ještě dovede čelit!” Nic pozoruhodnějšího se pak již nestalo a král se navrátil se svou družinou na hrad.

Kapitola X STRÁŽ

Odkud ta hudba zní? Z ovzduší? Z nitra země?

Bouře

Zbystřil jsem sluch - mou duši uchvátila čarovná hudba tónů líbezných, tak sladká, že by život probudila v srdci, jež smrt už drží ve dlaních.

Comus

Sotva Quentin došel do své komnaty, aby se převlekl, už se jeho důstojný příbuzný vyptával na všechno, co zažil při štvanici.

Jinoch se však nemohl ubránit dojmu, že strýc má asi schopnější rámě než hlavu, a proto dbal, aby při své odpovědi ponechal králi veškerou zásluhu za vítězství nad kancem, kterou si Ludvík zřejmě toužil přivlastnit. Le Balafré odpověděl vychloubačně, oč lépe by si za takových okolností počínal on, a v jeho slova se mísila i jakási výtka; mírně káral synovce z lehkomyslnosti, neboť nepřispěl na pomoc králi, jemuž hrozilo bezprostřední nebezpečí. Jinoch byl dost moudrý, aby se při své odpovědi nijak obšírně neospravedlňoval za své chování. Podotkl jen, že podle loveckých zvyků pokládá za nezdvořilé zasahovat, je-li zvěř napadena jiným lovcem, ledaže by byl výslovně požádán o pomoc. Sotva jejich rozhovor skončil, mohl si již Quentin blahopřát, že zachoval vůči svému příbuznému jistou zdrženlivost. Tiché zaklepání ohlásilo návštěvníka, dveře se ihned otevřely a do komnaty vstoupil Oliver Dain, řečený Zlý Oliver nebo Oliver Ďábel.

Zevnějšek tohoto schopného, ale nejvýš bezzásadového člověka jsme již popsali. Jeho způsoby a pohyby by snad bylo nejvhodnější přirovnat k chování kočky domácí - ta, i když se choulí ve zdánlivém spánku nebo se zvolna plíží místností kradmými, plachými kroky, neustále pozoruje díru nějaké nešťastné myši; se zjevnou důvěrou a láskou se otírá o ty, s nimiž se chce mazlit, hned nato se však vrhá na kořist nebo třebas i poškrábe toho, k němuž se předtím lísala.

Oliver Dain vešel se shrbenými zády a s pokorným a skromným pohledem. Když oslovil velkomožného pana Balafréa, vložil do svých slov tolik uctivosti, že nikdo, kdo by byl viděl jejich setkání, by se neubránil závěru, že královský bradýř přišel skotského lučištníka prosit o nějakou laskavost. Oliver blahopřál Leslymu ke skvělému chování jeho mladého příbuzného při dnešní štvanici; jak prý pozoroval, král si toho velmi dobře povšiml. Zde se Oliver odmlčel a s očima k zemi sklopenýma čekal na odpověď; jen tu a tam pohlédl ze strany kradmo na Quentina, když Balafré podotkl:

„Jeho Veličenstvo mělo holt smůlu, že jsem mu nebyl po boku já místo mého synovce. Já bych byl tu bestii hladce zasáhl a proklál svým oštěpem - o tom nepochybuju, kdežto můj synovec, jak jsem vyrozuměl z toho, co mi řekl, přenechal tu práci královským rukám Jeho Výsosti. Ale bude to pro Jeho Veličenstvo aspoň ponaučením, aby dávalo chlapovi mých rozměrů lepšího koně. Neboť jak by mohla taková hora koňského masa, jako je můj tažný vlámský valach, udržet krok s normanským běhounem Jeho Veličenstva? A přitom jsem ho bodal ostruhou, až měl boky celé zbrázděné. To není věru správné, pane Olivere, a musíte na to upozornit Jeho Veličenstvo a říci mu, že to takhle dál jít nemůže.”

Ctihodný pan Oliver odpověděl na poslední poznámku drsného mluvčího jen jedním ze svých dlouhých a záhadných pohledů, jejž doprovázel nepatrným pohybem ruky a slabým úklonem hlavy k jedné straně. Mohl to být buď němý souhlas s tím, co bylo řečeno, nebo opatrná výstraha před dalším rozebíráním daného předmětu. Na jinocha však pohlédl bystřeji a zkoumavěji, když s nejasným úsměvem dodal:

„Nu, mladý muži, je snad zvykem ve Skotsku nechat své panovníky v nebezpečí a bez pomoci v tak naléhavé situaci jako dnes?”

„Je naším zvykem neobtěžovat je při ušlechtilých kratochvílích svou pomocí, když se mohou bez ní obejít,” odpověděl Durward, pevně rozhodnut neobjasňovat, co se přihodilo. „Domníváme se, že panovník musí na lovu podstoupit stejná nebezpečí jako ostatní a že tam právě proto přichází. - Neboť čím by byl lov bez námahy a nebezpečí?”

„No, slyšíte, co říká ten hloupý chlapec?” pravil jeho strýc. „Tak je to s ním pořád. Pokaždé má pohotově nějakou odpověď a důvod pro každého. Rád bych věděl, kde se v něm takové nadání vzalo. Já jsem v celém svém životě nedovedl nikdy udat žádný důvod pro nic, co jsem dělal, leda snad pro to, že jím, když mám hlad, a pak snad ještě pro prohlídku mužstva a pro podobné služební povinnosti.”

„A řekněte mi, prosím, ctihodný pane,” otázal se královský lazebník, dívaje se na Leslyho zpod víček, „jaký máte důvod pro prohlídku mužstva?”

„Dělám to, protože mi to můj velitel rozkázal,” odpověděl Le Balafré. „Při svatém Gilesi, o žádném jiném důvodu nevím! Kdyby to rozkázal Tyrieovi nebo Cunninghamovi, museli by udělat totéž.”

„To je vskutku nejvýš vojenská prapříčina,” podotkl Oliver. „Ale pane La Balafré, bezpochyby vás potěší, když se dovíte, že Jeho Veličenstvo je tak velice vzdáleno toho, aby bylo nespokojeno s chováním vašeho synovce, že si ho zvolilo, aby dnes odpoledne vykonal jakýsi úkol.”

„Jeho si zvolilo?” opáčil Balafré velice překvapeně. „Chcete snad říci, že mě si zvolilo?”

„Chci říci právě to, co říkám,” odpověděl lazebník mírně, ale rozhodně. „Král chce vašemu synovci svěřit jisté poslání.”

„Ale proč a z jakého důvodu?” vyptával se Balafré. „Proč si zvolil právě toho chlapce, a ne mě?”

„Nemohu to odůvodnit ničím jiným než vaší vlastní prapříčinou, pane Le Balafré: je to rozkaz Jeho Veličenstva. Smím-li však být natolik troufalý a vyslovit svou domněnku, pak myslím, že Jeho Veličenstvo má nejspíš nějaký úkol, pro který se lépe hodí jinoch, jako je váš synovec, než zkušený válečník, jako jste vy, pane Balafré. - Pročež, mladý pane, vezměte si své zbraně a následujte mě. Nezapomeňte na hákovnici, protože máte držet stráž.”

„Stráž!” zvolal Le Balafré. „Jste si tím úplně jist, pane Olivere? Stráž uvnitř hradu drželi odjakživa jenom vojáci, kteří - jako já - slouží nejméně dvanáct let v našem ctihodném sboru.”

„Vím přesně, jaké jsou rozkazy Jeho Veličenstva,” odvětil Oliver, „a nesmím již déle odkládat jejich provedení.”

„Ale můj synovec není ještě ani svobodným lučištníkem,” odporoval Balafré. „Je pouhým panošem, který slouží pod mým kopím.”

„Odpusťte, pane,” odvětil Oliver. „Ani ne před půlhodinou si král poslal pro seznam a zapsal ho mezi lučištníky královské stráže. - Buďte tak laskav, prosím, a pomozte svému synovci vystrojit se řádně pro tuto službu.”

Balafré, který neměl zlou povahu ani velký sklon k závisti, jal se chvatně upravovat synovcův oděv i zbroj. Dával mu pokyny, jak si počínat při strážní službě, ale nemohl se udržet, aby je přitom nekořenil poznámkami svědčícími o jeho překvapení nad tím, že jinocha tak brzy potkalo takové štěstí.

„Tohle se ještě nikdy předtím ve skotské královské stráži nestalo,” zvolal, „dokonce ani mně ne, a to už je co říct! - No, bezpochyby tvá služba bude spočívat v tom, že budeš hlídat papoušky a indické pávy, které nedávno daroval králi benátský vyslanec - nic jiného to být nemůže. Taková služba se hodí jen pro bezvousé chlapce,” - přitom si zakroutil své příšerné kníry - „ale jsem rád, že k ní vybrali právě mého synovce. Je to pocta - to se nedá nic dělat. Komu čest, tomu čest.”

Bystrý a důvtipný Quentin, který byl mimoto nadán i velkou fantazií, přikládal však ve svých představách brzkému předvolání ke králi větší důležitost a srdce se mu rozbušilo prudčeji v předtuše rychlého vzestupu. Rozhodl se bedlivě pozorovat chování i řeč svého průvodce; jak se domníval, bylo alespoň v některých případech zapotřebí vykládat si je opačně, tak jako prý věštci a hadači vykládají sny. Nemohl jinak než si blahopřát, že uchoval v přísné tajnosti události, jež se zběhly při štvanici. Potom učinil rozhodnutí - na tak mladého člověka velice moudré -, že dokud bude dýchat vzduch tohoto samotářského a tajemného dvora, uzamkne své myšlenky ve svém srdci a jazyk bude držet přísně na uzdě.

Brzy byl úplně vystrojen a s hákovnicí na rameni - neboť i když se skotským gardistům stále říkalo lučištníci, přece již dávno vyměnili luk, v jehož ovládání skotský národ nikdy nevynikal, za palné zbraně - vyšel za panem Oliverem z kasáren.

Strýc za ním hleděl s výrazem údivu smíšeného se zvědavostí. I když se do jeho poctivých úvah nevkradla ani závist, ani řevnivost, jež bývá jejím důsledkem, přece měl jakýsi pocit poraněné či snížené vlastní důležitosti, který však byl prostoupen i radostí nad tím, jak synovec úspěšně zahájil službu.

Potřásl vážně hlavou, otevřel tajnou přihrádku, vyňal odtud velikou bottrine silného starého vína, zatřepal jí, aby se přesvědčil, jak se již ztenčil její obsah, naplnil důkladný pohár a vypil ho. Pak zpola usedl, zpola ulehl na velikou dubovou lavici s opěradlem a opět zvolna potřásal hlavou; toto pokyvování mu zřejmě šlo tak k duhu, že jako hračka zvaná mandarín pokračoval v tomto pohybu, dokud neupadl v dřímotu, z níž ho vyburcoval teprve signál svolávající k obědu.

Když Quentin zanechal svého strýce jeho vznešeným úvahám, následoval v patách svého průvodce, ctihodného pana Olivera. Lazebník neprošel ani jediným z hlavních nádvoří. Vedl Quentina různými tajnými průchody při vnějších zdech paláce, navenek otevřenými, a především pak spletitým bludištěm schodišť, loubí a galérií spojených navzájem na neobvyklých místech různými tajnými vchody, až se konečně dostali do rozsáhlé zamřížované galérie, kterou bylo možno nazvat pro její velikou šířku halou. Visely zde čalouny, spíše starobylé než krásné, a několik málo drsných, chladných a příšerně vypadajících obrazů pocházejících z doby prvního úsvitu výtvarného umění, jež předcházela jeho nádhernému zářivému ránu. Podobizny měly představovat paladiny Karla Velikého, této neobyčejně význačné osobnosti v romantické historii Francie; a protože gigantická postava Rolandova byla nejvýraznější, nazvali po ní tuto místnost Rolandovou komnatou či Rolandovou galérií.

„Zde budete na stráži,” zašeptal tiše Oliver, jako by se bál, že by se okolní strnulé podoby monarchů a válečníků mohly urazit nebo že by mohl probudit ozvěnu skrývající se mezi žebrovým klenutím a vypouklými gotickými ozdobami na stropě této obrovské a pusté místnosti. „Jaké jsou rozkazy a hesla pro mou stráž?” zeptal se Quentin stejně tlumeně.

„Máte nabitu hákovnici?” otázal se Oliver místo odpovědi. „To bude hned hotovo,” odpověděl Quentin a jal se nabíjet svou zbraň. Doutnák, jímž se hákovnice v případě potřeby odpalovala, zažehl žhavými uhlíky, které zbyly z polen dohasínajících v obrovském krbu síně. Krb sám byl tak veliký, že by ho bylo možno nazvat gotickým šatníkem ve zdi nebo modlitebnou příslušející ke galérii.

Když Quentin dokončil tuto práci, pravil mu Oliver, že si zřejme není vědom jedné důležité výsady svého utvaru, totiž že jeho příslušníci dostávají své rozkazy osobně od Jeho Veličenstva nebo od nejvyššího konstábla Francie, a nikoli od jejich důstojníků nebo hodnostářů.

„Jste zde z rozkazu Jeho královské Výsosti, mladý muži,” dodal lazebník, „a jistě se brzy dozvíte, proč vás sem povolala. Prozatím je celá tato galérie vaším stanovištěm. Smíte se zastavit, chcete-li, ale za žádných okolností se nesmíte posadit nebo odložit svou zbraň. V žádném případě si nesmíte hlasitě prozpěvovat nebo pohvizdovat; je-li však libo, můžete si tiše mručet nějakou svatou modlitbu nebo cokoli jiného budete chtít, jen když to nebude neslušné. Sbohem - a dobře hlídejte!”

„Dobře hlídejte!” pomyslel si mladý voják, když se jeho průvodce odkradl svým charakteristickým plíživým krokem a zmizel postranními dvířky za čalounem. „Dobře hlídejte - ale koho a proti komu?

-Neboť s kým bych se tu mohl potýkat kromě netopýrů a krys - ledaže by ožily tyto staré odpuzující podobizny lidí, aby mě rušily při mé stráži. Obávám se však, že je to má povinnost, a tak ji musím plnit.”

S odhodlaným úmyslem konat svou službu co nejpřesněji snažil se jinoch krátit si čas nábožnými zpěvy, jimž se naučil v klášteře, kde našel útočiště po smrti svého otce. Přitom si v duchu přiznal, že až na to, že vyměnil sutanu novice za bohatý vojenský šat, který měl nyní na sobě, jeho vojenská hlídka v galérii královského paláce se značně podobala procházkám, jež ho nadmíru nudily v klášterní odloučenosti Aberbrothicku.

Pak - jako kdyby chtěl sám sebe přesvědčit, že již nepatří do klášterní cely, ale světskému životu - začal si prozpěvovat, ale jen tak hlasitě, aby nepřestoupil zákaz, některé ze starobylých drsných balad své vlasti, jimž ho naučil starý harfeník v jeho otcovském domě. Zpíval balady o porážce Dánů u Aberlemnu a Forres, písně o zavraždění krále Duffa u Forfaru a další svérázné sonety a balady týkající se dějin jeho vzdálené vlasti, a zejména té její části, odkud pocházel. Tímto způsobem ubil Quentin velmi mnoho času. Bylo již více než dvě hodiny s poledne, když mu hlad připomněl, že dobří otcové aberbroihičtí, jakkoli přísně vyžadovali jeho účast na bohoslužbách a rozjímání, přece ho neméně přesně a důsledně zvali i ke své tabuli. Ale zde, uvnitř královského paláce, po ránu vyplněném tělesnou námahou a po poledních hodinách strávených ve službě, zřejmě nikdo nepomyslel na to, že by bdělý strážce mohl již netrpělivě čekat na oběd.

V lahodných tónech je však skryto kouzlo, které může utišit dokonce i takové přirozené pocity netrpělivosti, jaké Quentina nyní přepadly. Na protilehlých koncích galérie byly dvoje dveře ozdobené masivními architrávy - pravděpodobně se jimi vcházelo do dvou různých skupin komnat, jež byly galérií navzájem spojeny. Jak voják přecházel na své osamělé stráži sem a tam mezi oběma dveřmi vymezujícími jeho stanoviště, překvapil ho znenadání zvuk hudby, která náhle zazněla u jedněch z nich a která byla - alespoň v jeho obrazotvornosti -kombinací téže loutny a hlasu, jimiž byl okouzlen předešlého dne. Všechny sny včerejšího rána, tak oslabené vzrušujícími událostmi, jež ho od té doby potkaly, probudily se ještě živěji ze své dřímoty. Quentin se zastavil na místě, kde se jeho sluch mohl nejlépe vpíjet v líbezné tóny, a stál s hákovnicí na rameni a s ústy pootevřenými. Svýma ušima, očima i celou svou duší se upínal ke dveřím, odkud hudba přicházela, připomínaje spíše obraz stráže než žijící bytost. Ovládala ho jediná myšlenka - aby zachytil pokud možno každý pomíjivý zvuk sladké melodie.

Tyto rozkošné zvuky bylo slyšet jen nedokonale - slábly, ztrácely se, úplně zanikaly a čas od času po nepravidelných přestávkách opět zaznívaly.

I když nepřihlížíme k tomu, že hudba, právě tak jako krása,

je často nejrozkosnějsí, ci aspoň nejzajímavějsí pro obrazotvornost, jsou-li její půvaby jen zčásti zjevné a ponechá-li se fantazii, aby si dokreslila, co se zpovzdáli jeví jen neurčitě - i když k tomu nepřihlížíme, měl Quentin dost látky ke svému snění, aby jím mohl vyplnit přestávky v čarovné melodii. Řeč strýcových kamarádů a scéna, která se odehrála dnes ráno v přijímací síni, ho nenechaly na pochybách, že Siréna, jež nyní oblažovala jeho sluch, nebyla, jak rouhavě předpokládal, dcerou nebo nějakou jinou příbuznou neurozeného cabaretiera, ale naopak že to byla právě ta nešťastná hraběnka cestující na zapřenou, pro niž se nyní králové, knížata, princové a rytíři chystali navléci brnění, tasit meč a zvednout kopí. Tisíce bláhových snů a představ, jakým se romantické a dobrodružné mládí v oné romantické a dobrodružné době pohotově oddávalo, zaplašilo z jeho očí obraz okolí a nahradilo jej vlastními divnými přeludy - ty vsak byly znenadání drsně zapuzeny někým, kdo prudce uchopil Quentinovu zbraň a nepříjemným hlasem zvolal přímo u jeho ucha:

„Ha! Pasquedieu! pane panoši, zdá se mi, že zde držíte ospalou stráž!”

Byl to bezbarvý, přece však působivý a ironický hlas mistra Pierra. Quentin, tak náhle navrácený skutečnosti, si s hanbou a strachem uvědomil, že ve svém zasnění strpěl, aby se sám Ludvík, jenž nejspíše vešel nějakým tajným vchodem a plížil se při stěně nebo za čalouny, k němu přikradl tak blízko, že se téměř zmocnil jeho zbraně.

Překvapený jinoch osvobodil hákovnici tak prudkým vzmachem, až se král zapotácel nazpět do síně. Hned nato si však uvědomil, že podvoliv se tomuto tak říkajíc animálními instinktu, který nutí statečného člověka, aby se bránil každému pokusu o odzbrojení, jen ještě prohloubil osobním zápasem s králem jeho nelibost, vzbuzenou nedbalým

vykonáváním strážní služby. Pod tímto dojmem, nevěda ani dobře, co činí, dal si opět hákovnici na rameno a mlčky zíral na panovníka, kterého - jak se domníval - smrtelně urazil.

Tyranství krále Ludvíka mělo svůj původ spíše v chladnokrevné politické úvaze a v jeho žárlivé podezíravosti nežli ve vrozené divokosti a krutosti. Přece však měl v sobě dost sarkastické přísnosti, aby byl v soukromém hovoru despotou a aby vždy vzbuzoval dojem, že se těší z bolesti, kterou může způsobit v takových situacích, jako byla nynější. Teď však nehnal svůj triumf příliš daleko a spokojil se tím, že řekl:

„Tvoje ranní služba již vyrovnala tuto jistou nedbalost. -Obědval jsi již?”

Quentin, který spíše očekával, že ho král odevzdá vrchnímu profousovi, než že ho osloví tak pochvalně, odpověděl skromně, že nikoliv.

„Ubohý chlapec,” poznamenal král mírněji než obvykle, „je ospalý z hladu. - Vím, jaký vlk je ta tvoje chuť k jídlu,” pokračoval, „a zachráním tě před tím divokým zvířetem právě tak, jako tys mne zachránil před jiným; kromě toho ses zachoval v oné věci moudře a děkuji ti za to. Vydržel bys ještě hodinu bez jídla?”

„Třeba čtyřiadvacet hodin, Sire,” odpověděl Quentin, „jinak bych ani nebyl pravý Skot.”

„Ani za celé další království bych nechtěl být paštikou, kterou bys uviděl po takové hlídce,” podotkl král. „Ale teď nejde o tvůj oběd, ale o můj. Pozval jsem na dnešek ke své tabuli - ovšem v přísném soukromí - kardinála Balua a toho Burgunďana - onoho hraběte z Crevecoeuru. Možná že se při tom něco strhne; ďábel je nejčilejší, když nepřátelé dojednávají příměří.”

Odmlčel se a hleděl před sebe temným a zachmuřeným zrakem. Když nijak nepospíchal, aby obnovil hovor, Quentin se posléze odvážil zeptat, jaké budou za této situace jeho povinnosti.

„Hlídat s nabitou zbraní za misníkem,” odpověděl Ludvík, „a v případě zrady zastřelit zrádce!”

„V případě zrady, Sire! Zde, v tak dobře hlídaném hradě!” podivil se Durward.

„Myslíš, že je to nemožné?” odvětil král, který nebyl zřejmě vůbec uražen jinochovou upřímností. „Naše dějiny však dokazují, že zrada se může vplížit i vyvrtanou dírkou. - Že by stráže mohly znemožnit zradu? Ach ty bláhový chlapče! - Quis custodiet ipsos custodes - kdo znemožní zradu samotných strážců?”

„Jejich skotská čest,” odpověděl Durward směle.

„Díš pravdu - zcela správně - líbíš se mi,” pokračoval král vesele. „Skotská čest byla vždy věrná a opravdová, a proto jí důvěřuji. Ale zrada!” Opět upadl do své dřívější pochmurné nálady a měřil místnost nepravidelným krokem. „Zrada sedí na našich hostinách, jiskří v našich pohárech, nosí vousy našich rádců, usmívá se ústy našich dvořanu, smeje se bláznivým smíchem našich vlastních šašků - a především se skrývá za přátelským chováním usmířeného nepřítele. Ludvík Orleánský důvěřoval Janu Burgundskému - byl zavražděn v Rue Barbette. Jan Burgundský důvěřoval straně orleánské - a byl zavražděn na montereauském mostě. Já nevěřím nikomu -nikomu! - Poslyš, budu dávat dobrý pozor na toho nestydatého hraběte, ba i na toho duchovního, jehož nepokládám za příliš věrného. Řeknu-li Ecosse, en avant!, zastřel Crevecoeura na místě.”

„Je to má povinnost, bude-li život Vaší královské Výsosti ohrožen,” pravil Quentin.

„Ovšem, jinak jsem to přece nemyslel,” přisvědčil král. „Získal bych snad něco zabitím toho drzého vojáka? Kdyby to tak ještě byl konstábl Saint Pol…,” dodal a odmlčel se, jako by si uvědomil, že řekl o slovíčko více, než měl. Pak ale hned se smíchem pokračoval:

„Nu, a co náš švagr Jakub Skotský - váš vlastní král Jakub, Quentine? Proklál na svém královském hradě Skirlingu dýkou Douglase, který tam byl na přátelské návštěvě.”

„Na hradě Stirlingu, ráčí-li Vaše Veličenstvo dovolit,” opravil ho Quentin. „Byl to však čin, z něhož pošlo jen málo dobrého.”

„Stirling nazýváte ten hrad?” řekl král a přešel poslední Quentinova slova mlčením. „Nu, dobře, ať je to tedy Stirling, na jméně tu pramálo záleží. - Ale nemám v úmyslu těm lidem ublížit - vůbec ne. Tím bych nic nezískal. Avšak jejich úmysly vůči mně už nemusí být tak poctivé, a proto spoléhám na tvou hákovnici.”

„Jakmile mně dáte znamení, ihned uposlechnu,” řekl Quentin, „ale přece -”

„Váháš,” pravil král. „Jen mluv upřímně - dávám ti plné svolení. Od lidí, jako jsi ty, se lze často dozvědět leccos skutečně užitečného.”

„Dovolil bych si jen říci,” dodal Quentin, „že má-li Vaše Veličenstvo důvod nedůvěřovat tomu Burgunďanovi, divím se, proč strpíte, aby se přiblížil tak blízko k vaší královské osobě, a k tomu ještě v soukromí.”

„Ach, upokojte se, pane panoši,” pravil král. „Jsou jistá nebezpečí, která zmizí, když se jim postavíme tváří v tvář, kterým však nelze uniknout, jestliže příliš zřejmě ukážeme, že z nich máme strach. Půjdu-li směle k nevrlému mastifovi a pohladím ho, pak ho s pravděpodobností deseti ku jedné přivedu do lepší nálady. Jestliže však ukážu, že mám z něho strach, vrhne se na mne a pokouše mě. Chci s tebou mluvit upřímně. Velmi mi záleží na tom, aby se ten člověk nevrátil ke svému nerozvážnému pánu v roztrpčené náladě. Proto podstupuji toto nebezpečí. Nikdy jsem se nezdráhal riskovat život pro blaho svého království. Následuj mě.”

Ludvík vedl svého mladého gardistu, kterého si zřejmě mimořádně oblíbil, postranními dvířky, jimiž předtím sám přišel. Když mu je ukazoval, řekl:

„Kdo chce mít úspěch u dvora, musí znát tajná dvířka a skrytá schodiště, ba i pasti, léčky a propadliště v paláci stejně dobře jako hlavní vchody, dvoukřídlové dveře a fortny.”

Prošli několika zákruty a průchody až konečně král vstoupil do malé klenuté komnaty, kde bylo prostřeno k obědu pro tři osoby. Byl zde prostý, takřka ubohý nábytek a zařízení. Na misníku či skládacím přenosném kredenci leželo několik zlatých a stříbrných talířů. Byl to jediný kus nábytku, jenž aspoň poněkud svědčil o královském stavu hostitele. Za misníkem, úplně ve skrytu, bylo stanoviště, které Ludvík určil Quentinu Durwardovi. Když se ubezpečil, že z žádného kouta komnaty není jinocha vidět, dal mu ještě poslední pokyny.

„Pamatuj na heslo Ecosse, en avant! Jakmile tato slova vyslovím, sraz zástěnu, nehleď přitom na nějaký ten pohár nebo číši, a dbej, abys přesně zamířil na Crěvecoeura. Kdyby ti selhala zbraň, vrhni se na něho a použij své dýky. Oliver a já si už poradíme s kardinálem.”

Po těchto slovech hlasitě zahvízdal a přivolal tak Olivera. Ten byl nejen královským holičem, ale i vrchním komorníkem a vykonával ve skutečnosti všechny služby, jež se přímo týkaly panovníkovy osoby. Nyní se objevil, doprovázen dvěma starými muži, jedinými lokaji při královské tabuli. Jakmile král usedl za stůl, byli uvedeni hosté. Quentin, ač sám dobře skryt zrakům přítomných, byl tak umístěn, že mohl pozorovat všechny podrobnosti tohoto setkání.

Král uvítal hosty s takovou srdečností, že ji mladý Skot mohl jen stěží uvést v soulad s pokyny, které právě před chvilkou obdržel, a s cílem, kvůli němuž nyní stál za misníkem se svou smrtonosnou zbraní připravenou k výstřelu. Nejen že se zdálo, že Ludvík nemá vůbec žádné obavy, ale každý by byl předpokládal, že hosté, kterým král prokázal neobyčejnou čest, že je pozval ke své tabuli, jsou právě lidmi, jimž může bezvýhradně důvěřovat a které touží co nejvíce poctít. Nic nemohlo být důstojnější a zároveň zdvořilejší než královo chování. Přestože všechno kolem - jeho vlastní oděv nevyjímaje - se ani zdaleka nevyrovnalo nádheře, jakou se při slavnostních příležitostech honosila menší knížata království, svou řečí i způsoby byl mocným panovníkem v nejblahosklonnější náladě. Quentin byl v pokušení se domnívat, že celý jeho dřívější rozhovor s Ludvíkem byl pouhý sen, nebo si aspoň myslet, že oddané chování kardinálovo a upřímné dvorné způsoby burgundského šlechtice zcela zaplašily královo podezření.

Avšak zatímco si hosté na královo vyzvání sedali ke stolu, vrhlo na ně Jeho Veličenstvo bystrý pohled a pak ihned stočilo svůj zrak k místu, kde stál Quentin na stráži. Trvalo to jen okamžik, ale v králově pohledu bylo tolik nedůvěry a nenávisti vůči hostům a tak důrazný příkaz Quentinovi, aby byl ve své službě bdělý a ve svých činech pohotový a rychlý, že již nebylo možno pochybovat, že Ludvíkovy city zůstaly nezměněny a jeho obavy nezmenšeny. Quentin byl proto tím více udiven, jak hustým závojem dovedl tento panovník zastřít všechna hnutí své podezřívavé povahy.

Zdálo se, jako by král byl úplně zapomněl, jakým způsobem k němu Crěvecoeur hovořil před jeho vlastním dvorem. Rozmlouval s ním o starých časech, o událostech, které se zběhly za jeho vyhnanství v Burgundsku, a vyptával se na všechny šlechtice, s nimiž se tehdy stýkal, jako by to období bylo vskutku nejkrásnější dobou jeho života a jako by ke všem, kteří přispěli ke zpříjemnění jeho vyhnanství, choval nejvlídnější a nejvděčnější city.

„Pro vyslance jiného národa bych byl přichystal recepci s větší pompou a okázalostí,” pravil Ludvík, „ale starému příteli, který se mnou často sdílel tabuli na hradě Genappe, jsem chtěl ukázat, jak žiji nejraději - já, starý Ludvík z Valois, tak prostý a jednoduchý jako kterýkoli z mých pařížských badauds. Ale nelekejte se, dal jsem pokyny, aby pro vás připravili trochu lepší jídlo než obvykle, pane hrabě. Znám vaše burgundské přísloví ,Lepší je dobré jídlo než skvělá strůj’, a proto jsem přikázal, aby se dobře postarali o naši tabuli. Pokud jde o víno, víte dobře, že v této otázce panuje stará řevnivost mezi Francií a Burgundskem. Nyní ji usmíříme, protože já vám připiji burgundským a vy, pane hrabě, můžete zas na mé zdraví připít šampaňským. Mola, Olivere, nalej mi číši auxerreského,” zvolal král a vesele si bzučel tehdy populární popěvek:

„ Auxerreské je nápoj králů.”

„Nuže, pane hrabě, připíjím na zdraví vznešeného vévody Burgundského, našeho laskavého a milujícího bratrance. Olivere, nalej znovu do té zlaté číše remešského a podej ji vkleče hraběti - vždyť zastupuje našeho milujícího bratra. Milostivý pane kardinále, my sami vám naplníme číši.”

„To jste již učinil, Sire, až přetéká,” odvětil kardinál s pokorným výrazem, s jakým oblíbenec vzhlíží k dobrému pánovi.

„To proto, že víme, že ruka Vaší Eminence je dost pevná, aby ji udržela,” řekl Ludvík. „Ale na kterou stranu se přikloníte v této velké sporné otázce, k Francii, nebo k Burgundsku? Přejete si sillerské, nebo auxerreské víno?”

„Zůstanu neutrální,” odpověděl kardinál, „a naplním si pohár auvergneským.”

„Neutrál musí podstoupit nebezpečnou úlohu,” podotkl král. Když však zpozoroval, že se Jeho Eminence trochu začervenala, nerozvíjel dále tuto otázku a dodal: „Dáváte přednost auvergneskému, poněvadž je to tak ušlechtilé víno,

že se nesnáší s vodou. Pane hrabě, váháte vypít svou číší; doufám, že jste na dně nenalezl žádnou národní hořkost.”

„Přál bych si, Sire,” odvětil hrabě z Crevecoeuru, „aby mohly všechny spory mezi národy skončit tak příjemně jako soupeření našich vinohradů.”

„To se časem stane, pane hrabě,” pravil král. ,Je k tomu třeba jen tolik času, kolik jste potřeboval, než jste se odhodlal vypít svůj pohár šampaňského. A nyní, když jste jej vypil, prokažte mi laskavost, uschovejte si číši za ňadra a ponechte si ji na důkaz mé úcty. Ne pro každého bychom se od ní odloučili. Patřila za dávných dob postrachu Francie, Jindřichu V. Anglickému, a padla nám za kořist při dobytí Rouenu, když spojenými silami francouzských a burgundských zbraní byli ostrované vytlačeni z Normandie. Nemohl bych ji darovat lépe, než když ji věnuji šlechetnému a statečnému Burgunďanovi, který dobře ví, že na jednotě našich dvou národů závisí, zda náš kontinent nepodlehne anglickému jařmu.”

.. ba ani jedinou hláskou neprozradil duševní napětí člověka, který se obává, že bude zavražděn… (str. 134)

Hrabě na to vhodně odpověděl a Ludvík pak zcela povolil uzdu své satirické veselosti, jež občas oživovala temnější stránky jeho povahy. Udával přirozeně směr celému rozhovoru; jeho poznámky, vždy bystré a štiplavé, byly často skutečně vtipné, ale jen zřídkakdy dobrosrdečné, a anekdoty, kterými hovor kořenil, byly někdy více humorné než slušné. Ani jediným slovem, ani jedinou slabikou, ba ani jedinou hláskou však neprozradil duševní napětí člověka, který se obává, že bude zavražděn, a který má ve své komnatě vojáka s nabitou zbraní, aby zabránil nebo předešel útoku na svou osobu.

Hrabě z Crěvecoeuru se upřímně přidal k veselé náladě krále, zatímco kluzký duchovní se smál každému žertu a zdůrazňoval každou komickou myšlenku, přičemž neprojevoval ani trochu studu nad výrazy, nad nimiž se červenal prostý Skot i ve svém úkrytu.

Asi po půldruhé hodině stolování skončilo. Král se zdvořile rozloučil se svými hosty a naznačil, že chce zůstat o samotě.

Jakmile všichni - i Oliver - odešli, zavolal Ludvík Quentina z jeho úkrytu. Učinil to však hlasem tak mdlým, že jinoch mohl jen stěží uvěřit, že je to týž hlas, který ještě před malou chvilkou dodával barvitosti a živosti vtipům a pikantní příchuti anekdotám. Když se Quentin přiblížil, uzřel stejnou proměnu i v Ludvíkově vzezření. Jas předstírané živosti vyprchal z králových očí, úsměv zmizel z jeho tváře a projevila se u něho veškerá únava slavného herce, jenž právě dohrál vyčerpávající roli, při které s největší životností předváděl na scéně nějakou oblíbenou postavu.

„Tvoje stráž ještě neskončila,” pravil Quentinovi. „Občerstvi se Hochu - tam je stůl s dostatkem jídla. Pak ti dám pokyny pro tvou další službu. Zatím je těžké, aby najedený člověk hovořil s hladovým.”

Po těchto slovech se zvrátil na sedadlo, přikryl si čelo rukou a umlkl.

Kapitola XI ROLANDOVA SÍŇ

Kupido bývá malován slepý -je Hymen bystrozraký snad? Nebo se nechá oklamat brýlemi, jež mu nasadili rodiče, rádci s vychovateli, že hradům, šperkům, zlatu, vénu přikládá stokrát vetší cenu? Ta otázka nabyla na významu. Strasti nuceného sňatku

I když Ludvík XI. Francouzský ze všech evropských panovníků nejvíce miloval moc a byl na ni nejžárlivejší, přece toužil jen po její podstaté. Znal sice dobře různé zvyklosti a obřadnosti příslušející jeho vysokému postavení a občas přísné vynucoval jejich plnéní, ale vcelku přece jen velmi málo dbal na pompu a okázalost.

Družnost a nenucenost, s jakou Ludvík zval poddané ke své tabuli, ba s jakou často zasedl dokonce i za jejich stůl, byla by musela panovníkovi ušlechtilejších mravních zásad získat velikou oblibu. I při skutečné králové povaze však jeho prosté domácké způsoby omlouvaly mnohou jeho neřest v očích oné vrstvy poddaných, jež nebyla příliš vystavena následkům jeho podezíravosti a žárlivosti. Le tiers état čili francouzský lid -který za vlády tohoto podezíravého panovníka dosáhl vétšího blahobytu a významu než kdy předtím - si vážil jeho osoby, i když ho nemél rád. A právé s podporou téchto lidí - tohoto takzvaného třetího stavu - mohl pak Ludvík zdárné čelit nenávisti šlechticů, kteří soudili, že zlehčil čest francouzské koruny a zastínil jejich skvélé výsady právé oním zanedbáváním formy a ceremoniálu, jež vyhovovalo prostým občanům.

S trpělivostí, kterou by byla většina panovníků pokládala za ponižující, ba dokonce s jistým potěšením vyčkával francouzský král, až jeho gardista uspokojí svou dravou mladickou chuť k jídlu. Je však nasnadě, že byl Quentin příliš obezřetný a moudrý, než aby královskou trpělivost podrobil nepřiměřeně dlouhé a únavné zkoušce. Ano, chtěl již několikrát přerušit své jídlo, jen kdyby mu to byl Ludvík dovolil.

„Vidím ti na očích,” pravil král dobrosrdečně, „že tvá odvaha dosud ani z poloviny nepohasla. Při Bohu a svatém Divišovi, hurá do toho! Zaútoč znovu! Říkám ti, že jídlo a mše” - přitom se pokřižoval - „ještě nikdy nepřekážely dobrému křesťanovi v práci. Vypij si pohár vína, ale v pití buď vždy opatrný - je to neřest jak tvých krajanů, tak i Angličanů, kteří, nehledíme-li na tuto pošetilost, jsou nejlepšími vojáky, jací kdy navlékli brnění. A nyní se rychle umyj, nezapomeň na svoje benedicite a následuj mě.”

Quentin uposlechl a šel za Ludvíkem; ten ho zavedl do Rolandovy síně jinou, ale stejně spletitou cestou, jako byla ta, kterou tam přišel předtím.

„Dej pozor,” pravil král rozkazujícím tónem, „vůbec jsi neopustil toto stanoviště - taková budiž tvoje odpověď tvému příbuznému i kamarádům. A poslyš, aby sis tuto připomínku dobře vštípil v mysl, zde ti dávám zlatý řetěz.” Přitom mu přehodil přes ruku řetěz značné ceny. „I když se sám nevychloubám, mají k tomu vždy příležitost ti, kterým jsem věnoval důvěru. Nedovedou-li však takové řetězy dostatečně svázat jazyk, aby sebou příliš volně nemrskal, můj kmotr l’Hermite má už amulet na krk, který se nikdy nemine účinkem. Ale nyní dobře poslouchej. Žádný muž kromě Olivera nebo mne samotného sem dnes večer nevstoupí. Přijdou sem však dámy, možná že z jednoho konce síně, možná že z druhého, nebo snad z každé strany jedna. Smíš odpovědět, když tě osloví, ale ježto jsi na stráži, musí být tvá odpověď stručná; sám je však oslovit nesmíš, ani se pouštět do nějakého dlouhého rozhovoru. Dávej však pozor, co budou mezi sebou mluvit. Tvé uši mi náleží stejně jako tvé tělo -koupil jsem si tvé tělo i duši. Proto zaslechneš-li něco z jejich rozmluvy, zapamatuj si to, dokud mi to nesdělíš, a pak to zapomeň. Ale jak o tom teď trochu důkladněji přemýšlím, snad by bylo lépe, kdybys vystupoval jako skotský nováček, který právě přišel ze svých hor a ještě se nenaučil našemu nejkřesťanštějšímu jazyku. Ano, tak je to správné. Když tedy na tebe promluví, neodpovíš. To ti ušetří rozpaky a jim dovolí, aby mezi sebou hovořily bez ohledu na tvou přítomnost. Rozumíš mi, myslím. Nuže, buď sbohem! Buď ostražitý, a získáš si přítele.”

Sotva král vyřkl tato slova, zmizel za čalouny a zanechal Quentina úvahám o všem, co viděl a slyšel. Jinoch byl v jedné ze situací, kdy je příjemnější hledět kupředu než nazpět, neboť myšlenka, že jako střelce, který v houštině číhá na jelena, ho umístili do úkrytu, aby připravil o život vznešeného hraběte z Crevecoeuru, neměla v sobě nic povznášejícího. Bylo ovšem pravda, že v tomto případě byla králova opatření nejspíš jen obranná a že je učinil z pouhé opatrnosti. Jak ale mohl Quentin vědět, že nedostane brzy rozkaz k podobné, tentokrát však již útočné akci? To by byla nepříjemná krize, neboť při králově povaze bylo zcela zřejmé, že odmítnout by znamenalo zkázu, a Quentinův smysl pro čest mu říkal, že podrobit se takovému příkazu by bylo potupné. Konečně se odvrátil od těchto myšlenek s rozšafnou úvahou, kterou se mladí lidé často utěšují, když se jim na mysl vtírají představy budoucího nebezpečí, že je dost času přemýšlet, co podniknout, teprve až nebezpečná situace vznikne, a že pro dnešek zcela postačí trápení dnešního dne.

Quentin se chopil této uklidňující myšlenky tím spíše, že mu poslední královy rozkazy poskytly k úvahám příjemnější předmět, než bylo jeho vlastní postavení. Dívka s loutnou byla jistě jedna z dam, jimž měl věnovat pozornost. A jinoch si v hloubi srdce upřímně slíbil, že uposlechne část králova rozkazu a bude bedlivě naslouchat každému slovu, které jí splyne ze rtů, aby zjistil, zda se půvab její řeči vyrovná kouzlu její hudby. Právě tak upřímně si však přísahal, že z jejího rozhovoru nesdělí králi nic, co by mohlo mít pro půvabnou mluvčí jiný než jen příznivý následek.

Nyní již nebylo třeba se obávat, že by na svém stanovišti podřimoval. Každé pomíjivé zavanutí větru, které sem vniklo zamřížovanými okny a zvlnilo staré čalouny, jako by ohlašovalo příchod rozkošné bytosti, již očekával. Slovem, pociťoval veškerou tajuplnou úzkost a dychtivost naděje, která vždy doprovází lásku a někdy se i do značné míry podílí na jejím vzniku.

Konečně dveře skutečně zavrzaly a zaskřípěly - neboť ani v palácích se v patnáctém století dveře neotáčely ve svých veřejích tak tiše jako dnes - ale běda! nebylo to na tom konci síně, odkud se dříve ozývala loutna. Nicméně dveře se otevřely a zjevila se v nich ženská postava doprovázená dvěma dalšími dámami. Dala svým společnicím znamení, aby zůstaly venku, a sama vstoupila do síně. Podle nepravidelného kroku, který byl obzvláště nápadný při chůzi dlouhou galérií, Quentin ihned poznal princeznu Johanku a s úctou, kterou jí byl jako voják na stráži povinen prokázat, postavil se do pozoru, a jak procházela kolem, sklonil před ní zbraň. Poděkovala mu za tuto zdvořilost laskavým úklonem hlavy, takže Quentin mohl vidět její tvář zřetelněji než ráno.

V obličeji této nešťastné princezny bylo jen málo půvabu, který by mohl nahradit nedostatky její postavy a chůze. Pravda, její tvář nebyla sama o sobě nepříjemná, ale vůbec nebyla krásná. Její velké modré oči, jež většinou klopila k zemi, byly naplněny bolestnou trpělivou pokorou. Johanka byla nesmírně bledá a její pleť měla onen nažloutlý nádech, jaký bývá znakem trvale špatného zdraví. Zuby měla bílé a pravidelné, rty však tenké a bledé. Měla husté vlasy, plavé jako ten, ale tak málo zbarvené, že jejich odstín byl téměř namodralý, a její komorná, zřejmě pokládající hustý vlas své paní za znak krásy, nikterak nezlepšila princeznin vzhled, když jí kadeře upravila kolem obličeje do lokýnek, což dodávalo její tváři takřka mrtvolného a nezemského výrazu. K dovršení neštěstí si princezna oblekla háv či tuniku ze světle zeleného hedvábí, čímž nabyla příšerného, ba téměř strašidelného vzhledu.

Zatímco Quentin sledoval tento neobvyklý zjev očima, v nichž se zvědavost mísila se soucitem - neboť každý princeznin pohled a pohyb jako by o soucit prosil -, vstoupily z protilehlého konce síně dovnitř další dvě dámy.

Jedna z nich byla dívka, která Ludvíka na jeho příkaz obsloužila ovocem, když Quentin pojídal svou pamětihodnou snídani u Fleur—de-lis. Zahalena veškerou tajemnou důstojností příslušející nymfě se závojem a loutnou a jsouc kromě toho nesporně - alespoň podle Quentinova přesvědčení - vysoce urozenou dědičkou bohatého panství, zapůsobila na mladého strážce svou krásou desetkrát více, než když ji ještě pokládal za neteř bezvýznamného krčmáře obsluhující bohatého a náladového starého měšťana. Divil se nyní, jaké čáry mohly před ním skrýt její skutečné postavení. A přece byla oblečena téměř stejně prostě jako dříve, neboť měla na sobě šaty bez ozdob vyjadřující hluboký smutek. Hlavu měla pokrytu jen smutečním závojem, takřka úplně shrnutým dozadu, takže její tvář byla nezahalena, a jen Quentinova znalost jejího stavu dodávala nyní v jeho očích novou ladnost její půvabné postavě, důstojnost její chůzi, které si dříve nepovšiml, skvělou pleť její pravidelné tváři a jiskrným očím výraz uvědomělé urozenosti, jež zvyšovala její krásu.

I kdyby měl být za to potrestán smrtí, nebyl by Durward odolal, a musel by této krasavici a její společnici vzdát stejnou čest, jakou vzdal královskému majestátu princezny. Obě dámy ji přijaly jako osoby uvyklé úctě podřízených a laskavě za ni poděkovaly.

Avšak Quentinovi se zdálo - možná že to byla jen jeho mladická představa -, že odpovídajíc na jeho vojenský pozdrav, mladá dáma se slabé začervenala a jakoby v rozpacích, i když jen nepatrných, klopila oči k zemi. Jistě to bylo proto, že si vzpomněla na smělého cizince ze sousední vížky hostince u Fleur-de-lis. Nebylo však toto vzrušení znakem nelibosti? Na tuto otázku nedovedl jinoch odpovědět.

Společnice mladistvé hraběnky, rovněž prostě oblečená v hlubokém smutku, byla ve věku, kdy ženy mívají největší sklon lpět na pověsti o své kráse, která se již po léta zmenšuje. Byla však stále dost hezká, aby bylo zřejmé, jak mocné bývaly kdysi její půvaby, a její chování nasvědčovalo, že vědoma si svých minulých vítězství, nevzdala se dosud nároků na budoucí výboje. Byla vysoká a půvabná, i když ve svém chování trochu pyšná. Quentinův pozdrav opětovala s úsměvem milostivé blahosklonnosti a hned potom zašeptala něco do ucha své společnici. Ta se obrátila na mladého vojáka, jako by chtěla vyhovět nějakému pokynu starší dámy, ale odpověděla jí, aniž pozvedla zrak. Quentin se nemohl ubránit dojmu, že starší dáma upozorňovala dívku na jeho švarný vzhled. Myšlenka, že se mladá dáma na něj nepodívala, aby se na vlastní oči přesvědčila o pravdivosti tohoto tvrzení, ho nevím proč potěšila. Asi se domníval, že se mezi nimi již začíná vytvářet jakési tajemné spojení, které dodává důležitosti i nejmenším maličkostem.

Byla to jen letmá myšlenka, neboť v příštím okamžiku ho již zaujalo setkání princezny Johanky s těmito cizími dámami. Při jejich vstupu se princezna zastavila, aby je přivítala; snad si uvědomovala, že při chůzi nevypadá právě nejpůvabněji. A ježto poněkud rozpačitě přijímala a opětovala jejich pozdravy, starší cizinka, neznajíc vznešené postavení osoby, kterou oslovuje, se tvářila při pozdravu, jako by tímto rozhovorem spíše udílela, než přijímala poctu.

„Jsem ráda, madame,” pravila s úsměvem, který měl být

zároveň milostivý i povzbuzující, „že se konečně smíme těšit ze společnosti tak úctyhodné osoby našeho pohlaví, jako jste vy. Musím říci, že má neteř a já jsme měly až dosud jen málo důvodů, abychom byly vděčné za pohostinnost krále Ludvíka - ne, má milá neteři, netahej mne za rukáv, jsem si jista, že v pohledu této mladé dámy vidím pochopení pro naše nesnáze. Od té doby, co jsme sem přišly, milá madame, zacházeli s námi o málo lépe než s pouhými vězni. Po tolika výzvách, abychom svou věc i osobu svěřily pod ochranu Francie, nás nechal nejkřesťanštější král nejdříve bydlet v mrzké krčmě a nyní nám poskytuje útulek v koutku tohoto paláce, ohryzaného od molů, ze kterého se smíme vykrást vždy až při západu slunce, jako bychom byly netopýři nebo sovy, jejichž zjevení ve slunečním svitu je nutno vykládat jako zlé znamení.”

„Je mi líto,” pravila princezna, zakoktávajíc se trapnými rozpaky nad tímto rozhovorem, „že jsme vás až dosud nemohli přijmout, jak si zasloužíte. Vaše neteř je doufám spokojenější?”

„Mnohem - mnohem více, než mohu slovy vyjádřit,” odpověděla mladá hraběnka. „Hledala jsem jen bezpečnost, a nalezla jsem i samotu a soukromí. Odloučenost našeho

dřívějšího bydliště a ještě větší osamělost obydlí, jež nám nyní vykázali, jenom ještě zvětšuje v mých ocích laskavou přízeň, kterou král prokazuje nám, nešťastným uprchlicím.”

„Ticho, má nemoudrá neteři,” přerušila ji starší dáma rezolutně. „Mluvme upřímně, když jsme konečně jednou o samotě s příslušnicí našeho vlastního pohlaví. Říkám o samotě, poněvadž ten hezký mladý voják není nic více než socha. Vypadá, jako by nedovedl pohybovat svými údy, a jak jsem slyšela, nevládne ani jazykem, alespoň ne v řeči civilizovaných lidí. Tedy pravím, ježto nám kromě této dámy nikdo jiný nemůže rozumět: Musím se přiznat, že jsem ničeho tak nelitovala jako této cesty do Francie. Očekávala jsem skvělé přijetí, turnaje, bujné kvasy a hostiny, divadla, slavnosti a jiné kratochvíle, a místo toho jen samá osamělost a skrývání. A nejlepší společnost, kterou nám král představil, byl cikánský pobuda, jehož prostřednictvím jsme měly na pokyn Jeho Veličenstva korespondovat se svými přáteli ve Flandřích. Možná,” dodala dáma, „že je jeho důmyslným politickým záměrem zavřít nás tady až do konce života, aby se po vymření starobylého rodu z Croye mohl zmocnit našich statků. To vévoda Burgundský přece jen nebyl tak krutý; dával mé neteři aspoň manžela, i když nestál za nic.”

„Myslela bych, že vstup do kláštera je přece jen lepší než nehodný manžel,” podotkla princezna, která si jen stěží našla příležitost zasáhnout nějakým slůvkem do rozhovoru,

„Člověk by chtěl mít aspoň možnost volit, madame,” odvětila výmluvná dáma. „Bůh je mi svědkem, že mluvím jen za svou neteř. Já sama jsem už dávno přestala myslet na změnu svého stavu. Vidím, že se usmíváte, ale při všem, co je mi svaté, je tomu skutečně tak. To však není žádná omluva pro krále, který se svým chováním i vzhledem podobá daleko více starému Michaudovi, směnárníkovi z Gentu, než nástupci Karla Velikého.”

„Zadržte!” zvolala princezna s trochou přísnosti v hlase, „pamatujte, že mluvíte o mém otci!”

„O vašem otci?” odvětila burgundská dáma překvapeně. „O mém otci,” opakovala důstojně princezna. „Jsem Johanka Francouzská. Ale neznepokojujte se, madame,” pokračovala svým obvyklým laskavým hlasem, „nechtěla jste nikoho urazit a já jsem se neurazila. Chtěla bych vám i této zajímavé mladé dívce učinit vyhnanství snesitelnějším. Žel, není toho mnoho, co mohu udělat, ale nabízím vám své služby ochotně.”

Hraběnka Hamelina z Croye (neboť tak se starší dáma jmenovala) přijala ochotnou nabídku princezniny ochrany s hlubokou a pokornou úklonou. Dlouho žila při dvorech různých vládců, skvěle ovládala způsoby, kterým se tam naučila, a pevně dodržovala ustálené pravidlo dvořanů všech dob - ti, i když se jejich soukromé rozhovory neustále točí kolem neřestí a pošetilostí jejich pánů a kolem ústrků, neúcty a křivd, jež sami utrpěli, přece si nikdy nedovolují takové poznámky v přítomnosti panovníka nebo členů jeho rodiny. Hraběnka Hamelina byla proto nanejvýš pohoršena svým omylem, který jí dovolil, aby mluvila tak nezpůsobně v přítomnosti Ludvíkovy dcery. Byla by se zcela vyčerpala svými do úmoru opakovanými omluvami a projevy lítosti, kdyby ji nebyla umlčela a uklidnila sama princezna. Požádala ji způsobem co nejlaskavějším, jenž však z úst královské dcery měl přesto závažnost rozkazu, aby se již dále neomlouvala ani nic nevysvětlovala.

Princezna Johanka se pak posadila na židli s důstojností, jež jí dobře slušela, a přiměla obě cizinky, aby usedly na židle po jejím boku, každá z jedné strany. Mladší dáma se tomu podvolila s upřímnou a uctivou ostýchavostí a starší hraběnka se strojenou hlubokou pokorou a úctou. Rozmlouvaly spolu, ale tak tiše, že voják na stráži nemohl rozhovor vyslechnout. Povšiml si jen, že princezna věnuje mnohem větší pozornost mladší a zajímavější dámě a že hraběnka Hamelina, i když mluví mnohem více, upoutává princezninu pozornost plynulostí svého hovoru a svými poklonami mnohem méně než její mladší příbuzná svými stručnými a skromnými odpověďmi.

Hovor dam netrval snad ani čtvrt hodiny, když se dveře na dolním konci síně otevřely a vstoupil muž zahalený do jezdeckého pláště. Pamětliv králova příkazu a rozhodnut

… zastoupil mu cestu k dámám a vyzval ho, aby se neprodlené vzdálil (str. 142)

nedat se podruhé chytit v dřímotách, Quentin ihned přikročil k vetřelci, zastoupil mu cestu k dámám a vyzval ho, aby se neprodleně vzdálil.

„Na čí rozkaz?” ptal se neznámý tónem pohrdavého překvapení.

„Na rozkaz krále,” odvětil Quentin pevně, „jsem zde proto, abych vynutil jeho plnění.”

„Nikoliv však na Ludvíku Orleánském,” pravil vévoda a spustil plášť.

Jinoch na okamžik zaváhal. Jak ale měl vynutit plnění rozkazu na prvním princi královské krve, který, jak se všeobecně říkalo, měl již brzy vstoupit ve svazek s královskou rodinou?

„Vaše Výsost,” pravil, „je příliš vznešená, než abych směl odporovat její vůli. Doufám, že mi Vaše Výsost dosvědčí, že jsem dostál povinnostem své strážní služby, pokud mi to Vaše Výsost dovolila.”

„Jděte mi -! Nikdo vás nebude obviňovat, vojáčku,” odpověděl Orleans. Pak postoupil kupředu a pozdravil princeznu s oním nuceným výrazem, kterým se vyznačovala jeho zdvořilost, kdykoliv Johanku oslovil.

„Obědval jsem s Dunoisem,” pravil, „a poněvadž jsem se dozvěděl, že v Rolandově síni je společnost, dovolil jsem si rozmnožit o jednoho její počet.”

Ruměnec, který vstoupil na bledá líčka nešťastné Johanky a na okamžik jako by okrášlil její rysy, prozradil, že toto rozmnožení společnosti jí není nikterak lhostejné. Chvatně představila prince oběma hraběnkám z Croye. Uvítaly ho s uctou příslušející jeho význačnému společenskému postavení a princezna, ukazujíc na židli, ho vyzvala, aby se zúčastnil jejich rozhovoru.

Vévoda odmítl posadit se v takové společnosti na židli. Vzal si z jedné lavice polštář, položil ho k nohám krásné mladé hraběnky a usedl naň tak, aby se nezdálo, že zanedbává princeznu, aby však přesto mohl větší část své pozornosti věnovat její půvabné sousedce.

Zpočátku se zdálo, že toto uspořádání jeho zaslíbenou nevěstu spíše těší, než uráží. Povzbuzovala vévodu v jeho poklonách krásné cizince a zdálo se, že je pokládá za lichotivé pro svou vlastní osobu. Vévoda Orleánský, přestože byl v královské přítomnosti uvyklý podrobovat svou vůli tvrdému jhu svého mocného příbuzného, měl však přece natolik knížecí povahu, aby hověl vlastním sklonům a zálibám, jakmile zde toto omezení nebylo. Ježto ho jeho vysoké postavení opravňovalo pominout běžné obřadnosti a ihned hovořit důvěrně, vychvaloval zanedlouho krásu hraběnky Isabely s takovým zanícením a s takovou nezkrotnou volností a nenuceností (možná i proto, že vypil více vína než obvykle, neboť Dunois nebyl žádným zapřísáhlým nepřítelem

Bakchova kultu), že se nakonec zdálo, jako by v rozvášnění zcela zapomněl na princeznu.

Dvorný tón, jaký si dovoloval, byl příjemný pouze jediné osobě tohoto kroužku, a to hraběnce Hamelině. V duchu si již představovala důstojnost svazku prvého prince královské krve se svou neteří, jejíž rod, krása a bohatství umožňovaly, aby se tento ctižádostivý cíl nezdál neuskutečnitelným ani v očích méně optimistického plánovatele, jen kdyby bylo možno nedbat názoru Ludvíka XI. Mladá hraběnka naslouchala vévodovým poklonám s úzkostí a rozpaky a čas od času upírala na princeznu prosebný pohled, jako by ji snažně žádala o pomoc.

Poraněné city a plachost však znemožňovaly Johance Francouzské, aby se pokusila dát rozhovoru všeobecnější ráz. S výjimkou několika zdvořilostí, které občas utrousila hraběnka Hamelina, udržoval tedy celý rozhovor takřka výlučně sám vévoda, i když na účet mladičké hraběnky z Croye, jejíž krása byla námětem jeho přepjaté výmluvnosti.

Nesmíme však zapomenout, že zde byla ještě další osoba -nikým nepovšimnutý voják na stráži, který pozoroval, jak se jeho krásný sen rozplývá jako vosk na slunci, když vévoda vytrvale pokračoval ve své vřelé, vášnivé řeči. Nakonec se komtesa Isabela z Croye pokusila rozhodným způsobem přerušit tento rozhovor, jenž se jí stával nesnesitelným, zejména když viděla, jakou bolest působí vévodovo chování princezně.

Oslovila Johanku a řekla jí skromně, ale dost odhodlaně, že první laskavost, kterou si musí vyžádat na její slíbené ochraně, je, „aby se Její Výsost pokusila přesvědčit vévodu Orleánského, že burgundské dámy, ač se svým vtipem a způsoby nevyrovnají dámám francouzským, nejsou přece tak naveskrz hloupé, aby je netěšil jiný hovor než přehnané a marnotratné lichocení.”

„Lituji,” pravil vévoda a zabránil tak princezně, aby odpověděla, „že v jedné větě snižujete krásu burgundských dam i upřímnost francouzských rytířů. Vyjadřujeme-li svůj obdiv ukvapeně a výstředně, je to proto, že milujeme právě tak, jako bojujeme - nenecháme vstoupit do svých srdcí chladnou úvahu a podléháme půvabu žen stejně rychle, jako vítězíme nad statečným protivníkem.”

„Krása mých krajanek,” odvětila mladá komtesa káravějším tonem, než jakého se až dosud odvážila vůči tomuto urozenému obdivovateli použít, „je stejně neschopna dosáhnout takových úspěchů, jako je statečnost burgundských

mužů neschopna dopřát vítězství svým soupeřům.

„Ctím vaše vlastenectví, hraběnko,” pravil vévoda, „a nebudu vyvracet pravdivost poslední části vašeho tvrzení, dokud se nesetkám s nějakým burgundským rytířem, který by ji obhájil s napřaženým kopím. Pokud se však týká nespravedlnosti, jíž se dopouštíte proti půvabům, jež rodí vaše vlastní země, dovolávám se vás samé proti vám. Pohlédněte sem,” pravil a ukázal na velké zrcadlo, tenkrát velice vzácné a cenné - dar Benátské republiky, „a řekněte mi, které srdce by mohlo odolat půvabům, jež tam vidíte?”

V tu chvíli princezna, neschopna déle snášet nevšímavost svého snoubence, sklesla na židli s povzdechem, který vévodu z říše snů ihned navrátil skutečnosti a hraběnku Hamelinu přiměl, aby se zeptala, zda není Její Výsosti nevolno.

„Náhlá bolest mi projela čelem,” odpověděla princezna, pokoušejíc se o úsměv, „ale hned mi bude zase dobře.”

Její vzrůstající bledost však odporovala jejím slovům a přinutila hraběnku Hamelinu, aby upozornila, že je třeba pomoci, poněvadž se o princeznu pokoušejí mdloby.

Vévoda, kousaje se do rtů a proklínaje sám sebe, že byl tak hloupý a nedovedl si dát pozor na jazyk, spěchal přivolat princezniny komorné, které byly v sousední komnatě. Když spěšně přiběhly s obvyklými léky, nemohl se jako rytíř a šlechtic vyhnout tomu, aby jim pomáhal princeznu podpírat a přivést k sobě. Jeho hlas, kterému výčitky svědomí a soucit dodávaly takřka něžnosti, byl nejúčinnějším prostředkem, aby se princezna vzpamatovala, a právě když její mdloby už pomíjely, vstoupil do síně sám král.

Kapitola XII POLITIK

Ten mistr se tak vyzná v politice, že (aniž podceníme Satanovu lstivost) mohl by směle dávat ďáblu lekce, novým svodům učit starého svůdce.

Stará hra

Když Ludvík vešel do síně, svraštil obočí svým charakteristickým způsobem, který jsme již dříve popsali, a zpod něho se bystře rozhlédl kolem; jak Quentin později prohlásil, zdálo se, že se při tom mračném pohledu královy oči tak zúžily a dívaly se tak pronikavě a divoce, jako by to byly oči podrážděné zmije vyhlížející z vřesoviště, kde leží stočena.

Když král tímto rychlým a břitkým pohledem zjistil příčinu rozruchu v síni, oslovil nejdříve vévodu Orleánského.

„Vy zde, můj milý bratranče?” pravil, načež se obrátil na Quentina a dodal přísně: „Nedostal jsi rozkaz?”

„Odpusťte tomu chlapci, Sire,” řekl vévoda, „nezanedbal svou povinnost. Ale slyšel jsem, že princezna je v galérii…”

„A zaručeně ti nikdo nemohl zabránit, aby ses jí sem přišel dvořit,” doplnil král, jenž ve svém ohavném pokrytectví vytrvale předstíral, že i vévoda je zachvácen touž vášnivou láskou, kterou pociťovala jen Ludvíkova nešťastná dcera. „Takto tedy svádíš k nepravosti mé stráže, mladý muži? Ale co bychom neodpustili milenci, který žije pouze par amours!”

Vévoda Orleánský zvedl hlavu, jako by chtěl nějakým způsobem odpovědět a opravit králův domnělý názor vyjádřený jeho poznámkou, ale instinktivní úcta, ne-li bázeň spoutala mu hlas.

„A Johance je nevolno?” zeptal se král. „Nu, nermuť se, Ludvíku - to brzy přejde. Nabídni jí rámě a zaveď ji do její komnaty, zatímco já doprovodím tyto cizí dámy do jejich komnat.”

Tento pokyn se rovnal rozkazu, a tak Orleans vyšel s princeznou na jednom konci síně a král, stáhnuv rukavici ze své pravice, doprovázel dvorně komtesu Isabelu a její příbuznou k jejich komnatám na protilehlé straně. Jak vcházely dovnitř, hluboce se uklonil, a i když už zmizely, zůstal stát na prahu ještě asi minutu. Pak velmi rozšafně zavřel dveře, kterými vešly, otočil velikým klíčem v zámku, vytáhl ho a vložil do svého opasku, takže vypadal jako starý lakomec, jenž nemůže cestovat s pokojnou myslí, nemá-li u sebe klíč od své pokladnice.

Zvolna, jakoby v zamyšlení, kráčel nyní Ludvík ke Quentinu Durwardovi; ten mu hleděl vstříc s nemalým strachem, očekávaje svůj podíl z královské zloby. Král došel k jinochovi na vzdálenost jednoho yardu, pozvedl oči, pevně je na něho upřel a pravil:

„Dopustil ses chyby. - Dopustil ses hnusné chyby a zasloužíš smrt. Neříkej nic na svou obranu. Co je ti po vévodech a princeznách? Co je ti vůbec po něčem, s výjimkou mého rozkazu?”

„S dovolením Vašeho Veličenstva,” bránil se mladý voják, „co jsem ale mohl dělat?”

„Co jsi mohl dělat, když někdo prošel kolem tvého stanoviště nedbaje varování?” odvětil opovržlivě král. „Na co máš na rameni zbraň? Měl jsi naň namířit svou hákovnicí, a kdyby se troufalý rebelant nebyl ihned vzdálil, měl zemřít přímo v této chodbě! Odejdi! - Vstup do tamtěch komnat. V prvé z nich uvidíš veliké schodiště, které vede na vnitřní nádvoří. Tam najdeš Olivera Daina. Pošli ho ke mně a sám se vrať do kasáren. A je-li ti život milý, nepovol uzdu svému jazyku, když už jsi byl dnes pomalý při používání své ruky.”

Nadmíru potěšen, že tak lehce vyvázl, ale v duchu hluboce pobouřen chladnokrevnou krutostí, s jakou měl podle králova názoru plnit svou službu, vydal se Durward naznačenou cestou, seběhl schodištěm a vyřídil králův rozkaz Oliverovi, čekajícímu dole na nádvoří. Lstivý lazebník se hluboce uklonil, usmál se, zavzdychal a hlasem ještě měkčím než obvykle popřál jinochovi dobrého večera. Pak se rozešli. Quentin se odebral do kasáren a Oliver za králem.

Paměti, jichž jsme se při vypravování tohoto pravdivého příběhu přidržovali, jsou naneštěstí na tomto místě velice kusé. Zakládají se především na vlastním Quentinova líčení, a tudíž nás neinformují o obsahu rozmluvy, kterou za jeho nepřítomnosti vedl král se svým důvěrným rádcem. Naštěstí knihovna v Hautlieu obsahuje vzácný rukopisný exemplář díla Chronique Scandaleuse od Jana z Troyes, mnohem obsáhlejší než exemplář tištěný. Dodatek k tomuto rukopisu tvoří několik zajímavých zápisů, jež nás svádějí k domněnce, že je musel napsat po smrti svého pána sám Oliver Ďábel, dříve než ho potkalo štěstí, že dostal odměnou za své činy oprátku, kterou si již dávno zasloužil. Z těchto zápisů se nám podařilo získat velice podrobné vylíčení rozhovoru mezi Ludvíkem a jeho temným oblíbencem, které objasňuje politiku tohoto panovníka způsobem, jakým by se nám to jinak sotva podařilo.

Když tento oblíbený služebník vstoupil do Rolandovy galérie, zastihl krále, jak v zadumání sedí na židli, kterou několik málo minut předtím opustila jeho dcera. Oliver, jenž znal dobře Ludvíkovu povahu, klouzal po podlaze svým neslyšným krokem, až se dostal do králova zorného pole, aby Ludvíka upozornil na svou přítomnost. Pak ihned skromně ustoupil z jeho dohledu a vyčkával, až ho král vyzve, buď aby mluvil, nebo aby naslouchal. Panovníkova první slova byla nevlídná.

„Tak, Olivere, tvé krásné plány se rozplývají jako sníh pod závanem jižního větru. Prosím jen naši svatou Pannu Marii embrunskou, aby se nepodobaly oněm horám ledu a sněhu, o nichž vypravují švýcarští chámové, a nezřítily se nám na hlavu.”

„Slyšel jsem s bolestí, že není všechno v úplném pořádku, Vaše Veličenstvo,” pravil Oliver.

„Není všechno v úplném pořádku!” opáčil král, vyskočil ze židle a jal se přecházet sem a tam po galérii.

„Všechno je v nepořádku, člověče! - Všechno se vyvíjí špatně a možno říci, že tak špatně, jak jen lze. To mám z té tvé něžné romantické rady, abych se právě já - ano, právě já ze všech lidí - ujal těch slečinek v nesnázích a stal se jejich ochráncem! Říkám ti, Burgundsko zbrojí a chystá se uzavřít spojenectví s Anglií; a Edvard, který nemá doma co na práci, vychrlí na nás tisíce svých vojáků onou nešťastnou bránou v Calais. Jednotlivě bych je snad mohl uchlácholit nebo jim vzdorovat - ale budou-li spojeni! A to v době, kdy musíme brát ohled na nespokojenost a věrolomnost toho podlce Saint Pola! Všechno jsi zavinil ty, Olivere, neboť jsi mi poradil, abych se ujal těch žen a použil služeb onoho cikána k tomu, aby donesl zprávu jejich vazalům.”

„Můj pane,” odvětil Oliver, „znáte mé důvody. Hraběnčino panství leží při hranicích Burgundska a Flander - její hrad je takřka nedobytný - její práva v sousedních panstvích jsou takového druhu, že patřičně podporována mohou způsobit Burgundsku velmi mnoho nesnází - jen kdyby byla mladá dáma provdána za někoho, kdo by byl Francii přátelsky nakloněn.”

„Ano, je to lákavé vnadidlo,” pravil král. „A kdyby se nám bylo podařilo zatajit, že se u nás hraběnka skrývá, mohli jsme už této bohaté dědičce zařídit takový sňatek, který by velice prospěl Francii. - Ale ten proklatý cikán - jak jsi jen mohl

doporučit takového pohanského psa k úkolu, který vyžadoval spolehlivosti?”

„Prosím, abyste se upamatoval,” pravil Oliver, „že to bylo Vaše Veličenstvo, které mu příliš důvěřovalo - mnohem více, než jsem já doporučoval. Byl by dostatečně spolehlivě doručil hraběnčinu příbuznému list se vzkazem, aby držel hrad, a se slibem urychlené pomoci. Ale Vaše Veličenstvo pokládalo za nutné vyzkoušet jeho prorocké schopnosti, a tak se cikán dozvěděl tajemství, jež mu už stálo za to, aby je zradil vévodovi Karlovi.”

„Stydím se - skutečně se stydím,” pravil Ludvík. „Ale přece, Olivere - říká se, že tito pohané jsou potomky moudrých Chaldejských, kteří na planinách Sumíru četli osudy a tajemství z hvězd.”

Oliver dobře věděl, že jeho pán při vší své bystrosti a prozíravosti je ochoten dát se klamat různými takzvanými proroky, věštci, astrology, hadači a celou tou čeládkou adeptů okultních věd, ba že si dokonce sám osobuje jistou dovednost v tomto umění. Proto se neodvážil předmět dále rozebírat. Poznamenal jenom, že cikán byl špatným prorokem vlastního osudu, jinak by se nebyl vrátil do Toursu a byl by se tak zachránil před šibenicí, kterou si zasloužil.

„Často se stává,” vysvětloval Ludvík nadmíru vážně, „že lidé nadaní darem věšteckým nedovedou předvídat události, které se jich samých osobně dotýkají.”

„S dovolením Vašeho Veličenstva,” podotkl jeho důvěrník, „vypadá to, jako by člověk nemohl vidět vlastní ruku, v níž drží svíčku ozařující všechny ostatní předměty v komnatě.”

„Člověk nemůže vidět svou vlastní tvář při světle, které jasně ozařuje obličeje druhých,” odvětil Ludvík, „to by lépe vysvětlovalo tento případ. Ale o to se mi teď nejedná. Cikán dostal svou odměnu a nechť odpočívá v pokoji. - Ale co s těmi dámami? - Nejenže nám Burgundsko vyhrožuje válkou za to, že jim poskytujeme útočiště, ale jejich přítomnost dokonce překáží mým plánům v mé vlastní rodině. Můj prostoduchý bratranec Orleans tu dívku sotva uzřel, a přece se odvažuji předpovědět, že na něj její zjev tak zapůsobil, že se pravděpodobně stane méně ochotným oženit se s Johankou.”

„Vaše Veličenstvo může dámy z Croye poslat nazpět do Burgundska,” pravil jeho rádce, „a tak se usmířit s vévodou. Pravda, lidé budou proti tomu reptat, že je to nečestné, ale vyžadují-li okolnosti takovou oběť -”

„Kdyby náš prospěch vyžadoval takovou oběť, Olivere, přinesli bychom ji bez váhání,” odvětil král. „Jsem přece starý zkušený losos a nemám ve zvyku skákat rybáři na udici jen proto, že je ozdobena peříčkem cti. Ale kdybychom ty dámy poslali nazpět do Burgundska, potkalo by nás něco horšího než ztráta cti. Museli bychom se vzdát nadějí na výhody, které nás přiměly, abychom jim poskytli útulek. Bylo by to skutečně srdcervoucí, kdybychom se museli zříci příležitosti nasadit

Karlovi Burgundskému právě do samého středu

burgundských držav a do takové blízkosti nespokojených flámských měst člověka, který by byl naším přítelem a jeho nepřítelem. Ne, Olivere, nemohu se vzdát těch výhod, jež jsou tak očividně spojeny s naším plánem provdat to děvče za nějakého přítele našeho rodu.”

„Vaše Veličenstvo,” řekl Oliver po chvilce uvažování, „by mohlo poskytnout její ruku nějakému skutečně spolehlivému příteli, který by všechnu vinu vzal na sebe a sloužil by Vaší královské Výsosti tajně, přičemž navenek by se ho Vaše Veličenstvo mohlo zříci.”

„Ale kde najdu takového přítele?” zeptal se Ludvík. „Kdybych ji provdal za jednoho z těch našich odbojných neukázněných šlechticů, což by to neznamenalo poskytnout mu nezávislost? A nebylo po celá dlouhá léta jednou z hlavních zásad mé politiky zabránit, aby se stali nezávislými? Pravda, je tu Dunois - jemu, ale skutečně také jenom jemu bych mohl důvěřovat. Bojoval by vždy za francouzskou korunu bez ohledu na své postavení. Ale pocty a bohatství mění povahu lidí. - Ne, ani Dunoisovi nechci důvěřovat.”

„Však by Vaše Veličenstvo jistě našlo někoho jiného,” řekl Oliver daleko úlisnějším a lichotivějším tónem, než jakého obvykle užíval při rozmluvě s králem, jenž mu dovoloval značnou volnost. „Muže, kteří jsou úplně závislí na milosti a přízni Vašeho Veličenstva a kteří nemohou bez vaší podpory existovat, stejně jako nemohou žít bez slunce, které je ozařuje, a bez vzduchu, který dýchají - muže spíše rozumu než činu -muže, kteří -”

„Muže, kteří se podobají tobě, ha!” přerušil ho král. „Ne, ne, Olivere - namouvěru, ten šíp jsi vystřelil trochu ukvapeně. Jakže? Myslíš si snad, když ti věnuji svou důvěru a za odměnu ti dovoluji, abys trochu ostříhal mé leníky, že už tě to opravňuje, aby ses stal manželem té krásné bytosti, a k tomu ještě i hrabětem nejvyššího stupně? Ty - ty, který jsi nízkého rodu a ještě nižšího vychování a vzdělání, ty, jehož moudrost je přinejlepším jakýmsi druhem prohnanosti a jehož odvaha je více než pochybná?”

„Předpokládá-li Vaše Veličenstvo, že se mé tužby nesou tak vysoko, připisuje mně troufalost, kterou jsem se neprovinil,” pravil Oliver.

„To rád slyším, člověče,” odvětil král. „A skutečně považuji tvůj úsudek za zdravější, když takové sny popíráš. Zdálo se mi však, že tvá řeč zní trochu podivně. - No, ale vraťme se k věci. - Neodvažuji se provdat tu krasavici za některého ze svých poddaných - neodvažuji se poslat ji nazpět do Burgundska -neodvažuji se ani poslat ji do Anglie nebo do Německa. Tam by se pravděpodobně stala kořistí někoho, kdo by byl ochotnější spojit se spíše s Burgundskem než s Francií a kdo by byl více nakloněn zastrašit ty poctivé nespokojence v Gentu a Lutychu než poskytnout jim onu zdravou, umravňující morální podporu, která by mohla Karlovi Opovážlivému postačit k tomu, aby vyzkoušel svou chrabrost a nemusel se přitom ani pohnout ze svých držav; a byli už tak zralí pro povstání - obzvláště měšťané lutyšští -, že oni sami, patřičně podníceni a podporováni, by zaměstnali mého milého burgundského bratrance na více než dvanáct měsíců. A což teprve kdyby jim pomáhal nějaký bojovný hrabě z Croye! -Ach Olivere, ten plán je příliš nadějný, než abychom se ho vzdali bez boje. - Což nemůže tvůj plodný mozek vymyslet, jak to navléknout?”

Oliver se na dlouhý čas zadumal. Konečně odpověděl: „Což kdyby se uskutečnil sňatek Isabely z Croye s mladým Adolfem, vévodou z Gelder?”

„Cože?” zvolal král překvapeně. „Chtěl bys obětovat tu rozkošnou bytost vzteklému bídákovi, který sesadil a uvěznil vlastního otce a nejednou mu vyhrožoval, že ho zavraždí? Ne, Olivere - to ne! Bylo by to nevyslovitelně kruté i od takových lidí, jako jsme my dva, kteří tak neochvějně sledujeme náš znamenitý cíl - mír a blaho Francie - a tak málo dbáme na to, jakými prostředky jej dosáhneme. - A kromě toho Adolf je od nás daleko a lidé z Gentu a Lutychu ho nenávidí. Ne - nechci žádného Adolfa z Gelder - vymysli někoho jiného.”

„Jsem v koncích se svou vynalézavostí,” přiznal jeho rádce. „Skutečně si nemohu vzpomenout na nikoho, kdo by jako manžel hraběnky odpovídal požadavkům Vašeho Veličenstva. Musí v sobě spojovat tolik rozmanitých vlastností: musí být přítelem Vaší královské Výsosti a nepřítelem vévody Burgundského - musí být dostatečně prozíravý, aby získal na svou stranu Gentské a Lutyšské - a navíc musí být dostatečně statečný, aby ubránil své malé panství proti moci vévody Karla. Kromě toho musí být urozeného původu - na tom Vaše Veličenstvo trvá - a k dovršení všeho musí mít ještě i výtečný, nanejvýš čestný a bezúhonný charakter.”

„Nikoli, Olivere,” pravil král, „nekladl jsem přece důraz -alespoň ne tak veliký důraz - na charakter. Zdá se mi však, že by Isabelin ženich přece jen neměl být v takovém obecném veřejném opovržení, jako je Adolf Gelderský. - A když už tedy musím sám někoho navrhnout - proč by to nemohl být například Vilém de la Marck?”

„No při všem, co je mi svaté, Sire,” zvolal Oliver, „nemohu si skutečně stěžovat, že byste měl přemrštěné požadavky na vynikající mravní úroveň toho šťastlivce, když se spokojíte Divokým kancem ardenským! - De la Marck! - Vždyť je to po celých hranicích nejpověstnější loupežník a vrah, vyobcovaný papežem za tisíce hrůzných zločinů.”

„Postaráme se, aby byl zproštěn tohoto trestu, příteli Olivere - církev je milosrdná.”

„Je to takřka psanec,” pokračoval Oliver, „a rozhodnutím řezenské komory byla na něj uvalena říšská klatba.”

„Postaráme se, aby klatba byla zrušena, příteli Olivere,” prohlásil král stejným tónem, „říšská komora si dá říci.”

„A i když připustíme, že je urozeného původu,” namítl Oliver dále, „přece má způsoby, tvář i postavu dámského řezníka. - Nikdy ho nepřijme za manžela.”

„Jestliže se v něm nemýlím,” poznamenal král, „při jeho způsobu dvoření si bude moci jen stěží vybrat.”

„Věru, velice jsem se mýlil, když jsem Vašemu Veličenstvu vyčítal přemrštěnou úzkostlivost,” pravil jeho rádce. „Namouduši, Adolfovy zločiny jsou pouhými ctnostmi ve srovnání se zločiny de la Marckovými! - Ale jak se setká se svou nevěstou? Vaše Veličenstvo ví, že si netroufá příliš se vzdálit ze svého ardenského lesa.”

„O to se musíme postarat,” pravil král. „V prvé řadě je však třeba oběma dámám důvěrně oznámit, že nemohou již déle zůstat při našem dvoře, leda za cenu války mezi Francií a Burgundskem. Dále je musíme upozornit, že si přeji, aby tajně odcestovaly z mých držav, ježto je nechci vydat svému milému burgundskému bratranci.”

„Budou žádat, abychom je dopravili do Anglie,” poznamenal Oliver, „a později budeme svědky, jak se hraběnka vrátí do Flander s nějakým ostrovním lordem hezké kulaté tváře a dlouhých hnědých vlasů, který se objeví v čele svých tří tisíc lučištníků.”

„Ne - to ne,” odvětil král, „neodvážíme se - přece mi rozumíš - natolik urazit milého burgundského bratrance, abychom ji nechali uprchnout do Anglie. - Vzbudilo by to jeho nelibost stejně jistě, jako kdybychom ji ponechali zde. Tak to tedy ne. Jedině se můžeme odvážit svěřit ji do ochrany církve svaté. A nejvýš můžeme přimhouřit oči nad tím, že dámy Hamelina a Isabela z Croye odcestují v přestrojení, s velice malou družinou, a uchýlí se k biskupovi lutyšskému, který krásnou Isabelu svěří pod ochranu nějakého kláštera.”

„A jestli ji klášter ochrání před námluvami Divokého kance ardenského, až se Kňour dozví o chvályhodných úmyslech Vašeho Veličenstva, pak jsem se v tom člověku zmýlil.”

„Nu, pravda!” odvětil král. „Díky našim skrytým peněžním podporám má de la Marck pohromadě pěknou řádku tak bezohledných vojáků, jací kdy byli postaveni mimo zákon; s těmito ozbrojenci se dokázal ve svých lesích držet tak úspěšně, že je nebezpečný jak vévodovi Burgundskému, tak i biskupovi lutyšskému. Nechybí mu nic jiného než nějaké území, jež by mohl nazývat svým. A poněvadž toto je tak nádherná příležitost, aby si manželstvím zjednal úctyhodné postavení, domnívám se, pasquedieu!, že si už najde prostředky, jak získat svou nevěstu a oženit se s ní, a že k tomu stačí pouhý náš pokyn. Chytrému napověz - hloupého trkni. - Potom bude mít vévoda Burgundský takový trn v boku, že mu ho žádná novodobá lanceta snadno nevyřeže z těla. Až bude Divoký kanec ardenský, kterého vévoda již postavil mimo zákon, posílen vlastnictvím pozemků, hradů a manských práv oné půvabné dámy, a až ještě více vzroste nespokojenost Lutyšských, kteří, namouvěru, nebudou v tom případě neochotni zvolit ho za svého velitele a vůdce - pak ať Karel pomýšlí na válku s Francií, zachce-li se mu, nebo ať raději žehná svým hvězdám, jestliže sama Francie nebude proti němu válčit. - Nu, jak se ti líbí ten plán, Olivere, ha?”

„Znamenitě, ovšem s výjimkou neblahého osudu, který tu dámu vydává napospas Divokému kanci ardenskému. Na mou čest, vrchní profous Tristan - až na trochu té vnější dvornosti - byl by pro ni vhodnějším ženichem než onen lupič.”

„Znovu navrhuješ pana Olivera, lazebníka,” poznamenal Ludvík. „Ale přítel Oliver a kmotr Tristan, byť jsou znamenitými rádci a pomocníky, přece nejsou z těsta, z něhož se pečou hrabata. Vilém de la Marck pochází z krve sedanských princů, která je stejně ušlechtilá jako krev moje. -Ale nyní k věci. Musím přemluvit dámy z Croye ke spěšnému a tajnému útěku pod bezpečným dozorem. Bude to snadné -stačí jen naznačit, že jinak bychom je museli vydat

Burgundsku. Ty pak už musíš najít způsob, jak podat Vilémovi de la Marck zprávu o jejich pohybech, a nechat ho, aby si sám zvolil čas a místo pro své námluvy. Znám jednoho vhodného člověka, který by je doprovázel.”

„Smím se zeptat, komu chce Vaše Veličenstvo svěřit tak důležitý i choulostivý úkol?” zeptal se lazebník.

„Přirozeně cizinci - tím si můžeš být jist,” odpověděl král. „Takovému člověku, který nemá ve Francii ani příbuzné, ani žádné zájmy, jež by mohly být na překážku mým záměrům. Člověka, který toho ví tak málo o této zemi a jejích jednotlivých zájmových klikách, že o mém plánu nevytuší více, než co mu sám povím. Krátce, mám v úmyslu použít toho mladého Skota, který tě sem před chvilkou poslal.”

Oliver se odmlčel, jako by pochyboval o moudrosti takové volby, a pak dodal:

„Vaše Veličenstvo věnovalo svou důvěru tomu mladému cizinci rychleji, než jak mívá Vaše královská Milost ve zvyku.”

„Mám své důvody,” odvětil král důstojně. „Znáš mou oddanost velebnému svatému Juliánovi,” pokračoval a pokřižoval se. „Předevčírem pozdě za noci jsem se modlil k tomuto vznešenému světci a přitom - ježto je o něm všeobecně známo, že je ochráncem pocestných - jsem ho pokorně prosil, aby moji domácnost rozmnožil takovými potulnými cizinci, kteří by mohli v našem království co nejvíce rozšířit a utvrdit neomezenou oddanost k našim rozkazům. A za odměnu jsem tomu dobrému světci přísahal, že je jeho jménem přijmu, poskytnu jim pomoc a přístřeší a buduje vydržovat.”

„A v odpověď na modlitby Vaší královské Výsosti vám svatý Julián poslal toto dlouhonohé zboží ze Skotska?”

I když lazebník dobře věděl, že králova zbožnost je ve skutečnosti z velké části pouhou pověrou a že nic není snazší než ho v takových věcech urazit - i když tedy, pravím, si byl vědom královy slabosti, a položil proto svou otázku co nejsladším a nejprostším tónem, přece z ní Ludvík dobře vycítil narážku v ní ukrytou. Pohlédl na mluvčího velice nemilostivě a řekl:

„Panáčku, zcela správně ti říkají Oliver Ďábel, když se odvažuješ zahrávat si zároveň se svým králem i s blahoslavenými svatými. Říkám ti, že kdybych tě potřeboval jen o trochu méně, dal bych tě oběsit na dubě před hradem na výstrahu všem, kdož zlehčují věci posvátné. Věz, ty nevěřící otroku, že sotva jsem zavřel své oči, již se mi zjevil sám svatý Julián a přiváděl mladíka, jehož mi představil. Řekl o něm, že je jeho osudem uniknout meči, oprátce a řece a přinést štěstí té straně, k níž se přidá, i těm podnikům, jichž se zúčastní. A ajta - hned druhého dne zrána, jakmile jsem vyšel na procházku, setkal jsem se s jinochem, jehož tvář se mi zjevila ve snu. Ve své vlasti unikl meči při i masakru celé své rodiny a zde v krátkém rozmezí pouhých dvou dnů se podivuhodně zachránil před utonutím a před šibenicí; to však není vše, neboť - jak jsem ti nedávno naznačil - prokázal mi při jisté příležitosti službu nanejvýš závažnou. Přijímám ho jako člověka, kterého mi sem poslal svatý Julián, aby mi sloužil při nejtěžších, nejnebezpečnějších, ba dokonce nejzoufalejších úkolech.”

Po těchto slovech král sňal klobouk; z četných olověných sošek, kterými byla stuha klobouku ozdobena, vybral tu, jež představovala svatého Juliána, položil ji na stůl - jak bývalo jeho zvykem, když ho vzrušily nějaké neobyčejné naděje nebo i výčitky svědomí -, poklekl před soškou a s výrazem hluboké zbožnosti zamumlal slova tiché modlitby.

Byl to jeden z těch zimničných záchvatů pověrečné zbožnosti, které se často Ludvíka zmocňovaly ve chvílích tak neobvyklých a na tak podivných místech, že tomuto panovníkovi, jednomu z nejprozíravějších, jaký kdy vládl, dodávaly vzezření šílence, nebo alespoň člověka, jehož mysl je těžce otřesena hlubokým vědomím viny.

Zatímco se král takto zaměstnával, jeho oblíbenec na něj hleděl s výrazem sarkastického pohrdání, jež se nijak zvláště nepokoušel zakrývat. Po pravdě, jednou ze zvláštností tohoto člověka bylo, že při styku se svým pánem odkládal masku předstírané mazlivé úslužnosti a pokory, kterou se vyznačovalo jeho chování k jiným lidem. A připomínal-li snad stále ještě v něčem kočku, byla to kočka ve střehu - ostražitá, čilá a pohotová ke skoku. Tato změna byla snad způsobena tím, že si Oliver uvědomoval, že jeho pán je příliš velký pokrytec, než aby neprohlédl pokrytectví druhých.

„S vaším dovolením,” pravil lazebník, „jeho tvář se tedy podobala obličeji mladíka, jenž se vám zjevil ve snu?”

„Velice přesně a věrně,” odpověděl král; jako většina pověrčivých lidí se dal snadno oklamat vlastní obrazotvorností. „Kromě toho jsem si dal Galeottim Martivallem zhotovit chlapcův horoskop; a jeho umění - a také mé vlastní zkoumání - mi ukázalo nad slunce jasněji, že osud toho mladíka bez přátel jev mnohých ohledech ovládán stejnou konstelací jako můj osud vlastní.”

Ať si již Oliver myslel cokoli o důvodech pro preferování nezkušeného chlapce, které zde král tak směle uváděl, neodvážil se již nic namítat. Dobře věděl, že Ludvík věnoval za svého pobytu ve vyhnanství mimořádnou pozornost takzvané kritické vědě astrologické a že nestrpí žádné posměšky, jež by zlehčovaly jeho znalosti v tomto oboru. Proto pouze odvětil, že doufá, že se jinoch při vykonávání tak choulostivého úkolu ukáže věrným.

„Postaráme se o to, aby neměl příležitost být nevěrným,” podotkl Ludvík, „neboť se nedozví nic jiného, než že je pověřen, aby doprovodil dámy z Croye k sídlu lutyšského biskupa. O pravděpodobném zásahu Viléma de la Marck toho bude vědět právě tak málo jako ony samy. Nikdo kromě jejich průvodce nebude znát toto tajemství. Tristan nebo ty sám už musíte najít nějakou vhodnou osobu k tomuto účelu.”

„Ale v tom případě, namítl Oliver, „usuzujeme-li podle vzezření toho chlapce a podle země, z níž pochází, je pravděpodobné, že se chopí zbraně, jakmile na ně Divoký kanec udeří. Možná že tentokráte neunikne klům tak lehce jako dnešního rána.”

„Nu, rozpářou-li mu srdce,” odvětil Ludvík klidně, „svatý Julián - budiž jeho jméno pochváleno - mi může místo něho poslat zase někoho jiného. Jestliže je posel zabit, když již svůj úkol splnil, záleží na tom stejně málo, jako když rozbijeme džbánek, z něhož jsme již vypili všechno víno. - Nyní však musíme urychleně zařídit odchod dam a přesvědčit hraběte z Crevecoeuru, že odešly bez našeho vědomí, neboť my jsme dychtili uvést je pod ochranu našeho milého burgundského bratrance, čemuž však nanejvýš nešťastně zabránily tím, že neočekávaně odcestovaly.”

„Avšak hrabe je možná příliš moudrý a jeho pan příliš proti vám zaujatý, než aby tomu uvěřili.”

„Svatá rodičko boží!” zvolal Ludvík, „jaká by to byla nedůvěra mezi křesťany! Ale Olivere, oni nám musí uvěřit. Do celého našeho chování vůči milému bratranci, vévodovi Karlovi, vložíme takovou hlubokou a neomezenou důvěru, že jestli ani potom neuvěří v naši všestrannou upřímnost vůči němu, musí být horší než nevěřící pohan. Říkám ti, jsem přesvědčen, že dovedu Karla Burgundského přimět, aby o mně smýšlel v každém ohledu tak, jak si přeji. Kdyby to bylo třeba, abych odstranil jeho pochybnosti, neváhal bych vsednout na kůň a navštívit ho v jeho hlavním stanu, nedoprovázen žádnou silnější stráží než tvou vlastní prostou osobou, příteli Olivere.”

„A já,” odvětil Oliver, „přestože se nechlubím, že bych dovedl vládnout ocelí v jiné formě než ve formě břitvy, raději bych zaútočil na pluk švýcarských kopiníků, než abych provázel Vaši královskou Výsost na takovou přátelskou návštěvu u Karla Burgundského, jenž má tolik důvodů domnívat se, že Vaše Veličenstvo je v hloubi svého srdce proti němu nepřátelsky naladěno.”

„Jsi hlupák, Olivere, přes všechny své nároky na moudrost,” pravil král. „Neuvědomuješ si, že hluboká politika musí na sebe často vzít podobu nejvyšší prostoty, tak jako se statečnost občas přiodívá rouchem skromné plachosti. Kdyby bylo třeba, docela jistě bych udělal to, co jsem řekl - neboť svatí vždy žehnají našim záměrům a nebeské konstelace ve své proměně dosahují vhodné konjunkce pro takový smělý čin.”

Těmito slovy Ludvík XI. poprvé naznačil svůj neobyčejný plán, jak podvést svého velikého soupeře; později svůj záměr uskutečnil a uvedl tak sám sebe na okraj zkázy.

Král se rozloučil se svým rádcem a brzy nato se odebral do komnat dam z Croye. Nezdráhaly se odcestovat; po první narážce, že by je popřípadě již nemohl nadále chránit před vévodou Burgundským, nebylo třeba je dále přesvědčovat, aby opustily francouzský dvůr. Ale přimět je, aby si zvolily Lutych za útočiště, bylo již méně snadné. Zapřísahaly a snažně prosily krále, aby je dal dopravit do Bretaňska nebo do Calais, kde by mohly pod ochranou vévody Bretaňského nebo krále anglického zůstat v bezpečí až do doby, kdy by se burgundský panovník obměkčil ve svých krutých úmyslech vůči nim. Žádný z těchto bezpečných útulků však ani v nejmenším nevyhovoval Ludvíkovým záměrům a konečně se mu podařilo dámy přimět, aby souhlasily s útočištěm, jež bylo v souladu s jeho plány.

Není prý pochyb o tom, že budou u lutyšského biskupa v bezpečí, neboť jeho církevní důstojnost mu umožňuje ochránit uprchlice před kterýmkoli křesťanským panovníkem a prelátovy světské vojenské síly, i když ne příliš početné, přece prý nepochybně stačí k obraně jeho vlastní osoby - i všech, kdo jsou pod jeho ochranou - proti jakémukoli nenadálému násilí. Jediná nesnáz spočívá v tom, jak se bezpečně dostat na malý biskupův dvůr. Ale Ludvík slíbil, že se o to postará tím, že dá rozšířit pověsti, že dámy z Croye, obávajíce se, že je vydají burgundskému vyslanci, uprchly v noci z Toursu a prchají směrem k Bretaňsku. Slíbil jim také, že je bude doprovázet malá, ale věrná družina a že dostanou doporučující listy pro velitele měst a pevností, kolem kterých se budou ubírat, s pokyny, aby jim při jejich cestě poskytli všemožnou ochranu a podporu.

Dámy z Croye, i když v duchu neschvalovaly Ludvíkův nešlechetný a nezdvořilý způsob, kterým je král zbavoval slíbeného azylu na svém dvoře, přece ani zdaleka nic nenamítaly proti kvapnému odchodu, jejž jim navrhoval, ba dokonce urychlily provedení jeho záměrů a prosily ho, aby jim dovolil vydat se na cestu ještě téhož večera. Hraběnku Hamelinu již znudilo toto místo, kde nebyli žádní obdivující dvořané ani žádné slavnosti, jichž by se mohla účastnit. A komtese Isabele se zdálo, že spatřila dost známek, z nichž mohla soudit, že kdyby pokušení jen trochu zesílilo, Ludvík XI. by se nespokojil jejich vypuzením od svého dvora a neváhal by je vydat jejich rozhněvané vrchnosti, vévodovi Burgundskému. Samozřejmě i sám Ludvík ochotně souhlasil s jejich kvapným odchodem, neboť se snažil udržet mír s vévodou Karlem a mimoto se obával, aby Isabelina krása nezkřížila jeho oblíbený záměr - totiž plán provdat dceru Johanku za svého příbuzného vévodu z Orleansu.

Kapitola XIII CESTA

Nemluv mi o králích - to srovnání je směšné, jsem MUDRC, vládnu živly, silami, jež jsou věčné; tak aspoň kdekdo smýšlí, a na té domněnce já vytvořil si říši, jež nemá hranice.

Albumazar

Můžeme říci, že dobrodružství a úkoly dorážely na mladého Skota tak mocně jako příliv při novém měsíci; znovu ho spěšně volali, tentokráte však do obydlí jeho velitele lorda Crawforda, kde ke svému překvapení opět spatřil krále. Po několika slovech o cti a důvěře, kterou mu hodlají věnovat -což vzbudilo v Quentinovi tajné obavy, že mu budou navrhovat, aby zase někoho hlídal tak jako minule hraběte Crevecoeura nebo aby vykonal nějakou jinou povinnost, ještě více se příčící jeho mravnímu cítění -, nejenže byl zbaven svých obav, ale byl i rozradostněn, když uslyšel, že ho vybrali jako velitele čtyř mužů, kteří měli doprovázet dámy z Croye na malý dvůr jejich příbuzného, biskupa lutyšského. Měli cestovat způsobem co nejbezpečnějším, nejvýhodnějším a zároveň i nejtajnějším. Potom mu byla odevzdána listina, na níž byly uvedeny rozkazy, kterými se měl řídit - s pokyny o zastávkách (jež byly většinou voleny v zapadlých vesnicích, osamělých klášterech a na místech vzdálených od měst) a o všeobecných bezpečnostních opatřeních, jichž měl dbát, zejména až se přiblíží k burgundským hranicím. Obdržel také mnoho příkazů, jak má mluvit a jak se má chovat, aby vzbuzoval dojem majordoma dvou urozených anglických dam, jež podnikly pouť k svatému Martinu tourskému a nyní putují k posvátnému městu Kolínu, aby se poklonily ostatkům mudrců z Východu, kteří přišli do Betléma uctít zrození Páně; to byla totiž úloha, ve které měly dámy z Croye cestovat.

Přestože Quentin neměl přesnou představu o příčinách své radosti, přece se mu srdce vesele rozbušilo při myšlence, že se tak bude moci přiblížit krasavici z vížky. Věděl, že jeho postavení mu dává právo na její důvěru, neboť její bezpečnost byla nyní do značné míry svěřena jeho vedení a odvaze. A v hloubi srdce neměl nejmenší pochybnosti, že ji bez úhony provede všemi nesnázemi a nebezpečími její pouti.

Mladí lidé zřídkakdy přemýšlejí o nebezpečí a Quentin, vychovaný jako člověk svobodný, neohrožený a sebevědomý, přemýšlel o něm jen proto, aby jím opovrhoval. Nyní však toužil uniknout z omezujícího vlivu královy přítomnosti, aby se mohl volně oddat tajnému štěstí, jež v něm vzbudila tato neočekávaná zvěst a jež ho nutilo k výbuchům radosti zcela nepřístojným v takové vznešené společnosti.

Ale Ludvík s ním ještě nebyl hotov. Opatrný monarcha se musel ještě vyptat na názor rádce poněkud jiného ražení, než byl Oliver Ďábel. Byl to rádce, o němž se předpokládalo, že své znalosti získává od vyšších, astrálních mocností, právě tak jako se podle výsledků Oliverových piklů soudilo, že jeho rady pocházejí od samého ďábla.

A tak Ludvík vedl netrpělivého Quentina do osamělé věže hradu Plessis, kde v nemalém pohodlí a nádheře sídlil proslulý astrolog, básník a filozof Galeotti Marti, řečený Martius nebo Martivalle, rodák z Narni v Itálii a autor slavného pojednání De Vulgo Incognitis, mudřec, jenž byl v oné době předmětem obdivu a chvalořečí Paula Jovia. Dříve žil dlouhou dobu na dvoře proslaveného Matyáše Korvína, krále uherského, a odtud jej Ludvík zlákal na svůj dvůr, neboť uherskému mocnáři záviděl společnost a rady tohoto mudrce, slynoucího obratností, s jakou prý dovedl číst rozhodnutí nebes.

Martivalle nepatřil k tehdejším asketickým, zvadlým a bledým vyznavačům mystického učení, kteří si v hodině půlnoční oslepovali zrak nad výhní a trýznili svá těla pozorováním Velkého medvěda. Účastnil se všech dvorských radovánek, a dokud neztloustl, vynikal ve všech bojových hrách, kratochvílích a tělesných cvičeních, ba i v užívání zbraní. Byl takovým mistrem, že Janus Pannonius zanechal latinský epigram o zápase, který v přítomnosti uherského krále a jeho dvora Galeotti svedl s proslulým přeborníkem tohoto umění a z něhož silný astrolog vyšel jako nesporný vítěz.

Komnaty tohoto důstojného a bojovného mudrce byly daleko nádherněji zařízeny než všechny jiné místnosti, jež Quentin dosud v královském paláci spatřil. Ozdobné řezbářské práce v jeho knihovně i nádherné čalouny svědčily o vybraném vkusu učeného Vlacha. Z jeho pracovny vedly jedny dveře do ložnice a druhé do věže, kde měl svou pozorovatelnu. Veliký dubový stůl uprostřed komnaty byl pokryt krásným tureckým kobercem ukořistěným ve stanu jakéhosi paši po veliké bitvě u Jajzy, v níž astrolog bojoval bok po boku chrabrého obránce křesťanství Matyáše Korvína. Na stole ležely rozmanité matematické a astrologické nástroje vyrobené z nejušlechtilejších materiálů a podivuhodně zpracované. Jeho stříbrné astrolabium bylo darem německého císaře a ebenová Jakubova hůl, spojovaná zlatem a nádherně vykládaná, byla důkazem přízně vládnoucího papeže.

Ještě jiné rozmanité předměty byly rozloženy po stole nebo rozvěšeny po stěnách. Mezi jiným zde byla dvě úplná brnění -jedno kroužkové, druhé z plátů -, jež svými obrovskými rozměry nasvědčovala, že patří gigantickému astrologovi; dále zde byl španělský toledo, skotský široký meč, turecká šavle, luky, toulce a jiné válečné zbraně;, rozličné hudební nástroje; stříbrný krucifix, náhrobní antická váza, několik malých mosazných penátů starověkých pohanů a ještě mnoho jiných podivných, těžko popsatelných předmětů, z nichž některé podle pověrecných názorů oné doby sloužily nejspíše účelům magickým. Knihovna tohoto vynikajícího muže byla stejně rozmanitá jako vše ostatní, co s ním souviselo. Podivné rukopisy klasického starověku ležely zde pomíchány s objemnými díly křesťanských duchovních a přičinlivých vyznavačů vědy alchymistické, kteří slibovali svým žákům, že je pomocí hermetické filozofie uvedou do nejtajnějších zákoutí přírody. Některá díla byla psána orientálním písmem, jiná skrývala svůj smysl, či spíše nesmysl pláštíkem hieroglyfů a kabalistických znaků. Celý příbytek se svým rozmanitým nábytkem a zařízením vytvářel prostředí, jež mocně působilo na obrazotvornost návštěvníků, zejména vezmeme-li v úvahu, jak pevně byla tehdy zakořeněna v lidech víra v pravdivost okultních věd. Tento dojem byl ještě zvyšován chováním a vzezřením samého hvězdopravce, sedícího ve velikém křesle a zvědavě si prohlížejícího výtvor nově vynalezeného umění knihtiskařského - exemplář, který právě vyšel z frankfurtské tiskařské dílny.

Galeotti Martivalle byl vysoký, tělnatý, přitom však majestátní muž, který již značně překročil svá nejlepší léta. Ani mladický návyk tělesného cvičení, k němuž se občas vracel, nedovedl již přemoci jeho přirozený sklon k tloustnutí,

zvětšovaný ještě i sedavým zaměstnáním n nemalou zálibou v požitcích kulinárních. Rysy jeho obličeje, ač poněkud přetučnělé, byly přece jen důstojné a ušlechtilé a každý lanton by mu byl mohl závidět jeho dlouhý tmavý splývavý vous. Byl oblečen v župan se širokými rukávy zhotovený z nejdražšího janovského sametu, zapnutý zlatými sponami a lemovaný sobolinou. Kolem boků měl široký opasek z pergamenu novorozených jehňat, na němž byla kol dokola karmínem zobrazena znamení zvířetníku. Když král vstoupil do komnaty, astrolog povstal, uklonil se, avšak tvářil se přitom jako člověk, který je uvyklý na tak vznešenou společnost a

206

který naprosto není ochoten - ani v královské přítomnosti -slevit něco z důstojnosti, jíž se v oněch dobách vyznavači věd rádi honosili.

„Jste zaměstnán, otče,” pravil král, „a zdá se mi, že právě oním novodobým uměním rozmnožovat rukopisy pomocí strojů. Což mohou věci takového mechanického a světského rázu zaujmout myšlenky člověka, před nímž nebesa rozevřela své vlastní nadzemské svazky?”

„Bratře,” odpověděl Martivalle, „neboť obyvatel této cely musí tak nazývat i francouzského krále, zlíbí-li se mu navštívit ho jako žák -, věřte mi, že posuzuji-li následky tohoto vynálezu, mohu zde právě tak určitě jako z kterékoli sestavy nebeských těles vyčíst nejstrašlivější a nejUžasnější osudové změny. Když si uvědomím, jakým pozvolným a omezeným proudem k nám dosud přitékal pramen vědy, jak nesnadno ho mohli dosíci i ti, kdo ho nejhorlivěji hledali, s jakou železnou nevyhnutelností ho museli minout všichni neteční, kteří dbali především jen vlastního pohodlí, jak snadno mohl být vychýlen ze svého toku nebo i zcela vysušen vpádem barbarů - což mohu bez úžasu a podivení hledět na úděl příští generace, na niž bude vědění padat jako raný a pozdní déšť, nepřetržitý, neslábnoucí, nekonečný, zúrodnující některou půdu a zaplavující jinou, měnící celou strukturu společnosti a její řády, zakládající i ničící náboženství, vztyčující i porážející trůny.

„Zadrž, Galeotti!” zvolal Ludvík, „nastanou ty změny za našeho života?”

„Nikoli, můj královský bratře,” ujistil ho Martivalle. „Tento vynález lze přirovnat k mladému stromku právě zasazenému do země, jenž však v budoucích generacích ponese ovoce tak osudné a zároven tak vzácné jako strom v rajské zahradě -totiž ovoce poznání dobra i zla.”

Po chvilce mlčení Ludvík odpověděl: „Ať se budoucnost sama postará o to, co se jí týká - my jsme však lidé tohoto’ věku a na něj také omezíme svou pozornost. Zla naší doby nám úplně postačí. - Pověz mi však, otče, pokročil jsi již V horoskopu, jejž jsem ti poslal a o němž jsi mi již podal předběžnou zprávu? Přivedl jsem k tobě onoho muže, abys mohl, budeš-li chtít, číst z jeho ruky. Věc je naléhavá.”

Objemný mudřec povstal ze svého křesla, přistoupil k mladému vojákovi a upřel na něho své velké tmavé oči, jako by v duchu zkoumal a rozbíral každý rys jeho obličeje. Quentin se zarděl a cítil se zahanben, že si jej tento muž, vyhlížející důstojné a zároveň velitelsky, tak bedlivě prohlíží. Sklopil oči k zemi a zdvihl je teprve na zvučný rozkaz astrologův: „Dej hlavu vzhůru a neboj se! Ukaž mi ruku!”

Když mu Martivalle prozkoumal dlaň podle pravidel mystického umění, kterým se zabýval, odvedl krále trochu stranou a řekl:

„Můj bratře, fyziognomie toho jinocha i čáry vyznačené na jeho dlani znamenitě potvrzují jak zprávu, kterou jsem vypracoval na základě jeho horoskopu, tak i váš vlastní úsudek, který jste si při své zběhlosti v našem vznešeném umění o tomto mladém muži utvořil. Vše nasvědčuje tomu, že jinoch bude statečný a že mu bude přát štěstí.”

„Ale bude také věrný?” zeptal se král. „Neboť statečnost a štěstí nebývají vždy provázeny věrností.”

„Bude také věrný,” přitakal astrolog, „neboť v jeho tváři i pohledu je mužná přímost a jeho linea vitae - čára života - je hluboko vyznačená a zřetelná, což svědčí o věrné a poctivé příchylnosti k těm, kteří mu prokazují dobrodiní nebo v něj skládají důvěru. Přece však -”

„Nu, co?” naléhal král. „Proč jsi se, otče Galeotti, nyní odmlčel?”

„Uši králů se podobají patrům choulostivých pacientů, kteří nesnášejí hořkost léků potřebných k jejich uzdravení.”

„Mé uši a mé patro nejsou tak choulostivé,” odvětil král. „jen mi dej užitečnou radu a nech mě spolknout účinný lék.

Nic nenamítám proti troufalosti rady ani proti trpké chuti léku. Nerozmazlila mě ani prostopášnost, ani shovívavost. Mládí jsem strávil ve vyhnanství a v utrpení. Mé uši jsou zvyklé na drsnou radu a neurazí se.”

„Nuže tedy, Sire, upřímně řečeno,” pravil Galeotti, „je-li v poslání, jež chcete svěřit tomu jinochovi, něco - no zkrátka něco, co by mohlo poděsit citlivé svědomí, pak mu takový úkol nesvěřujte - alespoň ne do té doby, než se po několikaleté praxi ve vašich službách otrká a stane se stejně bezohledným jako ti ostatní.”

„A to jsi mi váhal říci, můj dobrý Galeotti? A myslel sis, že by mě ta slova mohla urazit? Nebesa! Vždyť přece vím, že si dobře uvědomuješ, že se politika králů nemůže vždy podřizovat abstraktním zásadám náboženství a mravnosti, jimiž bychom se měli vždy řídit v životě soukromém. Proč bychom my, světští panovníci, zakládali kostely a kláštery, proč bychom konali pouti a podrobovali se pokáním a pobožnostem, bez kterých se jiní lidé mohou obejít, ne-li proto, že veřejné blaho a prospěch našich říší nás nutí používat prostředků, které zarmucují naše křesťanské svědomí? Ale Bůh je milosrdný, církev má nepřeberné zásluhy a přímluvy naší svaté Panny embrunské a blahoslavených svatých jsou naléhavé, nepomíjející a všemocné.” Král položil svůj klobouk na stůl, poklekl před soškami připevněnými na jeho stuze, s výrazem hluboké kajícnosti zamručel několik slov zbožné modlitby a bil se v prsa; pak povstal, nasadil si klobouk a pokračoval: „Buď ubezpečen, dobrý otče, že je-li snad v mém poslání něco, co má podobnou povahu, o jaké ses zmínil, nesvěříme to k vykonání tomu chlapci ani v tom nebude naším důvěrníkem.”

„To uděláte moudře, můj královský bratře,” pravil astrolog. „Trochu se musíme obávat i jisté ukvapenosti vašeho mladého zplnomocněnce - je to vrozená slabost lidí se vznětlivou povahou. Ale myslím, že podle vědeckých pravidel nemůže

tivalle prozkoumal dlaň podle pravidel mysiického umění… (sir. 166)

Když mu Mar

tato vlastnost převážit ostatní příznivé rysy, odhalené na základě jeho horoskopu i jiným způsobem.”

„Bude nadcházející půlnoc příznivou hodinou pro zahájení nebezpečné cesty?” zeptal se král. „Hleď, zde jsou tvé efemeridy - vidíš zde postavení Měsíce vzhledem k Saturnu a nadvládu Jupitera. Myslím si - vždy však hotov podrobit se tvému vyššímu umění -, že to věští úspěch tomu, kdo vyšle výpravu v tuto hodinu.”

„Tomu, kdo vyšle výpravu, vskutku slibuje tato konjunkce úspěch,” řekl astrolog po chvilce mlčení. „Zdá se mi však, že Saturn, který je velmi blízko Slunci, hrozí nebezpečím a neštěstím tomu, kdo je vyslán. Z toho vyvozuji, že tento úkol může být nebezpečný, nebo dokonce osudný pro ty, kdož mají cestovat. Myslím, že nepříznivá konjunkce věští násilí a zajetí.”

„Násilí a zajetí pro ty, kteří jsou vysláni,” dodal král, „ale úspěch pro záměry toho, kdo je vysílá - nevychází to tak, můj učený otče?”

„Právě tak,” odpověděl astrolog.

Král se odmlčel a ničím již nenaznačil, nakolik se tato prorocká řeč (kterou se astrolog odvážil vyslovit, domnívaje se, že se dotyčné poslání nejspís týká nějakého nebezpečného záměru) shoduje s jeho skutečným cílem. Jak čtenář ví, měl král v úmyslu zrádně vydat komtesu Isabelu z Croye do rukou Viléma de la Marck, šlechtice ze vznešeného rodu, ale člověka, jenž pro své zločiny poklesl na vůdce banditů vyznačujícího se divokou povahou a dravou odvahou.

Král potom vytáhl z kapsy list papíru, a podávaje ho Martivallovi, řekl tónem takřka omluvným:

„Učený Galeotti, mám v tobě věštecký poklad, dokonalejší, než jaký se skrývá v hrudi kteréhokoli žijícího člověka, nevyjímaje ani samotného velikého Nostradama. Nebuď proto překvapen, že si přeji tvého umění využít v pochybnostech a nesnázích, které přepadávají každého panovníka, jenž je nucen bojovat se vzpourou uvnitř vlastní země i s vnějšími nepřáteli, mocnými a zarytými.”

„Sire,” odvětil filozof, „tenkráte, když jste mě poctil svou žádostí a já změnil budínský dvůr za dvůr v Plessis, byl jsem pevně rozhodnut postavit do služeb svého královského ochránce všechno své umění, jež by mu mohlo být jakkoli užitečné.”

„Již dosti - dosti, můj dobrý Martivalle! - Věnuj, prosím, svou pozornost závažnosti této otázky.” Pak začal předčítat z papíru, který držel v ruce: „Osoba, na niž těžce dolehl spor mimořádné důležitosti, který hrozí vyústit ve srážku buď cestou právní, nebo silou zbraní, chce se toho času pokusit o smír osobní schůzkou se svým protivníkem. Dotyčná osoba chce vědět, který den by byl příznivý k uskutečnění jejího záměru a jaký asi úspěch bude mít její jednání. Dále chce vědět, zda se odpůrce dá pohnout, aby vděčností a laskavostí odpověděl na důvěru takto prokázanou; nebo je spíše pravděpodobné, že odpůrce zneužije této příležitosti a výhody z ní plynoucí?”

„To je důležitá otázka a vyžaduje, abych sestavil nebeský obrazec a podrobil ho bezodkladnému a hlubokému zkoumání,” prohlásil Martivalle, když král dočetl.

„Učiň tak, můj laskavý otče ve vědách, a uvidíš, co to znamená zavázat si francouzského krále. Jestli nám nebude bránit konstelace - a naše vlastní skrovné umění nás vede k domněnce, že hvězdy jsou našemu záměru nakloněny -, jsme rozhodnuti něco riskovat, ba podstoupit i osobní nebezpečí, jen abychom zabránili těmto bratrovražedným válkám.”

„Nechť svatí napomáhají Vašemu Veličenstvu ve vašem zbožném úmyslu,” pravil astrolog, „a ať ochraňují vaši posvátnou osobu!”

„Děkuji ti, můj učený otce. - Zde je malý příspěvek na rozšíření tvé podivuhodné knihovny.”

Přitom vložil pod jeden ze svazků malý váček zlata. Ludvík byl i ve své pověrčivosti šetrný a domníval se, že astronom je dostatečně připoután v jeho službách tím, že mu vyměřil stálý důchod. Myslel si proto, že je oprávněn využívat jeho umění jen za mírnou odměnu i ve velmi naléhavých případech.

Když král přidal - jak by řekl právník - k obvyklému klientskému poplatku zvláštní dodatečný honorář, odvrátil se od astrologa a pravil Quentinovi:

„Následuj mě, můj švarný Skote, neboť osud a tvůj panovník tě vyvolili, abys vykonal statečný čin. Je třeba všechno připravit tak, abys v témže okamžiku, kdy svatomartinský zvon začne vyzvánět hodinu dvanáctou, vložil nohu do třmene a vyhoupl se na kůň; neboť vyjet o minutu dříve nebo o minutu později by znamenalo nevyužít příznivých vlivů požehnaných hvězdných seskupení, jež přejí tvému dobrodružnému podnikání.”

S těmito slovy opustil král komnatu, následován svým mladým gardistou. Sotva vyšli, astrolog popustil uzdu zcela odlišným citům, než jaké ho zdánlivě ovládaly v králově přítomnosti.

„Ten lakomý otrok!” zvolal, potěžkávaje váček v ruce -neboť jako člověk s nesmírnými vydáními neustále potřeboval peníze. „Ten nízký špinavý bídák! - Kormidelníkova žena by dala více za to, aby se dozvěděla, že její muž bezpečně proplul mořskými úžinami! - On it by si osvojil nějaké ponětí o vědách? - Ano, ale teprve až se plíživé lišky a vyjící vlci stanou muzikanty. On že by dovedl číst ze vznešených znamení nebeské klenby? - Ano, ale teprve až se špinaví a slepí krtci stanou bystrozrakými rysy! - Post tot promissa - po tolikerých slibech, kterými mě podvodně odlákal ze dvora vznešeného Matyáše, kde Hun i Turek, křesťan i nevěřící, ba i sám ruský car a tatarský chán soupeřili mezi sebou, kdo z nich mě více zahrne dary! - Myslí si snad, že mám trčet na jeho starém opelichaném hradě jako hýl v kleci, ochotný zpívat, kdykoli se jemu uráčí zapískat, a to všechno jen za semenec a vodu? -Toho bohdá nebude! - Aut inveniam viam aut faciam - já už si objevím nebo vymyslím cestu, jak se odškodnit. Kardinál Balue je bystrý a štědrý - předložím mu tu otázku k posouzení a bude to chyba Jeho Eminence, nebudou-li hvězdy mluvit tak, jak si bude přát.”

Znovu uchopil odměnu, jíž tak opovrhoval, a potěžkával ji

v ruce. „Hm, možná že se v tom mizerném váčku ukrývá nějaký klenot nebo snad drahocenná perla,” řekl si. „Slyšel jsem, že dovede být až marnotratně štědrý, když to vyhovuje jeho rozmaru nebo jeho zájmům.”

Vyprázdnil váček, avšak ten neobsahoval nic více a nic méně než pouhých deset zlaťáků. Rozhořčení astrologa bylo nesmírné.

„A to si myslí, že se mu za takovou žebráckou mzdu budu dřít s horoskopy, hádat z ruky a provozovat nadzemskou vědu, kterou jsem studoval s arménským opatem z Istrahoffu, jenž po čtyřicet let nespatřil sluneční svit, a s řeckým Dubraviusem, o kterém se říká, že vzkřísil i mrtvé? Já, který jsem navštívil dokonce i šejka Abn Haliho na thébské poušti! Přisámbohu že to neudělám! Kdo pohrdá uměním, zajde na svou vlastní nevědomost. Deset zlaťáků! - To je pakatel, který bych se skoro styděl nabídnout Toničce, aby si koupila nové krajky k živůtku.”

Nicméně při těchto hněvivých slovech rozzlobený mudrc přece jen vsypal opovržené zlaté mince do velkého měšce, který nosil u opasku a který Tonička a jiné půvabné bytůstky, jež ho sváděly k marnotratným vydáním, dovedly obvykle vyprazdňovat rychleji, než ho filozof při veškerém svém umění stačil naplňovat.

Kapitola XIV CESTA

Dosud tě zřím, Francie půvabná, bohatá přírodou, uměním, velebná. Vidím tvé syny - práce je jim hrou, tak štědře odměňuješ je svou urodou -, tvé dcery, snědé jasem

slunečním, s úsměvy v ocích, s vlasem havraním. Však, sličná Francie, znáš také mnoho běd, o nichž jsi mohla, můžeš vyprávět.

Anonym

Quentin Durward, vyhýbaje se rozhovoru s kýmkoli (neboť tak zněl rozkaz), se rychle oblékl v pevný, ač prostý kyrys, na nohy i paže navlékl ocelové pláty a na hlavu si nasadil dobrou ocelovou přílbici bez hledí. Jeho výstroj doplňoval pěkný kabátec z jemně vyčiněné kamzicí kůže s jednoduchým vyšíváním podél švů, jaký by asi byl vhodný pro vyššího hodnostáře vznešené domácnosti.

Všechny tyto věci mu přinesl do komnaty Oliver a svým nenápadným lichotivým způsobem mu s úsměvem oznámil, že jeho strýce poslali úmyslně na stráž, aby se nemohl vyptávat, co znamenají tyto tajuplné přípravy.

„Vašemu příbuznému vyřídíme vaši omluvu,” pravil Oliver s novým úsměvem. „A můj nejdražší synu, až se po vykonání tohoto útěšného poslání ve zdraví navrátíte, nepochybuji, že vás uznají hodným takového povýšení, které vás nejen zbaví povinnosti komukoli skládat účty ze svého chování, ale naopak vás postaví do čela těch, kteří budou muset skládat účty ze svých činů vám.”

Tak tedy mluvil Oliver Ďábel, ačkoliv si v duchu asi myslel, že jinoch, jemuž nyní srdečně tiskne ruku, s největší

pravděpodobností při plnění uloženého úkolu zahyne nebo padne do zajetí. Ke svým laskavým slovům přidal pak ještě i malý váček zlaťáků, což byl králův dar na zaplacení nutných výdajů na cestě.

Několik minut před půlnocí se Quentin podle svých pokynů odebral na hradní nádvoří a zastavil se pod Dauphinovou věží, jež byla - jak čtenář ví - dočasným bydlištěm hraběnek z Croye. Na tomto místě schůzky nalezl již muže se svými koňmi, kteří měli tvořit jeho družinu, a dva soumary, na nichž byla již naložena zavazadla. Pro obě dámy a jejich věrnou komornou zde byli osedláni tři mimochodníci, které muži drželi za uzdu společně s nádherným válečným ořem, na němž měl cestovat Quentin a jehož skvělé sedlo, pobité ocelí, se třpytilo v bledém svitu luny. Ani na jedné, ani na druhé straně nedal nikdo jediným slovem najevo, že se znají. Muži seděli tiše v sedlech jako zkamenělí a Durward při mdlém měsíčním světle s uspokojením spatřil, že všichni jsou ozbrojeni a třímají ve svých pravicích dlouhá kopí. Ozbrojenci byli jen tři, ale jeden z nich zašeptal nápadným gaskoňským přízvukem Quentinovi, že průvodce, který jim má ukazovat cestu, se k nim připojí až za Toursem.

Zamřížovanými okénky věže občas tu a tam problesklo světlo, jako by se její obyvatelé v pilném shonu k něčemu chystali. Konečně se otevřela malá branka vedoucí na nádvoří

a z věže vyšly tři ženy doprovázené mužem zahaleným v plášť. Mlčky vsedly na koně, zatímco jejich průvodce kráčel vpředu pěšky, aby udával hesla a dával znamení bdělým strážím na stanovištích, kolem nichž procházeli. Tak se konečně dostali až za vnější mocnou hradbu těchto obávaných opevnění. Zde se muž, který jim byl až do této chvíle průvodcem, zastavil a jal se k oběma dámám tlumeně a důrazně hovořit.

„Kéž vám žehnají nebesa a odpustí vám vaše hříchy,” odpověděl mu hlas, který rozechvěl Quentinův sluch, „a to i

… mohutné věže a cimbuří se bíle tyčily v měsíčním světle (str. 173)

tehdy, jsou-li vaše úmysly sobectejsi, nez jak nasvědčuji vaše slova. Dostat se pod ochranu dobrého lutyšského biskupa je mým nejvroucnějším přáním.”

Muž, takto osloven, zamumlal nějakou nesrozumitelnou odpověď a vrátil se zpět do hradu. A Quentinovi se v měsíčním světle zdálo, že v něm poznává samého krále, kterého starost o nerušený odchod hostí pravděpodobně přiměla k osobní účasti; snad se obával, že by se jich v poslední chvíli mohly zmocnit nějaké pochyby nebo že by nastaly nějaké nesnáze při setkání s hradními strážemi.

Když se jezdci octli za hradbami, bylo třeba po nějakou dobu jet velmi opatrně, aby se vyhnuli pastím, léčkám a podobným zařízením, jež měly znemožnit přístup nevítaným návštěvníkům. Avšak Gaskoněc se dokonale vyznal v tomto spletitém labyrintu a po čtvrthodinové jízdě byli již za hranicemi královské obory a nedaleko města Toursu. Měsíc se nyní vyhoupl z mraků, v nichž se předtím koupal, a vyléval celé moře nádherného světla na krajinu neméně nádhernou. Jezdci viděli, jak se knížecí Loira valí majestátním proudem nejúrodnější francouzskou nížinou a ubíhá do dáli mezi břehy zdobenými věžemi, terasami, olivami a vinohrady. Spatřili hradby města Toursu, starobylé tourainské metropole, jejichž mohutné věže a cimbuří se bíle tyčily v měsíčním světle. V jejich objetí se vypínala vznosná stavba, kterou zbožný biskup Perpetuus zbudoval už v pátém století a kterou Karel Veliký a jeho nástupci ve svém zanícení rozšířili s takovou nádherou, že se z ní stal nejskvělejší francouzský chrám. Spatřili i věže kostela svatogatienského, i obrovský, temný hrad, jenž prý byl ve starověku sídlem císaře Valentiniána.

Ani okolnosti, ve kterých se octl, ač samy o sobě poutavé, nezabránily mladému Skotovi - uvyklému na pustý, neúrodný, byť půvabný kraj svých rodných hor a na chudobu i těch nejmalebnějších končin své skotské vlasti -, aby se díval s úžasem a rozkoší na okolí, kde umění a příroda jako by spolu soupeřily, aby je ozdobily nejskvostnější nádherou. Ale hlas starší dámy, alespoň o celou oktávu vyšší než sladký hlas, který se dnes v noci loučil s králem Ludvíkem, jej navrátil okamžité povinnosti; hraběnka si přála mluvit s velitelem výpravy.

Quentin popohnal ostruhou koně, připojil se k dámám, představil se jim jako velitel a podrobil se výslechu hraběnky Hameliny.

„Jak se jmenujete a jakou máte hodnost?”

Quentin jí odpověděl na obě otázky.

„Znáte dobře cestu?”

„Nemohu říci, že bych ji znal příliš dobře, ale dostal jsem důkladné pokyny a na místě, kde se poprvé zastavíme k odpočinku, se k nám má připojit průvodce dokonale obeznámený s další cestou. Prozatím nás má k naší prvé zastávce doprovodit jezdec, jenž se k nám právě připojil a rozmnožil tak počet našich ozbrojenců na čtyři muže.”

„A proč vybrali právě vás k této službě, mladý pane?” vyptávala se dáma. „Slyšela jsem, že jste týž jinoch, který byl nedávno na stráži v galérii, kde jsme se setkaly s francouzskou princeznou. Zdá se mi, že jste pro takový úkol příliš mladý a nezkušený - a také neznáte poměry ve Francii a mluvíte s cizím přízvukem.”

„Mou povinností je uposlechnout rozkazů krále, ctná paní; nepřísluší mně však, abych o nich uvažoval,” odpověděl mladý voják.

„Jste urozeného rodu?” zajímala se zvědavá tazatelka dále.

„To mohu s určitostí prohlásit, ctná paní,” odpověděl Quentin.

„A neviděla jsem vás snad,” zeptala se nyní mladší dáma plachým hlasem, „když mě zavolali, abych obsloužila krále v onom hostinci?”

Quentin ztlumil hlas - snad z téhož pocitu plachosti - a přisvědčil

„Potom, tetičko, jsme pod ochranou tohoto mladého šlechtice jistě v úplném bezpečí; nevypadá alespoň vůbec jako člověk, jemuž by bylo možno spolehlivě svěřit provedení nějakého zrádného a krutého plánu na dvou bezbranných ženách.”

„Při své cti, madame,” odvětil Durward, „při věhlasu našeho rodu a při statečnosti svých předků přísahám, že ani za celou Francii se Skotskem dohromady bych se nikdy nedovedl na vás provinit zradou nebo ukrutenstvím!”

„Vaše řeč je pěkná, mladý muži,” podotkla hraběnka Hamelina. „My jsme však zvyklé slyšet pěkná slova od francouzského krále a jeho zástupců. Právě takové řečičky nás přiměly, abychom hledaly útočiště ve Francii v době, kdy jsme se ještě mohly dostat pod ochranu lutyšského biskupa s menším nebezpečím než nyní nebo kdy jsme se mohly uchýlit pod ochranu Václava Německého či Edvarda Anglického. A co bylo výsledkem všech těch královských slibů? Jenom to, že jsme se musely pod různými plebejskými jmény pokradmo a potupně skrývat v oné mrzké krčmě jako nějaké zakázané zboží - my, které, jak dobře víš, Marthon,” - přitom se obrátila na svou komornou - „jsme si nikdy nenasadily čelenku jinde než pod baldachýnem, a to ještě jen na pódiu o třech stupních! A teď jsme se musely oblékat na obyčejné podlaze jako nějaké dvě dojičky krav!”

Marthon připustila, že její paní říká jenom smutnou pravdu.

„Kdyby nás nebylo potkalo nic horšího,” prohlásila komtesa Isabela, „s radostí bych se byla vzdala vší okázalosti.”

„Nikoli však společnosti,” pravila starší hraběnka, „to, má drahá neteři, bylo zcela nemožné.”

„Byla bych se zřekla všeho, má nejdražší příbuzná,” odvětila Isabela hlasem, který pronikl jejímu mladému průvodci až do hloubi srdce, „všeho bych se byla ráda zřekla, jen kdybychom byly získaly bezpečné a úctyhodné útočiště. Nechci - a Bůh ví, že jsem nikdy nechtěla - být příčinou války mezi Francií a svým rodným Burgundskem. Nikdy jsem nechtěla, aby se kvůli mně ničily životy. Prosila jsem jen o dovolení, abych se směla uchýlit do marmoutierského kláštera nebo do nějakého jiného církevního útočiště.”

„Mluvila jsi tenkrát jako blázen, drahá neteři,” podotkla starší dáma, „a ne jako dcera mého nejvýš urozeného bratra. Ještě dobře, že dosud žije někdo, kdo má v sobě trochu ohně vznešeného croyského rodu. - Jak jinak by se dala odlišit urozená dáma od opálené děvečky, než že kvůli jedné se lámou kopí a kvůli druhé lískové pruty? Říkám ti, děvče, že když já jsem byla v nejranějším rozpuku své mladosti - ne o mnoho starší než ty -, konal se v Haflinghemu na mou počest slavný turnaj. Vyzývatelé byli čtyři a útočníků dokonce dvanáct. Klání trvalo po celé tři dni a mělo za následek smrt dvou dobrodružných rytířů, jedno poškození páteře, dále zlomení klíční kosti, tři přeražené nohy a dve polámané ruce, nemluvě ani o poranění svalstva a obyčejných pohmožděninách, které herold vůbec nepočítal. A takových poct se dostávalo dámám z našeho rodu vždy! Ach, kdybys nosila ve svém srdci jen jiskru z ohnivého ducha svých vznešených předků, postarala by ses, aby na nějakém dvoře -kde si dosud cení lásky dam i cti zbraní - uspořádali turnaj, při němž cenou by byla vlastní tvá ruka, jako tomu bylo v případě tvé prababičky blahé paměti při velkém klání oštěpy ve Štrasburku. A tak bys dostala za manžela nejlepšího evropského kopiníka, který by hájil práva croyského rodu jak proti burgundskému útlaku, tak i proti francouzskému politikářství.”

„Ale drahá tetičko,” namítla mladší hraběnka, „má stará chůva mi říkala, že i když byl rýnský hrabě nejlepším kopiníkem na štrasburském turnaji a získal tak ruku mé ctihodné příbuzné, přece ten sňatek nebyl nijak šťastný, neboť hrabě mou prababičku blahé paměti často huboval - ba někdy dokonce i bil.”

„A proč by ne?” zvolala starší hraběnka ve svém romantickém nadšení pro rytířstvo. „Proč by vítězné rámě uvyklé rozdávat rány venku mělo doma svou sílu a energii krotit? Byla bych tisíckrát radši, kdyby mě třebas i dvakrát denně spráskal manžel, jehož rámě by bylo stejně obávané mnou jako jinými lidmi, než abych musela být ženou zbabělce, který by se neodvážil vztáhnout ruku ani na mne, ani na nikoho jiného!”

„Nu, přála bych ti to potěšení z takového energického druha, drahá tetičko, a nezáviděla bych ti,” pravila Isabela. „Neboť jestli se snad polámané kosti dobře vyjímají při turnaji, v dámské komnatě není nad ně nic nepříjemnějšího.”

„To věru ne, ale výprask není vždy nevyhnutelným důsledkem svatby s rytířem, který proslul silou svých zbraní,” namítala hraběnka Hamelina, „i když je pravda, že náš předek blahé paměti, hrabě Gottfried, byl trochu neurvalý a rád si přihnul rýnského vína. Skutečně dokonalý rytíř je beránkem mezi dámami a lvem mezi kopiníky. Tak například Thibault z Montigni - Bůh mu žehnej! Byla to nejlaskavější duše, jaká kdy navlékla brnění. Nejenže nikdy nebyl tak nezdvořilý, aby na dámu vztáhl ruku, ale - on, který venku na hlavu porazil všechny své protivníky - našel konečně něžnou nepřítelkyni, která s ním dovedla pěkně zatočit. - Nu, sám si to zavinil; byl jedním z vyzývatelů při haflinghemském klání a tak se přičiňoval, že kdyby se bylo uráčilo nebesům a tvému dědečkovi, mohl mít paní z Montigni, která by dovedla laskavěji zacházet s jeho jemnou povahou.”

Komtesa Isabela měla z určitých důvodů hrůzu z tohoto haflinghemského turnaje, o němž její teta pokaždé velmi obšírně vyprávěla, a nechala proto hovor umlknout. Quentin obávaje se, že by jim mohla jeho přítomnost překážet v rozmluvě, s přirozenou zdvořilostí jemně vychovaného člověka popojel kupředu a připojil se k průvodci, jako by mu chtěl položit několik otázek o jejich cestě.

Dámy pak pokračovaly v jízdě až do svítání mlčky nebo vedly jen bezvýznamný rozhovor, který nám nestojí za vypravování. Jely již několik hodin, takže se Quentin bál, že by mohly být unaveny, a netrpělivě se zeptal vůdce, jak jsou ještě vzdáleni od nejbližší zastávky.

„Ukážu vám to místo za půl hodiny,” odpověděl mu chlapík, který jel v čele.

„A pak nás opustíte a přenecháte tomu druhému průvodci?” vyptával se Quentin dále.

„Ano, vážený pane lučištníku,” odpověděl muž. „Mé cesty jsou vždy krátké a přímé. Když vy a ti ostatní, pane lučištníku, kráčíte obloukem, jako podle luku, já jdu vždycky přímo, jako bych napnul provaz.”

Měsíc zatím již dávno zapadl a jasné světlo úsvitu, rozlévající se na východě, se třpytilo na hladině malého jezírka, kolem něhož již po nějakou dobu ujížděli. Jezero leželo uprostřed širé planiny místy ojediněle porostlé osamělými stromy, mlázím a křovisky. Byla to otevřená krajina, takže okolní předměty se začaly jevit již dost zřetelně. Quentin pohlédl na muže, který mu jel po boku, a ve stínu jeho sklopeného klobouku, připomínajícího sombrero španělského sedláka, poznal šprýmovnou tvář Petit-Andréa, jehož prsty, společně s prsty jeho truchlého bratra v povolání, Trois-Eschellese, se ještě nedávno tak nepříjemně zabývaly jeho vlastním hrdlem. Poháněn nechutí a strachem - neboť ve Skotsku pohlížejí lidé na kata téměř s pověrčivou hrůzou -, který jeho nedávné vyváznutí z oprátky nijak nezmenšilo, pudově strhl svému koni hlavu doprava, a nasadiv mu současně ostruhy, odskočil od svého nenáviděného společníka na osm stop.

„Ho, ho, ho, ho!” zvolal Petit-André. „Při naší svaté Panně Marii grevské, náš mladý voják se na nás pamatuje od dřívějška. - Jakže, kamaráde! Doufám, že v sobě nechováte žádnou zlou vůli! Každý v téhle zemi si přece nějak vydělává na živobytí; a nikdo se nemusí stydět za to, že prošel mýma rukama, neboť já jsem ochoten zapracovat si s každým, kdo svou živou váhu zavěsí na mrtvy strom. - A přitom mě náš Pánbůh obdařil milostí, že jsem takový veselý chlapík - ha, ha, ha! - Mohl bych vám vypravovat takové vtipy, které jsem dal k lepšímu mezi dolní příčkou žebříku a vrcholkem šibenice, že jsem se pak namouvěru musel tumlovat, aby mně ti chlapíci neumřeli smíchem a nezahanbili tak můj cech.”

Při této řeči stočil svého koně trochu na stranu, aby vyrovnal mezeru, kterou Skot mezi nimi vytvořil, a dodal: „Nu, pane lučištníku, ať mezi námi není žádná zlá krev. Pokud mě se týká, já svou povinnost vykonávám vždy beze zlé vůle a s lehkým srdcem. Nikdy nemám člověka radši, než

když mu navlékám na krk svůj škrtivý límec, abych ho pasoval na rytíře řádu svatého Šibenikuse, jak profousův kaplan, ctihodný otec Vaconeldiablo, obvykle říká svatému patronovi profouského úřadu.”

„Zpátky, ty ničemný netvore!” zvolal Quentin, když se k němu vykonavatel zákona znovu pokusil přiblížit. „Zpátky, nebo budu v pokušení naučit tě, jakou vzdálenost je třeba zachovávat mezi ctihodnými lidmi a takovým vyvrhelem.”

„Vida, jak jste popudlivý!” pravil kat. „Kdybyste byl řekl mezi pocestnými lidmi, mohlo by v tom být zrnko pravdy, ale pokud jde o ctihodné, s těmi jsem - propánakrále - každý den v právě tak blízkém a důvěrném styku, jaký jsem chtěl navázat s vámi. Žijte však v pokoji a sám si buďte svým společníkem. Byl bych vás pozval na džbánek auvergneského, abychom spláchli všechnu nevlídnost mezi námi - zdá se mi však, že pohrdáte mou zdvořilostí. - Nu, buďte si hrubý, jak chcete -nikdy se nehádám se svými zákazníky, se svými provazolezci, se svými veselými tanečníky, se svými malými spoluhráči, jak říká Jakub Řezník svým ovečkám - prostě s těmi, kteří mají, tak jako vy, vážený pane, na čele napsáno velkými písmeny P. R. O. V. A. Z. - Ne, ne - ať se mnou zacházejí jakkoliv špatně, nakonec budou přece jen muset přijmout mé dobré služby - a vy sám uvidíte, až se mi příště dostanete do rukou, že Petit-André dovede odpustit křivdu na něm spáchanou.”

S těmito slovy Petit-André shrnul všechno, co až dosud řekl, v jediné provokativní zamrkání a zamlasknutí, jakým jezdci popohánějí líného koně. Pak odejel na druhou stranu a nechal jinocha, aby svým pyšným skotským žaludkem strávil, jak nejlépe dovede, posměšky, jimiž byl právě počastován. Quentin měl sto chutí ho spráskat a bít ho, dokud ratiště jeho kopí bude držet pohromadě. Ale zkrotil svou vášeň, neboť si uvědomil, že rvačka s takovým člověkem by mu nikdy nebyla ke cti a v tuto chvíli by znamenala porušení povinnosti, které by mohlo mít následky nanejvýš nebezpečné. Spolkl tedy svůj hněv nad nevhodnými katovskými žerty pana Petit-Andréa a spokojil se zbožnou nadějí, že se nedostaly k sluchu jeho půvabné svěřenky. Jistě by na ni nepůsobilo dobrým dojmem, že tyto posměšky beztrestně strpěl. Z těchto myšlenek byl však náhle vyrušen výkřiky obou dam: „Pohleďte dozadu -pohleďte dozadu! Pro lásku boží, braňte sebe i nás, jsme pronásledováni!”

Quentin se rychle obrátil v sedle a uviděl, že se k nim skutečně blíží dva ozbrojenci jedoucí tak rychle, že brzy musí dostihnout jejich družinu.

„Mohou to být jenom nějací profousovi škaryanti, kteří konají obhlídku v lese,” pravil. „Podívej se na ně,” dodal k Petit-Andréovi, „a zjisti, co jsou to zač.”

Petit-André uposlechl, a jakmile si je prohlédl, zavrtěl se vesele v sedle a odpověděl:

„To nejsou, vážený pane, kamarádi ani vaši, ani moji -nejsou to ani lučištníci, ani profousovi škaryanti. Zdá se mně totiž, že mají helmy s okružím a se spuštěným hledím. Mor na ta jejich okruží. Vždycky to trvá hodinu, než se mi podaří rozepnout přezky.”

„Milostivé dámy,” pravil Quentin, nestaraje se již dále o Petit-Andréa, „jeďte napřed; ne příliš rychle - abyste nevzbuzovaly podezření, že prcháte -, přece však dostatečně rychle, abyste využily překážky, kterou zanedlouho postavím mezi vás a naše pronásledovatele.”

Komtesa Isabela pohlédla na Petit-Andréa, zašeptala něco své tetě a ta pak řekla Quentinovi:

„Důvěřujeme vaší ochraně, statečný lučištníku, a raději podstoupíme jakékoli nebezpečí ve vaší společnosti, než abychom jeli dále s člověkem, jehož vzhled nevěstí podle našeho mínění nic dobrého.”

„Ať se stane, jak si přejete, dámy,” odvětil jinoch. „Koneckonců nás pronásledují jenom dva muži, a i když jsou to pravděpodobně rytíři, jak o tom svědčí jejich zbroj, přece brzy poznají, jsou-li jejich úmysly nekalé, jak dovede skotský šlechtic konat svou povinnost v přítomnosti takových dam jako jste vy, a na jejich ochranu. - Kdo z vás,” pokračoval, obraceje se na vojáky své družiny, „chce být mým společníkem v boji a zlomit kopí s těmi opovážlivci?”

Dva muži zřejmě couvali před takovým rozhodnutím, ale třetí z nich, jakýsi Bertrand Guyot, se zapřísahal, že „cap de diou, kdyby to byli třebas i rytíři kulatého stolu krále Artuše, vyzkouší pro čest Gaskoňska jejich odvahu.”

Mezitímco mluvil, oba rytíři - neboť taková byla zřejmě jejich hodnost - dojeli až k místu, kam se jako zadní voj družiny postavil Quentin se svým statným pomocníkem. Oba těžkooděnci byli od hlavy až k patě v skvělém brnění vyrobeném z leštěné oceli; na své zbroji však neměli žádný erb ani jiný odznak, který by prozrazoval jejich totožnost.

Když se přiblížili, zavolal jeden z nich na Quentina: „Ustupte, pane panoši! Přišli jsme vás zbavit povinnosti, která převyšuje vaši hodnost i společenské postavení. Učiníte dobře, když přenecháte ty dámy naší péči, neboť my jsme způsobilejší, abychom jim sloužili, zejména když víme, že pod vaší ochranou jsou téměř zajatkyně.”

„V odpověď na svou žádost především vězte, pánové,” pravil Durward, „že zde konám povinnost, kterou mně uložil můj nynější panovník, a dále, že tyto dámy si přejí zůstat pod mou ochranou, jakkoli jsem toho nehodný.”

„Z cesty, panáčku!” zvolal těžkooděnec. „Chcete se snad vy, potulný žebrák, stavět na odpor pasovaným rytířům?”

„Chci se skutečně stavět na odpor vašemu drzému a neoprávněnému útoku,” prohlásil Quentin. „A je-li mezi námi nějaký rozdíl ve společenském postavení, o němž dosud nevím, vaše nezdvořilost ho odstranila. Taste, nebo chcete-li užít kopí, zaujměte místo k rozběhu.”

Oba těžkooděnci obrátili své koně a vzdalovali se, až získali odstup asi sto padesáti yardů. Quentin pohlédl na dámy a hluboce se jim uklonil v sedle, jako kdyby je prosil o přízeň; a mezitím co mu na povzbuzení mávaly šátky, oba útočníci dojeli již do vzdálenosti potřebné k útoku.

Durward zavolal na Gaskoňce, aby si vedl jako muž, a pobídl koně v cval. Všichni čtyři jezdci se srazili v plném trysku uprostřed terénu, který je předtím navzájem odděloval. Ubohému Gaskoňci se stala srážka osudnou, neboť jeho protivník, zamířiv mu na tvář nechráněnou hledím, proklál mu oko kopím až do mozku, takže Gaskoněc padl mrtev k zemi.

Quentin byl ve stejné nevýhodě, ale vychýlil se v sedle tak obratně, že ho nepřátelské kopí jen zlehka škráblo na tváři a projelo nad jeho pravým ramenem, zatímco jeho vlastní kopí zasáhlo protivníka přímo do prsou, vyhodilo ho ze sedla a srazilo k zemi. Vzápětí Quentin seskočil z koně, aby sňal svému padlému protivníkovi z hlavy helm. Ale druhý rytíř -který až dosud vůbec nepromluvil -, vida, jaký osud postihl jeho společníka, seskočil z koně ještě rychleji než Quentin, překročil svého přítele, ležícího v bezvědomí na zemi, a zvolal: „Ve jménu Boha a svatého Martina, nasedni, dobrý člověče, a jeď dále se svým ženským zbožím! - U všech rohatých! vzešlo kvůli nim dnešního rána již dosti zla!”

„S vaším dovolením, pane rytíři,” pravil Quentin, který se nedovedl smířit s výhružným tónem těžkooděncovy rady, „nejdříve se chci podívat, s kým jsem se utkal a kdo je odpovědný za smrt mého druha.”

„To se nikdy nedozvíš ani to nebudeš moci nikomu prozradit,” odvětil rytíř. „Ustup v pokoji, dobrý člověče. Když už jsme byli dost bláhoví, abychom přerušili vaši cestu, dostali jsme co proto. Způsobil jsi více zla, než kolik může odčinit život tvůj i celé tvé družiny. - Ale když si o to žebráš,” zvolal, když se k němu Quentin přiblížil s taseným mečem, „tady to máš, a důkladně!”

Všichni čtyři jezdci se srazili v plném trysku … (str. 180)

S těmito slovy uštědřil Skotovi takovou ránu mečem přes helmici, jakou Quentin až dosud znal jen z rytířských romancí, přestože byl vychován v zemi, kde o pořádné rány nebyla nouze. Úder dopadl jako blesk, srazil meč, který mladý Skot pozvedl, aby si chránil hlavu, zasáhl helm, proťal ho až k vlasům, ale jinak jinochovi neublížil. Omámený Durward, kterého úder napolo omráčil a srazil na jedno koleno, byl na okamžik vydán rytíři na milost a nemilost a byl by v nebezpečí života, kdyby se snad bylo těžkooděnci zachtělo ránu opakovat. Ale soucit s Quentinovým mládím, obdiv k jeho odvaze či snad velkodušný smysl pro poctivou hru způsobily, že rytíř své výhody nevyužil. Mezitím se již Durward vzpamatoval, vyskočil ze země a napadl svého protivníka s energií a silou člověka odhodlaného zvítězit, nebo padnout, a zároveň s duchapřítomností potřebnou pro vybojování zápasu způsobem co nejvýhodnějším. Rozhodnut nevystavit se znovu takovým strašlivým úderům, jaký právě obdržel, využíval své větší pohyblivosti - zvyšované i poměrně malou váhou zbroje -, aby znepokojoval protivníka a napadal ho ze všech stran náhlými a rychlými útoky, proti nimž se rytíř ve svém těžkém brnění mohl bránit jen s velikým vypětím sil.

Marně na Quentina jeho velkomyslný protivník hlasitě volal, „že nyní již není důvodu, aby spolu zápasili, a že by mu jen velmi nerad ublížil”. Durward naslouchal jen svému vášnivému přání odčinit hanbu dočasné porážky a útočil nan rychlostí blesku; hned ho napadal ostřím, hned zase hrotem svého meče, a přitom neustále střehl pohyby svého protivníka - který mu již podal strašlivý důkaz o své obrovské síle -, aby mohl kdykoli uskočit nazpět nebo na stranu před údery jeho hrozné zbraně.

„Teď ať při tobě stojí ďábel sám, ty troufalý blázne! Nedáš pokoj, dokud nedostaneš po hlavě!” zamumlal těžkooděnec a změnil taktiku boje. Postavil se, jako by se chtěl stáhnout do obrany, a zdálo se, že se spokojuje pouhým odrážením výpadů, namísto aby vracel rány, kterými nan Quentin vytrvale útočil. Přitom se však v duchu rozhodl, že jakmile mu mladý voják buď z nedostatku dechu, nebo nějakým svým nedbalým výpadem poskytne příležitost, ukončí boj jedinou zdrcující ranou. Jeho důmyslný záměr by se mu asi byl podařil, ale osudu se zachtělo jinak.

Lítý boj byl ještě v plném proudu, když tryskem přijel početný oddíl ozbrojenců a rozlehly se výkřiky: „Ve jménu krále, ustaňte!” Oba zápasníci ustoupili a Quentin s překvapením viděl, že sám jeho velitel lord Crawford je v čele jezdců, kteří takto přerušili půtku. Byl tam i Tristan 1’Hermite asi se dvěma nebo třemi svými pochopy; jezdců bylo dohromady asi dvacet.

Kapitola XV PRŮVODCE

Byl synem Egypta - tak mi to řekl -a potomkem těch obávaných mágů, co zbrkle proti Židům, jejich proroku, když Izrael prodléval v Gosenu, boj zdvihli. Zkřížili hůlky magické se syny Léviho, zaklínajíce divy Jehovovy, až mstící anděl nad Egypt se vznesl a mudřeci ti pyšní zaplakali pro prvorozené, jak lkal i prostý lid.

Anonym

Příjezd lorda Crawforda a jeho gardy ukončil ihned zápas, který jsme se snažili popsat v minulé kapitole. Rytíř odhodil helm, spěšně odevzdal svůj meč starému lordovi a řekl:

„Crawforde, vzdávám se. Avšak přistupte blíže a vyslechněte mě. - Jen na slovíčko, pro milosrdenství boží! -Zachraňte vévodu z Orleansu.”

„Jakže - co říkáte? - Vévodu z Orleansu?” zvolal skotský velitel. „Jak jen se to, k čertu, mohlo stát? To toho mladíka navždy poškodí u krále.”

„Neptejte se,” pravil Dunois, neboť on to byl, „všechno jsem zavinil já. - Pohleďte, hýbe se. - Jen jsem se vypravil, abych unesl to děvče a stal se vlastníkem půdy a ženatým mužem - a vidíte, co z toho pošlo. - Zadržte svou chátru -nedovolte, aby se na něj někdo podíval!” Při těchto slovech zvedl Orleansovo hledí a kropil mu tvář vodou ze sousedního jezera.

Mezitím stál Quentin, jako by do něj hrom udeřil, tak rychle se naň řítily stále nové zážitky. Jak mu nyní bledá tvář jeho protivníka ukázala, srazil k zemi prvního prince královské krve; a nejen to - zkřížil také svůj meč s nejlepším francouzským bojovníkem, Dunoisem. Byly to činy samy o sobě sice čestné, ale jiná otázka již byla, zda jimi prokázal dobrou službu králi, nebo zda je král bude za dobrou službu považovat.

Zatím se již vévodovi navrátil dech a byl už schopen usednout a věnovat pozornost tomu, co se dálo mezi Dunoisem a Crawfordem. Dunois se snažil horlivě dokazovat, že zde není důvod, proč by se jméno vznešeného Orleanse mělo uvádět ve spojitost s touto záležitostí, neboť on sám je hotov vzít všechnu vinu na sebe a dosvědčit, že vévoda sem přišel jen z přátelství k němu.

Lord Crawford mu naslouchal s očima sklopenýma k zemi a jenom občas povzdychl a potřásl hlavou. Konečně vzhlédl a pravil:

„Víš dobře, Dunoisi, že kvůli tvému otci i kvůli tobě bych ti ochotně prokázal jakoukoli službu.”

„Pro sebe nechci nic,” odvětil Dunois. „Máš můj meč a jsem tvým zajatcem - čeho je ještě třeba? Všechno, co na tobě nyní žádám, je jen v zájmu tohoto vznešeného prince, který zůstává jedinou nadějí Francie pro případ, že by Bůh k sobě povolal dauphina. Přišel sem jen proto, aby pomáhal při podniku, k němuž do jisté míry povzbuzoval i sám král.”

„Dunoisi,” pravil Crawford, „kdyby mně řekl někdo jiný, že jsi uvedl tohoto vznešeného prince v nebezpečí, abys tím posloužil jakémukoli svému vlastnímu záměru, odpověděl bych, že je to lež. A nyní, když to tvrdíš sám, mohu stěží uvěřit, že to říkáš v zájmu pravdy.”

„Vznešený Crawforde,” ozval se Orleans, který se nyní již úplně zotavil ze své mdloby, „svou povahou se příliš podobáte svému příteli Dunoisovi, než abyste nebyl vůči němu spravedlivý. Já sám jsem ho proti jeho vůli zavlekl do tohoto dobrodružství, do něhož jsem se ve své ukvapené náruživosti bezhlavě pustil. - Pohleďte na mne všichni, komu je libo,” dodal, povstávaje a obraceje se k vojákům. „Jsem Ludvík Orleánský a jsem připraven pykat za svou hloupost. Doufám, že král omezí svou nelibost jenom na mne, jak je to také jedině spravedlivé. - Prozatím však, ježto jako francouzský princ nesmím vydat svůj meč nikomu - ba ani vám ne, statečný Crawforde -, buď sbohem, můj dobrý meči!”

Při těchto slovech vytasil meč z pochvy a hodil ho do jezera. Zbraň proletěla vzduchem jako blesk a zapadla do třpytných vod, které se nad ní v okamžiku zavřely.

Nerozhodnost a překvapení se zračily na tváři všech přítomných - tak vysoké bylo postavení provinilce a tolik si cenili jeho povahy; zároveň si však všichni uvědomovali, že důsledkem tohoto ukvapeného dobrodružství bude nejspíš Orleansova úplná zkáza, neboť král s ním měl naprosto jiné záměry.

První promluvil Dunois a pravil káravým tónem uraženého přítele, jemuž se nedůvěřuje:

„Tak tedy Vaše Výsost pokládala za vhodné zahodit svůj nejlepší meč téhož dne, kdy se jí uráčilo odhodit královskou přízeň a zhrdnout Dunoisovým přátelstvím?”

„Můj nejdražší příteli,” odvětil vévoda, „kdy a jak jsem zhrdl vaším přátelstvím - tím, že jsem řekl pravdu, když to vyžadovala vaše bezpečnost a má čest?”

„To bych rád věděl, co je vám do mé bezpečnosti, můj nejvýš knížecí bratrance?” zeptal se Dunois drsně. „Co je vám proboha do toho, jestli se mi zachtělo, aby mě oběsili nebo zaškrtili nebo hodili do Loiry nebo probodli dýkou nebo lámali kolem nebo živého zavěsili v železné kleci nebo pohřbili zaživa v hradním příkopu nebo mě odstranili jakýmkoli jiným způsobem, kterým by se uráčilo Jeho Veličenstvu králi Ludvíkovi zbavit se svého věrného poddaného? - Nemusíte mrkat, mračit se a ukazovat na Tristana 1’Hermita - vidím toho padoucha stejně dobře jako vy. - Ale nebojte se, nebylo by to se mnou tak zlé. Tolik jsem chtěl tedy říci o své bezpečnosti. A pokud se vaší cti týká - u ruměnce svaté Magdalény -, myslím, že by vaší cti bylo lépe posloužilo, kdybychom byli zameškali tuto ranní práci úplně - nebo kdybychom ji byli provedli tak, aby ji nikdo neviděl; vždyť Vaše Výsost se nechala vyhodit ze sedla bláznivým skotským chlapcem!”

„Tiše, tiše,” pravil lord Crawford, „za to Jeho Výsost nikdy nekárejte. Není to poprvé, co skotský chlapec s úspěchem zkřížil kopí se svým protivníkem, a jsem rád, že si s ním jinoch dovedl tak dobře poradit.”

„Nechci to nijak vyvracet,” pravil Dunois, „kdybyste však byl, mylorde, přišel o chvíli později, možná že by se bylo uprázdnilo jedno místo ve vašem sboru lučištníků.”

„Ba věru,” odpověděl lord Crawford, „poznávám váš rukopis na té proražené Sturmhaube. Vezměte ji někdo tomu chlapci a dejte mu kapalín, který svým ocelovým lemem ochrání jeho hlavu lépe než ten rozbitý hrnec. Ale dovolte, abych řekl Vaší Milosti, že ani vaše vlastní brň není zcela beze stop dobrého skotského rukopisu. - Avšak Dunoisi, musím nyní požádat vévodu z Orleansu i vás, abyste nasedli na kůň a doprovodili mě, neboť mám moc i pověření zavést vás na zcela jiné místo, než jaké by vám vykázala má dobrá vůle.”

„Směl bych promluvit několik slov s těmi krásnými dámami, mylorde Crawforde?” zeptal se vévoda z Orleansu.

„Ani jedinou slabiku,” odvětil starý lord. „Jsem příliš dobrým přítelem Vaší Výsosti, než abych připustil takový šíleně nerozvážný čin.” Potom se obrátil na Durwarda a dodal: „Konal jsi svou povinnost, chlapče. Jdi a splň poslání, kterým tě pověřili.”

„S dovolením, Vaše Lordstvo,” vmísil se Tristan do hovoru svým obvyklým brutálním způsobem, „ten jinoch si musí najít jiného vůdce. Nemohu se obejít bez Petit-Andréa, když je tak velice pravděpodobné, že ho čeká práce.”

„Ať se ten mladík stále drží této cesty,” pravil Petit-André, který nyní popojel kupředu, „a ta ho dovede k místu, kde nalezne člověka, který ho má vést dále. - Já bych se dnes od svého pána neodloučil ani za tisíc dukátů. Už jsem oběsil pěknou řádku rytířů a panošů, a k tomu nádavkem nejednoho bohatého konšela a purkmistra, ano, dokonce i hrabata a markýzové okusili už moji zručnost, ale, ehm -,” a přitom pohlédl na vévodu Orleánského, jako by chtěl dodat: „princ z královské krve! - Ho, ho, ho! Petit-André, ty vstoupíš do dějin!”

„Dovolujete svým hulvátům, aby takovým způsobem mluvili ve společnosti tak vznešené?” zeptal se Crawford, pohlédnuv přísně na Tristana.

„Proč ho nenapomenete sám, mylorde?” pravil Tristan nevrle.

„Poněvadž tvoje ruka je v této společnosti jediná, která ho může spráskat, aniž se pošpiní takovým činem.

„Starejte se tedy o kázeň svých vlastních lidí, a já si budu odpovídat za své podřízené,” odvětil vrchní profous.

Zdálo se, že mu chce lord Crawford rozhořčeně odpovědět, ale pak jako by si to rozmyslel, obrátil se zkrátka k Tristanovi zády a vyzval vévodu z Orleansu a Dunoise, aby se k němu připojili a připravili se k odjezdu. Potom pokynul na rozloučenou dámám a řekl Quentinovi:

„Bůh tě ochraňuj, mé dítě. Začal jsi svou službu statečně, i když ve věci velmi neblahé.” Crawford byl už na odchodu, když Quentin uslyšel, jak mu Dunois šeptá: „Odvádíte nás do Plessis?”

„Nikoli, můj nešťastný ukvapený příteli,” odpověděl baron s povzdechem, „do Loches.”

„Do Loches!” Jméno tohoto hradu, či spíše vězení, které bylo ještě obávanější než sám hrad Plessis, zaznělo v uších mladého Skota jako umíráček. Slyšel o Loches vypravovat jako o místě, kde se prováděly ony tajné ukrutnosti, jimiž se dokonce i sám Ludvík styděl poskvrnit své sídlo. Na tomto hradě hrůzy byly žaláře pod žaláři, hladomorny pod hladomornami a kobky pod kobkami, a některé z nich byly neznámé i samým strážcům. Byly tam hroby živých, kam byli dopravováni lidé, kteří měli jen malou naději, že by zbytek svého života trávili ještě jinak než ve zkaženém vzduchu a o chlebě a vodě. V tomto obávaném hradě byly také ony strašlivé cely zvané klece - prý vynález kardinála Balua -, kde ubozí vězni nemohli ani vzpřímeně stát, ani řádně ulehnout. Není proto divu, že jméno tohoto místa nářků a vědomí, že částečně i kvůli němu tam nyní odváděli dva tak proslulé muže, naplnilo srdce mladého Skota takovým zármutkem, že po nějakou dobu jel sklíčeně s hlavou sklopenou, s očima upřenýma k zemi a se srdcem naplněným nejbolestnějšími úvahami.

Opět byl v čele svého malého oddílu a klusal po cestě, již mu ukázali. Hraběnka Hamelina ho oslovila:

„Vypadá to, můj milý pane, jako byste litoval vítězství, kterého jste pro nás svou statečností dosáhl?”

Zdálo se, že se v této otázce skrývá i trocha ironie, ale Quentin měl dost taktu, aby odpověděl prostě a upřímně:

„Nemohu litovat ničeho, co se stalo v zájmu takových dam, jako jste vy. Kdyby se to však bylo srovnávalo s vaší bezpečností, byl bych raději padl mečem bojovníka tak skvělého, jako je Dunois, než abych byl příčinou, že toho proslulého rytíře a jeho nešťastného pána, vévodu Orleánského, odvedli do tak strašného vězení.”

„Byl to tedy vévoda Orleánský,” pravila starší dáma, obracejíc se k neteři. „Myslila jsem si to - dokonce i v té vzdálenosti, z jaké jsme sledovali boj. Vidíš, má neteři, čím jsme se mohly stát, jen kdyby nám byl ten prohnaný lakotný panovník dovolil, abychom se ukázaly při jeho dvoře. První princ francouzské královské krve a statečný Dunois, jehož jméno je široko daleko stejně proslulé jako jméno jeho bohatýrského otce! - Tento mladý šlechtic konal svou povinnost statečně a dobře; ale myslím si, že je přece jen škoda, že se ctí nepodlehl, neboť jeho nevhodná statečnost se postavila mezi nás a naše knížecí ochránce.”

Hraběnka Isabela odpověděla pevným a skoro rozmrzelým hlasem a tak energicky, jak ji ještě nikdy předtím Quentin mluvit neslyšel.

„Madame,” pravila, „kdybych nevěděla, že žertujete, musela bych říci, že těmito slovy projevujete nevděk k našemu statečnému ochránci, jemuž možná vděčíme za víc, než si vůbec uvědomujete. Což není jasné, že bychom musely po příchodu královské gardy sdílet zajetí obou rytířů, kdyby se jim při provádění jejich ukvapeného záměru bylo podařilo přemoci našeho průvodce? Pokud mne se týká, prolévám slzy za onoho statečného muže, který padl, a brzy zaň nechám sloužit mše; a doufám,” dodala ostýchavěji, „že ten, který zůstal naživu, přijme můj vděčný dík.

Když k ní Quentin obrátil svůj obličej, aby jí vhodně vyjádřil svou vděčnost, spatřila, že mu po tváři stéká pramének krve, a s hlubokým vzrušením zvolala:

„Svatá Panno, vždyť on je raněn! Krvácí! - Sesedněte z koně, pane, a dovolte, abychom vám obvázaly vaši ránu.”

Ačkoliv se Durward bránil, že jeho zranění je jen nepatrné, musel sesednout z koně, posadit se na břeh a sejmout přílbici. Dámy z Croye, které si podle dosud zachovávaného zvyku osobovaly jisté ranhojičské znalosti, vymyly ránu, zastavily krvácení, a aby zabránily přístupu vzduchu, jak to předpisovaly jejich odborné znalosti, obvázaly zranění šátkem mladší hraběnky.

Dnes se již mladí hrdinové jen zřídkakdy - nebo vůbec ne -dávají zraňovat pro své vyvolené, a dívky se naopak zase nikdy nepletou do ošetřování ran. Pro obě strany je zde o nebezpečí méně. Nebezpečí, kterému unikají muži, se všeobecně uznává. Avšak riziko spojené s obvázáním tak lehkého poranění, jaké utržil Quentin - poranění, které nebylo nijak hrozivé -, bylo svým způsobem možná právě tak skutečné jako nebezpečí spojené s podstoupením takového zranění.

Již dříve jsme řekli, že poraněný jinoch byl neobyčejně švarný. Nyní, když sundal přílbici, nebo přesněji řečeno kapalín, dlouhé, bohaté světlé kadeře mu splývaly kolem tváře, v níž se bujarost mládí mísila s ruměncem skromnosti a zřejmou radostí. A tehdy se náhle do citů mladé komtesy -která musela přidržovat šátek na ráně, zatímco její teta hledala ve svých zavazadlech nějaký hojivý lék - vloudil mocný záchvěv soucitu vůči pacientovi a pocit vděčnosti za jeho služby, což v jejích očích ještě více zdůrazňovalo jeho hezkou tvář a ušlechtilé chování. Slovem, zdálo se, jako by osud chtěl touto příhodou dovršit ony tajemné vztahy, jež se četnými drobnými a napohled náhodnými okolnostmi již dříve vytvořily mezi těmito dvěma lidmi. Ač se navzájem dalekosáhle lišili společenským postavením a majetkem, přece si byli velmi podobni svým mládím, krásou a svou romantickou, něžnou a milující povahou. Není proto divu, že od této chvíle Quentinovo nitro zcela ovládly myšlenky na komtesu Isabelu, již dříve často zaměstnávající jeho obrazotvornost. Právě tak se nelze divit, že i dívka - i když její city nebyly tak vyhraněny, alespoň pokud si to sama uvědomovala - myslela na svého mladého ochránce, jemuž právě prokázala tak zajímavou službu, s větším zanícením než na kohokoli ze všech těch urozených šlechticů, kteří ji po dvě poslední léta obléhali svým dvořením. A když pomyslela na Campo-Bassa, nehodného milce vévody Karla, na jeho pokrytecké chování, na jeho nízkého, zrádného ducha, na jeho křivý krk a šilhavé oči, zdála se jí ta představa ještě odpornější než kdy předtím a pevně se rozhodla, že ji žádný tyranský

nátlak nikdy nedonutí, aby uzavřela takový nenáviděný sňatek.

Snad dobrá hraběnka Harnelina dovedla ocenit a obdivovat mužskou krásu stejně dobře, jako když byla o patnáct let mladší (neboť mluví-li letopisy tohoto vznešeného rodu pravdu, bylo jí přinejmenším třicet pět let), nebo se snad domnívala, že při svém prvém posouzení služeb, které jim jejich mladý ochránce prokázal, byla k němu méně spravedlivá, než být měla; jisté však je, že Quentin začínal v jejích očích získávat přízeň.

„Moje neteř,” pravila, „vám poskytla šátek k obvázání vaší rány, a já vám věnuji šátek na počest vaší statečnosti a abych vás povzbudila k dalším úspěchům na cestě rytířství.”

S těmito slovy podala Quentinovi modrý šátek bohatě vyšívaný stříbrem, a ukazujíc na čabraku svého koně a na chochol své jezdecké čapky, upozorňovala ho, že nesou stejné barvy.

Zvyk tehdejší doby předpisoval jen jediný způsob, jak přijmout takový projev přízně; Quentin se zachoval podle něho a uvázal si šátek kolem paže. Projevil však přitom více neohrabanosti a méně dvornosti, než by asi byl dal najevo jindy a v jiné společnosti. Neboť i když nosit odznak přízně nějaké dámy, který mu byl věnován takovým způsobem, neznamenalo nic více než pouhou zdvořilost, byl by přece jen mnohem raději, kdyby směl kolem své paže nosit šátek, kterým mu dámy obvázaly ránu způsobenou mečem Dunoisovým.

Pokračovali dále ve své pouti a Quentin jel nyní po boku dam - ty ho zřejmě mlčky přijaly do své společnosti. Nemluvil však mnoho, neboť byl naplněn tichým vědomím štěstí, jež se ostýchá projevovat své city příliš nápadně. Komtesa Isabela mluvila ještě méně, takže celá tíha rozhovoru spočívala především na hraběnce Hamelině. Tato vznešená dáma však nejevila nejmenší touhu nechat ho uhasnout; aby mladého lučištníka zasvětila (jak pravila) do zásad i praxe rytířství, vypravovala mu dopodrobna o turnaji haflinghemském, kde udílela ceny vítězům.

S politováním musíme přiznat, že Quentina příliš nezajímalo líčení této skvělé podívané ani heraldické znaky na štítech flámských a německých rytířů, jež hraběnka vykreslovala s nelítostnou přesností a do všech podrobností. Začal se také poněkud obávat, aby snad nepřejeli místo, kde se k nim měl připojit jejich vůdce - to by byla nehoda velice vážná, a kdyby k ní skutečně došlo, mohla by přinést nejhorší následky.

Právě když uvažoval, zda by nebylo lepší poslat nazpět někoho z družiny, aby zjistil, zda toto místo již skutečně neminuli, uslyšel zvuk rohu, a když pohlédl směrem, odkud troubení přicházelo, uviděl jezdce, který se k nim blížil v největším trysku. Drobná postava koně a jeho divoký, chundelatý a neukázněný vzhled připomínaly Quentinovi plemeno horských koníků jeho vlasti. Toto zvíře však mělo mnohem ztepilejší nohy, a i když vypadalo stejně otužile, pohybovalo se daleko rychleji. Hlavu, kterou skotský poník mívá často nemotornou a těžkou, mělo malou, s úzkými čelistmi a rozšířenými nozdrami, a dobře posazenou na krku.

Vzhled jezdce byl však ještě neobyčejnější než vzhled zvířete, na němž seděl a jež se tolik lišilo od francouzských koní. Svého oře ovládal s velikou obratností, ale nohy mu vězely v širokých třmenech, které poněkud připomínaly lopaty a u nichž řemeny byly tak krátké, že jezdcova kolena dosahovala téměř až k hrušce sedla. Na hlavě měl červený turban se špinavým chocholem připevněným stříbrnou sponou. Jeho kabátec, střihem se podobající kabátům estradiotů, příslušníků oněch oddílů, jež v té době Benátčané verbovali na vojnu v provinciích na východní straně svého zálivu, byl zelený a křiklavě lemovaný zlatem. Dolní část těla kryly neobyčejně široké, bílé, ač ne právě příliš čisté kalhoty či pantalóny stažené pod koleny, takže jeho snědá lýtka byla úplně holá, až na složité řemení, které mu přidržovalo k nohám sandály. Byl bez ostruh, ale hrany jeho obrovských třmenů byly tak ostré, že jimi mohl koně velmi citelně pobízet. Na pravém boku měl tento pozoruhodný jezdec zavěšenu dýku vetknutou do šarlatové šerpy, vlevo pak krátkou zakřivenou maurskou šavli a na zašlém bandalíru mu přes rameno visel roh, kterým ohlásil svůj příjezd. Měl snědou a opálenou tvář s řídkým vousem, pronikavýma tmavýma očima, pěkně utvářenými ústy, pravidelným nosem a s dalšími rysy, jež by bylo možno nazvat hezkými, nebýt střapatých vrkočů kolem tváře a divokého, vychrtlého výrazu obličeje, který jako by prozrazoval spíše divocha než civilizovaného člověka.

Vzhled jezdce byl však ještě neobyčejnější než vzhled zvířete, na němž seděl… 191)

„Je to také cikán,” řekly si obě dámy navzájem. „Svatá Panno Maria, což chce král znovu věnovat svou důvěru těm vyvrhelům?”

„Dovolíte-li, vyslechnu toho člověka a přesvědčím se o jeho věrnosti, jak nejlépe dovedu,” pravil Quentin.

Durward stejně jako obě dámy z Croye poznal podle jezdcova obleku a vzezření jednoho z těch tuláků, se kterými ho Trois-Eschelles a Petit-André při svém ukvapeném právním postupu házeli do jednoho pytle, a samozřejmě také choval jisté obavy, zda není nebezpečné důvěřovat příslušníku tohoto potulného plemene.

„Přicházíš za námi?” byla Quentinova první otázka.

Cizinec přikývl.

„A proč?”

„Abych vás zavedl do paláce toho Lutyšského.”

„Do paláce biskupova?” Cikán opět přikývl.

„Jak se můžeš prokázat, abychom ti mohli důvěřovat?”

„Jen starodávným veršem a ničím jiným,” odvětil cikán -

„Panoš kňoura zabil, pán se slávou zdobil.”

„To je správné heslo,” řekl Quentin. „Veď nás, dobrý člověče - za chvilku si s tebou ještě pohovořím.” Pak přejel dozadu, připojil se k dámám a řekl jim: „Jsem přesvědčen, že tento člověk je průvodce, kterého očekáváme, neboť udal heslo známé myslím jen králi a mně. Ještě s mm však promluvím a pokusím se zjistit, do jaké míry je možno mu důvěřovat.”

Kapitola XVI TULÁK

Jsem svobodný, jak první člověk byl, než otrokářský řád ho porobil, jak hrdý divoch, jenž v pralesích žil.

Dobytí Granady

Zatímco Quentin v krátkém rozhovoru ubezpečoval dámy, že tento zvláštní přírůstek jejich družiny je skutečně průvodce, jehož jim poslal král, povšiml si - neboť sledoval cizincovo chování právě s takovou ostražitostí, s jakou se choval i sám cikán -, že ten chlapík nejen obrátil hlavu dozadu, jak jen nejvíce mohl, a díval se na jejich malou společnost, ale že se dokonce s jakousi spíše opičí než lidskou obratností zkroutil v sedle tak, že seděl na svém koni takřka bokem, jen aby je mohl pohodlněji a bedlivěji pozorovat.

Quentinovi se tento manévr nezamlouval; popohnal svého koně k cikánovi - ten se zase rychle posadil v sedle obvyklým řádným způsobem - a oslovil ho:

„Myslím, příteli, že budeš jen slepým vůdcem, když budeš hledět na ocas svého koně místo na jeho uši.”

„I kdybych byl skutečně slepý,” odvětil cikán, „mohl bych vás přesto bezpečně vést kteroukoliv krajinou francouzské říše i všemi kraji říší sousedních.”

„Nejsi však rodem Francouz,” poznamenal Skot.

„To nejsem,” přisvědčil vůdce.

„A z které země tedy pocházíš?” tázal se Quentin.

„Nepocházím ze žádné země,” odpověděl průvodce.

„Jakže - ze žádné země?” opáčil Quentin.

„Ne,” odpověděl cikán, „ze žádné. Jsem Zingaro - cikán, Egypťan či jakkoli jinak se líbí evropským národům nazývat ve svých rozmanitých jazycích náš lid.”

„Jsi křesťan?” otázal se Skot. Cikán zavrtěl hlavou.

„Pse!” zvolal Quentin, neboť v oněch dobách bylo v katolicismu jen málo snášenlivosti, „uctíváš snad falešného proroka Machometa?”

„Ne,” odpověděl lhostejně a úsečně vůdce - jinochovy prudké způsoby ho, jak se zdálo, ani neurazily, ani nepřekvapily. „Jsi tedy pohan, nebo co jsi?”

„Nevyznávám žádnou víru,” odvětil cikán.

Durward ustrnul překvapením. I když slyšel o Saracénech a modloslužebnících, nikdy ho ani ve snu nenapadlo, že by mohli existovat lidé, kteří by nevyznávali žádné náboženství. Vzpamatoval se však ze svého údivu a zeptal se průvodce, kde obvykle přebývá.

„Tam, kde náhodou právě jsem,” odpověděl cikán. „Nemám domova”.

„Jak chráníš svůj majetek?”

„Kromě šatů, které mám na sobě, a koně, na němž sedím, nemám majetek.”

„Přece však se oblékáš pestře a jezdíš dobře,” podotkl Durward. „Jak si získáváš živobytí?”

„Jím, když jsem hladov, piju, když mám žízeň - nemám jiné prostředky k živobytí, než které mně do cesty přinese náhoda.”

„Čí zákony uznáváš?”

„Nepřiznávám svou poslušnost nikomu - podrobuju se, jen když se mi zachce nebo když to vyhovuje mým potřebám,” odvětil cikán.

„Kdo je tvým náčelníkem, který ti rozkazuje?”

„Otec našeho kmene - zachce-li se mi poslouchat -, jinak nemám žádného velitele.”

„Jsi tedy zbaven všeho, co jiné lidi sdružuje,” pravil

udivený tazatel, „neznáš zákon ani vůdce, nemáš žádné ustálené a pevné prostředky k živobytí ani žádný dům nebo domov. Nemáš - nechť tě nebesa osvítí a odpustí ti - ani Boha! Co ti tedy zbývá, jsi-li zbaven vlasti, domácího štěstí i náboženství?”

„Mám svobodu,” odpověděl cikán, „nehrbím se před nikým - nikoho neposlouchám - nikoho neuznávám. Jdu, kam se mi zachce - žiju, jak mohu - a umírám, když přijde můj

cas.

„Ale jsi v nebezpečí, že tě bezodkladně popraví, jak jen se soudci zlíbí.”

„Budiž,” pravil cikán, „mohu tak pouze o něco dřív zemřít.”

„A hrozí ti také uvěznění,” pokračoval Skot, „a kde je pak tvoje vychvalovaná svoboda?”

„V mých myšlenkách,” odpověděl cikán, „které nemohou spoutat žádné řetězy. Vy, i když máte své údy volné, máte myšlenky vždy spoutány svými zákony a předsudky, představami o místních svazcích a fantastickými vidinami občanské politiky. Lidé jako já mají ducha nespoutaného, i když údy vězí v řetězech. - Vy máte ducha v okovech, i když vaše údy jsou volné.”

„Avšak svoboda vašeho ducha nezmenší tlak okovů svírajících vaše údy.”

„Krátký čas se to dá snést,” odpověděl tulák, „a nepodaří-li se mi za tu dobu osvobodit nebo nepomohou-li mně moji přátelé, mohu vždy zemřít a smrt je nejdokonalejším osvobozením.”

Po nějakou chvíli jeli mlčky dále, až konečně Quentin přerušil ticho další otázkou.

„Vaše plémě je potulné - neznámé evropským národům. Odkud pocházíte?”

„To vám nesmím říci,” odvětil cikán.

„Kdy zbavíte toto království své přítomnosti a navrátíte se do země svých otců, odkud jste přišli?” vyptával se dále Skot.

„Až se naplní den naší pouti,” odpověděl jeho tulácký průvodce.

„Nepocházíte snad z oněch izraelských kmenů odvlečených kdysi do zajetí za velikou řeku Eufrat?” zeptal se Quentin, neboť nezapomněl vědomosti, jimž se naučil v Aberbrothicku.

„Kdyby tomu tak bylo,” odvětil cikán, „vyznávali bychom jejich víru a vykonávali jejich obřady.”

„Jak se jmenuješ?” tázal se Durward dále.

„Mé pravé jméno znají jenom moji bratři. Lidé, kteří nevzešli z našich stanů, mně říkají Hayraddin Maugrabin, což znamená Hayraddin, africký Maur.”

„Na člověka, který neustále žil mezi svou špinavou hordou, mluvíš velmi dobře,” poznamenal Skot.

„Osvojil jsem si některé vědomosti této země,” vysvětloval Hayraddin. „Když jsem byl ještě malý chlapec, pronásledovali můj kmen lovci lidí. Šíp projel hlavou mé matce, a ona zemřela. Byl jsem zabalen v pokrývce a pronásledovatelé mě zajali a vzali s sebou. Jakýsi kněz mě vyprosil od profousových škaryantů a nějaké dva tři roky mě učil franckým vědomostem.”

„A proč jsi od něho odešel?”

„Ukradl jsem mu peníze - ba i boha, kterého uctíval,” odpověděl úplně klidně Hayraddin. „Přišel na to a spráskal mě - probodl jsem ho nožem, utekl do lesů a opět jsem se přidal ke svým lidem.”

„Lotře!” zvolal Durward. „Tys zavraždil svého

dobrodince?”

„Proč mě obtěžoval svým dobrodiním? Cikánský chlapec nebyl žádný psík, aby mu za žvanec jídla šel v patách a krčil se pod jeho ranami. Bylo to uvězněné vlčí mládě, které při první příležitosti zpřetrhalo řetěz, pokousalo svého pána a vrátilo se do divočiny.”

Opět upadli v mlčení, až konečně Quentin, který chtěl ještě více prozkoumat povahu a úmysly tohoto podezřelého vůdce, se otázal Hayraddina: „Zdalipak je pravda, že se vaši lidé i při své nevědomosti odvažují tvrdit, že dovedou předpovídat budoucnost, což je dar, kterým se nemohou chlubit mudrcové, filozofové a duchovní lepších a ušlechtilejších národů?”

„Plným právem si děláme nároky na takové znalosti,” odpověděl Hayraddin.

„Jak je možné, že lid tak nevyspělý je nadán darem tak cenným a neobyčejným?” podivil se Quentin.

„Což to dovedu vysvětlit?” odvětil Hayraddin. „Ale ano, ovšemže dovedu, ale jen tehdy, když vy mně vysvětlíte, proč pes dovede sledovat stopy člověka, zatímco člověk, ušlechtilejší tvor, stopy psa sledovat nedovede. Tyto schopnosti, které se vám zdají tak podivuhodné, jsou u našeho lidu pudové. Z čar ve tváři i na dlani dovedeme předpovědět osud lidí, kteří se na nás obrátí, stejně bezpečně, jako vy poznáte podle jarního květu, jaké ovoce ponese strom při podzimní sklizni.”

„Nevěřím v takové schopnosti - dokaž mi je!”

„Nu, příliš mě nevyzývejte, pane panoši,” pravil Hayraddin Maugrabin. „Ať již chcete cokoli tvrdit o svém náboženství, mohu vám říci, že bohyně, kterou uctíváte, jede v této společnosti.”

„Mlč!” zarazil ho Quentin překvapeně. „Ceníš-li si svého života, nevyslov již ani slova více - leda v odpověď na mé otázky. - Dovedeš být věrný?”

„Dovedu - dovedou to všichni lidé,” odpověděl cikán.

„Ale chceš být věrný?”

„Věřil bys mně snad více, kdybych ti to odpřisáhl?” pravil Maugrabin s opovržlivým úsměvem.

„Tvůj život spočívá v mých rukou,” řekl mladý Skot.

„Jen zasaďte ránu a uvidíte, jestli se bojím zemřít,” odvětil cikán dále.

„Kdybych nebyl věrný i bez nich, pak nikoli,” odpověděl pohan.

„Čím je tě tedy možno získat?” naléhal Skot.

„Laskavostí,” odvětil cikán.

„Mám přísahat, že k tobě budu laskavý, budeš-li nám při této cestě věrným vůdcem?”

„Mohou z tebe peníze udělat věrného průvodce?” tázal se Quentin.

„Ne,” odpověděl Hayraddin, „to by bylo jen výstřední plýtvání tímto vzácným zbožím - tobě jsem již zavázán.”

„Jakže!” zvolal Durward, nyní ještě více překvapen než dříve.

„Vzpomeň si na kaštan na břehu řeky Cheru. Oběšenec, jehož tělo jsi odřízl, byl můj bratr Zamet Maugrabin.”

„A přece shledávám,” podivil se Quentin, „že jsi ve spojení právě s těmi škaryanty, kteří zahubili tvého bratra, neboť jeden z nich mně řekl, kde se s tebou setkám; byl to bezpochyby tentýž, který zařídil, abys dělal průvodce těmto dámám.”

„Co můžeme dělat?” odvětil Hayradin zádumčivě. „Ti lidé s námi zacházejí jako ovčáčtí psi se stádem: chvíli nás chrání, vodí nás sem a tam, jak se jim zlíbí, ale nakonec nás vždycky odvedou na jatky.”

Později měl Quentin příležitost poznat, že cikán mluvil v této věci pravdu a že profousovi škaryanti, kteří měli za úkol potlačovat tyto potulné tlupy, jimiž bylo království zamořeno, udržovali s jejich příslušníky jisté styky, po nějakou dobu je ponechávali v klidu a nevykonávali svou povinnost, ale nakonec své spojence vždy zavedli na šibenici. Je to jakýsi druh vztahů mezi zlodějem a strážníkem, které umožňují oběma stranám s úspěchem vykonávat svá navzájem se ovlivňující zaměstnání. Tato souhra existuje ve všech státech a ani v naší zemi nebyla neznámá.

Po tomto rozhovoru opustil Durward průvodce a připojil se vzadu k ostatní družině. Nebyl příliš spokojen s Hayraddinovou povahou a jen málo důvěřoval vděčnosti, kterou jemu osobně cikán projevil. Jal se nyní zpovídat zbývající dva muže svého doprovodu a ustaraně zjistil, že jsou hloupí a mohou mu přispět pomocí nebo radou právě tak málo, jako mu přispěli při nedávném utkání, kdy se zdráhali sáhnout ke zbraním.

„Tím lépe,” řekl si Quentin, jehož odvaha se stupňovala, když si uvědomoval nesnáze svého postavení, „aspoň ta rozkošná mladá dáma bude za všechno vděčit jenom mně. A na všechno, co může vykonat a zařídit ruka a hlava jediného člověka, se mohu směle spolehnout. Viděl jsem hořet svůj otcovský dům a svého otce i bratry ležet mrtvé v plamenech, a přece jsem neustoupil ani o krok a bojoval jsem až do poslední chvíle. Nyní jsem o dva roky starší a k tomu, abych se i choval správně a statečně, mám nejlepší a nejkrásnejší důvod, jaký kdy jen roznítil srdce statečného muže.”

Quentin si vzal své předsevzetí k srdci a projevoval po cestě takovou čilost a obezřetnost, že se takřka zdálo, že je všudypřítomný. Jeho obvyklé místo bylo ovšem po boku dam, které vědomy si jeho neobyčejné péče o jejich bezpečnost, začaly s ním mluvit takřka jako se svým důvěrným přítelem. A zdálo se, že nacházejí veliké potěšení v jeho poněkud naivním, a přece bystrém rozhovoru. Quentin však nedovolil, aby mu tento styk, plný čarovného kouzla a půvabu, jakkoli překážel při bdělém konání povinností.

I když často jel po boku obou hraběnek a snažil se těmto rodačkám z nížin vylíčit hory Grampianské, a zejména krásy Glen-Houlakinu, přece stejně často ujížděl v čele družiny s Hayraddinem, vyptával se ho na cestu a na místa zastávek a vštěpoval si v mysl jeho odpovědi, aby popřípadě mohl při křížovém výslechu zjistit, zda cikán nezamýšlí nějakou zradu. Stejně často zajížděl i dozadu a pokoušel se vlídnými slovy, dary a slibováním dalších odměn zajistit věrnost obou jezdců.

Tak cestovali v odlehlých končinách již více než týden a ubírali se různými postranními stezkami a oklikami, aby se vyhnuli velkým městům. Za celou tu dobu se nestalo nic pozoruhodného. Občas se potkali s kočujícími tlupami cikánů, ale ti je neobtěžovali, když viděli, že je doprovází příslušník jejich vlastního kmene. Jindy se setkali s jednotlivými vojáky nebo snad zbojníky, avšak ti považovali jejich družinu za příliš silnou, než aby se ji odvážili napadnout. Několikrát se střetli i s četami maréchaussée - dnes bychom je nazvali oddíly jízdní policie -, jichž Ludvík, ohledávající rány své země skalpelem a vypalovacím želízkem, užíval k potlačování záškodnických tlup, jimiž bylo vnitrozemí zamořeno. Tyto jízdní oddíly jim dovolily pokračovat bez překážky v cestě, jakmile jim Quentin udal heslo, které mu sdělil sám král.

Společnost odpočívala především v klášterech, kde většinou byli podle svých řeholí povinni přijímat poutníky -za něž se obě dámy vydávaly - s pohostinností a bez nepříjemného vyptávání na jejich společenské postavení a hodnost, jež se význační lidé často snažili při své zbožné pouti zachovat v tajnosti. Hraběnky z Croye obvykle předstíraly únavu, což jim bylo omluvou, aby se mohly ihned odebrat k odpočinku. Quentin jako jejich majordomus zprostředkoval všechen styk mezi nimi a jejich hostiteli, a to tak obratně, že je ušetřil všech nepříjemností, a tak čile, že nemohl nevzbudit přiměřenou dobrou vůli ze strany těch, o které tak horlivě pečoval.

Jedna okolnost však Quentinovi působila obzvláštní starosti: totiž povaha a národnost jejich průvodce. Ve svatých místech, kde se družina obvykle zastavovala k odpočinku, považovali často pohana a nevěřícího vagabunda, oddaného nadto ještě i umění okultnímu, jímž se vyznačoval podle

ubírali se různými postranními stezkami a oklikami, aby se vyhnuli velkým městům

(str. 198}

názorů tehdejší doby celý jejich kmen, za hosta velice nežádoucího a jen s největší nechutí ho vpouštěli třebas i jen za svoje vnější zdi. To bylo velice mrzuté, neboť jednak bylo třeba tohoto člověka, zasvěceného do tajemství jejich výpravy, udržovat v dobré náladě, jednak považoval Quentin za nutné bděle, i když tajně sledovat každé Hayraddinovo hnutí, aby se nemohl s nikým nepozorovaně stýkat nebo dorozumět. Zachovat tuto ostražitost by ovšem nebylo možné, kdyby cikán nocoval mimo obvod klášterů, v nichž nacházeli útulek. Přitom se Durward nemohl ubránit podezření, že právě tohoto druhého uspořádání se Hayraddin snaží dosáhnout, neboť namísto aby se choval pokojně a tiše ve vykázaném přístřeší, vedl řeči, prováděl kousky a zpíval písně, které byly novici a mladšími bratry pokládány za tak zábavné a představenými bratrstva za tak znemravňující, že nejednou musel jinoch

použít vší své autority, podporované hrozbami, jakými jen mohl na cikána působit, aby zkrotil jeho neuctivou a nepřístojnou šprýmovost; současné musel vynaložit i všechen svůj vliv u představených klášterů, aby toho pohanského psa nevyhodili ze dveří. Až dosud se mu vždy podařilo zabránit takovým neblahým následkům obratností, s níž omlouval neslušné kousky svého průvodce, a výmluvností, s níž naznačoval, že by snad blízkost svatých ostatků, posvátných budov, a především osob oddaných náboženství mohla cikána obrátit k ušlechtilejším zásadám i k bohabojnějšímu chování.

Avšak desátého, či snad dvanáctého dne cesty, když byli již na území Flander a blížili se k městu Namuru, všechno Quentinovo úsilí zabránit neblahým důsledkům pohoršení, které vzbudil jeho pohanský průvodce, bylo marné. Stalo se tak ve františkánském klášteře přísného reformovaného řádu, jehož převorem byl muž, který později zemřel obklopen pověstí svatosti. Po větším zdráhání než obvykle, jak se dalo v tomto případě jen očekávat, nakonec ubytovali nežádoucího cikána v pobočném vedlejším stavení, kde bydlel laický bratr, klášterní zahradník. Dámy se jako obvykle odebraly do svých komnat a převor, jenž měl náhodou ve Skotsku nějaké příbuzné a přátele a který rád naslouchal, když cizinci vypravovali o své vlasti, pozval Quentina, jehož vzhled i chování se mu zřejmě velice zalíbily, na malé klášterní občerstvení do své cely. Když Quentin zjistil, že důstojný otec je člověk ducha bystrého, nezanedbal tuto příležitost, aby se seznámil s poměry v lutyšském kraji. Za poslední dva dny svého cestování o nich slyšel zvěsti, jež v něm vzbudily značné obavy o bezpečnost dam při další cestě. Ba, vznikly v něm i pochybnosti, zda je moc biskupa lutyšského dost velká, aby tento vznešený prelát mohl hraběnky z Croye ochránit, kdyby se podařilo bezpečně je dovést až do jeho rezidence.

Ani převorovy odpovědi nebyly nijak zvlášť potěšující. Pravil, že „lidé z Lutychu jsou bohatí měštěníni, kteří jako kdysi Izraelští ztučněli, stali se vzpurnými a zpyšněli na své veliké bohatství a výsady. Se svým lenním pánem, vévodou Burgundským, vedli neustále rozmanité spory o daně a privilegia a opětovně se proti němu otevřeně bouřili, což vévodu, který má náruživou, vznětlivou povahu, posléze tak rozkatilo, že pln nesmírné zloby přísahal při svatém Jiří, že při příští provokaci naloží s městem Lutychem tak, aby se k hanbě a pohaně celého území Flander podobalo zpustošenému Babylónu a zničenému Tyru.”

„A podle všeho, co se o vévodovi říká, je to panovník, který pravděpodobně takovou přísahu i dodrží,” podotkl Quentin, „takže se Lutyšští budou mít asi na pozoru, aby mu neposkytli k takovému jednání záminku.”

„Je třeba v to doufat,” pravil převor, „a za to se modlí i zbožní lidé v této zemi, kteří nechtějí, aby krev měštěnínů tekla jako voda a aby jako úplní vyvrhelové zašli dříve, než by se smířili s Bohem a dostali poslední pomazání. A také dobrý biskup usiluje dnem i nocí o zachování míru a pokoje, jak se to ostatně sluší na služebníka oltáře, neboť v Písmu svatém stojí psáno: Beati pacifici. Avšak -,” a zde se dobrý převor s hlubokým povzdechem odmlčel.

Quentin skromně zdůraznil, jak je důležité pro dámy, jež provází, aby získaly spolehlivé zprávy o vnitřních poměrech této země, a jakým skutkem křesťanského milosrdenství by bylo, kdyby je důstojný a ctihodný otec o této věci poučil.

„Je to záležitost,” sděloval mu převor, „o které nikdo rád nehovoří, neboť ten, kdo praví slova zlá o mocných tohoto světa, etiam in cubiculo, může shledat, že okřídlený tvor donese jeho řeč až k jejich sluchu. Nicméně abych vám, který jste zřejmě hodným mladíkem, i vašim dámám, které jsou zbožnými věřícími na svaté pouti, prokázal tu nepatrnou službu, jež je v mých skrovných silách, budu s vámi mluvit upřímně.”

Potom se rozhlédl opatrně kolem a ztlumil svůj hlas, jako by se obával, aby někdo nevyslechl jeho důvěrné sdělení.

„Lutyšské,” pokračoval, „tajně podněcují k častým vzpourám muži Belialovi, kteří tvrdí - doufám, že falešně -, že jsou k tomu pověřeni naším nejkřestanštějším králem. Domnívám se však, že tento mocný panovník je více hoden onoho pojmenování, než aby se snažil rušit mír a pokoj v sousedním státě. Avšak pravda je, že ti, kdož podporují a rozdmýchávají nespokojenost v Lutychu, dovolávají se jeho jména zcela nezastřeně. Kromě toho je zde v zemi jistý šlechtic vznešeného původu, proslulý sice svým uměním válečnickým, ale jinak tak říkajíc lapis offensionis et peira scandali - kámen úrazu pro Burgundsko i Flandry. Jmenuje se Vilém de la Marck.”

„Jemuž se říká Vilém Bradatý nebo Divoký kanec ardenský?” zeptal se mladý Skot.

„Ano - a říká se mu tak právem, milý synu,” pravil převor, „neboť je skutečně jako divý kňour z lesů, který vše podupe svými kopyty a rozdrásá svými kly. Shromáždil kolem sebe tlupu v počtu více než jednoho tisíce ozbrojenců, kteří stejně jako on sám pohrdají světskou i církevní vrchností. Zachovává si nezávislost na vévodovi Burgundském a sebe i své následovníky vydržuje loupeží a bezprávím, které páchá bez rozdílu na osobách duchovních i světských. Irnposuit manus in Christos Domini - vztáhl ruku na pomazané Páně, bez ohledu na to, že stojí psáno: Nevztáhneš ruky své na mé pomazané, aniž ublížíš prorokům! Dokonce i do našeho chudobného kláštera si poslal pro sumy zlata a stříbra, jež jsme mu měli odevzdat jako výkupné za životy naše i našich bratří. V odpověď jsme mu poslali latinskou suplikaci, v níž jsme dokazovali, že nemůžeme vyhovět jeho žádosti, a napomínali jsme ho slovy proroka: Ne moliaris amico tuo malum, cum habet in te fiduciam. Nicméně tento Gulielmus Barbatus, tento Vilém de la Marck, který se vyzná v klasických vědách stejně špatně jako v lidskosti, nám odpověděl posměšným žargonem: Si non „zaplatítis, vypálimus monasterium vestrum.”

„Nicméně, muj dobrý otce, jistě vám nečinilo žádné potíže porozumět této kostrbaté latině?” zažertoval jinoch.

„Běda, můj synu!” povzdechl převor, „strach a nutnost jsou bystrými překladateli a my jsme museli roztavit naše stříbrné oltářní nádoby, abychom nasytili chamtivost tohoto krutého náčelníka lupičů. Nechť mu nebesa splatí sedmeronásobně! Pereat improbus. Amen, amen, anathema esto!”

„Divím se,” pravil Quentin, „že vévoda Burgundský, který je tak mocný a silný, úmyslně nenastraží nějakou léčku tomuto kanci, o jehož plenění jsem již slyšel tak mnohou zkazku.”

„Běda, můj synu!” zvolal převor. „Vévoda Burgundský je nyní v Peronnu, kde shromažďuje své setníky a velitele pluků, aby udeřil na Francouze. A tak když nebesa strpěla, aby v srdcích těchto velkých panovníků vznikl nesoulad, drobní tyranové plení a utlačují zemi. Avšak v nevhodnou chvíli zanedbává vévoda léčení této vnitřní sněti, neboť Vilém de la Marck udržuje v poslední době otevřené spojení s vůdci lutyšských nespokojenců Rouslaerem a Pavillonem a je třeba se obávat, že je zanedlouho podnítí k nějakému zoufalému podniku.”

„Lutyšský biskup,” pravil Quentin, „je přece dost mocný, aby dovedl potlačit takového ducha vzpoury a nepokoje, či ne, můj dobrý otče? - Vaše odpověď na tuto otázku je pro mě mimořádně důležitá.”

„Biskup, můj synu, má meč svatého Petra i jeho klíče,” odpověděl převor. „Jako světský kníže má vrchnostenskou moc a má na své straně i ochranu mocného rodu vévodů burgundských. Má však také duchovní autoritu preláta a obé opírá o přiměřený počet chrabrých vojáků a ozbrojenců. Tento Vilém de la Marck byl vychován v jeho domě a vděčí mu za četná dobrodiní. Avšak dokonce již při dvoře biskupově projevoval své divoké krvelačné choutky a pro zavraždění

jednoho z hlavních biskupových služebníků byl odtamtud vypuzen. Od té doby, co byl vyhoštěn z přítomnosti dobrého preláta, je jeho vytrvalým a neústupným nepřítelem; a s lítostí musím říci, že si nyní opásal bedra svá a rozezvučel proti němu svůj válečný roh.”

„Považujete tedy postavení ctihodného preláta za nebezpečné?” otázal se Quentin s velikou úzkostí.

„Žel, můj synu,” odpověděl dobrý františkán, „o čem nebo o kom v této pustině si můžeme myslet, že je prost nebezpečí? Ale chraň Bůh, abych mluvil o tomto důstojném prelátovi jako o člověku, který je bezprostředně ohrožen. Oplývá velikým bohatstvím, má věrné rádce a chrabré vojáky. A kromě toho jakýsi posel, který se tudy včera ubíral a směřoval na východ, řekl, že na biskupovu žádost mu vévoda Burgundský posílá na pomoc sto ozbrojenců. Tato posila, společně s družinou, kterou má každý z těchto rytířů, je dost velká, aby si poradila s Vilémem de la Marck - padniž žal a truchlení na jeho jméno! -Amen!”

V této kritické chvíli přerušil jejich rozhovor sakristián, jenž zalykaje se téměř hněvem žaloval na cikána, že provádí mezi mladšími bratry nejohavnější pekelnické kousky. Do jejich večerní číše prý namíchal silný obluzující elixír - desetkráte opojnější než nejsilnější víno - a mnozí z bratří mu již podlehli. - A věru, ač byl statný kostelník nadán zcela mimořádnou schopností odolávat opojným nápojům, přece mohli podle jeho rozpálené tváře a nesrozumitelné řeči pozorovat, že dokonce i na něho, na samého žalobce, tento bezbožný nápoj poněkud zapůsobil. - Kromě toho prý cikán zpíval písně plné světské marnosti a nečistých požitků. Vysmíval se šňůře svatého Františka, tropil si šprýmy z jeho zázraků a následovníkům; i přívržencům tohoto světce spílal bláznů a líných darebáků. Také prý hádal bratřím z ruky a mladému bratru Cherubínovi předpověděl, že ho vášnivě miluje jedna krásná dáma, která ho učiní otcem zdárného chlapce.

Otec převor naslouchal těmto stížnostem po nějaký čas úplně mlčky, jako by oněměl hrůzou nad takovými nesmírnými ohavnostmi. Když sakristián domluvil, převor povstal, sestoupil na nádvoří kláštera a pod trestem nejtěžších následků duchovní neposlušnosti přikázal laickým bratřím, aby násadami košťat a dlouhými formanskými biči vymrskali Hayraddina z posvátného sousedství kláštera.

Trest byl také v Quentinově přítomnosti vykonán. Jinoch, jakkoli rozmrzen touto příhodou, přece si jasně uvědomoval, že by každý jeho zákrok v této věci byl marný.

Avšak přes všechno napomínání představeného byl tento trest spíše směšný než hrozný. Cikán pobíhal po nádvoří sem a tam za lomozu hlasů a hluku ran, z nichž některé ho vůbec nezasáhly, poněvadž byly úmyslně nepřesně mířeny, a jiným, které byly upřímně určeny jeho osobě, se svou kočičí obratností vyhnul. Těch několik málo ran, které mu přece jen dopadly na hřbet a na plece, přijal Hayraddin klidně a bez odmluvy. Halas a tartas byly tím větší, že nezkušení bijci, mezi nimiž Hayraddin běžel ulicí, častěji než jeho zasáhli jeden druhého navzájem. Konečně převor, dychtiv ukončit scénu spíše ostudnou než výchovnou, kázal otevřít branku; cikán jí proletěl jako blesk a utíkal do měsíčního svitu.

Při této scéně začalo Durwarda opět znepokojovat jeho staré podezření. Hayraddin mu totiž právě téhož dne ráno slíbil, že se bude chovat skromněji a slušněji, než jak bývalo jeho zvykem, kdykoli se za své cesty společnost ubytovala v nějakém klášteře. A přece nyní porušil slovo a byl ještě urážlivěji neukázněný než obvykle. „Asi za tím něco vězí,” řekl si jinoch. Neboť ať již měl cikán jakékoli nedostatky, nechyběl mu ani zdravý rozum, ani - pokud se mu zachtělo -sebeovládání.

„Což jestli se cikán snaží navázat spojení se svou vlastní hordou nebo snad s někým jiným, s kým se přes den nemohl setkat, poněvadž jsem ho příliš ostražitě pozoroval, takže se nyní uchýlil k tomuto úskoku, aby ho vykázali z kláštera?” Jakmile toto podezření kmitlo Quentinovi hlavou, již se rozhodl - s čilostí, kterou se vyznačovalo celé jeho chování -, že se pověsí svému vypráskanému průvodci na paty a bude pozorovat, pokud možno tajně, co bude Hayraddin dělat. A tak když cikán vyběhl klášterní brankou do měsíční noci - jak jsme již řekli -, Quentin spěšně vysvětlil převorovi, jak nesmírně je důležité, aby měl svého průvodce neustále na očích, a pustil se za ním.

Kapitola XVII ŠPEHOVANÝ ŠPEH

Co? Neurvalý lesník? Špehovaný špeh?

- ruce pryč! Ty nejsi zrozen pro takovou láj.

Ben Jonson: Příběh o Robinu Hoodovi

Když Quentin vyrazil z kláštera, mohl pozorovat cikánův spěšný únik a sledovat jeho tmavou postavu, ubíhající do dáli v bílém měsíčním světle. Hayraddin proběhl rychle jako spráskaný pes cestou, která vedla vesnicí, a běžel dále přes rovnou louku, jež byla za ní.

„Můj přítel utíká rychle,” řekl si Quentin, „ale musel by běžet ještě rychleji, aby unikl nejhbitějším nohám, pod jakými se kdy sklonil vřes v Glen-Houlakinu.”

Mladý skotský horal neměl na sobě naštěstí ani plášť, ani zbroj, a tak mohl vyvinout rychlost, jež neměla soupeře v jeho rodných údolích; i když cikán ubíhal velmi rychle, byl by ho mohl jeho pronásledovatel brzy dostihnout, ale to nebylo Quentinovým úmyslem. Pokládal za důležitější sledovat Hayraddinovo počínání než mu v něm bránit. V tomto úmyslu ho ještě více utvrzovala vytrvalost, s jakou cikán pokračoval v běhu ještě dlouhou chvíli po tom, co byl vypuzen z kláštera. Nejspíš asi směřoval k určitějšímu cíli, než za jakým by se vydal člověk, který byl náhle neočekávaně vyhnán z dobrého přístřeší, aby si v době, kdy se kvapem blížila půlnoc, hledal nové místo odpočinku. Cikán se ani jednou neohlédl, a tak ho Durward mohl nepozorovaně pronásledovat. Když Hayraddin posléze přeběhl louku a přiblížil se ke břehu malého potoka vroubeného olšemi a vrbami, Quentin uviděl, že se zastavil a tlumeně zadul na svůj roh. V odpověď se ozvalo zpovzdáli zahvízdání.

„Je to umluvená schůzka,” pomyslel si Quentin, „ale jak se jen dostanu dost blízko, abych vyslechl, co mají za lubem? Nebudu-li opatrný, prozradí mě zvuk mých kroků a šustění větví, kterými se musím prodírat; ale při svatém Ondřeji! proplížím se za nimi, jako by to byli jeleni v Glen-Isle! Poznají, že jsem se nevyucil loveckému umění nadarmo! - Tam se už setkaly ty dva sliny - ano, jsou to dva lidé - a budou v přesile, odhalí-li mě a budou-li mít nepřátelské úmysly, o čemž není třeba příliš pochybovat. A pak hraběnka Isabela ztratí svého nebohého přítele! - Nu, nebyl by ani hoden zvát se jejím přítelem, kdyby nebyl ochoten utkat se kvůli ní třeba s tuctem takových lidí. - Což jsem nezkřížil meč se samotným proslaveným Dunoisem, nejlepším francouzským rytířem? - A teď bych se snad měl bát několika vagabundů? Nesmysl! S pomocí boží a svatého Ondřeje - zjistí, že jsem statečný i ostražitý.”

Jakmile se náš mladý přítel takto rozhodl, opatrně, s obezřetností, které se naučil v lesích, sestoupil do koryta potůčku. Jeho hloubka byla velice proměnlivá, takže Quentinovi někdy voda stěží zakrývala střevíce a jindy mu dosahovala až po kolena. Brodil se ve skrytu splývajících větví stromů, které vroubily břehy, a jeho kroky zanikaly v zurčení vody. Sami jsme se tak za dávných dob plížívali k hnízdu bdělých havranů. Tímto způsobem se Skot nepozorovaně přikradl tak blízko ke dvojici sledovaných mužů, že mohl zřetelně slyšet šum jejich hlasů, avšak nemohl rozpoznat jednotlivá slova. Poněvadž právě stál pod splývajícími větvemi mohutné smuteční vrby, takřka se dotýkajícími vodní hladiny, zachytil se jedné z nich, s vynaložením značného úsilí se vyhoupl do koruny stromu a usadil se mezi hlavními větvemi; ty ho dobře chránily před odhalením.

Brodil se ve skrytu splývajících větví stromů .., (sLr. 206)

Z této pozorovatelny mohl rozeznat, že Hayraddin rozmlouvá s příslušníkem svého vlastního kmene. Současně však ke svému velkému zklamání zjistil, že by jejich řeči nerozuměl, i kdyby byl sebeblíž, neboť mluvili jazykem, jenž mu byl zcela neznámý. Často se smáli, a když pak Haraddin počal četnými posunky naznačovat hopkování a nakonec si i třel rukou rameno, Quentin nepochyboval, že vypravuje o výprasku, který utržil, dříve než se mu podařilo uprchnout z kláštera.

Náhle se ozvalo zpovzdáli další zahvízdnutí, na které Hayraddin znovu odpověděl dvojím tlumeným zatroubením na svůj roh. Brzy nato se objevil vysoký, statný chlapík vojáckého vzezření, který svou silnou, svalnatou a šlachovitou postavou byl úplným protikladem obou drobných, útlých cikánů. Přes rameno měl bandalír a na něm meč, který mu visel napříč takřka přes celou jeho postavu. Jeho kalhoty, nejméne pěti sty stužkami připevněné k přiléhavému koženému kabátci, byly na četných místech prostřižené a vzniklé otvory byly provlačované hedvábím nebo tylem rozmanitých barev. Stříbrná kančí hlava, odznak jeho velitele, zdobila mu pravý rukáv; na hlavě měl neobyčejně malý klobouček, furiantsky posazený na stranu, zpod něhož trčely bujné kudrny, jež mu splývaly po obou stranách široké tváře a mísily se s právě tak širokým vousem asi čtyři palce dlouhým. V ruce třímal dlouhé kopí a jeho šat i ostatní vybavení prozrazovaly, že je to jeden z takzvaných lancknechtů či kopiníků, kteří v té době tvořili obávanou složku pěchoty. Tito žoldnéři byli dravými a loupeživými vojáky, a poněvadž se mezi nimi udržovala lichá pověst, že do nebe lancknechta nevpustí pro jeho hříchy a neřesti a do pekla pro jeho vzpurnou a neukázněnou povahu, chovali se tak, jako by netoužili po nebi a peklu se nevyhýbali.

„Donner a Blitz!” byl jeho první pozdrav v jakési německé francouzštině, kterou zde můžeme napodobit jen nedokonale. „Proč jste mě tu nechali poskakovat kolem a čekat již po drei nocen?”

„Nemohl jsem se s vámi dříve sejít, mein Herr,” odpověděl Hayraddin velice poníženě. „Je tu jistý Skot s očima bystrýma jako divoká kočka, který sleduje každé moje hnutí. Už i tak mě podezřívá, a kdyby se jeho podezření potvrdilo, zabil by mě na místě a zavedl by ty ženy zpátky do Francie.”

„Was, Henker!” zvolal lancknecht. „Jsme na ně tři -napadneme je zítra a uneseme ty ženy hned tady. Říkal jsi přece, že oba sluhové jsou zbabělci - ty a tvůj Kamerad na ně stačíte a sper mě ďas, jestli si už neporadím s tou divokou skotskou kočkou.”

„To by bylo šíleně odvážné, neboť nehledě k tomu, že já a můj kamarád toho v boji příliš nezmůžeme, ten mladý švihák se střetl s nejlepším francouzským rytířem a vyšel ze zápasu se ctí - mluvil jsem s lidmi, kteří viděli, jak na Dunoise dost krutě dotíral.”

„Hagel und Sturmwetter! Mluví z tebe jen zbabělost,” řekl německý voják.

„Nejsem o nic větší zbabělec než ty sám,” bránil se Hayraddin, „ale boj není mým řemeslem. - Jestli dodržíte schůzku, jak bylo ujednáno, je dobře; ne-li, dovedu je bezpečně do biskupova paláce. Je-li Vilém de la Marck i jen z poloviny tak silný, jak tvrdil před týdnem, může se jich tam zmocnit.”

„Hromen und blesken!” zvolal voják, „jsme tak silní, a ještě silnější, ale slyšeli jsme cosi o stovce burgundských kopiníků -das heisst - to je tedy, abys rozuměl, pět mužů na jedno kopí -což dělá dohromady pět set. A potom ať mě čert vezme, jestli nebudou oni ochotnější setkat se s námi než my s nimi, neboť biskup má také pěkných pár vojáků — wirklichja.”

„Musíme se tedy držet původního plánu a přepadnout je ze zálohy u Kříže tří králů, anebo se vzdát toho podniku úplně,” pravil cikán.

„Vzdát se - vzdát se podniku, kterým můžeme získat bohatou nevěstu pro našeho vznešeného Hauptmanna - Teufel! - To bych radši harcoval celým peklem! - Namouduši, budou z nás ze všech princové a Herzogen, kterým tady říkají vévodové, a zmocníme se jejich Weinkeller i jejich plesnivých francouzských korun - a možná že i jejich hezkých děvčat, až se jich nasytí ten bradatý.”

„Tak to přepadnutí u Kříže tří králů stále platí?” zeptal se cikán. „Mein Gott, pravdaže - odpřisáhneš, že je tam přivedeš, a až sestoupí z koní a budou klečet pod křížem - což dělají všichni lidé kromě takových pohanů s černou duší, jako jsi ty -udeříme na ně a zmocníme se jich.”

„Ano - ale ten nezbytný lotrovský kousek slibuji jen pod jednou podmínkou,” pravil Hayraddin. „Nechci, aby byl zkřiven třebas i jen vlas na hlavě toho mladíka. Odpřisáhneš-li mně to při Třech mrtvých mužích kolínských, budu i já

přísahat při Sedmi náměsíčnících, že vám budu verne sloužit až do konce. Porusís-li vsak svou přísahu, Náměsíčníci tě po sedmero nocí po sobě následujících budou budit ze spánku mezi hodinou půlnoční a svítáním a o noci osmé tě zaškrti a sežerou.”

„Ale Donner und Hagel, proč se tak staráš o život toho chlapce, který není ani z tvé krve, ani z tvé přízně?” podivil se Němec.

„Na tom nezáleží, poctivý Heinrichu. Někteří lidé si libují v podřezávání krků a jiní zase v tom, že je ponechávají netknuté. A tak mi přísahej, že ušetříte jeho život i zdraví, nebo při jasné hvězdě Aldebaran, ta věc už dále nepokročí. Přísahej při Třech králích kolínských - vím, že na jiné přísahy nedbáš.”

„Du bist ein komischer Mann!” pravil lancknecht. „Přísahám

„Ještě ne,” přerušil ho cikán. „Obrať se, statečný lancknechte, a dívej se k východu, jinak by tě ti králové nemuseli třebas uslyšet.”

Voják přísahal předepsaným způsobem a pak prohlásil, že bude připraven, a poznamenal, že to místo je docela příhodné, neboť je vzdáleno sotva pět mil od jejich nynějšího ležení.

„Ale nepojistili bychom si tu práci lépe, kdybychom měli na druhé cestě nalevo od hostince jezdeckou Fahnlein, která by je mohla lapnout, kdyby se snad vydali tamtudy?”

Cikán chvilku uvažoval a pak odvětil: „Ne, kdyby se vaši vojáci objevili na druhé straně řeky, mohlo by to zalarmovat namurskou posádku a pak by došlo k nejistému boji namísto k jistému úspěchu. Ostatně se budou zcela určitě ubírat po pravém břehu řeky Másy, neboť je mohu vést, kudy se mně zachce. I když je ten skotský horal bystrý, přece se nikdy nezeptal na cestu nikoho jiného než mě. Bezpochyby jsem mu byl doporučen jistým spolehlivým přítelem, o jehož slovu nikdo nepochybuje, dokud ho trochu blíže nepozná.”

„Poslyš, příteli Hayraddine,” pravil voják, „rád bych se tě na něco zeptal. Ty a tvůj Bruder jste oba byli grosse Sterndeuter, to jest hvězdopravci, a Geisterseher. Tak jak je to, u čerta, možné, že jsi mu nepředpověděl - tedy jako tomu tvému bruderovi Zametovi, že ho oběsí?”

„Ach, kdybych byl věděl, poctivý Heinrichu,” odpověděl Hayraddin, „že je můj bratr takový blázen, aby vyzradil tajný záměr krále Ludvíka vévodovi Burgundskému, byl bych mohl předpovědět jeho smrt tak jistě, jako mohu předvídat, že bude v červenci hezké počasí, to tě ujišťuji. Ludvík má na burgundském dvoře uši i ruce slídilů a Karlovi poradci milují cinkot francouzského zlata stejně, jako ty miluješ řinčení vinného korbele. - Ale sbohem - a dodržte schůzku; musím už jít, abych mohl včas očekávat svého čilého Skota na dostřel luku před brlohem tamtěch líných prasat, jinak si bude myslet, že jsem se vydal na nějaké toulky, které nevěstí nic dobrého pro úspěch jeho cesty.”

„Ale dřív si se mnou zavdej na posilněnou,” pravil lancknecht podávaje mu láhev. „Eh, zapomněl jsem - jsi přece natolik zvíře, že jako bídný vazal falešného proroka Machometa a Termagunda nepiješ nic jiného než čistou vodu.”

„Ty sám jsi vazalem odlivky a vinné láhve,” poznamenal cikán. „Nedivím se, že ti svěřují jen krvavou a násilnickou část práce, kterou musely vymyslet lepší hlavy. Nesmí se nalévat vínem, kdo chce odhalit myšlenky druhých nebo skrýt záměry vlastní. Ale proč bych měl dělat kázání tobě, který věčně žízníš jako písčiny Arábie? Buď sbohem - a vezmi mého kamaráda Tuiska s sebou. Kdyby se ukázal poblíže kláštera, vzbudil by třebas podezření.”

Všichni tři výtečníci se rozešli, když se předtím znovu navzájem ujistili, že dodrží umluvenou schůzku u Kříže tří králů.

Quentin Durward čekal, dokud se mu neztratili z dohledu, a pak sestoupil ze svého úkrytu. Srdce se mu rozbušilo při myšlence, jak těsně on i jeho svěřenka unikli - bylo-li ovšem ještě možno uniknout - tomuto chytře zosnovanému spiknutí. Ze strachu, aby při svém návratu do kláštera nenarazil na Hayraddina, šel velkou oklikou - přičemž musel místy přejít velmi neschůdný terén -, a tak se mu podařilo přiblížit se ke svému útulku z jiné strany, než ho opustil.

Cestou úporně uvažoval, jaký postup by byl za této situace nejbezpečnější. Zpočátku, když uslyšel, jak se Hayraddin přiznává ke své zradě, rozhodl se zabít ho na místě, jakmile jejich lotrovská porada skončí a jeho druzi se dostatečně vzdálí. Když však slyšel, jak se cikán snaží zachránit jeho vlastní život, cítil, že by bylo nevděčné, kdyby jej za jeho zradu potrestal tak přísně. Rozhodl se proto, že ušetří jeho život, a bude-li to možné, využije dokonce jeho vůdcovských služeb i pro zbývající část cesty, přičemž ovšem zachová všechna opatření potřebná k zajištění bezpečnosti svých vzácných svěřenek, jejichž ochraně zasvětil v duchu svůj život.

Ale kam měli jít? Hraběnky z Croye nemohly hledat útočiště ani v Burgundsku, odkud uprchly, ani ve Francii, odkud byly vlastně vypovězeny. Násilnictví vévody Karla v jedné zemi bylo neméně hrozivé než chladná a tyranská politika krále Ludvíka V zemi druhé. A tak ani po dlouhém a hlubokém přemýšlení nedovedl Quentin vymyslet žádný lepší plán k zajištění bezpečnosti obou dam než vyhnout se přepadu ze zálohy, ubírat se dále cestou po levém břehu Másy a uchýlit se pod ochranu skvělého biskupa, jak to hraběnky z Croye původně zamýšlely. Nebylo nejmenších pochyb, že ctihodný prelát bude ochoten dámy ochraňovat, a bude-li posílen oddílem burgundských ozbrojenců, bude mít k tomu i dostatečnou moc. A i kdyby se snad později ukázalo, že nepřátelství Viléma de la Marck a nepokoje v Lutychu biskupa bezprostředně ohrožují, přece i pak by mohl ochránit nešťastné dámy až do doby, kdy by se mohly vydat s patřičným doprovodem do Německa.

Abychom tedy krátce shrnuli jinochovy úvahy - neboť kdy člověk uvažuje, aniž dbal třebas i jen v míře nepatrné na sve vlastní sobecké zájmy? -, Quentin měl za to, že chladnokrevný Ludvíkův úmysl poslat ho na smrt nebo do zajetí jej zbavuje veškerých závazků k francouzské koruně, a proto se jich také hodlal zříci. Domníval se, že lutyšský biskup potřebuje vojáky, a doufal, že na přímluvu svých půvabných přítelkyň, které se k němu nyní chovaly velmi srdečně - zejména starší hraběnka -, by mohl u něho získat nějaké velitelské místo, a možná že by ho i pověřili, aby doprovázel hraběnky z Croye do nějakého bezpečnějšího útočiště, než bylo okolí Lutychu. Konečně dámy uvažovaly - třebas jen v žertu - i o tom, že by mohly podnítit ke vzpouře proti vévodovi vazaly hraběnky Isabely, a stejně jako to učinili v oněch bouřlivých dobách i jiní velmožové, opevnit svůj mocný hrad proti všem útočníkům; přitom se žertem zeptaly Quentina, zda by u nich přijal nebezpečný úřad jejich senešala. A když se ochotně chopil této nabídky a s patrnou radostí souhlasil, dovolily mu - ve stejném duchu -, aby jim na dotvrzení tohoto důvěryhodného a čestného jmenování oběma políbil ruku. Při tom se jinochovi zdálo, že ruka hraběnky Isabely - jedna z nejkrásnějších a nejlépe formovaných ruček, jakým kdy vzdal vazal takovou poctu - se zachvěla, když jeho rty na ní spočinuly déle, než obřadnost vyžadovala, a když ruku odtáhla, myslel si, že v její tváři i očích pozoruje jakýsi zmatek. Z toho všeho se mohlo něco vyvinout. A který statečný muž Quentinova stáří by se ve svých dalších plánech nenechal ochotně ovlivnit myšlenkami a nadějemi vznícenými takovým způsobem?

Když si ujasnil tuto věc, musel ještě dále rozvážit, nakolik má v budoucnosti použít vůdcovských služeb proradného cikána. Svého původního úmyslu zabít ho v lese se vzdal, ale kdyby opatřil jiného vůdce a Hayraddina propustil v pokoji, znamenalo by to vyslat do tábora Viléma de la Marck zrádce se zprávami o pohybech jejich společnosti. Pomýšlel i na to, poradit se s převorem a požádat ho, aby cikána násilím zadržel po dobu, kterou potřebovali ke své cestě do biskupova paláce. Ale po bedlivé úvaze se neodvážil něco takového navrhnout člověku, který při svém vysokém stáří a mmsském povolání byl velmi bázlivý a který považoval bezpečnost klastera za svou nejpřednější povinnost a chvěl se i jen při pouhé zmínce o Divokém kanci ardenském.

Konečně se Quentin rozhodl pro plán, na který se mohl naprosto spolehnout, neboť jeho uskutečnění záviselo výhradně jen na něm samotném, a v zájmu svého úkolu byl připraven učinit vše, co bude v jeho silách. Quentin, se svým odhodlaným a statečným srdcem, dobře si však uvědomující své nebezpečné postavení, se podobal člověku nesoucímu velké, těžké břemeno, jehož tíhu sice pociťuje, ale jež přece jen nepřesahuje jeho sílu a vytrvalost. A právě když se již pevně rozhodl na dalším postupu, dospěl ke klášteru.

Zaklepal tiše na bránu a jeden z bratří, kterého tam ohleduplný převor uvážlivě postavil za tím účelem, jej vpustil dovnitř a oznámil mu, že se mniši budou až do svítání věnovat modlitbám a prosit Boha, aby odpustil jejich obci rozmanité hanebnosti ostudné, jež se toho večera v jejich středu přihodily.

Důstojný bratr nabídl Quentinovi, aby se účastnil jejich pobožnosti, ale mladý Skot to musel odmítnout, neboť měl úplně promočený oděv. Požádal však o dovolení, aby směl usednout ke kuchyňskému ohni a usušit si tam své šaty -velice mu totiž záleželo na tom, aby cikán při jejich příštím setkání nezpozoroval žádné stopy jeho nočního pobytu pod širým nebem. Mnich nejenže vyhověl jeho přání, ale nabídl mu i svou společnost. To se Durwardovi nadmíru hodilo, protože toužil získat další informace o oněch dvou cestách, o nichž se zmínil cikán při svém rozhovoru s lancknechtem. Mnich, často pověřovaný vyřizováním různých záležitostí mimo klášter, byl ze všech bratří nejvhodnější osobou, jež mohla Quentinovi

Mnich nejenže vyhověl jeho přání, ale nahidl mu i svou společnost (str. 213)

podat žádané informace. Poznamenal však, že by se snad slušelo, aby se dámy, které Quentin doprovází, jako upřímné poutnice ubíraly po pravé straně řeky Másy, kolem Kříže svatých tří králů; neboť na tomto místě spočívaly blahoslavené ostatky Kašpara, Melichara a Baltazara - jak katolická církev pojmenovala východní mudrce, kteří přišli do Betléma se svými dary -, když je převáželi do Kolína. Tam prý také vykonaly i četné zázraky.

Quentin odpověděl, že dámy jsou rozhodnuty uctít na své svaté pouti všechna posvátná místa, jak je to zvykem, a jistě by navštívily i Kříž svatých tří králů, ať již cestou do Kolína, nebo při cestě zpáteční, ale slyšely zvěsti, že cesta po pravém břehu je nebezpečná, neboť se tam prý potloukají vojáci divého Viléma de la Marck.

„Nechť nás Bůh uchrániti ráčí, aby si Divoký kanec ardenský zřídil svůj brloh tak blízko našeho kláštera! - Nu, ale i kdyby se to náhodou stalo, široká řeka Mása bude dobrou hradbou mezi námi.”

„Nebyla by však žádnou překážkou mezi mými paními a záškodníky, kdybychom ji překročili a cestovali po jejím pravém břehu,” odvětil Skot.

„Nebesa pečují o své ovečky, mladý muži,” pravil mnich. „Jen těžko si lze představit, že by titíž svatí králové posvátného města Kolína, kteří nestrpí, aby žid nebo nevěřící třebas jen vstoupili do bran jejich města, byli natolik lhostejní, že by připustili, aby jejich ctitelky přicházející k jejich svatostánku jako upřímné poutnice oloupil a zneužil takový nevěřící pes jako tento Ardenský kanec. Věru že je horší než celá poušť saracénských pohanů s deseti kmeny Izraelských k tomu.”

Ať už byl Quentin jako dobrý katolík jakkoli povinen spoléhat se na zvláštní ochranu Kašpara, Melichara a Baltazara, přece si myslel, že on i jeho svěřenky sotva mohou při této příležitosti doufat v jejich podporu, neboť dámy pouze předstíraly poutnické zvyklosti z důvodů světské politiky. Rozhodl se proto, že je pokud možno neuvede do žádné nepříjemné situace, při níž by bylo nevyhnutelně třeba nějakého nadpřirozeného zákroku. V prostotě své zbožnosti si však v duchu slavnostně slíbil, že později sám vykoná pouť k Třem králům kolínským, jestliže ony moudré, královské a zároveň svaté osobnosti dovolí, aby ty, nad jejichž bezpečností bděl, dosáhly při svém předstíraném úmyslu žádoucího cíle.

Svou přísahu však chtěl vykonat patřičně slavnostně, a tak požádal mnicha, aby ho uvedl do jedné z mnoha kapliček přičleněných k hlavní chrámové lodi klášterního kostela. Zde pak na kolenou potvrdil s upřímnou zbožností svůj slib, který předtím v duchu učinil.

Když tedy svěřil sebe a své bezbranné společnice do ochrany dotyčných svatých, odebral se konečně k odpočinku a opustil mnicha, velice nadšeného jeho hlubokou a upřímnou zbožností.

Kapitola XVIII HÁDÁNÍ Z RUKY

Když drsnou cestu krátil zpěv, jaré vyprávění, tak všichni jsme si přáli: kéž cesta krátká není! Zmámila naše kroky, v bájný kraj odbočila, vždyť v pohádkovou říši se pro nás proměnila.

Samuel Johnson

Za prvního ranního rozbřesku opustil Durward svou malou celu, probudil ospalé pacholky a ještě s větší péčí než obvykle se staral, aby bylo všechno řádně připraveno k celodenní cestě. Vlastnoručně pečlivě přezkoumal podpěnky, uzdy, ba i podkovy koní, aby se pokud možno vyvarovali oněch nehod, které se zdají samy o sobě nepatrné, a přece často přerušují nebo hatí cestování. Pod jeho dozorem také pečlivě nakrmili koně, aby byli dobře připraveni na dlouhou celodenní cestu nebo - bude-li toho třeba - na rychlý útěk.

Potom se Quentin vrátil do své cely, kde se s neobvyklou pečlivostí vyzbrojil; opásal se mečem s pocitem blížícího se nebezpečí, a zároveň se i tvrdě rozhodl vzdorovat mu až do krajnosti.

Tyto šlechetné myšlenky dodaly jeho kroku vznešenosti a jeho vystupování důstojnosti, jaké dámy z Croye dosud nikdy u něho nepozorovaly, i když se jim jinak zamlouvala a nadmíru je zajímala ušlechtilost, a přece naiveté jeho chování a rozhovoru a jeho vrozená bystrost spojená s prostotou, pramenící z toho, že byl vychován v odloučenosti a že pocházel z odlehlé, vzdálené země. Sdělil jim, že je třeba, aby se dnes ráno připravily na cestu dříve než obvykle. A tak opustili klášter hned po snídani; za prokázané pohostinství se dámy odvděčily darem pro kapli, který odpovídal spíše jejich skutečnému vysokému postavení než jejich zevnějšku. Nevzbudilo to však žádné podezření, neboť je pokládali za Angličanky, a již tenkrát, stejně jako dnes, byla představa ostrovana pevně spjata s představou velikého bohatství.

Když vsedali na koně, aby se vydali na cestu, převor jim ještě požehnal a blahopřál Quentinovi k nepřítomnosti jeho pohanského průvodce, neboť - jak pravil tento ctihodný muž -„lépe, když klopýtáš po cestě, než aby tě podpírala ruka zloděje nebo loupežníka.”

Quentin s ním nemohl tak docela souhlasit, neboť i když si dobře uvědomoval, jak je cikán nebezpečný, přece si myslel, že nyní, když zná jeho zločinný cíl, mohl by dobře využít jeho služeb a zároveň i zmařit jeho zrádné úmysly. Ale Quentinovy obavy z cikánovy nepřítomnosti netrvaly dlouho, neboť jejich malá kavalkáda neurazila ještě ani sto yardů od kláštera a vesničky, když se k nim Maugrabin přidružil, cválaje jako obvykle na svém drobném čilém koníku divokého vzhledu. Cesta je vedla podél břehu téhož potoka, kde Quentin předešlého večera vyslechl tajnou poradu. Zanedlouho po tom, co se k nim Hayraddin připojil, projeli právě pod onou vrbou, v jejíž koruně se Durward ukrýval, když nikým nepozorován sledoval vyjednávání svého zrádného vůdce s lancknechtem.

Vzpomínky vyvolané pohledem na toto místo přiměly Quentina, aby se dal do rozhovoru s Hayraddinem, na něhož až dosud sotva promluvil.

„Kde jsi našel nocleh, ty pohanský darebáku?” zeptal se Skot.

„Vaše učenost to může snadno uhodnout podle mého kabátce,” odpověděl Hayraddin a ukazoval na svůj šat, znečištěný senem.

„Pohodlný stoh sena,” podotkl Quentin, „je vhodným lůžkem pro hvězdopravce a až příliš dobrým přístřeším pro pohanského posměváčka, který hanobí naše svaté náboženství a jeho služebníky.”

„Přesto však stoh vyhovoval lépe Klepperovi než mně,” poznamenal Hayraddin, poplácávaje svého koně po šíji, „neboť tam našel potravu i přístřeší. Ti staří plešatí blázni ho pustili na svobodu, jako by se báli, že by kůň moudrého člověka mohl nakazit celý klášter oslů vtipem a bystrostí. Ještě štěstí, že Klepper zná moje zahvízdání a následuje mě věrně jako pes - jinak bychom se snad již nikdy nebyli sešli a vy byste si třebas zase musel hvízdáním shánět nového průvodce.”

„Už jsem ti nejednou řekl,” pravil Durward přísně, „abys krotil své sprosťáctví, když se náhodou octneš ve společnosti slušných lidí, což se ti až dosud, myslím, přihodilo v celém tvém životě jen málokdy. A ubezpečuji tě, že kdybych tě považoval za tak věrolomného vůdce, jako tě mám za rouhavého a bídného darebáka, má dobrá skotská dýka by se byla již dávno seznámila s tvým pohanským srdcem, i když by takový čin byl stejně nízký jako zapíchnout vepře.”

„Divoký kanec je blízký příbuzný vepře domácího,” odvětil cikán směle, aniž jakkoli změnil předstíranou sarkastickou lhostejnost své řeči nebo se vyhnul přísnému Quentinovu pohledu, „a přece v jeho zabíjení spatřuje mnoho lidí svou pýchu, potěšení i zisk.”

Quentina překvapila cikánova sebevědomá pohotovost a nebyl si jist, zda tento muž neví o jeho historii a citech více, než o čem by byl ochoten s ním hovořit. Přerušil proto rozmluvu, v níž nad Maugrabinem nezískal žádnou převahu, a stáhl se zpět na své obvyklé místo po boku dam.

Jak jsme se již zmínili, mezi naší trojicí se vytvořil do jisté míry důvěrný a přátelský vztah. Starší hraběnka, když se už jednou ubezpečila o Quentinově urozeném původu, jednala s ním jako se sobě rovným oblíbencem. Její neteř neprojevovala sice svou náklonnost vůči mladému ochránci tak otevřeně, a přece se Quentinovi zdálo, že vzdor její dívčí plachosti a ostýchavosti může pozorovat, že jí jeho společnost a hovor nejsou nikterak lhostejné.

Nic tak neoživuje a nepovzbuzuje mladickou veselost jako vědomí, že je příznivé přijímána; a tak Quentm behem prvního údobí jejich společného cestování bavíval své půvabné svěřenky živým hovorem a písněmi i zkazkami své vzdálené vlasti. Písně zpíval svou mateřštinou a jeho snaha překládat pověsti svých rodných hor do francouzštiny, která mu byla cizí a kterou ovládal jen nedokonale, vedla k nespočetným drobným omylům a chybám v řeči, jež byly právě tak zábavné jako vypravování samo. Ale dnes, za tohoto úzkostného rána, ujížděl po boku dam bez jakéhokoli pokusu nějak je obveselit, takže jim jeho mlčení muselo připadat nezvykle nápadné.

„Náš mladý společník uzřel vlka,” poznamenala hraběnka Hamelina, narážejíc tak na antickou pověru, „a ztratil proto

řec.

„Bylo by výstižnější říci, že jsem vystopoval lišku,” pomyslel si Quentin, ale nahlas neřekl nic.

„Není vám snad dobře, pane Quentine?” zeptala se hraběnka Isabela s takovou účastí, až se jí samotné zapálilo líčko, neboť se jí zdálo, že přestoupila mez běžného společenského styku.

„Strávil noc hýřením s veselými frátery,” škádlila jej dále hraběnka Hamelina. „Skoti jsou stejní jako Němci - všechnu svou veselost ze sebe vydají nad trunkem, k večernímu tanci si přinesou jen své vrávoravé nohy a ráno přijdou do komnat svých dam s kocovinou.”

„Nikoli, laskavé dámy,” bránil se Quentin, „nezasloužím si vaší výčitky. Dobří mniši strávili takřka celou noc na modlitbách, a pokud jde o mě, vypil jsem jenom pohár jejich nejslabšího a nejobyčejnějšího vína.”

„Je to tedy špatná strava, která ho připravila o náladu,” pravila hraběnka Isabela. „Vzmužte se, pane Quentine; jestli spolu někdy navštívíme můj starobylý hrad Bracquemont, já sama budu vaší číšnicí a dostane se vám hojnost takového vína, jaké se ještě nikdy nezrodilo na vinicích Hochheimu ani Johannisberku.”

„Pohár vody z vašich rukou, ctná paní -,” začal Quentin, ale hlas mu selhal a Isabela pokračovala, jako by si vůbec nepovšimla něžného důrazu, jaký kladl na osobní zájmeno.

„Víno uložil do hlubokých sklepů Bracquemontu ještě můj pradědeček, rýnský hrabě Gottfried,” dodala.

„Který získal ruku její prabáby tím, že se na velkém klání a kolbě ve Štrasburku ukázal být nejlepším synem rytířstva,” vpadla své neteři do řeči hraběnka Hamelina. „Neméně než deset rytířů padlo tenkráte na kolbišti. Nu, ty doby již dávno pominuly a dnes už nikdo ani nepomyslí na to, aby podstoupil nebezpečí pro čest zbraní nebo pro krásu dam nacházejících se v nesnázích.”

Na tato slova, pronesená tónem, jakým by asi dnešní krasavice, jejíž půvaby již kvapem odkvětají, odsuzovala hrubost, neslušnost a pokles mravů našeho věku, se Quentin odvážil odpovědět, „že není nedostatek oné rytířskosti, kterou hraběnka Hamelina zřejmě pokládá za vymizelou, a že i kdyby snad vymřela všude jinde, přece bude vždy hořet v hrudi skotských šlechticů”.

„Slyšíte ho?” zvolala hraběnka Hamelina, „chtěl by nás přesvědčit, že v jeho pusté, studené zemi stále ještě plápolá ušlechtilý oheň, který již ve Francii i v Německu dávno zeslábl. Ten ubohý mladík je jako švýcarský horal - právě tak bláznivě zaujatý pro svou otcinu. Ted nám začne nejspíš vypravovat o skotských vinohradech a olivových hájích.”

„Nikoli, madame,” odvětil Durward, „o víně a oleji našich hor mohu sotva říci něco více, než že si svými ostrými meči dovedeme toto cenné zboží vynutit na svých bohatších sousedech jako daň. Ale pokud se týká neposkvrněné věrnosti a nevadnoucí cti Skotska, musím nyní vyzkoušet, nakolik v ně můžete důvěřovat, jakkoli ubohý je člověk, který vám kromě

nich nemůže nabídnout žádnou jinou záruku vaši bezpečnosti.”

„Hovoříte tajemně - víte o nějakém bezprostředním nebezpečí,” pravila hraběnka Hamelina.

„Četla jsem mu to na očích po celou poslední hodinu,” zvolala Isabela spínajíc ruce. „Svatá Panno Maria, co se jen s námi stane?”

„Doufám, že nic horšího, než co si samy přejete,” odvětil Durward.

„A nyní se vás musím zeptat, milostivé dámy, zda mi můžete důvěřovat?”

„Důvěřovat vám! - Zajisté! Ale nač ta otázka? - Či nakolik žádáte naši důvěru?”

„Pokud mne se týká,” pravila komtesa Isabela, „já vám důvěřuji bezpodmínečně a bez výhrad. Kdybyste nás vy zradil, nemohla bych pak již věřit nikomu, leda nebesům.”

„Ctná paní,” odvětil Durward velice potěšen, „činíte mi jen po právu. - Mám v úmyslu pozměnit plán naší cesty. Chci, abychom se ubírali k Lutychu po levém břehu Másy, namísto abychom ji u Namuru překročili. Liší se to od rozkazů krále Ludvíka i od pokynů, které obdržel náš průvodce. Slyšel jsem však v klášteře, že se na pravém břehu potloukají houfy záškodníků a že k jejich potlačení byla vyslána výprava burgundských vojáků; obě tyto zprávy mě naplňují starostí o vaši bezpečnost. Svolujete tedy, abychom se odchýlili od zamýšlené cesty?”

„Máte mé úplné a naprosté svolení,” odpověděla mladší dáma. „Drahá neteři,” namítala hraběnka Hamelina, „stejně jako ty i já věřím, že to tento jinoch myslí s námi dobře, ale uvaž - tím bychom přestoupily příkazy krále Ludvíka, které nám nespočetněkráte důrazně opakoval a důtklivě kladl na srdce.”

„A proč bychom měly dbát na jeho pokyny?” pravila hraběnka Isabela. „Nejsem - budiž za to nebe pochváleno -jeho poddanou. A když jsem se naň obrátila jako prosebnice, zneužil me důvěry, ač mě předtím přiměl, abych mu ji věnovala. Neurazím tohoto mladého šlechtice tím, že bych třebas jen na okamžik váhala, mám-li se řídit jeho slovem, nebo příkazy toho prohnaného a sobeckého tyrana.”

„Žehnej vám Bůh za ta slova,” odvětil Quentin radostně, „a nezasloužím-li si důvěru, jež je v nich obsažena, pak roztrhání

divými koňmi v tomto životě a věčná muka a zatracení v životě příštím by byly pro mě až příliš dobrou odměnou.”

Po těchto slovech pobídl koně ostruhou a znovu se připojil k cikánovi. Zdálo se, že tento výtečník je v pozoruhodně klidné, ne-li shovívavé náladě. Křivda ani vyhrůžky mu zřejmě nikterak neutkvěly v mysli - alespoň se tak zdálo.-Durward ho ihned oslovil a on s ním hovořil tak, jako by mezi nimi od rána nepadlo jediné křivé slovo.

„Ten pes nevrčí, neboť si chce se mnou vyrovnat účty naráz a jednou provždy, jakmile mě bude moci chňapnout za hrdlo,” pomyslel si Skot. „Nu, ale zkusím, jestli se mi podaří svést zrádce ze stopy a překonat ho jeho vlastními zbraněmi. -Poctivý Hayraddine,” obrátil se k cikánovi, „cestuješ s námi již deset dnů, a přece jsi nám ještě nic neukázal ze svého věšteckého umění, ač je jinak provozuješ s takovou náruživostí, že se nedovedeš zdržet a musíš se svým nadáním chlubit v kdejakém klášteře, kde se cestou zastavíme, i když se tak vystavuješ nebezpečí, že za odměnu dostaneš nocleh v kupce sena.”

„Nikdy jste mě nepožádal, abych vám ukázal svou dovednost,” odvětil cikán. „Jste jako všichni ostatní a spokojujete se zesměšňováním tajemství, kterým nerozumíte.”

„Podej mi tedy nyní důkaz o svém umění,” pravil Quentin, stáhl si rukavici a ruku napřáhl k cikánovi.

Hayraddin pečlivě zkoumal všechny čáry, které se křížily na Skotově dlani, a stejně svědomitě prohlédl i ony hrbolky a výčnělky při kořenech prstů, o nichž se tenkráte věřilo, že s povahou, zvyky a osudy člověka souvisí stejně úzce, jako se to dnes předpokládá o různých částech mozku.

„Je to ruka,” pravil Hayraddin, „která svědčí o podstoupených strastech a přetrpěných nebezpečích. Čtu z ní, že se již časně seznámila s jílcem meče, ač ani spony mešní knihy jí nebyly zcela cizí.”

„To jsou všechno věci z mého minulého života, které jsi se mohl dozvědět i někde jinde,” poznamenal Quentin, „pověz mi však něco o mé budoucnosti.”

„Tato čára, táhnoucí se od vrcholku Venušina,” pokračoval cikán, „se neodchyluje náhle, ale povlovně se blíží k čáře života a pak ji doprovází, což svědčí o úspěšném sňatku, kterým se osoba dotyčná povznese vlivem šťastné lásky mezi lidi bohaté a vznešené.”

„To slibujete každému, kdo vás požádá o radu,” řekl Quentin. „Patří to k vašemu umění.”

„To, co vám tady říkám, je tak jisté, pravdivé a určité,” pravil Hayraddin, „jakože budete brzy ohrožen velikým nebezpečím, což usuzuji podle jasně krvavé rudé čáry, která přetíná čáru srdcovou a věští rány mečem nebo jiné násilí, z něhož se vám podaří vyváznout jen díky oddanosti jistého věrného přítele.”

„Snad tebe, ne?” řekl Quentin, poněkud pohněván, že chiromant hřeší na jeho důvěřivost a snaží se založit si hadačskou pověst tím, že předpovídá následky své vlastní zrady.

„Má dovednost,” odpověděl cikán, „mně neprozrazuje nic o mé vlastní osobě.”

„V tom tedy věštci mé vlastní země předčí vaše vychvalované umění,” poznamenal Quentin, „neboť jejich dovednost jim odhaluje nebezpečí, které jim hrozí. Než jsem

opustil své rodné kopce, naučil jsem se poněkud jasnovidnosti svých krajanů, a hned ti podám o tom důkaz výměnou za tvou ukázku hádání z ruky. Nebezpečí, které mně hrozí, leží na pravém břehu řeky, Hayraddine, ale vyhnu se mu tím, že pojedu do Lutychu po levém břehu.”

Průvodce ho vyslechl s lhostejností, již Quentin nedovedl pochopit, dobře věda, jaký zájem má Maugrabin na této věci.

„Provedete-li svůj úmysl,” zněla cikánova odpověď, „nebezpečí se přesune z vás na mě.”

„Neříkal jsi však právě teď, že nedovedeš předpovědět svůj vlastní osud?” poznamenal Quentin.

„Ne způsobem, jakým jsem ho právě předpověděl vám,” odvětil Hayraddin, „ale stačí jen povrchní znalost Ludvíka z Valois, aby se dalo předpovědět i bez hádání z ruky, že dá oběsit vašeho průvodce, uráčí-li se vám odchýlit se z cesty, kterou král doporučil.”

„Chceme v bezpečí splnit účel našeho cestování a šťastně dosáhnout svého cíle, a to musí být dostatečným ospravedlněním pro naši malou odchylku od vytčené cesty.”

„Ano,” odvětil cikán, „jste-li si ovšem jist, že měl král na mysli právě takové úspěšné zakončení našeho cestování, jaké naznačoval vám.”

„A jaké jiné zakončení by mohl mít na mysli, či proč se domníváš, že si přál něco jiného, než co naznačoval svými pokyny?” ptal se Quentin.

„Jednoduše proto,” vysvětloval cikán, „že každý, kdo jen trochu zná našeho nejkřesťanštějšího krále, ví dobře, že cíl, který mu nejvíce leží na srdci, je vždy nejméně ochoten prozradit. Když náš nejmilostivější král Ludvík vyšle dvanáct vyslanců, pak nezbylo-li pro jedenáct z nich na dně kalamáře něco více, než co je napsáno v pověřovacích listinách, ať mi hodí oprátku na krk o rok dříve, než mám být oběšen.”

„Nic nedbám na tvá odporná podezření,” odvětil Quentin. „Moje povinnost je jasná a určitá - mám doprovodit dámy bezpečně do Lutychu. A myslím si, že tento úkol splním nejlépe, odchýlím-li se od určené cesty a pojedu-li po levém břehu řeky Másy, což je ostatně také přímá cesta do Lutychu. Překročením řeky bychom se zbytečně unavili a ztráceli čas. Tak proč bychom to dělali?”

„Snad proto, že poutníci ubírající se do Kolína obvykle nepřecházejí přes řeku až u Lutychu - jen stěží by se to srovnávalo s účelem cesty, jak jej dámy předstírají,” pravil Hayraddin.

„Kdyby snad někdo o této věci pochyboval, můžeme vždy říci, že poplašné zprávy o hanebném vévodovi Gelderském nebo o Vilémovi de la Marck či o střihačích a laneknechtech na pravém břehu řeky dostatečně ospravedlňují, že se ubíráme po levé straně, namísto abychom jeli tak, jak jsme zamýšleli původně.”

„Čiňte, jak vám libo, můj dobrý pane,” odvětil cikán. „Pokud mě se týká, jsem právě tak ochoten vést vás po levém jako po pravém břehu řeky Másy. - Svému pánovi se ovšem musíte ospravedlnit již sám.”

Quentin, jakkoli poněkud překvapen, že se cikán tak pohotově, nebo alespoň bez značnějšího odporu smířil se změnou cestovního plánu, byl zároveň i potěšen, neboť Hayraddina potřeboval, aby mu i nadále sloužil jako průvodce, a obával se, že překazí-li mu zamýšlenou zradu, dožene ho k zoufalým činům. Kromě toho, kdyby cikána vyhnal z jejich společnosti, Vilém de la Marck, se kterým byl Hayraddin ve spojení, by se brzy dozvěděl o změně jejich cesty a zanedlouho by jim byl v patách. Zůstane-li však Hayraddin v jejich družině, Quentin doufal, že mu bude umět zabránit, aby se nepozorovaně stýkal s cizími lidmi.

A tak se jejich malá družina vzdala úmyslu jet po původní cestě a ubírala se bez dalších nesnází po levém břehu široké Másy tak rychle, že již příštího jitra dosáhla kýženého cíle svého putování. Zjistili, že biskup se usídlil asi jednu míli od Lutychu na krásném hradě Schonwaldtu - podle svého vlastního tvrzení prý „kvůli svému zdraví”, ale spíše asi proto, aby nebyl překvapen nenadálým útokem početného a odbojného lutyšského obyvatelstva.

Když se blížili k hradu, spatřili tohoto vznešeného preláta, jak se s dlouhým průvodem vrací ze sousedního města, kde sloužil velkou mši. Jel v čele skvělé družiny církevních a světských hodnostářů a vojáků tvořících pestrou směsici - či, jak praví starý básník, s nejedním ministrantem vpředu a s nejedním kopiníkem vzadu.

Průvod, vinoucí se podél zeleného břehu široké Másy a zatáčející se do mohutného gotického portálu, který jako by jej pozvolna polykal, působil vznešeným dojmem.

Když však naše společnost dojela blíže, zjistila, že okolí hradu svědčí o nejistotě a pochybnostech, jež byly ve zřetelném rozporu s onou ukázkou pompy a nádhery, jaké se stali právě svědky. Bdělí biskupovi vojáci byli rozestaveni na stráži kolem celé rezidence i v jejím nejbližším okolí a celkový vzhled biskupského sídla nasvědčoval, že důstojný prelát, který pokládal za nutné učinit na svou obranu tato četná válečná opatření, je si dobře vědom hrozícího nebezpečí. Jakmile Quentin ohlásil dámy z Croye, ihned je uctivě uvedli do veliké síně, kde je co nejsrdečněji přijal v čele svého malého dvora sám biskup. Nepřipustil, aby mu hraběnky políbily ruku, nýbrž uvítal je pozdravem, který byl směsicí dvornosti světského knížete vůči krásným dámám a posvátné náklonnosti pastýře vůči svým ovečkám.

Ludvík Bourbonský, vládnoucí biskup lutyšský, byl vskutku šlechetný a dobrosrdečný panovník. Pravda, přísně vzato, celý jeho život neplynul vždy v úzkých hranicích asketismu vymezených jeho církevním povoláním; vždy však si zachoval upřímnou a ušlechtilou povahu bourbonského rodu, z něhož pocházel.

Později, s postupujícím věkem, osvojil si obyčeje, které odpovídaly jeho postavení vysokého církevního hodnostáře lépe než některé mladistvé sklony, jež projevoval na začátku své vlády. Sousední panovníci ho měli v oblibě jako ušlechtilého duchovního, velkomyslného a skvělého ve svém každodenním životě, i když nikterak asketického, který vládl s nenucenou lhostejností, jež však spíše povzbuzovala, než tlumila vzpurnost jeho bohatých a odbojných poddaných.

Biskup byl tak věrným spojencem vévody Burgundského, že si Karel Smělý takřka činil nároky na spoluvládu v jeho biskupství, a za dobromyslnou ochotu, s jakou prelát uznával tyto nároky, jež by byl mohl snadno popírat, se mu odměňoval tím, že se při všech příležitostech stavěl na jeho stranu se zápalem a nadšením, jež byly vlastní jeho povaze. Často říkával, že Lutych považuje za své vlastnictví a biskupa za svého bratra - vskutku bylo je také možno bratry nazvat, neboť vévodova prvá manželka byla biskupovou sestrou - a že každý, kdo znepokojuje Ludvíka Bourbonského, bude mít co dělat s Karlem Burgundským. Byla to hrozba, která -vezmeme-li v úvahu povahu a moc toho, kdo ji vyslovil - byla by jistě zastrašila každého jiného kromě bohatého a nespokojeného města Lutychu, kde, jak praví staré přísloví, rozum musel ustoupit bohatství.

Prelát ujistil dámy z Croye, že použije svého vlivu na burgundském dvoře v jejich prospěch až do krajnosti, a dodal, že jeho přímluva může být nyní, jak doufá, tím účinnější, neboť podle posledních zvěstí se Campo-Basso již netěší tak velké vévodově přízni jako dříve. Slíbil jim také veškerou ochranu, jakou jim jen mohl poskytnout, ale povzdech, kterým slib doprovázel, naznačoval, že jeho moc je vratší, než by chtěl přiznat slovy.

„V každém případě však, mé nejdražší dcery,” pravil biskup tónem, v němž se jako předtím při jeho pozdravu mísila blahovůle duchovního s vrozenou dvorností bourbonského rodu, „Bůh chraň, abych vydal ovečku zlému vlku nebo vznešené dámy útlaku násilníků. Jsem mírumilovný člověk - i když mé sídlo řinčí nyní zbraněmi -, ale ujišťuji vás, že budu o vaši bezpečnost pečovat stejně jako o svou vlastní. A kdyby se snad ještě více zhoršily zdejší poměry - které, jak doufáme, se s pomocí naší svaté Panny Marie spíše uklidní, než přiostří, postaráme se vám o bezpečný doprovod do Německa, neboť ani vůle našeho bratra a ochránce, Karla Burgundského, nás nepřiměje, abychom s vámi v jakémkoli ohledu zacházeli jinak, než jak si samy budete přát. Nemůžeme vyhovět vaší žádosti, abychom vás umístili v klášteře, neboť žel, tak veliký je vliv Belialův mezi lutyšskými měšťany, že mimo obvod našeho vlastního hradu a mimo ochranu našich vlastních vojáků nevíme o žádném jiném útočišti, kam by ještě zasahovala naše moc. Zde jste však srdečně vítány a vaší družině se dostane důstojného pohostinství, zejména tomuto jinochovi, jehož obzvláště

doporučujete naší přízni a jemuž osobně udělujeme své svaté požehnání.” Quentin ihned poklekl, aby přijal biskupské požehnání, jak se slušelo, a Ludvík pokračoval: „A pokud se týká vás, drahé dámy, budete tu sídlit s mou sestrou Isabelou, kanovníci z Trieru, s níž můžete přebývat ve vší počestnosti dokonce i pod střechou takového veselého svobodného mládence, jako je biskup lutyšský.”

Když skončil tuto uvítací řeč, galantně doprovodil dámy do komnat své sestry a jeho majordomus, úředník se svěcením jáhna, který zde zaujímal polosvětské, polocírkevní postavení, se postaral o Quentina, jak mu to uložil jeho pán. Ostatních členů družiny hraběnek z Croye se ujaly osoby nižšího postavení. A Quentin si nemohl při tomto uspořádání nepovšimnout, že přítomnost cikána, vzbuzující tolik námitek ve venkovských klášterech, nevyvolala v domácnosti tohoto bohatého a mohli bychom říci i světského preláta ani odpor, ani jakoukoli poznámku.

Kapitola XIX MĚSTO

Já navádět vás nechci, přátelé, ke kvapné vzpouře, neuvážené.

Julius Caesar

Quentin, odloučený od komtesy Isabely, jejíž tvář byla po tolik dní jeho hvězdou, pocítil ve svém srdci prázdnotu a chlad, jaké až dosud při proměnlivých osudech, jimiž ho život častoval, nikdy nezakusil. Nebylo pochyby o tom, že konec jejich blízkých a nevyhnutelných styků a důvěrností byl nutným důsledkem toho, že hraběnka Isabela nalezla nyní trvalé sídlo; neboť pod jakou záminkou - i kdyby se chtěla chovat tak nevhodně - by mohla mít neustále ke své obsluze mladého dvorného panoše, jako byl Quentin?

Otřes z tohoto rozloučení se však nestal snesitelnějším tím, že byl zřejmě nevyhnutelný, a hrdé Quentinovo srdce se bouřilo při myšlence, že ho dámy opustily jako obyčejného postilióna nebo průvodce, který splnil svůj úkol. Dokonce i jeho oči s ním spolucítily v tomto hoři a tajně uronily několik slz nad zříceninami vzdušných zámků, jež si zbudoval během své až příliš zajímavé cesty. Snažil se mužně setřást ze sebe tuto sklíčenost, ale zpočátku se mu to nedařilo. A tak poddávaje se citům, které nedovedl potlačit, usedl do jednoho z hlubokých okenních výklenků, z nichž padalo světlo do velké gotické síně Schonwaldtského hradu, a tam hloubal nad svým bědným osudem, který mu nedopřál ani vysoké společenské postavení, ani bohatství, aby mohl pokračovat ve svém odvážném dvoření.

Smutek, který se nad ním vznášel, se Quentin snažil rozptýlit tím, že vyslal Karla, jednoho z pacholků, ke dvoru krále Ludvíka se zprávou o příchodu hraběnek z Croye do Lutychu. Posléze se mu opět navrátila jeho vrozená čilost a bujarost, povzbuzená v nemalé míře názvem staré rytířské romance, která teprve nedávno vyšla ze štrasburské knihtiskařské dílny a ležela v okenním výklenku vedle něho. Příběh se jmenoval „Jak panoš rytířův rodu zemanského miloval dceru krále uherského.”

Zatímco sledoval vytištěná písmena této povídky, tolik připomínající jeho vlastní situaci, znenadání se někdo dotkl jeho ramene, a když Quentin vzhlédl, viděl, že těsně u něho stojí cikán.

Quentin nikdy neviděl Hayraddina rád, ale od té doby, co se dozvěděl o jeho zradě, byl mu vysloveně odporný, a proto se ho nyní velice přísně zeptal, „jak to, že se odvažuje dotknout se křesťana a šlechtice?”

„Prostě proto,” odpověděl cikán, „poněvadž jsem chtěl poznat, jestli křesťanský šlechtic ztratil cit v údech, stejně jako ztratil zrak i sluch. Mluvím na vás už aspoň pět minut, ale vy jen stále zíráte na ten cár nažloutlého papíru, jako by v něm bylo ukryto nějaké kouzlo, které vás má přeměnit v sochu a které již napůl dosáhlo svého cíle.”

„Co tedy na mně chceš? Mluv - a potom zmiz!”

„Chci to, co chtějí všichni lidé, ale s čím jsou jen málokteří spokojeni,” pravil Hayraddin. „Chci to, co mi právem náleží -svou odměnu - svých deset poctivých zlaťáků za to, že jsem ty dámy sem dovedl.”

„Jak se odvažuješ přede mě předstoupit a chtít ještě jinou odměnu, než že ušetřím tvůj bídný život?” zeptal se zuřivě Durward. „Víš dobře, že bylo tvým ničemným úmyslem po cestě je zradit!”

„Ale nezradil jsem je,” odvětil Hayraddin. „Kdybych to učinil, nebyl bych žádal odměnu ani od vás, ani od nich, ale od toho, kdo by měl prospěch z jejich cesty po pravém břehu řeky. Musí mně zaplatit ti, kterým jsem posloužil!”

„Zhyň tedy i se svou odměnou, zrádče!” zvolal Quentin a vysázel mu zlaťáky. „Jdi si ke svému Divokému kanci ardenskému nebo třebas i k čertu! Ale nechoď mně již více na oči, nechceš-li, abych tě k Jeho ďábelskému Veličenstvu poslal předčasně.”

„K Divokému kanci ardenskému!” opáčil cikán s výrazem většího překvapení, než jaké jeho tvář obvykle prozrazovala. „Nebylo to tedy jen pouhé nejasné tušení - nějaké všeobecné podezření -, které vás přinutilo, abyste trval na změně cesty? Je snad možné, že by v některých jiných zemích dovedli lidé předpovídat věci budoucí lépe než náš potulný lid? Ale ne -ne - ne! Byl jsem to ale hlupák! - Již jsem na to přišel - ano, již chápu! Za tím vězí ta vrba u potoka nedaleko kláštera. Všiml jsem si, že jste se na ni díval, když jsme jeli kolem. Bylo to asi půl míle od úlů těch trubců. Pravda, vrba mluvit nedovede -ta vám nemohla nic prozradit -, ale zato dovede dobře ukrýt člověka, který má uši, aby naslouchal. Napříště budu mít své porady vždy jen na otevřených místech a nablízku nesmí vyrůstat ani trs bodláčí, kde by se mohl ukrýt nějaký Skot. Cha, cha, cha! Tak tedy Skot porazil cikána jeho vlastními lstivými zbraněmi! Ale věz, Quentine Durwarde, že jsi mě přelstil na úkor svého vlastního štěstí. - Ano, štěstí, které jsem ti předpovídal z tvé vlastní ruky, by se bylo bohatě splnilo, nebýt tvé vlastní umíněnosti.”

„Při svatém Ondřeji!” zvolal Quentin, „nemohu si pomoci, ale tvá drzost mě nutí ke smíchu. Jak nebo čím by mně bylo tvé lotrovství posloužilo, kdyby se bylo setkalo s úspěchem? Pravda, slyšel jsem, jak sis vyhrazoval, aby ušetřili můj život, na což by byli tví počestní spojenci při prvních ranách mečem asi rychle zapomněli; ale čím by mně mohla tvá zrada na dámách posloužit - kromě toho, že by mě vystavila nebezpečí smrti nebo zajetí -, to je mimo dosah lidského chápání.”

„Chci to, co mi právem náleží — svou odměnu —.(str. 228)

„Nu, pak tedy o tom není třeba přemýšlel,” pravil Hayraddin, „zejména když mám stále ještě v úmyslu překvapit vás svou vděčností. Kdybyste mně byl upřel mou mzdu, byl bych měl za to, že jsme vyrovnáni, a zanechal bych vás vašemu vlastnímu hloupému rozhodování. Za těchto okolností však zůstávám i nadále vaším dlužníkem, neboť mě zavazuje to, co se tenkrát událo na břehu Cheru.”

„Myslím, že jsem si již vybral svou odměnu tím, že jsem ti nadával a spílal.”

„Nevlídná nebo laskavá slova,” pravil cikán, „jsou jen vánkem, který nezatíží misku vah. Pravda, kdybyste mě byl místo vyhrožování udeřil -”

„Budeš-li mě i nadále provokovat, asi se s tebou tak vyrovnám.”

„To bych vám nedoporučoval,” podotkl cikán. „Taková splátka, učiněná ukvapenou rukou, by mohla překročit dlužnou částku a neblaze zanechat na vašem účtu schodek. A Hayraddin Maugrabin není člověk, který zapomíná nebo odpouští. Teď však sbohem - i když ne nadlouho - jdu se ještě rozloučit s dámami z Croye.”

„Ty?” zvolal Quentin překvapeně. „Tebe že by pustili k dámám, a to ještě zde, na tomto posvátném místě, kde jsou do jisté míry vlastně řeholnicemi pod ochranou biskupovy sestry, vznešené kanovnice? Ne, to není možné!”

„Nicméně, Marthon již čeká, aby mě k nim uvedla,” odvětil cikán s ironickým úsměvem, „a musím vás prosit za prominutí, jestli vás opouštím poněkud náhle.”

Obrátil se a učinil několik kroků, jako by chtěl odejít, ale ihned se zase vrátil a řekl s hlubokým a vážným důrazem: „Znám tvé touhy - jsou odvážné, nikoli však nesplnitelné, budu-li je já podporovat. Znám tvé obavy - ty však mají člověka podnítit k obezřetnosti a moudrosti, nikoli k plachosti a bázlivosti. Každou ženu lze získat. Hrabě je jen přezdívka, která bude slušet Quentinovi právě tak dobře, jako sluší Karlovi přezdívka vévody a Ludvíkovi přezdívka král.”

Dříve než se Durward zmohl na jediné slovo odpovědi, cikán vyšel ze síně. Quentin se ihned pustil za ním, ale Hayraddin, jsa lépe obeznámen s chodbami paláce, si udržel svůj náskok a malým schodištěm se ztratil pronásledovateli z očí. Quentin ho však sledoval i nadále, ač sám dobře nevěděl proč. Schodiště končilo u dveří vedoucích do zahrady, kde jinoch znovu spatřil cikána, jak spěchá křivolakou cestičkou. Zahradu obklopovaly ze dvou stran budovy hradu - ohromný starobylý masív zčásti opatřený cimbuřím a zčásti připomínající církevní budovu - a na zbývajících dvou stranách se tyčila vysoká hradba s cimbuřím. Hayraddin rychle prošel zahradními cestičkami, až se dostal k jiné části budovy, kde za pilířem porostlým rozložitým břečťanem byla malá boční branka dokořán otevřená. Zde se cikán otočil a vesele zamával na rozloučenou svému pronásledovateli; Quentin nyní viděl, že dvířka vlastně otevřela Marthon a vpustila jimi - jak se musel samozřejmě domnívat - zlotřilého Maugrabina do posvátných oblastí komnat hraběnek z Croye. Zlostí se kousal do rtů a trpce si vyčítal, že dámy důkladněji neseznámil s bídáckou Hayraddinovou povahou a že jim nic neřekl o mrzkých úkladech, které tento proradný průvodce strojil jejich bezpečnosti. Opovážlivý způsob, jakým mu cikán přislíbil svou pomoc při jeho námluvách, jen ještě zvyšoval jinochovo rozhořčení a odpor; cítil, jako by i sama Isabelina ruka byla zneuctěna, kdyby ji získal s takovou pomocí.

„Ale to všechno je pouhý klam,” říkal si. „Není to nic jiného než jeden z podlých úskoků jeho nízkého dryáčnického kejklířství. Přístup k dámám si zřejmě vymohl pod nějakou falešnou záminkou - nějakým podvodným předstíráním - a nejspíš s nějakým záludným, ďábelským úmyslem. Dobře že jsem se dozvěděl, kde hraběnky bydlí. Budu dávat pozor, a až uvidím Marthon, požádám, aby mě dámy přijaly, i kdyby to bylo jen proto, abych je varoval a povzbudil k bdělosti. Namouvěru, je to trapné, že musím používat lsti a trpělivě vyčkávat, zatímco takový člověk jako on k nim může přijít otevřeně a bez okolků. Avšak uvidí, že i když jsem vyloučen z jejich společnosti, Isabelina bezpečnost mně stále ze všeho nejvíce leží na srdci.”

Mezitím co mladý milenec takto rozvažoval, jakýsi letitý hodnostář biskupovy domácnosti se k němu přiblížil týmiž dvířky, jimiž on sám před chvílí vstoupil do zahrady, a upozornil ho s největší uctivostí, že zahrada je soukromá a že je vyhrazena jen pro samotného biskupa a nejvýznamnější hosty. Toto upozornění musel Quentinovi opakovat dvakrát, než konečně jinoch pochopil jeho pravý smysl. A když si nakonec uvědomil, co se na něm žádá, trhl sebou, jako by se byl náhle probudil ze sna, uklonil se a pospíchal ze zahrady, následován těsně v patách poctivým úředníkem, který ho po celou cestu zahrnoval neustálými formálními omluvami za to, že musel učinit zadost své přísné a nevyhnutelné povinnosti. Ba tak vytrvalý byl tento hodnostář ve svých pokusech zahladit urážku, kterou podle jeho mínění Quentin pociťoval, že jinochovi nabízel i vlastní svou společnost, jen aby nějak přispěl k jeho zábavě. Nakonec Quentin, proklínaje v duchu jeho dotěrnou starostlivost a nevěda, jak by se ho jinak ve vší slušnosti zbavil, předstíral mocnou a nepotlačitelnou touhu navštívit sousední město. A ihned také vyrazil na cestu bystrým, energickým krokem, který rychle potlačil každé přání starého ceremoniáře doprovázet ho dále než na padací most.

Za několik minut byl již Quentin mezi hradbami města Lutychu, tehdy jednoho z nejbohatších měst ve Flámsku a tím i na celém světě.

Melancholie, byť by byla i důsledkem nešťastné lásky, netkví v mysli člověka obyčejně tak hluboko - alespoň ne v myslích mužných a vnímavých -, jak si rádi namlouvají oni rozcitlivělí blouznivci, kteří jsou jí sužováni. Ustupuje nezvyklým a překvapujícím smyslovým dojmům, změně místa, pilnému shonu lidí a vůbec scénám, jež vytvářejí nové asociace představ a nové vztahy. Za malou chvíli rozmanité předměty a barvité scény, které jinochovi v rychlém sledu předváděly rušné ulice lutyšské, tak upoutaly Quentinovu pozornost, jako by v celém světě neexistovala ani půvabná komtesa Isabela, ani proradný cikán. Vysoké domy; majestátní, třebas úzké a temné ulice; nádherná podívaná na nejdražší a nejskvělejší zbroj vystavenou v okolních obchodech a skladištích; chodníky přeplněné pilnými měšťany kráčejícími tu i onde s důležitými tvářemi nebo v dychtivém spěchu; sem tam projíždějící mohutné nákladní vozy těžce naložené jak vývozním zbožím - zejména jemnými sukny, seržem, zbraněmi všeho druhu, hřebíky a jiným tovarem železářským

-, tak i zbožím dovozním - nejruznejsimi užitkovými i luxusními přemety určenými buď k vlastní spotřebě tohoto kvetoucího města, nebo k tomu, aby byly v rámci výměnného obchodu opět vyvezeny -, to všechno dohromady tvořilo pestrý poutavý obraz bohatství, blahobytu, ruchu a nádhery, jaký Quentin až dosud nikdy nespatřil. Obdivoval se rovněž důmyslné síti průplavů a kanálů napájených Mášou, které přetínaly město různými směry a poskytovaly všem jeho částem výhody vodní dopravy. Quentin také neopomenul zúčastnit se mše ve velebném starobylém kostele svatého Lamberta, založeném prý již v osmém století.

Když Durward vycházel z tohoto místa pobožnosti, začal pozorovat, že on sám, který až dosud hleděl na všechno kolem sebe s dychtivou a neskrývanou zvědavostí, stal se nyní středem pozornosti několika skupinek zámožně vyhlížejících měšťanů, kteří se zde shlukli, zřejmě aby si ho důkladně prohlédli, až bude vycházet z kostela. Jakmile se Quentin objevil, nastal mezi nimi šepot a šum, jenž se šířil rychle od jedné skupiny ke druhé. Počet diváků se zvětšoval a nově příchozí se zájmem upírali na Quentina svůj zrak, v němž se zvědavost mísila i s jistou dávkou úcty.

Postupem času se jinoch octl uprostřed početného davu, který se před ním ochotně rozestupoval, jak kráčel kupředu. Lidé jdoucí za ním nebo vedle něho pečlivě dbali, aby se na něj nemačkali a nepřekáželi mu v chůzi. Přece však bylo jeho postavení příliš trapné a zarážející, než aby je Quentin dovedl dlouho snášet a nepokusil se z něho vymanit a získat nějaké vysvětlení tohoto nezvyklého shonu.

Rozhlédl se kolem, upřel zrak na jakéhosi bodrého tlouštíka úctyhodného zjevu, kterého podle jeho sametového pláště a zlatého řetězu odhadl na významného měšťana, či dokonce na konšela, a zeptal se ho, „zda je v jeho vzezření něco zvláštního, co by mohlo vzbudit tak mimořádný zájem veřejnosti, či zda je běžným zvykem lutyšského obyvatelstva takto se tísnit kolem cizinců, kteří náhodou navštíví jejich město?”

„Zajisté že nikoli, ctný pane,” odpověděl měšťan. „Lutyšští nejsou tak jalově zvědaví, aby holdovali takovému obyčeji, ani váš oděv či zjev neprozrazuje nic jiného než to, co je v našem městě nejvíce vítáno, co naši měšťané vidí s radostí a potěšením a co chtějí i patřičně uctíti.

„To zní nadmíru zdvořile, ctihodný pane,” odvětil Quentin, „ale při kříži svatého Ondřeje, nemám ani tušení, co tím míníte.”

„Vaše zapřísahání, pane,” pravil lutyšský kupec, „i váš přízvuk mě přesvědčují, že naše dohady jsou správné.”

„Při mém patronu svatém Quentinovi!” zvolal Durward, „rozumím vám nyní ještě méně než dříve!”

„Nu vida,” odvětil měšťan lutyšský a pohlížel na Quentina nejvýš vyzývavě, prohnaně a bystře, zároveň však i nejvýš zdvořile. „Ovšemže se nesluší, abychom pozorovali to, co vy, ctihodný pane, pokládáte za vhodné zatajovat. Ale proč se zapřísaháte svatým Quentinem, nechcete-li, abych ihned bystře vytušil skrytý význam vašich slov? - Víme dobře, že laskavý hrabě ze Saint Polu, který dlí nyní ve městě Saint Quentinu, je naší věci nakloněn.”

„Namouduši,” ujišťoval Quentin, „stali jste se obětí nějakého omylu - nevím nic o hraběti ze Saint Polu.”

„Nu, však na vás nevyzvídáme,” pravil měšťan. „Nicméně, poslyšte dobře - jmenuji se Pavillon!”

„Ale co je mně vlastně po tom, ctihodný pane Pavillone?” zeptal se Quentin.

„Nic, zhola nic - jenom jsem si myslel, že by vás to mohlo přesvědčit o mé důvěryhodnosti. - A zde je také můj přítel Rouslaer.”

Rouslaer se přiblížil; byl to korpulentní hodnostář, který svým pěkným kulaťoučkým bříškem právě obratně rozrážel vůkolní davy jako válečným beranem.

„Zřejmě zapomínáš, milý příteli, že toto místo je až pnlis veřejné,” zašeptal káravě tento tlusťoch svému sousedovi, když se k němu prodral. „Ať pán zajde do mého nebo do tvého domu. Vypije si tam pohár rýnského vína s cukrem a pak si můžeme poslechnout něco více o našem dobrém příteli a spojenci, jehož milujeme celým svým poctivým flámským srdcem.”

„Nemám pro vás žádné zprávy,” přerušil jej Quentin netrpělivě, „nebudu pít žádné rýnské víno a žádám na vás jako na lidech vážených a úctyhodných jen to, abyste rozptýlili lelkující davy a dovolili cizinci opustit vaše město stejně pokojně, jako do něho přišel.”

„Nuže, pane,” odvětil Rouslaer, „když už tolik lpíte na svém inkognitu - dokonce i vůči nám, kteří jsme přece lidé vpravdě důvěryhodní -, dovolte, abych se vás otázal otevřeně: Proč tedy nosíte odznak svého oddílu, chcete-li zůstat v Lutychu nepoznán?”

„Jaký odznak?” zeptal se Quentin. „Vypadáte jako úctyhodní lidé a důstojní měšťané, ale namouduši, buď jste se sami zbláznili, nebo chcete dohnat k šílenství mě.”

„Sapperment!” zvolal druhý měšťan, „ten mladík by dohnal ke klení i samotného svatého Lamberta. Kdopak tedy nosí kapalíny s křížem svatého Ondřeje a s fleur-de-lis, když ne lučištníci tělesné stráže krále Ludvíka?”

„A jsem-li tedy lučištníkem skotské gardy, proč vás tolik překvapuje, že nosím odznak svého oddílu?” ptal se Quentin netrpělivě.

„Přiznal se, přiznal se!” zvolali společně Rouslaer i Pavilion. Obrátili se na shromážděné měšťany s výrazem zadostiučinění, mávali rukama, napřahovali dlaně a obličej jim zářil radostí. „Přiznal se, že je lučištníkem královské gardy -gardy krále Ludvíka, statečného ochránce lutyšských svobod!”

Celý mnohohlavý zástup propukl nyní v halasné volání, které bylo směsicí výkřiků „Ať žije král Ludvík! Ať žije skotská garda! Ať žije statečný lučištník! Chceme svobody a výsady, nebo smrt! Pryč s daněmi! Ať žije udatný Ardenský kanec! Pryč s vévodou Burgundským! Zničte Bourbona a jeho biskupství!”

Sotvaže umlkl křik na jedné straně, již se ozval na druhé a zvedal se a klesal jako mořské vlny, zesilován tisíci hlasy, které v divém chóru hřměly ze vzdálených ulic a tržišť temnou ozvěnou. Quentin, napolo omámen hlukem, měl nyní čas k tomu, aby si rozmyslel, co asi znamená tento nezvyklý rozruch ve městě, a aby se rozhodl, jak má postupovat dále.

Úplně již zapomněl na to, že po potyčce s Orleansem a Dunoisem kterýsi z jeho druhů na rozkaz Crawfordův mu místo jeho šturmhauby, proťaté Dunoisovým mečem, dal ocelí obložený kapalín, který byl dobře známou součástí obvyklé výstroje skotských gardistů. A skutečnost, že příslušník tohoto vojenského sboru, nikdy se nevzdalujícího od královy osoby, se objevil v ulicích města Lutychu, podněcovaného ke vzpouře Ludvíkovými agenty, si lutyšští měšťané celkem dosti přirozeně vysvětlovali Ludvíkovým rozhodnutím otevřeně se postavit na jejich stranu. A zjevení jediného lučištníka si přemrštěně vykládali jako králův závazek přispět jim okamžitě na pomoc, ba jako jistotu, že jeho pomocné sbory již vskutku pochodují do města jednou nebo druhou bránou, i když nikdo nevěděl přesně kterou.

Quentin snadno pochopil, že každý pokus vyvrátit těmto lidem názor, na němž tak tvrdošíjně lpěli, by musel ztroskotat, a byl by navíc spojen i s Osobním nebezpečím, jež podstoupit pokládal za zbytečné. Proto si spěšně umínil, že se vynasnaží získat čas a dostat se z této šlamastyky, jak nejlépe dovede. Zatímco takto rozvažoval, vedli ho na radnici, kde se kvapem scházeli všichni význační měšťané, aby vyslechli zprávy, jež Quentin podle jejich mínění přinášel, a aby ho skvěle počastovali.

Ač se bránil - což připisovali jeho nadměrné skromnosti -, byl ze všech stran obklopen svými nadšenými přívrženci a tvůrci popularity. Oba jeho purkmistrovští přátelé, kteří byli Schoffeny či městskými konšely, uchopili jinocha v podpaží. Před ním kráčel Nikkel Blok, cechmistr bratrstva řeznického, spěšně sem povolaný od porážky na pilkách. V ruce držel sekeru, dosud potřísněnou krví a mozky, a mával jí s takovou odvahou a nedbalou obratností, jakou mu mohla vnuknout jen pálenka. Za ním se klátila vysoká, vyzáblá, kostnatá, velice opilá a vlastenecká postava Klause Hammerleina, cechmistra železářského, doprovázeného nejméně tisícem nemytých tovaryšů i mistrů téhož řemesla. A tkalci, hřebíkáři, provazníci - řemeslníci všech druhů a stupňů - se dychtivě hrnuli z tmavých uliček, aby se připojili k rušnému průvodu. V tu chvíli se zdálo, že každý pokus o únik by byl zoufalým a beznadějným dobrodružstvím.

V této prekérní situaci se Quentin obrátil na Rousleara a Pavillona, kteří ho vlekli - jeden za jednu, druhý za druhou ruku - v čele jásajícího davu, v němž se tak neočekávaně stal hlavní atrakcí. Spěšně jim sdělil, že si kapalín skotské gardy neprozřetelně nasadil po nehodě, při které mu byla poškozena přílbice, s níž chtěl původně cestovat. Vyjádřil lítost nad tím, že v důsledku této neopatrnosti lutyšští měšťané bystře odhadli jeho pravé postavení a účel jeho návštěvy ve městě, takže je to nyní veřejným tajemstvím. Nakonec naznačil, že kdyby ho právě nyní odvedli na radnici, octl by se třeba v tak nešťastném postavení, že by musel sdělit shromážděným notáblům jisté věci, které mají podle králových pokynů vyslechnout jenom uši jeho znamenitých kmotrů, pánů Rouslaera a Pavillona z Lutychu.

Tato poslední narážka měla magický účinek; oba konšelé byli nejvýznamnějšími vůdci odbojných měšťanů a jako všichni demagogové tohoto druhu toužili udržet pokud možno všechno vedení a rozhodování ve svých vlastních

rukou. Proto rychle souhlasili, aby Quentin prozatím opustil město; teprve v noci se měl vrátit do Lutychu a pobesedovat s nimi soukromě v Rouslaerově domě, který byl poblíže městské brány obrácené k Schonwaldtu. Quentin jim neváhal prozradit, že v přítomné době přebývá v biskupově paláci pod záminkou, že přišel se zprávami od francouzského dvora; jeho pravé poselství je ovšem, jak správně předpokládali, určeno měšťanům lutyšským. Tento postranní způsob navázání spojení, jakož i stav a hodnost osoby, která byla takovým úkolem údajně pověřena, tolik odpovídaly Ludvíkově povaze, že to nevzbudilo ani pochyby, ani údiv.

Vzápětí po této dohodě se zástup dovalil před dveře Pavillonova domu, stojícího v jedné z hlavních ulic města. Zadním vchodem však bylo možno dostat se odtud k řece jednak zahradou, jednak rozsáhlou dílnou s tříslovými jámami a dalším zařízením pro vydělávání kuzí; vlastenecký mestan byl totiZ poctivým mistrem cechu koZeluZského.

Bylo jen přirozené, Ze Pavillon chce uvítat domnělého Ludvíkova vyslance ve svém sídle, takZe zastávka před jeho domem nevzbudila v davu Zádný údiv; naopak, kdyZ konšel uváděl svého významného hosta dovnitř, lidé mu provolávali hlasné „Vivat!”

Quentin ihned odloZil svůj nápadný kapalín, vzal si místo něho jednu z koZeluhových čepic a přes svůj oděv si přehodil plášt. Potom mu dal Pavillon propustku - aby mohl projít městskými bránami a vrátit se do města podle potřeby v noci nebo ve dne - a svěřil ho, s příslušnými pokyny, co s ním dále počít, své dceři, hezkému usměvavému frnmskému děvčeti. Sám pak pospíšil zpět ke svému druhu Rouslaerovi, aby přátelům na radnici vysvětlili záhadné zmizení králova posla, jak nejlépe dovedou. NemůZeme si - jak praví lokaj v jedné divadelní hře - přesně vzpomenout na to, co nalhal beran stádu, ale nic není snazšího neZ oklamat nemyslící dav, jehoZ horlivé zaujetí vykonalo polovinu práce ještě dříve, neZ podvodník promluvil jediné slovo.

Sotva se úctyhodný měštan vzdálil, jeho buclatá dcera

Trudchen s mnohým červenáním a s četnými rozpačitými úsměvy, které tolik slušely jejím třešňovým rtům, veselým modrým očím a průzračně čisté pleti, doprovodila švarného cizince křivolakými cestičkami v zahradě pana Pavillona aZ dolů k řece. Sama dohlédla na to, aby bezpečně nastoupil do člunu, který dva silní Flámové ve svých krátkých kalhotách a kamizolách s četnými knoflíky přichystali tak rychle, jak jim to jen dovolovala jejich nizozemská povaha.

PoněvadZ hezká Trudchen hovořila pouze německy, mohl jí Quentin - aniZ tím utrpěla jeho věrná láska k hraběnce Isabele - poděkovat jen tak, Ze ji velice dvorně políbil na její třešňové rty; přijala to se skromnou vděčností, neboť bohatýři s postavou a tváří, jaké měl náš skotský lučištník, se mezi měšťanstvem lutyšským nevyskytovali každý den.

Zatímco veslovali vzhůru po líných vodách Másy a projížděli mezi hradbami města, Quentin měl dost času k tomu, aby si rozmyslel, co má říci o svém lutyšském dobrodružství, až se vrátí na Schonwaldt. A poněvadž zradit někoho, kdo mu třebas i jen omylem věnoval svou důvěru, bylo jinochovi stejně odporné jako zatajit před pohostinným prelátem neklid v jeho hlavním městě, rozhodl se, že se omezí jen na tak všeobecné vylíčení dnešních událostí, aby biskupa sice varoval, ale aby žádného jednotlivce nevystavil jeho pomstě.

Půl míle před hradem vystoupil z člunu a odměnil veslaře k jejich velké spokojenosti holandskou zlatkou. Byl nyní sice velmi blízko Schonwaldtu, ale hradní zvon, svolávající k obědu, se již ozval, a nadto Quentin ještě zjistil, že se k paláci přiblížil z jiné strany, než kde byla hlavní brána, takže by se obcházením značně zdržel. Zamířil proto přímo k nejbližší části hradu, neboť tam rozeznal hradbu s cimbuřím (pravděpodobně obklopující nám již známou zahradu) a v ní malá dvířka, u nichž byl uvázán člun; myslel si, že by ho na zavolání mohl nějaký ochotný převozník dopravit touto lodicí na druhou stranu vodního příkopu. V naději, že se takto dostane dovnitř, spěchal dále, když tu se dvířka náhle otevřela, vyšel z nich nějaký muž, hbitě vskočil do člunu, přepravil se na druhou stranu a dlouhým bidlem odstrčil loďku zase k místu, kde předtím nasedl. A když se jinoch ještě více přiblížil, zjistil s překvapením, že to není nikdo jiný než proradný cikán Hayraddin, který vyhnuv se mu - což nebylo nikterak obtížné - kráčel k Lutychu jinou cestou a zanedlouho mu zmizel z očí.

Pro Quentina to byla nová látka k přemýšlení. Setrval snad onen pohanský tulák po celý ten čas s dámami z Croye? A jestli ano - proč mu tak dlouho popřávaly svou společnost?

Durward, mučen těmito úvahami, se ještě pevněji rozhodl odhalit dámám Hayraddinovu zradu a vylíčit jim nebezpečné postavení, v němž se nachází jejich ochránce biskup, ohrožený doutnající vzpourou Lutyšských.

S tímto úmyslem vešel do hradu hlavní bránou a zjistil, že ona část hradního osazenstva, která se k obědu shromažďovala ve velké schonwaldtské síni - totiž podřízení duchovní biskupovi, úředníci jeho domácnosti a cizinci, pokud to právě nebyli nejurozenější šlechtici -, již zasedla k tabuli hojně obložené lahůdkami a věnuje se jídlu. V čele stolu mu však vyhradili místo vedle biskupova domácího kaplana; ten nyní Quentina uvítal starým žertovným rčením: „Sero venientibus ossa.” Ale bohatství dobrot, které mu zároveň starostlivě naložil na talíř, usvědčovalo ze lži jeho úsloví, které by jinak - kdyby se shodovalo se skutečností - nepovažovali v Quentinově vlasti za vtip, nebo nanejvýš jen za vtip špatný.

Aby ho nepodezírali ze špatného vychování, vypravoval jim Quentin stručně, jaký rozruch nastal ve městě, když dobří měšťané lutyšští zjistili, že je lučištníkem Ludvíkovy tělesné stráže, a snažil se dodat svému vypravování směšnosti tím, že vylíčil, s jakými nesnázemi byl nakonec vysvobozen jakýmsi tlustým měšťanem a jeho hezkou dcerou.

Ale příběh se společnosti příliš dotýkal, než aby mohla vychutnat jeho žertovnou stránku. Za Quentinova vyprávění všechna činnost u tabule ustala - umlkly vidličky, nože i poháry -, a když domluvil, rozhostilo se vážné ticho, jež tlumeným a zádumčivým hlasem přerušil teprve biskupův majordomus: „Dej Bůh, abychom již uviděli těch sto burgundských kopiníků!”

„Proč byste se na to dívali tak černě?” poznamenal Quentin. „Máte zde přece mnoho vojáků, jejichž povoláním je boj; a vaším protivníkem je pouhá chátra odbojného města, která se rozuteče ještě dříve, než se zatřepotá zástava nad seřazenými ozbrojenci.”

„Neznáte lutyšské měšťany,” odvětil kaplan. „Dá se o nich

právem říci, ze jsou nejdivocejší a nejnezkrotnější v Evropě, nevyjímaje ani měšťany gentské! Dvakrát je již vévoda Burgundský potrestal za jejich opětovné vzpoury proti biskupovi; dvakrát je zdeptal s velikou přísností, omezil jejich výsady, odňal jim zástavy a přisvojil si práva a nároky, jaké uvalit na svobodné říšské město nebylo nikdy předtím považováno za patřičné. Naposledy je těžce porazil u Saint Trondu, kde v krvavém masakru ztratil Lutych téměř šest tisíc mužů, kteří zahynuli mečem nebo se za útěku utopili. Po této bitvě vévoda Karel, ve snaze znemožnit jim další vzpouru, odmítl vstoupit do města bránami, které vzdali, ale dal v šířce asi čtyřiceti loktů pobořit a srovnat se zemí městské hradby a takto vzniklou průrvou vjel v čele svých rytířů do Lutychu jako dobyvatel, s hledím spuštěným a s napřaženým kopím. Lutyšští tenkrát velmi dobře věděli, že nebýt přímluvy jeho otce, vévody Filipa Dobrotivého, byl by tento Karel, tehdy ještě hrabě z Charoláis, vydal jejich město v plen. A přestože jsou jejich vzpomínky na tyto neblahé události stále ještě svěží, jejich průrvy v hradbách zející a neopravené a jejich zbrojnice nevalně plné, postačí letmý pohled na kapalín jakéhosi lučištníka, aby je podnítil k novým nepokojům. Kéž by Bůh všechno napravil! Ale bojím se, že mezi takovým zuřivým obyvatelstvem a tak ohnivým panovníkem, jako je vévoda Burgundský, dojde ke krveprolití. Přál bych si jen, aby můj vznešený a laskavý pán měl diecézi méně skvělou, zato však bezpečnější, neboť jeho mitra je lemována trním, a ne hermelínem. To vše vám říkám proto, pane cizince, abych vás upozornil, že nezdržují-li vás na Schonwaldtu nutné záležitosti, je to místo, odkud by měl každý rozumný člověk odejít bez váhání a co nejrychleji. Vaše dámy jsou tuším téhož názoru, neboť jednoho z pacholků, jenž je provázel při jejich cestě sem, vyslaly nazpět na francouzský dvůr s listy, kterými nepochybně oznamují, že si vyhledají bezpečnější útulek.”

Kapitola XX LÍSTEK

Pryč s pochybami!

Pokusíš-li se, tak uspěješ.

Když neodvážíš se,

zůstaň si společníkem slouhů -

nehodným podat ruku Štěstěně.

Večer tříkrálový

Když stolování skončilo, kaplan, který si buď společnost Quentina Durwarda velmi oblíbil, nebo se snad chtěl od něho dozvědět další podrobnosti o dopoledních událostech, zavedl jinocha do přijímacího salónku, jehož okna byla na jedné straně obrácena do zahrady; a když shledal, že se zraky jeho společníka dychtivě upírají k tomuto místu, nabídl mu, aby sestoupili dolů a prohlédli si roztodivné cizokrajné keře, jimiž biskup obohatil své záhony.

Quentin poděkoval, ale omluvil se s podotknutím, že by se nechtěl vtírat, a zmínil se současně o důtce, které se mu dnes ráno dostalo. Kaplan se usmál a řekl, „že skutečně kdysi platil jakýsi zákaz týkající se soukromé biskupovy zahrady. To však bylo v době,” pokračoval, „kdy náš důstojný otec byl ještě knížecím mladým prelátem sotva třicetiletým a kdy si na hrad přicházelo pro duchovní útěchu mnoho krásných dam. Tenkrát bylo třeba,” pravil se sklopeným zrakem a s úsměvem zpola prostoduchým, zpola chápavým, „aby dámy se sklíčeným svědomím, které bydlívaly v komnatách obývaných nyní vznešenou kanovnicí, měly pro své rozjímání a procházky na čerstvém vzduchu nějaké klidné, bezpečné místo, kde by nebyly obtěžovány světskými záležitostmi a vtíravostí neuctivců. Ale v posledních letech,” dodal, „se tento zákaz již nedodržuje, třebaže nebyl formálně odvolán, a zůstává jen pouhým přežitkem v mysli vysloužilého ceremoniáře. Je-li vám libo, sejdeme ihned dolů a vyzkoušíme, jestli tam skutečně straší.”

Nic nemohlo být Quentinovi vítanější než naděje na volný přístup do zahrady. Doufal, že se mu tam podaří nějakou náhodou - která až dosud vždy přála jeho lásce - navázat spojení s dámou svého srdce, nebo ji alespoň uvidět na nějakém balkónku, v nějaké věžičce nebo na jiné vyhlídce, podobně jako v hostinci Fleur-de-lis u Plessis nebo v Dauphinově věži uvnitř samého královského hradu; neboť zřejmě bylo Isabele souzeno, aby zůstala i nadále Dívkou z vížky, ať už se uchýlí kamkoli.

Sestoupili tedy do zahrady a Durwardův nový přítel jako by se náhle proměnil v jakéhosi přírodního filozofa zcela zaujatého záležitostmi půdy. Quentin však povznesl svůj zrak výše, a i když nehleděl k nebeské klenbě jako astrolog, přece alespoň bloudil svýma očima po klenutých oknech, balkónech, a zejména po věžičkách - vystupujících z průčelí staré budovy na všech stranách -, aby objevil dívku, která měla být jeho hvězdou.

Při této činnosti mladý milenec naslouchal jen velmi nedbale - naslouchal-li vůbec - výčtu rozmanitých bylin a keřů, které mu jeho ctihodný průvodce ukazoval a jmenoval; „tato je prý obzvlášť vzácná, neboť je mimořádně užitečná v lékařství - tamta je ještě vzácnější, neboť dodává výtečnou chuť masité polévce - a ona je nejvzácnější ze všech, neboť její jedinou předností je, že se Vyskytuje jen velice zřídka”. Bylo však třeba zachovávat alespoň zdání jakés takés pozornosti, což byl úkol pro našeho jinocha tak nesnadný, že upřímně posílal k čertu úslužného přírodopisce i celou rostlinnou říši. Konečně ho osvobodily veliké hodiny, které svými údery odvolávaly kaplana k jakési úřední povinnosti.

Důstojný pán se mnohokrát zbytečně omlouval, že musí opustit svého nového přítele, a nakonec Quentina ubezpečil, že se může procházet v zahradě až do soumraku bez velkého nebezpečí, že by ho někdo vyrušoval.

„Studuji zde vždycky své homilie,” dodal, „neboť toto odloučené místo nebývá často navštěvováno cizími lidmi. Teď jdu kázat do jedné z našich kaplí, a je-li libo, můžete mě poctít svou přítomností jako můj posluchač. - Říká se, že mám jisté kazatelské nadání - nu, ale budiž sláva jenom tomu, komu skutečně náleží!”

Quentin se však protentokráte omluvil - prý ho prudce rozbolela hlava a pobyt na čerstvém vzduchu ho asi nejlépe vyléčí - a tak jej konečně dobromyslný kněz nechal o samotě.

Můžeme si snadno domyslet, že jinoch, když si mohl nyní pohodlněji prohlížet každé okno a každý otvor vedoucí do zahrady, věnoval patřičnou pozornost i oknům v blízkosti branky, jíž Marthon vpustila Hayraddina - jak sám tvrdil - do obydlí hraběnek z Croye. Ale až do soumraku se tam nepohnulo ani neukázalo nic, co by mohlo vyvrátit nebo potvrdit cikánovo chvástání; a Quentin se posléze začal obávat, ač sotva věděl proč, že by jeho dlouhá procházka v zahradě mohla vzbudit nelibost nebo podezření.

Rozhodl se již odejít, a ještě naposledy - jak si předsevzal -kráčel pod okny, která ho tak vábila, když tu nad sebou zaslechl slabý, opatrný zvuk - snad zakašlání - jako by chtěl někdo přivábit jeho pozornost, ale tak, aby to nikdo jiný nepozoroval. Pohlédl vzhůru radostně překvapen; okno se otevřelo a uviděl, jak ženská ruka upustila lístek, který zapadl do rozmarýnového keře vyrůstajícího při zdi. Opatrnost, s jakou byl lístek doručen, vyžadovala stejnou opatrnost a tajnost při jeho čtení. Jak jsme již řekli, zahradu obklopovaly ze dvou stran budovy paláce, takže do ní bylo vidět z mnoha oken nejrůznějších komnat. Ale byla tam i jakási umělá jeskyně, kterou kaplan Quentinovi ukazoval s nemalou pýchou. Popadnout lístek, vsunout jej do záňadří a pospíšit do tohoto úkrytu bylo dílem okamžiku. Tam teprve rozbalil vzácný svitek, žehnaje zároveň památce mnichu aberbrothických, jejichž výchova mu umožnila rozluštit jeho obsah.

Prvý řádek obsahoval důtklivé napomenutí:

„Přečtěte to ve vší tajnosti!” Pak následovalo: „Tomu, co vaše oči tak směle vyslovily, mé oči snad až příliš rychle porozuměly. Ale nespravedlivé pronásledování dodává smělosti jeho obětem a lepší je spolehnout se na vděčnost jednoho než být stále pronásledována mnohými. Štěstí zbudovalo svůj trůn na vysoké skále, stateční lidé se však nebojí k němu vyšplhat. Máte-li odvahu vykonat něco pro ženu, jež mnoho riskuje, přijďte s modrobílým perem na čepici zítra za svítání do této zahrady. Nečekejte však na žádné další sdělení. Hvězdy vás prý určily k velikosti a daly vám do vínku vděčnou povahu. - Sbohem. - Buďte věrný, pohotový a odhodlaný - a nepochybujte o svém štěstí!”

V listě byl zabalen prsten s plochým diamantem, na němž byl vyryt starobylý znak croyského rodu.

Prvým Quentinovým pocitem byla nezkalená radost -nadšení, hrdost a štěstí, jež jako by ho vyzdvihly až ke hvězdám - rozhodnutí zvítězit, nebo padnout. V této chvíli s opovržením pohlížel na všechny překážky, jež by se mohly postavit mezi něj a předmět jeho tužeb.

V nadšené náladě, neschopen snášet jakékoli vyrušení, které by ho třebas i jen na chvilku vytrhlo z jeho vznosných úvah, vrátil se Durward do paláce a spěšně se omluvil, že ho bolí hlava, a že se proto nezúčastní večeře. Pak zažehl lampu, odebral se do své komnaty a tam znovu a znovu pročítal drahocenný list a tisíckrát zulíbal neméně drahocenný prsten.

Ale takové mimořádné citové vypětí nemůže trvat dlouho; a tak se i Quentin ponenáhlu uklidňoval a začala se mu na mysl vtírat myšlenka - i když ji zaháněl jako nevděčnou, ba rouhavou -, že upřímnost tohoto vyznání svědčí o menší jemnosti pisatelky, než se srovnávalo s vysoce romantickou úctou o zbožňováním, s jakými až dosud vzhlížel ke komtese Isabele. Ale jako by byl zardousil odpornou syčící zmiji, kdyby se mu byla vplížila do postele, tak i tuto nevděčnou myšlenku potlačil hned v zárodku, sotvaže se objevila. Což se slušelo na něho - na vyvolence, kvůli kterému se tak velice snížila -, aby ji obviňoval pro blahosklonnost, bez níž by se byl nikdy neodvážil pozvednout k ní svůj zrak? Což právě vznešenost jejího rodu a postavení úplně nepřevrací obvyklá pravidla, která ukládají dámě mlčení, dokud její nápadník nepromluví první? Tyto důvody, směle formulované v logické závěry, si otevřeně přiznával. Ale jeho marnivost by byla mohla uvést ještě další důvod, který však jinoch nebyl ochoten ani v duchu upřímně uznat: že totiž přednosti milovaného člověka by snad mohly trochu ospravedlnit, že se dáma odchýlí od běžných pravidel. Vždyť pro to mohl koneckonců nalézt příklad v kronice o Malvoliovi. Nevýznamný panoš, o němž právě četl, byl - právě tak jako on sám - šlechticem bez panství a jmění, a přece velkodušná uherská princezna mu bez skrupulí poskytla mnohem podstatnější důkazy o své náklonnosti než lístek, jaký právě dostal:

„Vítám tě,” řekla, „můj pane rozmilý, mám tě v svém srdci, přesladký, spanilý. Třemi polibky, láskou tě obdařím a pět set liber mzdy ti vyměřím.”

A v téže věrohodné historii přiznává i sám uherský král:

„Setkal jsem se s nejedním pážetem,

které se sňatkem stalo knížetem.”

Vcelku se tedy Quentin šlechetně a velkodušně smířil s hraběnčiným chováním, z něhož mu pravděpodobně kynul tak veliký prospěch.

Ale po těchto pochybnostech následovaly další, méně stravitelné. Pokud Quentin mohl soudit, zrádce Hayraddin byl v komnatách dam plné čtyři hodiny. Vezmou-li se v úvahu jeho narážky, jimiž naznačoval, že má na štěstí Quentina Durwarda velice zajímavý vliv, jaká zde byla záruka, že se tyto věci nedějí z cikánova podnětu? A jestliže ano, cožpak není pravděpodobné, že ten pokrytecký lotr uvedl celou věc v chod, jen aby kryl nějaký svůj nový zrádcovský plán - třebas vylákat Isabelu z ochrany ctihodného biskupa? To bylo třeba důkladně prozkoumat. A Quentin cítil vůči tomuto člověku odpor přímo úměrný nestoudné drzosti, s jakou cikán přiznal své bídáctví; nebyl schopen doufat, že by něco, na čem se proradný cikán podílel, mohlo dobře dopadnout.

Takové myšlenky se Quentinovi honily hlavou jako nejasné mraky stahující se nad krásnou krajinou jeho dřívějších představ, a tak strávil bezesnou noc. Již za svítání, ba ještě celou hodinu před ním byl už v zámecké zahradě, do níž mu nyní nikdo nebránil vstoupit ani v ní přebývat. Čapku mu zdobilo pero předepsané barvy, tak pěkné, jaké jenom mohl za tak krátkou dobu sehnat. Takřka po dvě hodiny si nikdo nepovšiml jeho přítomnosti. Konečně se ozvalo několik tónů loutny, nad malými bočními dvířky, jimiž Marthon včera vpustila dovnitř Hayraddina, se otevřelo okno a v něm se v panenské kráse zjevila Isabela. Plaše, ale srdečně jinocha pozdravila, do temna se zarděla při jeho hluboké a výmluvné pokloně, kterou odpověděl na její zdvořilost, zavřela okno a zmizela.

Bylo to nad slunce jasnější! Pravost lístku se potvrdila; zůstávala jen otázka, co bude následovat. O tom krásná pisatelka nic nenaznačila. Nehrozilo však žádné bezprostřední nebezpečí - hraběnka byla v pevném hradě, pod ochranou knížete váženého pro svou světskou autoritu a uctívaného pro autoritu církevní. Nebyl zde důvod ani příležitost, aby se plesající panoš pouštěl do nějakého dobrodružství, a stačilo, aby byl neustále připraven hbitě vykonat všechny příkazy své vyvolené, jakmile je dostane. Ale osud si usmyslel povolat ho činům dříve, než jinoch tušil.

Čtvrtého večera po příchodu na Schonwaldt učinil Quentin potřebná opatření, aby příštího dne vyslal nazpět na Ludvíkův dvůr posledního zbývajícího pacholka ze své družiny s listy pro strýce a lorda Crawforda. Zříkal se v nich služeb Francii a vypovídal své závazky. Tajné pokyny, které dostal Hayraddin, dostatečně ospravedlňovaly jeho rozhodnutí, jež bylo, jak se zdálo, za těchto okolností nejen čestné, ale i obezřetné. Pak ulehl, obklopen všemi těmi růžovými vidinami a myšlenkami, jaké se vznášejí nad lůžkem mladíka, jenž vřele miluje a věří, že jeho laska je upřímně opětována.

Ale Quentinovy sny, podobající se zpočátku světlým, půvabným vidinám, s nimiž usínal, nabyly ponenáhlu děsivějšího rázu.

Procházel se s komtesou Isabelou kol klidného vnitrozemského jezera, jaké bylo v jeho vlastním rodném údolí. Mluvil s ní upřímně o své lásce a neuvědomoval si přitom žádné překážky, jež by mezi nimi stály. Dívka mu naslouchala s ruměncem ve tváři a usmívala se - právě tak, jak to mohl očekávat podle tónu listu, jejž měl ve dne v noci na svém srdci. Ale scéna se náhle změnila - léto přešlo v zimu, klid v bouři. Zvedl se vítr, vzduly se vlny a utkaly se v takovém zápase bouřných vod a větrných vírů, jako by démoni vodních hlubin a povětří v divém soupeření bojovali o své burácející říše. Viděli, že vzdouvající vody jim znemožňují návrat i cestu vpřed, ale sílící vichřice, která oba milence vrhla jednoho druhému do náručí, jim zřejmě bránila, aby zůstali na místě.

Procitl; ale i když přelud zmizel a ustoupil skutečnosti, hřmot, který jej pravděpodobně vyvolal, dosud zněl Quentinovi v uších.

Quentin se vztyčil na lůžku a udiveně naslouchal zvukům, které - jestliže skutečně ohlašovaly bouři - by zahanbily i nejprudší vichřici, jaká se kdy rozlétla krajem z Grampianského pohoří. Po nějaké chvíli si však uvědomil, že tento hřmot není projevem běsnění živlů, ale lidské zloby.

Vyskočil z lože a vyhlédl z okna své komnaty do zahrady, ale na té straně vládl úplný klid. Avšak hluk a výkřiky, doléhající k němu nyní otevřeným oknem ještě halasněji, utvrdily jinocha v přesvědčení, že hrad je obléhán zvenčí a že na něj útočí početný a odhodlaný nepřítel. Spěšně shledal svůj oděv a zbroj a oblékal je tak rychle, jak mu tma a překvapení dovolovaly, když vtom upoutalo jeho pozornost zaklepání na dveře komnaty. Protože se Quentin ihned neozval, vetřelec vylomil slabé dveře a vnikl dovnitř. Jak prozradilo jeho nápadné nářečí, nebyl to nikdo jiný než cikán Hayraddin Maugrabin. V ruce držel fiólu, a jakmile k ní přiložil zápalnou hubku, vyrazil z jejích útrob temný narudlý plamen, jímž zažehl lampu, kterou vyňal ze záňadří.

„Horoskop vašeho osudu,” pravil bez jakéhokoli jiného pozdravu rázně k Durwardovi, „závisí teď na okamžitém rozhodnutí.”

„Lotře!” zvolal Quentin v odpověď, „jsme obklopeni zradou, a kde je zrada, tam musíš mít ty svůj podíl!”

„Jste blázen,” odvětil Maugrabin. „Nikdy jsem nikoho nezradil, když jsem tím nemohl nic získat - tak proč bych měl zradit vás, když vaše bezpečnost je pro mě cennější než vaše zkáza? Popřejte mi chvilku sluchu, jste-li schopen vyslechnout několik rozumných slov, dříve než vám hlas nevyhnutelnosti zazní v uších jako smrtící výstřel zkázy. Lutyšští povstali. Vede je Vilém de la Marck se svou hordou. Není téměř žádná možnost obrany, a i kdyby byla, počet útočníků a zuřivost jejich vůdce by brzy zlomily každý odpor. Chcete-li zachránit hraběnku a své vlastní naděje, následujte mě ve jménu té, jež vám poslala plochý diamant se třemi vyrytými leopardy!”

„Veď mě,” souhlasil Quentin chvatně, „v jejím jméně podstoupím jakékoli nebezpečí!”

„Jak já jsem to zařídil,” pravil cikán, „nebude s tím spojeno žádné nebezpečí, jestli zdržíte své rámě boje, který se vás netýká; neboť koneckonců, co je vám po tom, jestli biskup, jak mu říkají, pobije své stádo, nebo stádo zabije svého pastýře? Cha, cha, cha! Jděte za mnou, ale opatrně a trpělivě; kroťte svou odvahu a důvěřujte mé prozíravosti - tím se vyrovná můj dluh a vy získáte hraběnku za ženu. Následujte mě!”

„Jdu tedy s tebou,” pravil Quentin a vytasil meč, „ale ve chvíli, kdy spatřím nejmenší náznak zrady, budeš mít hlavu na tři yardy od těla!”

Cikán, vida, že je Quentin úplně vyzbrojen a připraven, vyrazil bez dalšího slova dolů po schodech. Rychle se proplétal různými bočními chodbami, až se dostali do zahrady. Na této straně bylo sotva vidět nějaké světlo nebo slyšet nějaký shon. Ale jakmile Quentin vyšel na otevřené prostranství, ohlušující halas z opačné strany hradu dolehl k němu desetkrát silněji než uvnitř. Mladík rozeznával válečný pokřik útočníků: „Za Lutych! Za Lutych!” a „Kanec! Kanec!”, na nějž prelátovi vojáci, rychle přispěchavší - ač překvapeni a v nevýhodě - k obraně hradeb, odpovídali slabým a nezřetelným: „Za Pannu Marii a biskupa!”

I když měl Quentin bojovného ducha, přece jen mu byla zuřivá bitva lhostejná ve srovnání s Isabeliným osudem, jenž -jak se důvodně obával - bude strašlivý, nevysvobodí-li ji někdo z moci zpustlého a krutého lupiče, který právě nyní rozbíjel brány hradu. Smířil se s cikánovou pomocí, stejně jako lidé nevyléčitelně choří neodmítají lék předepsaný šarlatány a mastičkáři; šel za ním zahradou, rozhodnut, že se jím dá vést, pokud neodhalí nějaké známky zrady, a pak mu probodne srdce nebo mu utne hlavu od těla. I sám Hayraddin si zřejmě uvědomoval, že jeho osud visí na vlásku, neboť od chvíle, kdy vyšli ven, zanechal všech svých obvyklých úsměšků a vtipů, jako by si umínil chovat se skromně, odvážně a horlivě.

Ve dveřích vedoucích k obydlí dam se na tiché Hayraddinovo znamení objevily dvě ženy zahalené černými hedvábnými závoji, jaké tehdy - stejně jako dnes - nosívaly Nizozemky. Quentin nabídl jedné z nich rámě; chopila se ho s rozechvělou dychtivostí, ba tak se do něho zavěsila, že kdyby byla vážila o něco více, byla by značně znesnadňovala jejich útěk. Cikán, doprovázející druhou ženu, zamířil přímo k boční brance vedoucí zahradní zdí k vodnímu příkopu. Těsně u ní byl přivázán člun, jímž Quentin před časem viděl odjíždět Hayraddina z hradu.

Jakmile se přeplavili na druhý břeh, ryk postupujícího útoku a výkřiky úspěšného násilí naznačovaly, že obléhatelé již pronikají do hradu. Tento zvuk zazněl Quentinovi v uších tak hrůzně, že se nezdržel, aby se nahlas nezapřísahal:

jakmile se přeplavili na druhý břeh, ryk postupujícího útoku naznačoval, že obléhatelé |iž pronikají do hradu (str. 248)

„Kdyby můj život nebyl neodvolatelně zasvěcen splnění mé nynější povinnosti, vrátil bych se na hradby, věrně bych se postavil po bok pohostinnému biskupovi a umlčel několik těch lotrů, jejichž hrdlo je plno loupeže a plenění!”

Dáma, jež se ho stále křečovitě přidržovala, stiskla mu při těchto slovech zlehka paži, jako by mu chtěla naznačit, že je zde bližší a naléhavější úkol pro jeho rytířskost než obrana Schonwaldtu. A cikán zvolal tak hlasitě, aby ho dobře slyšeli: „No tomu přece říkám pravé křesťanské šílenství! -Bláznovství, které by se chtělo vrátit a bojovat, když láska i štěstí velí, abychom utekli. Kupředu, kupředu, jak jen nejrychleji můžete! Koně jsou již připraveni tam v té vrbové houštině.”

„Vidím jen dva koně,” podivil se Quentin, když je uzřel v měsíčním svitu.

„To je všechno, co jsem mohl sehnat, aniž bych vzbudil podezření,” odvětil cikán. „Ostatně nám úplně postačí. Vy dva musíte jet spěšně do Tongres, dříve než se cesta stane nebezpečnou. Marthon se přidá k ženám naší tlupy, s nimiž se již dávno zná. Vždyť je dcerou našeho kmene a pobývala mezi vámi jen proto, aby posloužila našim záměrům, kdyby se náhodou naskytla příležitost.”

„Marthon!” zvolala hraběnka a pohlédla na zahalenou postavu s výkřikem překvapení. „Což to není má příbuzná?”

„Je to jen Marthon,” odpověděl Hayraddin. „Odpusťte mi ten podvůdek. Neodvážil jsem se odvést obě dámy z Croye Divokému kanci ardenskému.”

„Lotře!” zvolal důrazně Quentin. „Ale není - nemůže být příliš pozdě - vrátím se, abych zachránil hraběnku Hamelinu!”

„Hamelina,” zašeptala dáma znepokojeně, „se opírá o tvé rámě a děkuje ti za svou záchranu.”

„Jakže?” vzkřikl Quentin a vymanil se z jejího sevření s větší drsností, než jakou by byl kdykoli jindy projevil vůči ženě jakéhokoliv společenského postavení. „Tak hraběnka Isabela tam zůstala? - Sbohem! Sbohem!”

Obrátil se, aby se rychle vrátil do hradu, ale Hayraddin ho zadržel a zvolal:

„Zůstaňte - poslouchejte - slyšte přece - jdete vstříc jisté smrti! - Tak proč jste tedy, u čerta, nosil barvy té starší? - Už nikdy nebudu věřit modrobílému hedvábí! - Ale vždyť ona má přece skoro stejně velké věno - má šperky a zlato - a má také nároky na hrabství!”

Vyrážeje tato slova v přerývaných větách, cikán se snažil Quentina násilím zadržet, takže jinoch položil ruku na dýku, aby se vyprostil z jeho sevření.

„Nu, má-li se věc takto,” pravil Hayraddin a pustil ho, „tož tedy jděte - a nechť vás ďábel provází, je-li jaký.”

Sotvaže se Quentin vymanil z cikánova objetí, rozběhl se jako vítr nazpět ku hradu. Hayraddin se pak obrátil k hraběnce Hamelině, která sklesla k zemi, naplněna hanbou, strachem a zklamáním.

„Stala se chyba,” poznamenal cikán. „Vzhůru, madame, a za mnou! Dříve než vzejde nový den, opatřím vám dvornějšího manžela než toho chlapce dětské tváře, a nestačí-li vám jeden, dostanete jich třeba dvacet.”

Hraběnka Hamelina byla stejně prudká ve své vášni, jako byla nyní slabá a nemohoucí, když měla pochopit a rozumně uvážit svou situaci. Tak jako mnozí jiní lidé i ona se poměrně dobře vyrovnávala s běžnými životními povinnostmi. Ale za kritické situace, v jaké se nyní nacházela, se zmohla jenom na to, že ze sebe chrlila zbytečné nářky a obviňovala Hayraddina, že je zloděj, bídný ničema, podvodník a vrah.

„Řekněte prostě, že jsem cikán,” odvětil jí klidně Maugrabin, „a řeknete tím všechno najednou.”

„Netvore! Tvrdil jsi, že hvězdy stanovily naše spojení, a přiměl jsi mě, abych mu napsala - ach, jaká jsem byla bídná!” naříkala nešťastná paní.

„A ony by skutečně byly stanovily vaše spojení,” pravil Hayraddin, „kdyby jen byly souhlasily obě strany. Ale myslíte si snad, že požehnané konstelace mohou někoho oženit proti jeho vůli? Zmýlily mě vaše proklaté křesťanské galantnosti a šaškování se stužkami a odznaky přízně. Myslím, že ten mladík prostě dává přednost telecímu před hovězinou - a to je vše. Vstaňte a následujte mě. A pamatujte si - nestrpím ani pláč, ani omdlévání!”

„Nepůjdu o krok dále,” pravila hraběnka tvrdohlavě.

„Při jasném nebi, však vy půjdete!” zvolal Hayraddin. „Přísahám při všem, na co kdy blázni věřili, že jednáte s člověkem, který se nebude rozpakovat svléci vás do naha, přivázat ke stromu a zanechat vás osudu.”

„To ne!” vmísila se do toho Marthon. „S tvým dovolením — nebude se s ní špatně zacházet. Nosím u sebe nůž právě tak jako ty, a dovedu ho použít. Je to laskavá žena, i když je blázen. - A vy, madame, vstaňte a pojďte s námi. Stal se omyl, ale už i to, že jste zachránila holý život a zdravé údy, za něco stojí! Kolik lidí tam na hradě by rádo dalo všechno bohatství světa, jen aby byli na vašem místě!”

Mezitímco Marthon mluvila, dolehla k nim ze Schonwaldtského hradu vřava, v níž se vítězné volání mísilo s výkřiky hrůzy a zoufalství.

„Poslechněte si to, madame,” pravil Hayraddin, „a buďte vděčna, že nepřispíváte svou sopránovou píšťalkou k onomu koncertu. Věřte mi, budu o vás pečovat poctivě a hvězdy dodrží své slovo a najdou vám dobrého manžela.”

Jako nějaké divé zvíře, vyčerpané a přemožné hrůzou a únavou, poddala se hraběnka Hamelina vedení svých průvodců a nechala se lipně odvádět, kam se jim zachtělo. Ba byla tak zmatená a vyčerpaná, že poctivá dvojice, která ji zpola nesla, zpola vedla, pokračovala v její přítomnosti v rozhovoru, aniž jim hraběnka rozuměla.

„Vždycky jsem si myslela, že tvůj plán nemá hlavu ani patu,” řekla Marthon. „Kdybychom byli svedli dohromady ty mladé lidi, pak bychom byli mohli vskutku získat jejich vděčnost a najít útočiště na jejich hradě. Ale jaká byla naděje, že se tak hezký mladík ožení s takovou starou bláznivou ženskou?”

„Rizpo,” odvětil Hayraddin, „nosila jsi křesťanské jméno a žila jsi ve stanech těch hloupých lidí tak dlouho, až jsi nasákla jejich hloupostí. Jak jsem mohl jen tušit, že mu bude tolik záležet na několika letech - na mládí nebo na stáří -, když prospěch z takového sňatku byl tak patrný? A dobře víš, že ta upejpavá dívka by se nedala přimět ke stejné upřímnosti jako tato hraběnka, která nám nyní visí mrtvě na rukách jako žok vlny. Také jsem měl rád toho chlapce a chtěl jsem mu prokázat laskavost. Oženit ho s touto starou ženou by pro něj znamenalo udělat štěstí. Sňatkem s Isabelou by však na sebe poštval de la Marcka, Burgunďana i Francouze - prostě každého, kdo si osobuje právo disponovat její rukou. A ježto se jmění této hloupé žehy skládá především ze zlata a šperků, byli bychom i my dostali svůj podíl z kořisti. Nu, tětiva praskla a šíp se minul cíle. Pryč s ní - zavedeme ji k bradatému Vilémovi, a až bude jako obvykle důkladně zpitý, nerozezná starou hraběnku od mladé. Kupředu, Rizpo - buď smělého srdce! Jasná hvězda Aldebaran dosud bdí nad osudy dětí pouště!

Kapitola XXI DRANCOVÁNÍ

Brány slitování pak zapadnou a voják se srdcem jak z kamene -zpitý sečí, s rukama od krve, se svědomím jak peklo širokým začne běsnit.

Král Jindřich V.

Překvapená a poděšená posádka Schonwaldtu se přece jen po nějaký čas statečně bránila proti útočníkům; ale obrovské zástupy, jež se valily od města Lutychu a útočily na hrad jako včely obletující úl, rozptylovaly pozornost obránců a oslabovaly jejich odvahu.

Mezi obránci se vyskytli i četní nespokojenci, ne-li skuteční zrádci - mnozí biskupovi vojáci vyzývali, aby se posádka vzdala útočníkům, a jiní opustili svá stanoviště a pokoušeli se uprchnout z hradu. Mnozí zoufalci se vrhli z hradeb do vodního příkopu, a pokud se neutopili, odhodili své odznaky a zachránili se tím, že se vmísili v pestrý dav útočníků. Pravda, několik málo vojáků se z oddanosti shromáždilo kolem biskupa a dále bránilo mohutný donjon, kam se uchýlil; a jiní, obávajíce se, že nedostanou milost, nebo poháněni zoufalou odvahou, hájili další osamělé bašty a věže rozlehlé budovy. Utocníci se však již zmocnili nádvoří i nižších části paláce a nyní zuřivě pronásledovali poražené a dychtivě pátrali po kořisti. A přece jeden člověk, jako kdyby vyhledával smrt, před níž ostatní prchali, snažil se proklestit si cestu na toto místo vřavy a hrůzy, jsa poháněn obavami, jež byly pro jeho fantazii ještě strašnější, než byla skutečná scéna kolem pro jeho zrak a smysly.

Kdo by v té osudové noci viděl Quentina Durwarda a neznal důvody pro jeho jednání, byl by ho považoval za zuřivého šílence; kdo by však byl mohl zhodnotit jeho pohnutky, nepovažoval by ho za nic menšího než za romantického hrdinu.

Když se jinoch blížil k Schonwaldtu z téže strany, kde ho opustil, setkal se s několika uprchlíky mířícími k lesu; li se mu samozřejmě vyhnuli, neboť běžel opačným směrem, než kterým se oni sami snažili uniknout. Když se dostal ještě blíž, slyšel a zčásti i viděl postavy vrhající se ze zahradní zdi do vodního příkopu a jiné nešťastníky, které útočníci zřejmě shazovali dolů z cimbuří. Jeho odvaha však ani na okamžik nezakolísala. Nezbýval mu čas k tomu, aby sháněl člun, i kdyby ho byl mohl použít; v každém případě bylo však bezúčelné snažit se dosáhnout zahradní branky, přecpané uprchlíky, jež nápor zoufalců pokoušejících se uniknout ze zahrady neustále nemilosrdně zatlačoval a srážel do příkopu, který nemohli překročit.

Quentin se tomu místu vyhnul a vrhl se do příkopu v blízkosti takzvané malé hradní brány, jejíž padací most byl stále ještě zdvižen. S nesnázemi unikl smrtícímu objetí nejednoho topícího se ubožáka, zachytil se jednoho visícího řetězu a s velikým vypětím sil se vyšvihl z vody a dostal se k plošině, na níž byl most zavěšen. Když se rukama i koleny namáhal, aby se pevně zachytil, přiběhl jakýsi lancknecht se zakrváceným mečem a pozvedl svou zbraň k ráně, jež by byla nepochybně osudná.

„Jakže, kamaráde?” zvolal Quentin rozkazovačně. „Takhle chceš pomoci svému druhu ve zbrani? - Podej mi ruku!”

Voják mu mlčky a ne bez váhání ruku podal a pomohl mu na plošinu; a Skot, nedopřávaje mu času k přemýšlení, dodal stejně rozkazovačně: „A teď k západní věži, chceš-li zbohatnout! Knězův poklad je v západní věži!”

„K západní věži! Knězův poklad je v západní věži!” zaznělo kolem jakoby ozvěnou a rozptýlení ozbrojenci, zaslechnuvše pokřik, vrhli se jako smečka zuřivých vlků opačným směrem, než kterým se chtěl vydat Quentin.

Chovaje se tak, jako by nepatřil k poraženým, ale k vítězům, pronikl do zahrady a prošel jí s menšími nesnázemi, než očekával, neboť volání „Do západní věže!” odlákalo část útočníků; jinou část pak odvolal válečný pokřik a zvuk rohu, aby pomohla odrazit zoufalý výpad, o který se pokusili obránci donjonu v naději, že se jim podaří prosekat si cestu z hradu a odvést biskupa s sebou. A tak Quentin s bušícím srdcem čile proběhl zahradou, odhodlán zvítězit, nebo padnout při svém zoufalém podniku. Ještě dříve, než pronikl do zahrady, vrhli se proti němu tři muži s napřaženými kopími a s pokřikem: „Za Lutych! Za Lutych!”

Jinoch se postavil do střehu, ale nepouživ své zbraně zvolal: „Francie, Francie, přítel Lutychu!”

„Ať žije Francie!” odpověděli lutyšští měšťané a vzdálili se.

Toto heslo se ukázalo talismanem, jenž odvrátil zbraně nejméně čtyř nebo pěti přívrženců Viléma de la Marck potloukajících se v zahradě, kteří na něho vyrazili křičíce: „Kanec! Kanec!”

Slovem, Quentin začal doufat, že jeho domnělé postavení posla krále Ludvíka - tajného podněcovatele lutyšských povstalců a skrytého podporovatele Viléma de la Marck - mu snad pomůže ve zdraví přežít hrůzy této noci.

Když došel k věžičce, ustrnul, neboť zjistil, že boční dvířka, jimiž ještě před chvílí vyšla Marthon s hraběnkou Hamelinou, jsou zatarasena nejedním mrtvým tělem.

Dvě z nich odvlekl Quentin rychle stranou, aby mohl vstoupit dovnitř, a právě když překračoval třetí tělo, chytil ho zdánlivě mrtvý za kazajku a prosil ho, aby se zastavil a pomohl mu vstát. Jinoch se snažil setřást tuto nenadálou překážku a chystal se již použít drsnějšího způsobu, aby se uvolnil, když tu ležící muž začal vysvětlovat dále:

„Zadusím se ve vlastním brnění. Jsem Pavillon, lutyšský konšel. Jste-li na naší straně, obohatím vás - jste-li na straně nepřátelské, poskytnu vám ochranu. Ale nenechte - nenechte mě zde zajít jako zadušené prase!”

I uprostřed krvavé a zmatené scény si Quentin duchapřítomně uvědomil, že kdyby se mu podařilo nalézt komtesu Isabelu, tento konšel by jim mohl pomoci při útěku. Zvedl ho proto a zeptal se, zda je raněn.

„Raněn nejsem - alespoň se domnívám, že nikoli,” odpověděl měšťan, „jsem však úplně bez dechu.”

„Posaďte se tady na kámen a počkejte, až budete moci zase popadnout dech,” pravil Quentin. „Ihned se vrátím.”

„Na čí straně stojíte?” zeptal se měšťan a stále se ho držel za kabát.

„Na straně Francie - Francie,” odpověděl Quentin a snažil se odejít.

„Jakže? To jste vy, můj rázný mladý lučištníku?” pravil ctihodný konšel. „Ne, ne! Když už mě potkalo to štěstí, abych v dnešní hrozné noci našel nějakého přítele, tak ho hned tak neopustím, za to vám ručím. Jděte, kam je vám libo, ale já půjdu s vámi. A jestli se mi podaří sehnat dohromady několik ostrých chlapců našeho cechu, snad vám pomůžu na oplátku zase já. Ale všichni se rozkutáleli jako hrášky - ach, je to strašlivá noc!”

Po celý ten čas se vlekl za Quentinem, jenž si uvědomoval, jak je důležité, aby si zajistil podporu tohoto vlivného člověka; zpomalil proto svůj krok, i když v duchu proklínal překážku, jež ho zdržovala.

Nahoře, na konci schodiště, byl předpokoj, kde ležely rozházené krabice a vaky nesoucí stopy drancování, a část jejich obsahu se válela na podlaze. Lampa dohasínající v sopouchu ozařovala slábnoucími paprsky mrtvého nebo bezvědomého člověka ležícího uvnitř krbu.

Jako chrt vypuštěný z psovodova řemene odtrhl se Quentin od Pavillona, divže ho přitom nepovalil; vběhl do druhé komnaty, pak do třetí, jež byla zřejmě ložnicí dam z Croye -ale ani v jedné neviděl živou duši. Volal Isabelu jménem, nejdříve tlumeně, potom silněji a nakonec zoufalým, naléhavým hlasem. Mrtvé ticho bylo jedinou odpovědí. Lomil rukama, rval si vlasy a zoufale dupal na podlahu. Konečně mu slabý záblesk světla - prorážející v temném koutě ložnice štěrbinou v obložení - prozradil, že za čalouněním je nějaký výklenek nebo úkryt. Quentin ihned pospíšil, aby to prozkoumal. Zjistil, že jsou tam skutečně skrytá dvířka; ta však odolávala všem jeho chvatným pokusům o otevření. Nic nedbaje, že by se mohl zranit, naběhl na dveře vší silou a váhou svého těla, a tento nápor, vystupňovaný kolísáním mezi nadějí a zoufalstvím, byl tak mocný, že by byl rozbil i mnohem pevnější překážku.

Takto si takřka bezhlavě vynutil vstup do malé modlitebny; jakási žena, jež až dosud v mučivé úzkosti klečela před křížem a prosila o smilování, sklesla nyní na podlahu, přemožena novou hrůzou z rachotu vyražených dveří. Jinoch ji dychtivě zvedl ze země - a jaká radost! - byla to ona, již chtěl zachránit - komtesa Isabela! Vzal ji do náruče - zapřísahal ji, aby se vzpamatovala - snažně ji prosil, aby byla dobré mysli - neboť nyní je pod ochranou člověka, jehož srdce i paže jsou dost silné, aby ji ochránily třebas před celými armádami.

„Durwarde!” zašeptala, když se konečně probrala. „Jste to skutečně vy? Zbývá tedy ještě trocha naděje. Myslela jsem, že mě již všichni moji živí a smrtelní přátelé zanechali mému osudu. Neopouštějte mě víc!”

„Nikdy - nikdy!” ujišťoval Quentin. „Ať se stane cokoli, ať přijde jakékoliv nebezpečí, budu s vámi sdílet váš osud až do chvíle, kdy bude opět šťastným.”

… sklesla nyní na podlahu, přemožena novou hrůzou … (sir. 256)

„Je to skutečně nadmíru tklivé a dojemné,” ozval se za nimi drsný, astmaticky přerývaný hlas. „Milostná záležitost, jak vidím. Z celé duše lituji tu nešťastnou bytost, jako by to byla má vlastní Trudchen.”

„Musíte pro nás učinit více než nás jen litovat,” pravil Quentin, obraceje se na mluvčího. „Musíte nám pomoci svou ochranou, pane Pavillone. Vězte, že tuto dámu mi svěřil do ochrany váš spojenec, francouzský král, a nepomůžete-li mně ji zachránit před jakoukoliv urážkou nebo násilím, ztratí vaše město přízeň Ludvíka z Valois. Především je třeba ji chránit, aby se nedostala do rukou Viléma de la Marck.”

„To bude těžké,” odvětil Pavillon, „ti darebáčtí lancknechti pasou po děvčatech jako všichni čerti. Ale udělám, co bude v mých silách. - Půjdeme teď do vedlejších komnat a tam si to rozvážím. Vede k nim jen úzké schodiště, takže můžete vchod ubránit píkou. Já zatím vystrčím hlavu z okna a seženu několik čilých chlapců z našeho lutyšského jirchářského cechu, kteří jsou tak spolehliví a věrní jako nože, jež nosí za pasem. Ale nejdříve mi rozepněte tyto spony; neměl jsem ten proklatý krunýř na sobě od bitvy u Saint Trondu a od té doby - je-li možno se spolehnout na holandskou míru a váhu - jsem ztloustl alespoň o tři kameny.”

Poctivému měšťanovi se náramně ulevilo, jakmile mu Quentin pomohl z jeho železné skořepiny. Když pancéř před bojem navlékal, myslel spíše na svůj zápal pro věc Lutychu než na svou schopnost nosit zbroj. Později se ukázalo, že poctivého mistra koželužského strhl s sebou - víceméně proti jeho vůli - útočící oddíl jirchářů, kteří ho přenesli přes hradby; a tak byl nešťastný měšťanosta smýkán sem a tam podle toho, jak stoupal nebo klesal příliv a odliv útoku i obrany, a nemohl se proti tomu ani slůvkem ozvat. A jako moře vyvrhne připlavené břevno na břeh v první zátočině, tak byl konšel odhozen při vchodu do komnat hraběnek z Croye. Těžká zbroj společně s navršenou váhou dvou mužů usmrcených u dvířek, kteří nešťastně padli na něho, byla by ho tam přikovala na dost dlouhou dobu, nebýt Quentinovy pomoci.

Táž vřelá, ohnivá povaha, která z Heřmana Pavillona činila vášnivého a výstředního horlivce v politice, projevovala se chvályhodnějším způsobem v jeho soukromém životě, neboť byl veselý a dobrosrdečný člověk, a i když byl někdy ovlivňován marnivostí, přece měl vždy dobré úmysly a byl laskavý a dobrotivý. Kladl Quentinovi na srdce, aby dobře pečoval o tu nebohou Jungfrau, a po tomto zbytečném napomenutí jal se vykřikovat z okna paláce: „Za Lutych, za Lutych a za udatný cech jirchářů!”

Na jeho volání, doprovázené zvláštním hvizdem (neboť každý cech měl pro své příslušníky vlastní signál), přiběhli asi dva jeho stoupenci a k nim se přidávali další, až utvořili stráž pod oknem, z něhož povykoval jejich velitel; a před boční brankou.

Zdálo se, že situace se již poněkud uklidňuje. Všechen odpor již ustal a velitelé jednotlivých skupin, jež se účastnily útoku, činili opatření, aby zabránili bezhlavému drancování. Zazněl veliký zvon, kterým svolávali vojenskou poradu, a brzy po tom, co jeho železný jazyk ohlásil Lutychu, že povstalci dobyli Schonwaldt, odpověděly mu všechny městské zvony - a jejich vzdálené zvučné hlasy jako by volaly: „Sláva vítězům!”

Dalo by se očekávat, že mistr Pavillon učiní nyní výpad ze své tvrze; snad z uctivé starosti o své nové přátele, které vzal pod ochranu, snad kvůli vlastnímu bezpečí se však spokojil s tím, že vysílal jednoho posla za druhým s rozkazy, aby se k němu ihned dostavil jeho pobočník Peterkin Geislaer.

Konečně k jeho veliké úlevě Peterkin přišel. Pavillon byl zvyklý spoléhat se na něj ve všech naléhavých záležitostech, ať již vojenských, politických, nebo obchodních. Byl to zavalitý pořízek hranaté tváře, s bujným, širokým černým obočím, jež svědčilo o svéhlavosti a svárlivosti - prostě s tváří člověka, který chce pořád někomu radit. Měl na sobě kabátek z volské kůže přepásaný širokým opaskem. Po boku mu visel tesák a v ruce třímal halapartnu.

„Peterkine, můj milý pobočníku,” oslovil ho jeho velitel vznešeně, „byl to slavný den - slavná noc, měl bych vlastně říci. Doufám, že jsi tentokráte spokojen?”

„Těší mě, že jste spokojen vy, mistře,” odvětil chrabrý pobočník, „i když bych si nikdy nebyl pomyslel, že budete oslavovat naše vítězství - chcete-li to vítězstvím nazývat - sám tady v podkroví, když vás nutně potřebují ve válečné radě.”

„Ale potřebují mě tam skutečně?” zeptal se konšel.

„Věru že ano, mistře. Je nutné, abyste se zastal práv Lutyšských, která jsou nyní daleko víc ohrožena než kdy předtím,” odpověděl vážně jeho pobočník.

„Eh, Peterkine,” pravil jeho představený, „ty jsi odjakživa takový protivný reptal!”

„Reptal? - to tedy ne,” bránil se Peterkin. „S čím jsou spokojeni jiní, s tím se spokojím i já. Jenom bych si přál, abychom místo krále Břevna nedostali krále Čápa, jako v té bajce, kterou nám z Ezopovy knihy předčítal kostelník od svatého Lamberta.”

„Nerozumím ti, Peterkine,” pravil konšel.

„Nuže, říkám vám otevřeně, mistře Pavillone, že si ten kanec či medvěd nejspíš zřídí svůj brloh v Schonwaldtu, a je pravděpodobné, že se ukáže být právě tak špatným sousedem našemu městu, jako byl biskup, ne-li ještě horším. Zmocnil se už všeho, co jsme společně dobyli, a je jen na rozpacích, jestli se má nazývat knížetem, nebo biskupem. A je to hanba, jak špatně nakládají s tím starcem.”

„To nedovolím, Peterkine,” vzplanul Pavillon. „Neměl jsem rád mitru, nikoli však hlavu, která ji nosila. Na bojišti je nás deset na jednoho, Peterkine, a nepřipustíme takový postup.”

„Ano, na bojišti je nás deset na jednoho, ale zde na hradě je jen muž proti muži. Kromě toho řezník Nikkel Blok a předměstská chátra jdou s Vilémem de la Marck, zčásti kvůli Saus a Braus - neboť Kňour dal narazit všechny pivní a vinné soudky, a zčásti ze staré řevnivosti vůči nám, neboť my jsme řemeslníci a máme výsady.”

„Petře,” pravil Pavillon, „vrátíme se ihned do města. Nezůstanu na Schonwaldtu ani o chvilku déle.”

„To se lehce řekne, mistře,” pravil Geislaer, „ale padací mosty jsou zdviženy a brány uzavřeny a hlídány lancknechty. Kdybychom se pokusili prorazit násilím, tito chlapíci, pro které je válka denní chleba, by takovým svátečním bojovníkům, jako jsme my, mohli pěkně zatopit.”

„Ale proč dal uzavřít a hlídat brány?” zeptal se znepokojený měšťan. „Proč dělá z poctivých lidí zajatce?”

„To nevím,” odpověděl Petr. „Říká se cosi o dámách z Croye, kterým se prý podařilo uprchnout při útoku na hrad. Vousáč z toho byl vzteky bez sebe a teď je bez sebe ještě i od pití.”

Konšel upřel na Quentina bezútěšný pohled a zdálo se, že je v rozpacích, jak se má zachovat. Durwardovi neušlo jediné slovo z tohoto rozhovoru, který ho velice znepokojil. Uvědomoval si, že jejich záchrana zcela závisí na jeho vlastní duchapřítomnosti a na tom, zda se mu podaří povzbudit Pavillonovu odvahu. Vmísil se proto odvážně do rozhovoru, jako by měl plné právo zúčastnit se jejich porady. „Stydím se, pane Pavillone, že váháte s rozhodnutím, co činit za těchto okolností. Jděte směle k Vilémovi de la Marck a žádejte volný odchod pro sebe, svého pobočníka, svého panoše i pro svou dceru. Nemůže vás zde přece pod žádnou záminkou držet jako zajatce.”

„Pro mě a mého pobočníka - to je pro mě samotného a Petra, není-liž pravda? - Dobře. Ale kdo je ten můj panoš?”

„V přítomné době já,” odpověděl neohroženě Skot.

„Vy!” zvolal v rozpacích měšťan, „což nejste poslem krále Ludvíka?”

„Jsem, ale nesu poselství konšelům města Lutychu, a nikde jinde než v Lutychu poselství neodevzdám. Kdybych svou hodnost prozradil Vilémovi de la Marck, musel bych s ním začít vyjednávat a nejspíš by mě zde zadržel. Musíte mě proto tajně dostat z hradu jako svého panoše.”

„Dobře tedy - jako svého panoše - ale mluvil jste také o mé dceři; ta je, jak doufám, v bezpečí doma v Lutychu - a přál bych si z celé duše i z celého srdce, aby tam byl i její otec.”

„Tato dáma,” pravil Durward, „vám bude říkat otče, dokud budeme zde na hradě.”

„Nyní i potom a po celý svůj život,” zvolala komtesa, vrhla se měšťanovi k nohám a objala mu kolena. „Neuplyne ani jediný den, abych vás nectila, nemilovala a nemodlila se za vás jako vlastní dcera za svého otce, pomůžete-li mi v této strašlivé tísni. Oh, nezatvrzujte vůči mně své srdce! Představte si, že by vaše vlastní dcera klečela před cizím člověkem a prosila za svůj život i čest - pomyslete na to a poskytněte mně onu ochranu, jakou byste si přál pro ní!”

„Věru,” pravil dobrý měšťan, hluboce dojat tklivou prosbou, „myslím si skutečně, že tato hezká dívka se tak trochu podobá mé rozmilé Trudchen - říkal jsem si to hned od začátku - a že tento čilý mladík, který má radu hned tak pohotově, připomíná trochu jejího mládence. Vsadil bych se o poslední groš, že je to pravá láska, a byl by to hřích nepřispět jim na pomoc.”

„Byla by to hanba i hřích,” poznamenal Petr, dobromyslný to Flám i při vší své domýšlivosti, a utřel si při těchto slovech oči rukávem.

„Bude tedy mou dcerou, dobře zahalenou do svého černého hedvábného závoje,” rozhodl se Pavillon. „A není-li dost věrných jirchářů, kteří by ji chránili, pak by byla hanba, kdyby ještě kdy napínali kůže. - Ale poslyšte - bude třeba odpovídat na otázky. Co když se mě zeptají, co tu má dcera při takovém útoku dělala?”

„Co tu dělala polovina lutyšských žen, jež nás následovaly až ke hradu?” podotkl Petr. „Jistě k tomu neměly žádný jiný důvod, než že to bylo právě to jediné místo na celém světě, kde neměly co dělat. Naše Jungfrau Trudchen se dostala jen o něco dále než ty ostatní - a to je všechno.”

„Znamenitě řečeno,” pravil Quentin. „Buďte jen statečný, dejte na dobrou radu tohoto pána, vznešený pane Pavillone, a bez jakýchkoliv nepříjemností pro sebe vykonáte nejčestnější čin, jaký kdy byl vykonán od dob Karla Velikého. - Zahalte se nyní, drahá paní, do tohoto závoje,” - neboť mnoho různých kusů ženského oděvu leželo rozházeno po komnatě - „mějte jen důvěru a za několik minut budete na svobodě a v bezpečí. - Vznešený pane,” dodal, obraceje se na Pavillona, „pojďme!”

„Počkejte - počkejte ještě minutku!” zvolal Pavillon. „Vzbuzuje to ve mně pochybnosti! - Ten de la Marck je zuřivost sama - učiněný kňour povahou i jménem. Což jestli je ta mladá dáma jednou z těch z Croye a on na to přijde a rozkatí se? Co pak?”

„A i kdybych skutečně byla jednou z těch nešťastných žen,” zvolala Isabela a opět se snažila vrhnout se mu k nohám, „dovedl byste mě proto opustit v této zoufalé chvíli? Ach, kéž bych byla skutečně vaší dcerou anebo dcerou nejchudšího měšťana!”

„Ne tak docela chudého, slečno, ne tak docela chudého; platíme své účty přesně a jsme likvidní,” ohradil se měšťan.

„Odpusťte mi, vznešený Sire -,” začalo opět nešťastné děvče. „Nejsem ani vznešený, ani Sire,” přerušil ji konšel. „Jen prostý měšťan lutyšský, který platí své směnky hotově v dobrých holandských zlatkách. Ale o to se teď nejedná. -Nuže, řekněme tedy, že jste hraběnka - ale přece vám poskytnu ochranu.”

„Jste povinen ji chránit, i kdyby byla vévodkyní,” podotkl Petr, „když už jste jednou dal své slovo.”

„Správně, Petře, úplně správně,” odvětil konšel, „je to naše stará nizozemská zásada - slovo dělá muže! A teď se do toho dejme. Musíme to dovolení z Viléma de la Marck nějak vyrazit; přece však - nevím, čím to je - ale jak na toho zuřivce pomyslím, zmocňují se mě obavy. A i kdyby to byla jen formalita, která by se dala jen tak odbýt, přece na ni nemám dost dobrý žaludek.”

„Nebylo by lepší, když máte svůj oddíl pohromadě, zamířit přímo k bráně a zdolat stráž?” zeptal se Quentin.

Ale Pavillon i jeho pobočník jednohlasně odmítli zaútočit na vojáky svého spojence. Učinili také několik poznámek o unáhlenosti podobného činu, což Quentina přesvědčilo, že by nebylo radno s těmito druhy podstoupit takové nebezpečí. A tak se rozhodli, že se směle odeberou do hlavní hradní síně -

„Raději mi probodněte srdce dýkou, než abyste mě nechal v zajetí těch nelvorú.” (str. 263)

kde prý, jak slyšeli, Divoký kanec ardenský pořádá hostinu - a že požádají o volný odchod pro lutyšského konšela a jeho družinu, což byla, jak se zdálo, žádost příliš rozumná, než aby ji de la Marck mohl odmítnout. Přesto však dobrý konšel sténal a vzdychal, kdykoli pohlédl na své společníky, a neodolal, aby si nepostěžoval svému věrnému Petrovi:

„Vidíš, co to znamená, mít příliš odvážné a citlivé srdce! Běda, Peterkine, co mě už stála má odvaha a lidskost! A co mě budou možná ještě stát mé ctnosti, dříve než nás nebesa vysvobodí z tohoto proklatého Schonwaldtského hradu!”

Nádvoří, kterými procházeli, byla dosud poseta umírajícími a mrtvými; Quentin, podpíraje při této hrůzyplné cestě Isabelu, dodával nebohé dívce odvahu, šeptem ji utěšoval a připomínal, že její bezpečnost závisí zcela na její odhodlanosti a duchapřítomnosti.

„Nikoli na mé - nikoli na mé,” pravila, „ale na vaší - jenom na vaší. - Och, uniknu-li kdy z této hrozné noci, nikdy nezapomenu na toho, kdo mě zachránil! Dovolte mi jen, abych vás poprosila ještě o jedinou další laskavost, a při památce vaší matky a cti vašeho otce vás zapřísahám, abyste mi ji prokázal!”

„Co bych vám mohl já odmítnout?” zašeptal Quentin.

„Raději mi probodněte srdce dýkou,” pravila, „než abyste mě nechal v zajetí těch netvorů.”

Quentin odpověděl komtese lehkým stisknutím ruky; zdálo se, jako by Isabela chtěla opětovat jeho něžnost, ale hrůza jí nedovolila.

Opírajíc se o svého mladého ochránce, vstoupila do obávané síně; před ní kráčel Pavillon a jeho pobočník a za ní následoval asi tucet příslušníků Kurschnerschaftu či cechu jirchářského, kteří provázeli konšela jako čestná stráž.

Už když se blížili k síni, hlasité výkřiky, pronikavé skřeky a divoké výbuchy surového smíchu vzbuzovaly dojem, že zde hýří spíše rozvášnění démoni oslavující své vítězství nad lidskou rasou než obyčejní smrtelníci, kterým se podařilo uskutečnit smělý čin. Vypjatá vůle vybičovaná zoufalstvím podporovala zdánlivou odvahu komtesy Isabely; neohrožená statečnost rostoucí s nesnázemi udržovala odvahu Quentinovu; a Pavillon se svým pobočníkem udělali z nouze ctnost a čelili svému osudu jako dva medvědi uvázaní ke kůlu, jimž nezbývá než podstoupit nebezpečí šarvátky.

Kapitola XXII HÝŘIVCI

Cade: Kdepak je Dick, řezník z Ashfordu?

Dick: Zde, pane!

Cade: Jak ovce, voli před tebou padali, vždyť činil ses, jako bys doma byl, na jatkách si tam pílil s porážkou.

Král Jindřich VI., díl druhý

Jen stěží muže nastat podivnější a strašlivější změna, než k jaké došlo v hradní síni Schonwaldtu od té doby, co tu Quentin o polednách obědval. A byla to vskutku proměna, jež vykreslovala válečné neřesti v nejodpomějších a nejstrašlivějších rysech, tím spíše, že zde válčili nejnemilosrdnější bojovníci - zesurovělí žoldnéři barbarského věku, muži, kteří se ve svém povolání seznámili se vším, co je ve válečném řemesle krvelačné a kruté, a uvykli tomu, přičemž nebyli zušlechťováni ani vlastenectvím, ani romantickým duchem rytířstva.

Místo spořádaného, slušného a poněkud formálního oběda, k němuž světští i duchovní hodnostáři zasedali společně k jednomu stolu, kde se lehký žert směl vypravovat jen šeptem a kde se i při bohatosti jídla a pití zachovávalo dekorum hraničící téměř s pokrytectvím, rozvíjela se zde nyní taková divoká scéna bezuzdné prostopášnosti, že sám satan kdyby jí byl předsedal jako prapuvodce této hostiny, sotva by ji byl mohl ještě nějak vylepšit.

V čele stolu, na biskupském stolci narychlo sem přineseném z velké poradní síně, seděl pod baldachýnem sám obávaný Kanec ardenský. Právem byl nazýván tímto jménem, neboť v něm zřejmě nacházel nemalé zalíbení a ze všech sil se snažil zasloužit si je. Byl bez přílby, ale jinak měl na sobě úplné těžké lesklé brnění, jež jen zřídkakdy odkládal. Z ramen mu splýval silný plášť z vydělané kůže obrovského kance, jehož kopyta i kly byly zhotoveny z masivního stříbra. Kůže kančí hlavy byla tak upravena, aby vypadala jako hnusná chechtající se nestvůra, když si ji baron v plné zbroji přehodil přes helm nebo když si ji - jak bývalo jeho častým zvykem a jak ji měl i nyní - nasadil jako kapuci na nepokrytou hlavu. A přece tvář, která se skrývala v přítmí kapuce, stěží potřebovala, aby její přirozená ohavnost byla ještě zvyšována umělými prostředky.

Horní část de la Marckova obličeje, jak ji příroda stvořila, vinila takřka jeho povahu ze lži: neboť i když se jeho vlasy, měl-li hlavu nepokrytou, podobaly hrubým naježeným štětinám kapuce, kterou měl teď přetaženu přes hlavu, přece vysoké mužné čelo, široké narůžovělé tváře, velké jiskrné světlé oči a orlí nos slibovaly něco statečného a velkomyslného. Ale příznivý dojem z těchto ušlechtilejších rysů byl zatlačen a zmařen jinými tahy jeho obličeje, zdůrazněnými a vytvořenými jeho bezuzdnými a násilnickými zvyky, jež ve spojení s prostopášností a nestřídmostí vtiskly jeho tváři charakter nesrovnatelný s drsnou rytířskostí, která by z ní byla jinak vyzařovala. Zuřivost nestoudného násilnictví, jež se mu stalo běžným zvykem a jemuž se někdy až nepříčetně oddával, způsobila, že mu trvale zpuchly svaly na lících, a zejména kolem očí, ničemnými návyky a prostopášností zakalených a zkrvavených i tam, kde měly být bílé, takže dodávaly celé jeho tváři ohavný výraz bestie, jíž se strašlivý baron snažil podobat. Ale z jakési podivné nedůslednosti de la Marck, i když v jiných ohledech bral na sebe podobu divokého kance a zřejmě se těšil z tohoto jména, přece se snažil délkou a bujností vousu zakrýt rysy, pro něž toto pojmenování původně dostal: totiž neobyčejně robustní, silně vydutou horní čelist, jež mu společně s obrovskými, dopředu čnícími špičáky dodávala podobnosti s tímto zuřivým zvířetem. Byly to tyto jeho tělesné znaky a pak záliba, s jakou se toulal v ardenském lese, jež mu původně vynesly přízvisko Divoký kanec ardenský. Ale ani plnovous, široký, odporný a rozcuchaný, nemohl zakrýt přirozené nedostatky jeho tváře a dodat důstojnosti jejímu brutálnímu výrazu.

Vojáci a důstojníci seděli kolem stolu v pestré směsici s Lutyšskými, z nichž někteří byli velice pochybného charakteru. Mezi nimi byl obzvláště nápadný řezník Nikkel Blok, sedící v blízkosti samého de la Marcka. Měl vyhrnuté rukávy, z nichž mu vyčnívaly paže potřísněné krví až k loktům, a před ním ležela na stole zakrvácená sekera. Většina vojáků nosila podle vzoru svého vůdce dlouhé ohyzdné plnovousy. Vlasy si splétali ve vrkoče, které pak obraceli vzhůru, aby co nejvíce zvýšili přirozenou divokost svého vzhledu; a mnozí z nich, zpiti vítězstvím i dlouhou úlitbou, vypadali nadmíru zpustle a odporně. Řeči, které vedli, a písně, jež vyzpěvovali - přičemž ani nepředstírali, že by se chtěli třebas jen ze zdvořilosti navzájem poslouchat -, byly tak bezuzdné a rouhavé, že Quentin byl z duše rád, že jeho společnice jim nemůže v té strašlivé vřavě rozumět.

Ještě je třeba dodat, že většina spořádaných měšťanů seděla zde při tomto hýření s de la Marckovými vojáky zaraženě a jejich úzkostné, bledé tváře naznačovaly, jak se jim hnusí tato zábava a jak se bojí svých společníků.

Jiní měšťané, méně kultivovaní nebo surovější povahou, považovali však tyto výstřelky zpustlé soldatesky jen za udatnost a vojenskou říznost, byli by je rádi napodobili a ze všech sil se snažili jim přizpůsobit; k tomuto ušlechtilému úkolu se povzbuzovali mocnými doušky vína a těžkého černého ležáku, holdujíce tak neřesti, jež v Nizozemí vždycky až příliš bujela.

Jak nestejnorodá byla shromážděná společnost, tak neuspořádané byly i přípravy k hostině. Všechny biskupovy číše, ba i mešní kalichy - neboť Kanci ardenskému bylo lhostejné, bude-li obviněn ze svatokrádeže - tvořily pestrou směsici s velikými koženými korbeli i s rohy nejobyčejnějšího druhu.

Vylíčíme ještě jednu hrůznou událost, která se zběhla ve velké síni Schonwaldtského hradu, a pak už rádi přenecháme čtenáři, aby si svou vlastní fantazií doplnil obraz scény. Uprostřed bezuzdného hýření de la Marckových vojáků jeden z kopiníků, který se již nedostal ke stolu (byl to lancknecht, jenž se vyznamenal smělostí a odvážným chováním při večerním útoku), troufale popadl stříbrný pohár a odnesl si ho, přičemž prohlásil, že je to odškodné za to, že se nemůže zúčastnit hostiny. Tomuto žertu, tak příznačnému pro povahu shromážděné společnosti, se vůdce smál, až se za břicho popadal. Když si však jiný voják, zřejmě méně proslulý svou smělostí v boji, dovolil stejný drzý kousek, de la Marck ihned zarazil tuto zábavnou praxi, jež by jeho stůl byla brzy zbavila všech cennějších ozdob. „Ha!” zvolal. „U sta hromů, kdo nedovede být mužem před tváří nepřítele, nesmí být zlodějem mezi přáteli! Jakže, ty bídná sketo, ty - ty, který jsi čekal, až otevřou brány a spustí padací most, zatímco Konrád Horst si razil cestu přes příkop a přes hradby - i ty si myslíš, že můžeš být dotěrný? Pověste ho na okenní mříž! Může nám udávat takt nohama, zatímco vyprázdníme číši na jeho bezpečnou cestu do pekel.”

Sotva byl rozsudek vynesen, byl i vykonán, a za okamžik se už nebožák svíjel v poslední agónii, oběšen na železných tyčích. Když Quentin vstoupil s ostatními do síně, tělo oběšencovo tam dosud viselo, zadržovalo bledé měsíční světlo a vrhalo na podlahu hradní síně neurčitý stín, který nejasně, a přece hrůzně naznačoval povahu předmětu, jenž ho vytvářel.

Když v tomto hlučném shromáždění ohlásili od úst k ústům příchod konšela Pavillona, snažil se důstojný měšťan právem své autority i svého vlivu vystupovat sebevědomě a důležitě jako rovnocenný partner vůdce a velitele raubířů de la Marcka. Pohled na vůkolní bezuzdnou scénu a na hrůzyplný předmět zavěšený na okně mu to však nemálo ztěžoval, třebaže mu Petr s jistým zmatkem zašeptal do ucha: „Odvahu, mistře, nebo je po nás veta!”

Konšel si tedy zachoval svou důstojnost, jak nejlépe dovedl, a krátce blahopřál shromážděné společnosti k velikému a slavnému vítězství dobytému de la Marckovými vojáky a dobrými občany lutyšskými.

„Ano,” pravil de la Marck sarkasticky, „konečně jsme tu zvěř uštvali, vece domácí psice vlkovi. Ale vida, pan purkmistr sem přichází jako Mars - s krasavicí po boku. Kdopak je ta hezká děva? Odhal se, odhal! Dnes v noci si nesmí žádná žena ponechávat svou krásu jenom pro sebe!”

„Je to má dcera, vznešený vůdce,” vysvětloval Pavillon, „a prosím, abyste jí prominul, že se skrývá za závojem - složila takový zbožný slib svatým třem králům.”

„Hned ji toho slibu zprostím. Jedinou ranou sekery se vysvětím na lutyšského biskupa, a věřím, že jeden živý biskup má větší cenu než tři mrtví králové.”

Mnozí hosté se otřásli hrůzou a ozvalo se i nespokojené mručení, neboť lutyšští měšťané ctili Kolínské krále - jak se jim běžně říkalo -, a dokonce i někteří neurvalí de la Marckovi vojáci je uctívali, přestože si jinak nevážili ničeho jiného.

„Ne, nechci se dopustit žádné zrady na těch zesnulých Veličenstvech,” pravil de la Marck, „rozhodl jsem se jen stát se biskupem, a to je všechno. Světský a duchovní kníže s mocí svázat i rozvázat bude nejlépe vyhovovat bandě lotrů, jako jste vy, jimž by nikdo jiný než já nedal rozhřešení. - Ale přistupte blíže, vznešený purkmistře - usedněte vedle mne - brzy uvidíte, jak uprázdním místo pro své vlastní povýšení. Přiveďte našeho předchůdce na svatém stolci!”

V síni nastal šum a Pavillon, odmítnuv s omluvou nabídnuté čestné místo, usedl při dolním konci tabule. Jeho družina se postavila těsně za něj, ne nepodobna stádu ovcí, které - jak toho často býváme svědky - se v přítomnosti cizího psa shluknou za starým beranem, jehož pro jeho vysoký úřad a autoritu zřejmě považují za odvážnějšího, než jsou ony samy.

Nedaleko seděl švarný mladík - prý nemanželský syn divého de la Marcka -, jemuž jeho zpustlý otec občas projevoval náklonnost, ba i jakousi něžnost. Chlapcova matka, krásná de la Marckova milenka, byla zabita úderem, který jí neurvalý vojevůdce uštědřil v opilosti či v návalu žárlivosti. Její osud v něm vzbuzoval výčitky svědomí, jaké jen mohl cítit, a jeho náklonnost k sirotkovi měla snad částečně původ v této události. Quentin se o tomto rysu vůdcova charakteru dozvěděl od starého kněze a nyní se postavil co nejblíže k jinochovi, rozhodnut učinit z něho tak či onak rukojmí nebo ochránce, kdyby jiné prostředky k záchraně selhaly.

Zatímco všichni vyčkávali v jakémsi úzkostném napětí na výsledek tyranových rozkazů, zašeptal jeden z Pavillonových jirchářů Petrovi:

„Neříkal náš mistr, že to děvče je jeho dcera? Ale Trudchen to přece být nemůže. Tahle statná dívčina je o dva palce vyšší a zpod závoje jí vykukuje černá kadeř. Při svatém Michalovi z tržiště - stejně byste mohli říkat kůži z černého býčka kůže z bílé jalovice.”

„Tiše, tiše!” zašeptal duchapřítomně Petr, „což jestli náš mistr chce ukrást z biskupovy obory nějakou srnku, aby o tom naše dobrá mistrová nevěděla? Je to snad naše věc, abychom ho špehovali?”

„To ne, špehovat ho nechci, bratře,” odvětil druhý, „ale nikdy bych si nebyl pomyslel, že náš mistr začne na stará kolena pytlačit. - Sapperment - jaká je to plachá víla! Podívej, jak se krčí na sedadle za zády těch chlapíků, jen aby unikla pohledům de la Marckových vojáků! - Ale pohleď, co to chtějí dělat s ubohým starým biskupem?”

Ještě ani nedomluvil, a suroví vojáci dovlekli lutyšského biskupa Ludvíka Bourbonského do síně jeho vlastního paláce. Starcův rozcuchaný vlas i vous a neupravený šat svědčily o tom, jak neurvale s ním zacházeli, a mešní roucha, narychlo nan naházená, mu očividně oblekli v opovržení a na posměch jeho hodnosti a stavu. Komtesa Isabela, jež by mohla při pohledu na svého ochránce, nacházejícího se v takové hrozné situaci, prozradit své vlastní tajemství a ohrozit svou bezpečnost, seděla naštěstí - jak si Quentin pomyslel - na takovém místě, že nemohla ani uslyšet, ani uvidět nic z toho, co se tu zakrátko odehrálo, a Durward se horlivě postavil před ni, aby nemohla nic pozorovat ani být sama pozorována.

Scéna, jež pak následovala, byla krátká a hrozná. Přestože se nešťastný prelát ve svém dřívějším životě vyznačoval jen klidnou a dobromyslnou povahou, přece v této tragické chvíli projevil hrdé sebevědomí a důstojnost odpovídající jeho vznešenému rodu. Jeho pohled byl neohrožený a vyrovnaný, jeho pohyby - jakmile ho pustily surové ruce, jež ho vlekly -byly vznešené a zároven rezignované a celý jeho postoj vyjadřoval něco mezi chováním urozeného feudálního šlechtice a křesťanského mučedníka. Dokonce i sám de la Marck byl tak otřesen neohrožeností svého zajatce a vzpomínkou na dobrodiní, jež mu biskup kdysi prokázal, že zřejmě zakolísal a nerozhodně klopil zrak k zemi. Teprve když vyprázdnil veliký pohár vína, vrátilo se mu opět jeho obvyklé pyšné vzezření a oslovil svého vězně.

„Ludvíku Bourbonský,” pravil tento sveřepý bojovník a snažil se hlubokým nabíráním dechu, zatínáním pěstí i čelistí a jinými mechanickými prostředky roznítit a udržet svou vrozenou bestialitu, „nabízel jsem ti přátelství, a tys je odmítl.

Co bys nyní dal za to, abys to nebyl učinil? - Nikkele, připrav se!”

Řezník vstal, uchopil svou zbraň, přikradl se za de la Marckovo křeslo a tam zůstal stát se sekerou zdviženou v holých svalnatých rukou.

„Pohleď na toho muže, Ludvíku Bourbonský,” pokračoval de la Marck. „Jaké podmínky mně nabídneš nyní, abys unikl této nebezpečné hodině?”

Biskup vrhl melancholický, ale neohrožený pohled na strašného de la Marckova nohsleda, jenž byl zřejmě připraven vykonat tyranovu vůli, a pak pravil pevně:

„Slyš, Viléme de la Marck, a slyšte i všichni dobří lidé -jste-li zde nějací, kteří zasluhujete toho jména. Vyslechněte jediné podmínky, jaké mohu nabídnout tomuto lotrovi. -Viléme de la Marck, podnítil jsi říšské město ke vzpouře -napadl jsi a dobyl sídlo knížete svaté říše římské -následovníky knížete jsi povraždil, jeho statky vyplenil a jej samotného jsi ztýral. Za to vše jsi propadl říšské klatbě a zasluhuješ, abys byl postaven mimo zákon a prohlášen za bezectného psance, vyvržence bez půdy a majetku a zbaveného všech práv. Ale nejen tím ses provinil. Porušil jsi více než zákony lidské a zasloužíš víc než jen lidskou pomstu. Vloupal ses do domu Páně - dopustil ses násilí proti knězi církve svaté - znesvětil jsi dům boží krveprolitím a loupeží jako svatokrádežník.”

„Již jsi domluvil?” přerušil ho vztekle de la Marck a zadupal.

„Ne,” odpověděl prelát, „neboť jsem ti ještě nesdělil podmínky, o něž jsi žádal.”

„Pokračuj tedy,” pravil de la Marck, „a ať tvé podmínky znějí mému sluchu lépe než tvůj úvod, nebo běda tvé šedé hlavě!” Vrhl se zpět na sedadlo a zaskřípal zuby, až mu na rtech vyvstala pěna jako na klech divého zvířete, jehož jméno i kůži nosil.

„To jsou tvé zločiny,” navázal biskup klidně a rozhodně, „a nyní si tedy vyslechni podmínky, jež ti jako milosrdný kníže a křesťanský prelát blahosklonně nabízím, nedbaje na osobní urážky a promíjeje každou křivdu, kterou jsi mi způsobil. -Slož své vůdcovské žezlo - vzdej se velení - propusť své zajatce - navrať kořist - rozdej vše, co máš, abys ulehčil těm, z nichž jsi nadělal sirotky a vdovy - oblékni roucho žíněné, posyp si hlavu popelem, do ruky vezmi poutničkou hůl a bos se vydej na pouť do Říma. Splníš-li to, pak my sami budeme za tebe orodovat u říšské komory v Řezně a za tvou bídnou duši prosit u našeho Svatého otce, papeže.”

Zatímco Ludvík Bourbonský sděloval tyto podmínky, jako kdyby stále ještě seděl na svém biskupském stolci a uchvatitel mu pokorně klečel u nohou, tyran se pomalu zdvíhal z křesla a ohromení a úžas, jež ho zprvu naplňovaly, ponenáhlu ustupovaly zuřivosti. Když biskup domluvil, pohlédl de la Marck na Nikkela Bloka a mlčky pozvedl prst. Lotr ťal sekerou jako při porážce na jatkách a zavražděný biskup sklesl bez jediného vzdechu k patě svého vlastního biskupského stolce.

Lutyšští, kteří nebyli připraveni na tak strašlivou katastrofu a očekávali, že rozhovor skončí nějakým přijatelným narovnáním, svorně vyskočili a jejich proklínání se mísilo s voláním po pomstě.

Ale Vilém de la Marck mocným hlasem přerušil vřavu. Zahrozil zaťatou pěstí své napřažené paže a vzkřikl:

„Jakže, vy lutyšští krmníci, kteří se válíte v bahně Másy? Vy byste se chtěli měřit s Divokým kancem ardenským? -Vzhůru, vy kančí plemeno!” - což bylo pojmenování, kterým on i jiní lidé často označovali jeho vojáky - „ukažte těm flámským vepřům své kly!”

Na tento rozkaz všichni jeho stoupenci vyskočili, a protože byli pomícháni se svými bývalými spojenci a zřejmě připraveni na takové překvapení, každý z nich v mžiku chytil svého nejbližšího souseda za límec a pravicí tasil dýku.

… zavražděný biskup sklesl bez jediného vzdechu k pasé svého vlastního biskupského stolce (sir. 271)

Zbraně, třpytící se ve svetle lampy a ve slabém měsíčním svitu, byly napřažený k ráně, žádná však nedopadla, neboť oběti byly příliš překvapeny, než aby se zmohly na odpor; a de la Marck pravděpodobně zamýšlel své občanské spojence jen zastrašit.

Ale odvaha Quentina Durwarda, mladíka na svůj věk mimořádně pohotového a rychlého v rozhodování i činu, a nadto povzbuzovaného v této chvíli vším, co mohlo ještě zvýšit jeho přirozenou energii, vytrvalost, prozíravost a odhodlanost, dodala tomuto výjevu nový obrat. Podle vzoru de la Marckových vojáků se vrhl na Karla Ebersona, syna jejich náčelníka, snadno se ho zmocnil, přiložil mu dýku na hrdlo a vzkřikl:

„Tak to je vaše hra? Ale i já se jí dovedu zúčastnit!”

„Zadržte! Zadržte!” zvolal de la Marck., Je to jenom žert -nic víc než pouhý žert! Snad si nemyslíte, že bych ublížil svým dobrým lutyšským přátelům a spojencům? Vojáci, pusťte je a usedněte! - Odneste tu mizernou mršinu, která zavinila tuto malou rozmíšku,” dodal, kopnuv do biskupovy mrtvoly, „a dejme se vesele do nové pitky, abychom spláchli všechnu nevraživost!”

Každý pustil svého protivníka; měšťané a vojáci stáli teď proti sobě a hleděli jeden na druhého, jako by dobře nevěděli, zda jsou spojenci, nebo nepřáteli. Quentin Durward využil této přestávky a zvolal:

„Slyšte, Viléme de la Marck - a vy, mladý pane, stůjte klidně,” - neboť Karel se snažil vyprostit z jeho sevření -„nestane se vám nic zlého, ledaže by znovu došlo k takovému říznému žertíku -”

„Kdo jsi, u čerta,” zeptal se překvapený de la Marck, „že nám v našem vlastním doupěti kladeš podmínky a bereš rukojmí - nám, kteří vždy jen vymáháme záruky od jiných, ale sami je nikdy nedáváme?”

„Jsem služebníkem krále Ludvíka Francouzského,” odpověděl Quentin směle. „Jsem lučištníkem skotské královské gardy, jak vám může částečně prozradit má řeč i šat. Jsem zde proto, abych pozoroval vaše činy a podal o nich zprávu. A s podivem vidím, že se chováte spíše jako pohané než křesťané - spíše jako šílenci než rozumní lidé. Vojska Karla Burgundského vytáhnou zakrátko proti vám, a chcete-li, aby vám Francie pomáhala, musíte se chovat jinak. Vám, občané lutyšští, radím, abyste se ihned vrátili do svého města, a bude-li vám někdo bránit v odchodu, vyhlašuji ho za nepřítele svého pána, Jeho nejmilostivějšího Veličenstva krále francouzského.”

„Francie a Lutych! Francie a Lutych!” volali Pavillonovi stoupenci a k nim se přidalo i několik jiných měšťanů, jejichž odvaha počala při Quentinově smělé řeči stoupat.

„Francie a Lutych! Ať žije statečný skotský lučištník! Půjdeme s ním na život i na smrt!”

Oči Viléma de la Marck jiskřily. Prudce sevřel dýku, jako by jí chtěl proklát srdce troufalého mluvčího. Když se však rozhlédl kolem, četl něco ve tvářích svých vojáků, co i on musel respektovat. Mnozí z nich byli Francouzi, všichni věděli o tajné peněžní podpoře i o posilách mužstva, jež de la Marck dostával z této země, a někteří byli i zděšeni bestiálním a bohapustým činem, k němuž před chvílí došlo. Jméno Karla Burgundského, člověka, jenž bude bezpochyby nejvýš rozlícen událostmi dnešní noci, také zaznělo znepokojivě v uších přítomných. A tak i při svém zatemněném rozumu si děsivě uvědomovali, jak krajně neprozřetelný je spor s lutyšskými měšťany a současné provokování francouzského krále. Krátce, de la Marck viděl, že by ho v dalších násilnostech nepodporovala ani jeho vlastní horda. Zmírnil tedy hrozivý výraz svého obočí i zraku a prohlásil, „že naprosto nemá žádné zlé úmysly vůcí svým dobrým lutyšským přátelům a že všichni mohou svobodně opustit Schonwaldt, kdykoli se jim zlíbí; přece však prý doufal, že s ním budou hýřit alespoň jednu noc v družné přátelské zábavě na oslavu společného vítězství”. Pak dodal s větší rozvahou, než bývalo jeho zvykem, že je ochoten hned příštího dne, nebo kdykoli si budou přát, začít vyjednávat o rozdělení kořisti a o opatřeních ke společné obraně. Prozatím však doufá, že alespoň skotský šlechtic poctí jeho hostinu svou přítomností a zůstane celou noc na Schonwaldtu.

Mladý Skot poděkoval za laskavou nabídku, ale podotkl, „že jeho další postup závisí zcela na tom, jak se rozhodne ctihodný purkmistr Pavillon, neboť podle svých pokynů má s ním navázat obzvláště těsné spojení. Bude mu však ctí i potěšením, bude-li moci pobesedovat se statečným a vznešeným Vilémem de la Marck při příští návštěvě v jeho hlavním stanu.”

„Je-li vaším úmyslem držet se při mně,” vpadl mu Pavillon chvatně a hlasitě do řeči, „budete muset opustit Schonwaldt bez nejmenšího odkladu. - A chcete-li se na Schonwaldt vrátit jen v mé společnosti, neuvidíte ho asi tak brzy.”

Tento dodatek si poctivý měšťan mumlal už jen pro sebe, neboť i když nemohl úplně potlačit své city, přece jen se obával dát je najevo příliš otevřeně.

„Držte se v mé blízkosti, stateční jircháři, a opusťme tento brloh lupičů co nejrychleji.”

Většina významnějších lutyšských měšťanů sdílela tento názor svého purkmistra a sotva se z dobytí Schonwaldtu radovali tolik jako nyní z naděje, že se jim odtud podaří bez úhony uniknout. Žoldnéři jim dovolili opustit hrad bez jakékoli překážky a Quentin byl rád, když měl konečně jeho obávané hradby za zády.

Poprvé od chvíle, kdy vstoupili do hrůzné síně, se nyní jinoch odvážil zeptat mladé hraběnky, jak se jí vede.

„Dobře, dobře,” odpověděla v horečném chvatu, „velice dobře. Nezdržujme se otázkami, neztraťme slovy ani okamžik. - Prchejme - prchejme!”

Přitom se snažila zrychlit krok, ale s tak nepatrným úspěchem, že by byla padla vyčerpáním, kdyby ji Durward nebyl podpíral. S něžností matky, jež odvádí dítě z nebezpečí, vyzvedl mladý Skot své drahocenné břímě do náručí, a když ho Isabela, nemyslíc na nic jiného než na únik, objala jednou rukou kolem krku, nelitoval jediného nebezpečí, které musel této hrozné noci podstoupit.

Poctivého purkmistra zase podpíral a vlekl jeho věrný rádce Petr a ještě jeden z jeho tovaryšů, a tak v bezdechém spěchu konečně dospěli k řece. Cestou potkávali četné skupiny měšťanů, kteří toužili dozvědět se něco o obléhání a o tom, zda je pravda - jak se již proslechlo -, že se vítězové chytili do křížku.

Naše skupinka se vyhnula zvědavcům, jak nejlépe dovedla; Petr s několika druhy konečně sehnal člun a tím i možnost odpočinku pro komtesu Isabelu - dosud takřka bezvládně spočívající v náručí svého zachránce - i pro ctihodného purkmistra.

Jakmile nasedli do člunu, poděkoval Pavillon v přerývaných větách Durwardovi; avšak mysl mladého Skota byla v té chvíli příliš zaměstnána, než aby mohl odpovědět. Potom se konšel obrátil k Petrovi a spustil dlouhou litanii o své vlastní statečnosti, odvaze a dobročinnosti a o četných nebezpečích a strádáních, jimž ho tyto jeho ctnosti dnes i jindy vystavily.

„Petře, Petře,” pravil, navazuje na své dřívější stesky, „kdybych neměl statečné srdce, nikdy bych nebyl vystoupil proti placení dvacátků, když je každý jiný byl tenkrát ochoten platit. Ano, méně chrabré srdce by mě nikdy nebylo svedlo, abych se zúčastnil líté bitvy u Saint Trondu, kde mě hainautský ozbrojenec srazil kopím do blátivé škarpy, odkud jsem se přes všechno své úsilí a statečné srdce nemohl vyhrabat, dokud nebylo po bitvě. - Ano, Petře, a této noci mě má chrabrost dokonce svedla, abych si navlekl příliš těsný kyrys, který by se byl stal mým hrobem, kdyby mě nebyl vysvobodil tento statečný mladík, jehož zaměstnáním je boj - a věru, ze srdce mu přeju všechno nejlepší k takovému povolání.

- A potom zase mé něžné, citlivé srdce ze mě udělalo chudáka

- ano, úplného chudáka. Totiž, bylo by ze mě udělalo chudáka, kdybych se jakžtakž ve vší slušnosti neprotloukal tím bídným životem a světem, plným hříchu a nepravosti. A kdoví do jakých šlamastyk mě to mé útlocitné srdce ještě přivede se všemi těmi dámami, hraběnkami a zachováváním tajemství! Pokud mohu odhadnout, může mě to stát půlku mého majetku, a navíc třebas ještě i krk.”

Quentin nevydržel již déle mlčet a ubezpečil dobrého měšťanostu, že ať už se octne v jakémkoli nebezpečí a utrpí jakoukoli škodu kvůli mladé dámě, jež je nyní pod jeho ochranou, za vše se mu dostane vděčného uznání, a pokud to jen bude možné, i náhrady.

„Děkuji vám, mladý pane panoši lučištníku, děkuji vám srdečně,” odvětil lutyšský měšťan. „Ale kdo vám povídal, že od vás požaduji nějakou úplatu za to, že jsem splnil svou povinnost poctivého člověka? Vyslovil jsem jen politování nad tím, že by mě to mohlo stát okrouhle tolik a tolik, a doufám, že o tom se snad svému pobočníkovi mohu zmínit. Tím však nikterak nereptám proti svým ztrátám ani proti nebezpečím, která musím podstoupit.”

Z této řeči Quentin usoudil, že jeho nový přítel patří mezi početnou skupinu dobrodinců, kteří si vybírají svou odměnu v reptání a naříkání, přičemž jim nejde o nic jiného, než že se snaží zdůrazňováním utrpěných křivd trochu zveličit své zásluhy a vyzvednout cenné služby, kvůli nimž trpěli. A proto jinoch moudře mlčel a ponechal konšela, aby po celý zbytek plavby ke svému obydlí dále hudral ke svému pobočníkovi o nebezpečích a ztrátách, jež musel podstoupit kvůli svému zápalu a nadšení pro veřejné blaho a kvůli svým nesobeckým službám jednotlivcům.

Ve skutečnosti se poctivému měštěnínovi zdálo, že trochu utrpěla jeho důstojnost, když dovolil, aby se mladý cizinec ujal vedení v ošemetné situaci v síni Schonwaldtského hradu, a třebaže tehdy byl nanejvýš potěšen výsledkem Durwardova zásahu, přece měl dojem - když si to později rozvážil -, že Se tím snížila jeho vlastní důležitost. Proto se nyní snažil odškodnit tím, že zveličoval své nároky na vděčnost své vlasti všeobecně, svých přátel zvláště a hraběnky z Croye a jejího mladého ochránce především.

Ale když člun přirazil u jeho zahrady a on s Petrovou pomocí vystoupil na břeh, dotyk jeho vlastního prahu jako by ihned rozptýlil pocity žárlivosti a poraněného sebevědomí; nespokojený demagog, který se domníval, že byl zastíněn Quentinovým pohotovým a rozhodným chováním, se náhle změnil v poctivého, laskavého a přátelského hostitele. Hlasitě zavolal na Trudchen a ta ihned přispěchala, neboť strach a starosti dovolily jen málokomu uvnitř lutyšských hradeb zamhouřit oko v této rušné noci. Dali jí za úkol, aby se co nejpečlivěji postarala o krásnou a zpola omdlelou cizinku, a Trudchen, obdivujíc komtesinu krásu a litujíc jejího neštěstí, vykonávala svou pohostinnou povinnost se sesterskou horlivostí a náklonností.

Přestože bylo již pozdě a konšel byl zřejmě velice unavený, Quentin by byl jen stěží unikl láhvi vybraného a drahého vína starého jako bitva u Azincourtu a byl by musel volky nevolky s konšelem popíjet, kdyby se nebyla objevila matka rodiny, vylákaná ze své ložnice Pavillonovým hlasitým voláním po klíčích od sklepa. Byla to bodrá, baculatá žena, která bývala svého času hezká, ale v posledních několika letech se vyznačovala především ostrým červeným nosem, pronikavým

hlasem a přesvědčením, že konšel, poněvadž požívá venku velké autority, musí být doma kvůli rovnováze pod přísným dohledem.

Sotvaže pochopila podstatu rozhovoru mezi Pavillonem a jeho hostem, prohlásila zostra svému manželovi, že už se nalil vínem ažaž a více že už mu není třeba. A tak aniž podpořila jeho pozvání a použila některého z klíčů visících jí u pasu na stříbrném řetězu, otočila se k němu zkrátka zády, ujala se Quentina a zavedla ho do čistého, příjemného pokoje, kde měl strávit zbytek noci, obklopen takovými vymoženostmi k odpočinku a pohodlí, o jakých se mu až dosud nejspíš ani nesnilo - neboť bohatí Flámové vynikali ve všech příjemnostech domácího života nejen nad chudé a drsné Skoty, ale dokonce i nad samé Francouze.

Kapitola XXIII ÚTĚK

Když řekneš: Jdi! -v zápas se dám třebas s nemožností, nemožné vykonám.

Půjdeš-li ty,

já za tebou se pustím s nadšením -vykonat nevím co.

Julius Caesar

I při vší té směsici radosti, strachu, pochyb a jiných vzrušujících pocitů byla vyčerpávající únava noci tak mocná, že mladého Skota uvrhla v hluboký spánek, jenž se protáhl až do pozdních ranních hodin následujícího dne, kdy k němu do místnosti vešel jeho poctivý hostitel s ustaranou tváří.

Sedl si k posteli svého hosta a spustil dlouhou a komplikovanou řeč o povinnostech domácího života všeobecně i manželství zvláště, a zejména o strašlivé moci a nesmírné, byť pravoplatné nadvládě, jež se sluší ženatým mužům uplatňovat při všech názorových rozdílech mezi manželi. Quentin mu naslouchal s jistým znepokojením, neboť věděl, že manželé, stejně jako jiné válčící mocnosti, mají často sklon zpívat Te Deum, spíše aby zakryli svou porážku, než aby oslavovali vítězství. Proto si pospíšil, aby věc prozkoumal důkladněji, a poznamenal, „že doufá, že svým příchodem nezpůsobil laskavé paní domu žádné nepříjemnosti”.

„Nepříjemnosti! - to ne,” odvětil purkmistr. „Žádnou ženu nelze překvapit méně nepřipravenu než naši matku Mabel. Vždycky ráda uvítá přátele - vždy má pro ně připraveno čisté ubytování a dobré jídlo. Není na světě pohostinnější ženy! -Škoda jenom, že má tak trochu divnou letoru.”

„Prostě řečeno, náš pobyt ve vašem domě je jí nepříjemný? pravil Skot, vyskočil z postele a začal se chvatně oblékat. „Kdybych jen věděl, že lady Isabela je po hrůzách minulé noci schopna další cesty, nezvyšovali bychom vaše nepříjemnosti a neprodlužovali bychom zdejší pobyt ani o chvíli.”

„No ne,” pravil Pavillon, „totéž povídala ta mladá dáma matce Mabel; a věřte, přál bych vám, abyste byl viděl, jak se začervenala, když to řekla - děvečka, která by jela na bruslích pět mil na trh proti mrazivému větru, je proti ní bílá lilie -, nedivím se, že matka Mabel trochu žárlí, ubohá dobrá duše!”

„Lady Isabela tedy již opustila svou komnatu?” zeptal se jinoch a oblékal se ještě s větším chvatem než dříve.

„Ano,” odpověděl Pavillon, „a očekává váš příchod s velkou netrpělivostí, abyste se rozhodli, kterou cestou se pustíte - když už oba chcete odejít. Doufám však, že zůstanete na snídani?”

„Proč jste mně to neřekl dříve?” pravil Durward netrpělivě.

„Jen ne tak zhurta - ne tak zhurta,” chlácholil ho konšel. „Myslím, že jsem vám to řekl až příliš brzo, když vás to uvedlo do takového varu a spěchu. A chtěl bych vám říci ještě něco, kdybych věděl, že máte dost trpělivosti, abyste mě vyslechl.”

„Mluvte jen bez váhání a jak nejrychleji můžete, ctný pane - poslouchám pozorně.”

„Nuže tedy,” navázal purkmistr, „chtěl jsem jenom dodat, že Trudchen - která se loučí s tou hezkou mladou dámou tak nerada, jako kdyby to byla její vlastní sestra - říká, že byste se měli převléci, neboť podle pověstí, jež se rozšířily ve městě, dámy z Croye, přestrojeny za poutnice, cestují naším krajem v doprovodu francouzského gardisty z oddílu skotských lučištníků; jednu z nich prý v noci přivedl do Schonwaldtu jakýsi cikán - v době, kdy my jsme již odešli. A tentýž cikán

prý ujistil Viléma de la Marck, že nejste pověřen žádným poselstvím ani jemu, ani dobrým měšťanům lutyšským; prý jste mladou komtesu unesl a cestujete s ní jako její milenec. Všechny tyto zprávy došly ze Schonwaldtu dnes ráno. Dozvěděli se to ovšem i ostatní konšelé a nikdo dobře neví, co počít; neboť i když považujeme de la Marckovo jednání vůči biskupovi i vůči nám za trochu neurvalé, přece panuje i přesvědčení, že je v základě dobromyslný a jemný člověk -prostě dobrák od kosti - totiž když je střízlivý - a že je to také jediný vojevůdce na světě, který nás může vést proti vévodovi Burgundskému. Po pravdě, jak už se věci mají - a i já jsem zčásti toho mínění -, musíme se snažit vyjít s ním po dobrém, neboť jsme zašli příliš daleko, než abychom mohli teď couvnout.”

„Vaše dcera má úplně pravdu,” odvětil Quentin. Nesnažil se Pavillonovi cokoli vytýkat nebo ho jakkoli napomínat, neboť dobře věděl, že by tím nezviklal rozhodnutí, jež ctihodný měšťanosta učinil nejen ve shodě s názory své strany, ale zejména v souhlase s míněním své vlastní ženy. „Rada vaší dcery je správná. - Musíme odejít v přestrojení, a to ihned. Můžeme se doufám spolehnout, že zachováte naše tajemství a pomůžete nám v útěku?”

„Ze srdce rád - ze srdce rád,” pravil měšťan; sám nebyl příliš spokojený se svým chováním a toužil najít nějaký způsob, jak by to napravil a ulehčil svému svědomí. „Nemohu zapomenout, jak jste mi minulé noci zachránil život, když jste mě dostal nejdřív z toho ocelového kabátce a potom i z té druhé šlamastyky, která byla ještě horší, neboť onen Kanec se svým plemenem vypadá spíše jako sám arciďábel předsedající shromáždění čertů než jako bohabojný velitel mezi křesťanskými vojáky. A tak vám budu věrný jako čepel své rukojeti, jak říkají naši nožíři - a věru že jsou nejlepší na světě. Nu, vidím, že už jste hotov - a tak pojďte nyní a uvidíte, jak velice vám důvěřuji.”

Konšel odvedl Quentina z ložnice, v níž jinoch strávil noc, do písárny, kde obvykle vyřizoval obchodní záležitosti. Pečlivě zavřel dveře na závoru, rozhlédl se kolem pronikavým a opatrným pohledem a pak otevřel tajný, za čalouny ukrytý přístěnek, v němž bylo několik železných schránek. Jednu z nich, plnou holandských zlatých, otevřel a vybídl Quentina, aby si odtud vzal jakýkoliv obnos, jejž podle svého názoru potřebuje pro sebe a svou společnici.

Quentin již spotřeboval skoro všechny peníze, jež dostal při odchodu z Plessis, a neváhal proto přijmout dvě stě zlatých. Svou půjčkou sňal veliké břemeno z Pavillonovy mysli, neboť konšel považoval tuto zoufalou transakci, při níž se dobrovolně stal věřitelem, za jakési pokání a za nápravu toho, že pod tlakem rozmanitých důvodů porušil zásady pohostinství.

Bohatý Flám opět pečlivě uzamkl pokladnici a odvedl hosta do přijímacího pokoje, kde Quentin uzřel komtesu Isabelu, tělesně i duševně svěží, třebaže po příhodách minulé noci trochu pobledlou. Byla oblečena jako flámské děvče středního stavu. Trudchen, jež byla nyní její jedinou společnicí, horlivě doplňovala hraběnčino vystrojení a radila jí, jak si má počínat, aby nebyla nápadná. Hraběnka podala Quentinovi ruku - jinoch jí ruku uctivě políbil - a pak pravila:

„Pane Quentine, musíme opustit své přátele, jinak bych na ně přivolala část neštěstí, jež mě pronásleduje již od smrti mého otce. Musíte se převléci a odejít se mnou - jestliže vás ovšem již neunavilo být přítelem takové nešťastné bytosti, jako jsem já.”

„Mě - mě že by unavilo být vaším služebníkem! Budu vás chránit až do skonání světa! Ale vy - vy sama - jste již dost silná, abyste uskutečnila svůj úmysl? Můžete po hrůzách minulé noci -”

.., vybídl Qjuentina, aby si odtud vzal jakýkoliv obnos… (sir. 281)

„Nepřipomínejte mi je,” přerušila ho hraběnka.

„Vzpomínám na ně jako na nějaký zmatený, příšerný sen. Podařilo se dobrému biskupovi uniknout?”

„Věřím, že dosáhl svobody,” odpověděl Quentin a pokynul Pavillonovi, bezpochyby se chystajícímu líčit onu strašlivou událost, aby mlčel.

„Mohli bychom se opět uchýlit pod jeho ochranu? Získal znovu nějakou moc?” zeptala se Isabela.

„Jeho jediná naděje je v nebesích,” pravil Skot, „ale kamkoli chcete jít, všude vám budu stát po boku jako odhodlaný průvodce a věrný ochránce.”

„Rozvážím si to,” pravila Isabela a po chvilce dodala: „Nejraději bych se uchýlila do kláštera, ale obávám se, že by byl jen slabou záštitou proti mým pronásledovatelům.”

„Hm, hm,” zamručel konšel. „Klášter v lutyšském kraji bych příliš nedoporučoval, neboť i když je Kanec ardenský v podstatě statečný vojevůdce, spolehlivý spojenec a laskavý příznivec našeho města, přece jeho návyky jsou jaksi vojáčky drsné, a obecně vzato, nebere příliš velký ohled na kláštery, konventy a podobně. Říká se dokonce, že velmi mnoho jeptišek - totiž bývalých jeptišek - pochoduje s jeho oddílem.”

„Rychle se připravte, dobrý pane Durwarde,” pravila

hraběnka, přerušujíc Pavillonovu řeč, „musím se zřejmě spolehnout na vaši věrnost.”

Jakmile konšel s Quentinem opustili místnost, začala se Isabela vyptávat Gertrudy na různé cesty a jiné důležité podrobnosti, a to tak bystře a prozíravě, že se Trudchen nemohla ubránit a zvolala: „Skutečně vás obdivuji, paní! Slyšela jsem o mužské rozhodnosti, ale vaše odhodlanost mně připadá úplně nadlidská!”

„Nutnost,” odvětila hraběnka, „nutnost, drahá přítelkyně, je matkou odvahy i vynalézavosti. Ještě přednedávnem bych byla omdlela při pohledu na kapku krve vytékající z nepatrného říznutí. Od té doby jsem viděla téci kolem sebe celé proudy krve, s níž zároveň unikal i život, a přece jsem zůstala při smyslech a zachovala si rozvahu. Nemyslete si, že to bylo snadné,” dodala pevným hlasem, ale její ruka, kterou položila na Gertrudino rámě, se chvěla. „Můj malý vnitřní svět je jako pevnost obléhaná tisíci nepřáteli, jimž jen nejvyšší vytrvalost posádky může zabránit, aby ji každým okamžikem vzali útokem a dobyli. Kdyby mé postavení bylo jen o trochu méně nebezpečné - kdybych si neuvědomovala, že jedině rozvaha a sebeovládání mě může zachránit před osudem horším než smrt -, věřte mi, Gertrudo, v té chvíli bych se vám vrhla do náručí a ulevila bych svému překypujícímu nitru takovým výbuchem slz a mučivého zoufalství, jaký ještě nikdy nevytryskl ze žádného pukajícího srdce.”

„Ne, nečiňte to, prosím,” uklidňovala ji soucitná Flámka. „Zachovejte si odvahu a odevzdejte se do ochrany nebes; a jestliže kdy Bůh seslal někomu, kdo byl připraven na smrt, vysvoboditele, tento statečný a dobrodružný šlechtic je jistě vyvolen, aby vás chránil. Znám také jednoho chlapce,” dodala silně se červenajíc, „o něhož mám jistý zájem. Neříkejte nic mému otci, ale přikázala jsem svému mládenci Honzovi Gloverovi, aby na vás čekal u východní brány a aby mi nechodil na oči, nepnnese-li mi zprávu, že vás bezpečně vyvedl z našeho kraje.”

Mladá hraběnka ji něžně políbila, což byl jediný způsob, jak mohla poděkovat upřímné a dobrosrdečné měšťanské dívce. Trudchen láskyplně opětovala její objetí a dodala: „Nu, jestli dvě děvčata a jejich oddaní mládenci nebudou mít úspěch s přestrojením a s útěkem, pak se svět změnil v porovnání s tím, co jsem o něm vždycky slýchávala.”

Část této řeči vyvolala opět na bledém komtesině líčku ruměnec, který se nijak nezměnil náhlým Quentinovým příchodem. Jinoch vešel oblečen jako zámožnější flámský sedlák - ve svátečních šatech tovaryše Petra; obětavý tovaryš dokázal svůj zájem o mladého Skota a ochotně se vzdal svého obleku v jeho prospěch; zároveň se zapřísahal, že i kdyby ho měli vyluhovat a napínat hůře než kteroukoliv býčí kůži, jaká se kdy dostala do rukou statných koželuhů, nikdo ho nedonutí, aby ty mladé lidi zradil. Matka Mabel, která ve skutečnosti nepřála komtese ani jejímu mladému průvodci nic zlého, obstarala dva statné koně, jen aby odvrátila nebezpečí, jež by ohrožovalo její dům i rodinu, kdyby zde uprchlíci zůstali. Poradila jim ještě, že k východní bráně se dostanou snadno, pojedou-li stále za Petrem, který půjde tím směrem v jisté vzdálenosti před nimi, ale nebude se k nim nijak hlásit; a potom s velkým uspokojením přihlížela, jak nasedají na koně a odjíždějí.

Sotva hosté vyjeli, využila matka Mabel této mimořádné příležitosti a učinila své dceři dlouhé praktické kázání o nesmyslnosti a škodlivosti čtení rytířských románů, jež u mladých povýšených dam od dvora vede nakonec k takovému neblahému vzrůstu smělosti a odvahy, že namísto aby se ve

vsí počestnosti učily doma vaření a poctivému vedení domácnosti, toulají se a trajdají po kraji s kdejakým zahálčivým panošem, zhýralým pážetem a protřelým lučištníkem z cizích zemí, a vydávají se tak v nebezpečí, že si ublíží na zdraví, prokramaří své věno a nenapravitelně poškodí svou pověst.

Gertruda vyslechla matčino kázání mlčky a bez odpovědi, ale vezmeme-li v úvahu její povahu, můžeme právem pochybovat, zda si z něho vzala praktická ponaučení, jež jí chtěla její matka vštípit.

Mezitím naši cestovatelé dosáhli východní brány města. Cestou potkávali četné skupiny lidí, avšak ti byli naštěstí příliš zaujati politickými událostmi a stále novými, rychle se šířícími zvěstmi, než aby věnovali pozornost dvojici, na níž zřejmě nebylo nic pozoruhodného. Kolem stráží prošli bez nesnází, díky povolení, jež jim jménem Rouslaerovým vydal Pavillon. Potom se rozloučili s Petrem Geislaerem a přátelsky, třebaže stručně si popřáli vše dobré. Hned nato se k nim připojil zavalitý mladík jedoucí na pěkném statném sedáku. Představil se jim jako Honza Glover, nápadník Trudchen Pavillonové. Byl to mladý chlapík s upřímnou flámskou tváří, jež však prozrazovala více bodrosti a dobromyslnosti než bystrosti, takže se komtesa neubránila myšlence, že je sotva vhodným mládencem pro velkodušnou Trudchen. Zdálo se však, že je plně ochoten sdílet mínění, jež si vytvořila o uprchlících jeho Gertruda, neboť je uctivě pozdravil a zeptal se hraběnky flámsky, kam je má vést.

„Zaveďte mě k nejbližšímu městu na brabantských hranicích,” odpověděla Isabela.

Quentin popojel blíže k Isabelinu koni a zeptal se francouzsky, takže mu jejich průvodce nemohl rozumět: „Již jste se tedy rozhodla, jaký má být cíl vaší cesty?”

„Ano,” odvětila mladá dáma. „Za těchto okolností bych sotva mohla ještě dále prodlužovat svou cestu, i kdyby mě v Burgundsku čekalo přísné vězení.”

„Vězení!” zvolal Quentin.

„Ano, příteli, vězení; ale postarám se, abyste je vy nesdílel.”

„Nemluvte o mně - na mě nemyslete,” řekl Quentin. „Kéž bych jen vás viděl v bezpečí, a co bude pak se mnou, to nestojí za úvahu.”

„Nekřičte tolik,” pravila komtesa Isabela, „vylekáte našeho průvodce - vidíte, že nás již o kus předejel.” Skutečně -dobromyslný Flám jim nechtěl svou přítomností překážet, a jakmile se Quentin k dámě přiblížil, popojel kupředu, domnívaje se, že to od něho očekávají. „Ano,” pokračovala komtesa, když se ubezpečila, že ji nikdo nepozoruje, „vám, můj příteli a ochránce - proč bych se měla ostýchat takto vás nazývat? -, vám jsem povinna říci, že jsem se rozhodla vrátit do vlasti a vydat se na milost a nemilost vévodovi Burgundskému. Byla to špatná, i když dobře míněná rada, jež mě přiměla, abych uprchla z jeho péče a dala se pod ochranu prohnaného a zrádného Ludvíka Francouzského.”

„A chcete se tedy stát manželkou Campo-Bassa, nehodného Karlova milce?”

Quentin vyřkl tato slova hlasem, v němž se svářila vnitřní muka se snahou mluvit co nejlhostejněji - asi jako když ubohý odsouzený zločinec předstírající vyrovnanost, kterou necítí, se ptá, byl-li již doručen rozsudek smrti.

„Nikoli, Durwarde, nikoli,” odpověděla hraběnka a vzpřímila se v sedle. „K takovému nenáviděnému sňatku nesníží dceru croyského rodu ani všechna moc Burgundska. Vévoda může uchvátit mé statky a léna a může mě uvěznit v klášteře. Ale to je také to nejhorší, co mohu očekávat - a raději bych podstoupila ještě něco horšího, než bych podala svou ruku Campo-Bassovi.”

.. rozhodla jsem se vrátit clo vlasti a vydat se na milost a nemilost vévodovi Bnrgund-‘ “ fstr. 283)

skému.

„Říkáte - nejhorší!” zvolal Quentin. „Ale co může být ještě horšího než oloupení a uvěznění? - Ach, rozmyslete si to, dokud ještě dýcháte svěží vzduch svobody a dokud máte po boku někoho, kdo chce ochotně riskovat život, aby vás bezpečně zavedl do Anglie, do Německa nebo i do Skotska. Tam všude naleznete velkomyslné ochránce. Mají-li se věci takto, nevzdávejte se tak ukvapeně svobody, nejkrásnějšího daru nebes! Pravdivě pěl básník mé rodné země:

Ach svoboda nádherná je, lásku k životu vzbuzuje, zvětšuje naše radosti, tiší bolesti, starosti; smutek, nemoc, strast, bída, chudoba mají společné jméno - poroba.”

S melancholickým úsměvem naslouchala Isabela této tirádě, oslavující svobodu, a teprve po chvilce mlčení pravila: „Svoboda je pouze pro muže - žena musí vždy hledat ochránce, neboť sama je od přirozenosti příliš slabá, než aby se mohla bránit. A kdo by mi poskytl ochranu? Rozkošnický

Edvard Anglický - pijanský Václav Německý? - Ach Durwarde, kdybych byla vaší sestrou a vy byste mi mohl nabídnout útočiště v některém z vašich horských údolí, o nichž tak rád vypravujete, kde bych z milosrdenství nebo za několik těch šperků, jež jsem si dosud zachovala, mohla klidně žít a zapomenout na úděl, pro nějž jsem byla zrozena -kdybyste mi mohl nabídnout ochranu nějaké počestné dámy -nějakého barona, jehož srdce by bylo stejně spolehlivé jako jeho meč, byla by to věru vyhlídka, pro niž bych byla ochotna vystavit se dalšímu nebezpečí a putovat do daleka široka.”

Toto vyznání, jež hraběnka Isabela učinila hlasem chvějícím se něhou, naplnilo Quentina štěstím a vzbudilo v něm radostné nadšení. Než odpověděl, na chvilku zaváhal a chvatně probíral v mysli možnosti, jak by jí mohl zaopatřit útočiště ve Skotsku. Ale brzy si uvědomil smutnou pravdu, že by bylo nešlechetné a kruté navrhnout jí řešení, jehož bezpečnost nebyl ani zdaleka schopen zaručit.

„Komteso,” pravil konečně, „zachoval bych se hanebně a jednal bych proti své cti i rytířské přísaze, kdybych připustil, abyste si zbudovala nějaký plán na domněnce, že bych vám ve Skotsku mohl poskytnout jinou ochranu, než jakou je schopno poskytnout ubohé rámě člověka jedoucího nyní po vašem boku. Sotva vím, zda je v mé vlasti ještě naživu někdo, komu koluje v žilách krev mého rodu. Rytíř z Innerquharity přepadl o půlnoci náš hrad, dobyl ho a porubal všechny, kdo nosili mé jméno. Kdybych se vrátil do Skotska, moji feudální nepřátelé jsou početní a mocní - já jsem však sám a slabý. A i kdyby sám král byl ochoten učinit mi po právu, neodvážil by se pro pouhého jednotlivce dráždit mocného náčelníka, pod jehož korouhví vyjíždí pět set jezdců.”

„Žel,” posteskla si komtesa, „není tedy v celém širém světě koutku bezpečného před útiskem. Násilí a zvůle nezkrotně zuří stejně mezi vašimi divokými kopci - kde je tak málo toho, co by mohlo vzbuzovat žádostivost tyrana - jako v našem bohatém Nizozemí.”

„Je to smutná pravda,” odvětil Quentin, „a neodvažuji se popřít, že naše znepřátelené klany se vraždí navzájem z pohnutek, jež jsou sotva něčím jiným než pouhou pomstychtivostí a touhou po krveprolití; a Ogilvyové a jim podobní páchají stejně děsivé krvavé činy ve Skotsku jako de la Marck se svými zbojníky v této zemi.”

„Ne, nemluvme tedy již dále o Skotsku,” pravila Isabela se skutečnou nebo předstíranou lhostejností, „nemluvme o Skotsku - zmínila jsem se o něm ostatně jen žertem, abych viděla, zda se skutečně odvážíte navrhnout mi za útočiště nejneklidnější ze všech evropských království. Chtěla jsem jen vyzkoušet vaši upřímnost a s radostí vidím, že se na ni mohu spolehnout i tehdy, jste-li nejvíce zaujat. A říkám tedy znovu -nepomýšlím na žádnou jinou ochranu kromě té, kterou mi může poskytnout první úctyhodný burgundský baron, a k němu se hodlám nyní odebrat.”

„Ale proč se raději neuchýlíte na své vlastní panství, na svůj pevný hrad, jak jste o tom uvažovala ještě v Toursu?” zeptal se Quentin. „Proč byste nemohla shromáždit pod svou korouhev vazaly svého otce a spíše se dohodnout s vévodou Burgundským na čestných podmínkách než se mu vzdát na milost a nemilost? Jistě je mnoho mužů statečného srdce, kteří by rádi bojovali za vaši věc - vím alespoň o jednom, jenž by ochotně položil třebas i svůj život, jen aby jim dal dobrý příklad.”

„Bohužel,” povzdechla komtesa, „tento plán, jenž byl návrhem lstivého Ludvíka a jako všechno, co nám kdy tento král navrhl, měl posloužit spíše jemu než mně, se stal neproveditelným, neboť ho vyzradil vévodovi Burgundskému dvojnásobný zrádce Zamet Maugrabin. Mého příbuzného uvěznili a můj hrad obsadili. Takovým pokusem bych jen vystavila své poddané pomstě vévody Burgundského. A proč bych měla být příčinou ještě většího krveprolití, než k jakému již došlo z tak nicotného důvodu? Ne, podrobím se svému panovníkovi jako poslušná vazalka ve všem, co nebude zasahovat do mé osobní svobody, a to tím spíše, že - jak doufám - má příbuzná, hraběnka Hamelina, jež mi první radila k útěku a pobízela mě k němu, asi již uskutečnila tento moudrý a čestný krok.”

„Vaše příbuzná!” opáčil Quentin, v němž tato slova vzbudila vzpomínky na zážitky, o nichž komtesa nevěděla a jež mu rychlý sled nebezpečných a vzrušujících událostí vytlačil z paměti.

„Ano, má teta, hraběnka Hamelina z Croye - víte snad, co se s ní stalo?” zeptala se komtesa Isabela. „Doufám, že nyní je už pod bezpečnou ochranou burgundské zástavy. - Ale vy mlčíte! Víte snad, co se s ní stalo?”

Poslední otázka, položená nejvýš úzkostným a naléhavým tónem, přiměla Quentina, aby Isabele prozradil něco z toho, co věděl o hraběnčině osudu. Řekl, že ho zavolali, aby ji doprovázel na jejím útěku z Lutychu, přičemž nepochyboval, že s nimi půjde i komtesa Isabela.

Zmínil se o odhalení, jež učinil, když dospěli do lesa, a nakonec jí vypravoval o svém návratu na hrad a o tom, v jakém stavu jej nalezl. Nezmínil se jí však o představách, s jakými zřejmě hraběnka Hamelina opustila Schonwaldt, a zamlčel i zprávy kolující v Lutychu, že padla do rukou Viléma de la Marck. Jemnocit mu zabránil, aby třebas i jen něco naznačil o prvé okolnosti, a druhou věc - o níž se ostatně dozvěděl jen z doslechu - zatajil z ohledu na city své společnice, která v této chvíli potřebovala všechnu svou sílu a vytrvalost.

Jeho vyprávění, i když zkrácené o tyto důležité podrobnosti, na komtesu Isabelu mocně zapůsobilo. Chvíli jela mlčky a konečně pronesla tónem chladné nespokojenosti: „A tak jste tedy opustil mou nebohou příbuznou v pustém lese a vydal jste ji na milost a nemilost hanebnému cikánovi a proradné komorné? - Má nebohá teto! A ty jsi ještě tolik vychvalovala věrnost tohoto mladíka!”

„Kdybych to nebyl udělal, madame,” pravil Quentin, ne bezdůvodně uražen ranou, jakou dostala jeho chrabrost, „jaký by pak byl osud té, k níž jsem byl svou oddaností mnohem více připoután? Kdybych nebyl zanechal hraběnku z Croye v rukou těch, jež si sama zvolila za své rádce a pomocníky, byla by nyní komtesa Isabela nevěstou Viléma de la Marck, Divokého kance ardenského.”

„Máte pravdu,” odvětila komtesa Isabela opět svým obvyklým tónem, „a já, jež mám z vaší bezmezné oddanosti prospěch, jsem vám krutě a nevděčně ukřivdila. Ale ach, moje nešťastná příbuzná! A ta bídná Marthon, jež se tolik těšila důvěře mé tety a tak málo si jí zasloužila! - To ona přivedla k tetě ty lotry Zameta a Hayraddina Maugrabiny, kteří předstíráním věšteckých schopností a znalostí astrologie nabyli nad ní takového vlivu. A ona to byla, jež vychvalovala a zdůvodňovala jejich věštby a povzbuzovala mou tetu v jakýchsi - nevím, jak bych to měla nazvat - v jakýchsi přeludech o milencích, sňatcích a milostných dobrodružstvích a pletkách, což bylo v jejím věku nedůstojné a nepravděpodobné. Nyní nepochybuji, že nás Ludvík Francouzský hned od samého začátku obklopil těmito nástrahami, aby nás přiměl hledat útočiště na jeho dvoře, či spíše vydat se mu do rukou. A můžete sám dosvědčit, Quentine Durwarde, jak nelaskavě, nerytířsky, nešlechetně a nemužně se pak k nám zachoval po našem unáhleném činu. Běda však, má ubohá příbuzná! Jaký myslíte, že bude její osud?”

Durward, ve snaze vzbudit v ní naděje, jež sám takřka necítil, odpověděl, že hrabivost těchto lidí je silnější než kterákoli jiná z jejich vášní, a že když od nich odcházel, chovala se Marthon k hraběnce Hamelině spíše jako její ochránkyně než nepřítelkyně. Nakonec pravil, že si lze sotva představit, co by mohli ti darebáci získat, kdyby hraběnku týrali nebo zavraždili; budou-li s ní však zacházet slušně a požádají-li o výkupné, mohou z toho mít prospěch.

Aby mysl komtesy Isabely odvedl od tohoto smutného předmětu, Quentin jí upřímně pověděl o Maugrabinově zradě, kterou objevil, když nocovali nedaleko Namuru, a která byla zřejmě výsledkem piklů mezi francouzským králem a Vilémem de la Marck. Isabela se zachvěla hrůzou, ale pak se vzchopila a pravila:

„Stydím se - zhřešila jsem, když jsem natolik pochybovala o ochraně svatých, abych třebas jen na okamžik pokládala za možné, že by mohl mít úspěch záměr tak vrcholně krutý, nízký a nečestný. Není to věc, na niž by se mělo pohlížet se strachem - je třeba zavrhnout ji jako úskok natolik zrádný, bídný a zločinný, že by bylo bezbožností věřit v jeho úspěch. Nyní si však jasně uvědomuji, proč se ta pokrytecká Marthon tak často snažila rozdmýchávat každou jiskérku drobné žárlivosti nebo neshody mezi mou nebohou příbuznou a mnou a proč vždy mísila lichotky - určené té z nás, která byla právě přítomna - do všeho, co nás mohlo jednu proti druhé popudit. Ale nikdy mě ani ve snu nenapadlo, že by mohla zajít tak daleko a přimět mou kdysi laskavou tetu, aby uprchla beze mne a nechala mě napospas schonwaldtským nebezpečím,”

„Hraběnka Hamelina se vám tedy nezmínila o zamýšleném útěku?”

„Ne,” odpověděla komtesa, „dělala jenom narážky na něco, co jsem se měla dozvědět od Marthon. Po pravdě, tajuplná hatmatilka toho bídáckého Hayraddina - s nímž měla právě toho dne dlouhou tajnou poradu - tak pomátla hlavu mé nebohé příbuzné, která mimoto mluvila v tolika divných náznacích, že - nu, že jsem ani příliš netoužila žádat ji o nějaké vysvětlení, dokud bude v takové náladě. Přece však bylo od ní kruté, že mě opustila a nevzala s sebou.”

„Rád bych ospravedlnil hraběnku Hamelinu z takového nařčení,” podotkl Quentin. „Vzrušení bylo v té chvíli tak veliké a tma tak hustá, že hraběnka Hamelina pravděpodobně pokládala svou společnici za svou neteř, stejně jako jsem si já, oklamán Marthoniným oděvem i chováním, myslel, že jsem ve společnosti obou dam z Croye - a zejména té,” dodal tlumeným, ale rozhodným hlasem, „bez níž bych nebyl opustil Schonwaldt ani za všechno bohatství světa.”

Isabela sklopila hlavu, jako by si ani nepovšimla, s jakým důrazem Quentin hovořil. Ale když začal mluvit o Ludvíkově politice, znovu naň pohlédla; a po vzájemném dohovoru jim nebylo zatěžko uhodnout, že oba cikánští bratři i jejich spoluvinice Marthon byli agenty tohoto prohnaného panovníka, i když Zamet, starší z nich, se věrolomně pokusil hrát dvojakou hru, jež mu nakonec vynesla trest smrti. V téže vzájemné důvěře, zapomínajíce na mimořádnost vlastního postavení a na nebezpečí cesty, pokračovali naši poutníci v jízdě po několik hodin; zastavili se jen v jakési zapadlé vesničce, kam je zavedl Honza Glover, jenž se v každém směru - i v tom, že jim popřával možnost hovoru mezi čtyřma očima - ukázal jako rozvážný a diskrétní člověk.

Umělé přehrady, jež oddělovaly milence (neboť tak je můžeme nyní právem nazývat), jako by se již rozptýlily nebo byly odstraněny okolnostmi, v nichž se oba mladí lidé octli; neboť i když se hraběnka mohla honosit vyšším společenským postavením a pro svůj původ si mohla činit nároky na nesrovnatelně větší majetek než Quentin, jehož příjmy závisely na jeho meči, přece bylo třeba vzít v úvahu, že nyní byla právě tak chudá jako on sám a že za svou bezpečnost, čest i život vděčila výhradně jeho duchapřítomnosti, statečnosti a oddanosti. Pravda, o lásce nemluvili, neboť i když by dívka, se srdcem překypujícím důvěrou a vděčností, byla nejspíš prominula takové vyznání, přece by Quentin, jemuž vrozená plachost a rytířskost svazovala jazyk, byl považoval za nečestné zneužití jejího postavení, kdyby řekl cokoli, co by se dalo vykládat jako nepatřičné využití výhod, jež mu její situace poskytla. A tak tedy o lásce nemluvili, ale nemohli se vyhnout tomu, aby na ni mysleli. Dospěli tím k vzájemnému vztahu, při němž se oboustranná náklonnost spíse vycituje, než vyjadřuje slovy, a jenž při volnosti, jakou poskytuje, a při

nejistotě, jaká ho doprovází, často vytváří nejrozkosnějsí chvíle lidského života, ale stejně často vede i k trpkým okamžikům zkaleným zklamáním, nestálostí, bolestí nesplněných nadějí a neopětované náklonnosti.

Byly dvě hodiny s poledne, když oba cestovatele náhle vylekalo volání jejich průvodce. Sděloval jim s tváří pobledlou strachem, že je pronásleduje četa de la Marckových Schwarzleitru. Tito vojáci, ci spíse loupežníci, zverbovaní v dolnoněmeckých krajích, se podobali ve vsech ohledech lancknechtům, jenže tvořili lehkou jízdu. Aby si zasloužili svůj název černých jezdců a aby naháněli svým nepřátelům jestě větsí hrůzu, jezdili obvykle na černých koních a natírali si zbraně i výstroj na černo, přičemž často i jejich ruce a obličej dostaly svůj díl. V morálce i zuřivosti si Schwarzreitři nijak nezadali se svými pěsími druhy.

Quentin pohlédl dozadu, a spatřiv na dlouhé cestě, kterou přijeli, rychle se blížící mračno prachu, před nímž v divém trysku letěli asi dva jezdci, oslovil svou společnici:

„Nejdražsí Isabelo, nemám jinou zbraň než svůj meč, a poněvadž nemohu za vás bojovat, chci s vámi alespoň prchat. Kdyby se nám podařilo dostat se do onoho lesa před námi, dříve než nás dostihnou, snadno bychom jim mohli uniknout.”

„Prchejme tedy, můj jediný příteli,” pravila Isabela a popohnala svého koně v cval. „A ty, dobrý mládenče,” dodala, obracejíc se na Honzu Glovera, „ujížděj jiným směrem a nezůstávej s námi, abys sdílel nase nestěstí i nebezpečí.”

Ale poctivý Flám jen potřásl hlavou, na její velkodusnou výzvu odpověděl slovy: „Mein, nein! Das geht nicht,” a doprovázel je dále. A tak všichni tři ujížděli k lesnímu útočišti tak rychle, jak jen jejich znavení koně stačili. Černí jezdci je vytrvale pronásledovali, a když viděli, že se dali na útěk, ještě zrychlili svůj let. Ale uprchlíci, třebaže jejich koně byli unavení, jeli snáze, neboť neměli těžkou zbroj, a udrželi si proto před svými pronásledovateli značný náskok. Byli již jen asi čtvrt míle od lesa, když náhle vyrazila z úkrytu četa ozbrojenců pod rytířskou zástavou, aby jim odřízla cestu k úniku.

„Mají světlá brnění!” zvolala Isabela. „Jsou to nepochybně Burgunďané. Ale ať jsou kdo jsou, musíme se raději vzdát jim než těm lotrům, kteří nás pronásledují.”

O chvilku později, když si povšimla zástavy, dodala: „Znám to rozeklané srdce, jež je na ní! Je to korouhev hraběte z Crevecoeuru, vznešeného Burgunďana - jemu se vzdám.”

Quentin Durward si povzdechl. Ale což zde byla nějaká jiná možnost? Vždyť ještě před chvílí by byl šťastný, jen kdyby byl s jistotou věděl, že Isabela unikne, třebas i za horších podmínek než nyní. Zanedlouho dojeli ke Crevecoeurově četě a hraběnka si vyžádala rozhovor s velitelem. Ten prozatím svou skupinu zadržel, aby si lépe prohlédl Černé jezdce. A poněvadž burgundský velmož hleděl na hraběnku v pochybách a nejistotě, řekla mu:

„Vznešený hrabě, Isabela Croyská, dcera vašeho spolubojovníka hraběte Reinolda z Croye, se vám vzdává a svěřuje sebe i svou družinu do ochrany vaší statečnosti.”

„Dostane se ti ochrany, spanilá příbuzná, třebas proti celé armádě - ovšem s výjimkou vévody Burgundského. Ale teď máme málo času, abychom o tom mohli mluvit. Ti umounění zloduchové se zastavili, jako kdyby se chtěli poradit, co mají dále podniknout. - Při svatém Jiří burgundském! Jsou tak drzí, že chtějí zaútočit na Crevecoeurovu zástavu! - Jakže? Což si nedají říci? - Damaine - podej mi kopí! - Vpřed se zástavou! -Namiřte oštěpy, pánové! - Crevecoeur ku pomoci!”

S tímto válečným pokřikem vyrazil hrabě kupředu a následován svými vojáky cválal rychle vpřed, aby napadl Černé jezdce.

Kapitola XXIV KAPITULACE

Volnost, ci nic, rytxri, jsem vás vezen,

tak dle své vůle se mnou naložte;

však pomněte, vrtkavé štěstí války

vás jednoho dne může zůstavit, kde já jsem -

v truchlém vojště zajatců.

Anonym

Šarvátka mezi Černými jezdci a burgundskými ozbrojenci trvala sotva pět minut, tak rychle byli de la Marckovi vojáci obráceni na útěk vynikající převahou bojového ducha, zbraní i těžkých válečných koní burgundských rytířů. V čase ještě kratším hrabě Crevecoeur otřel o hřívu svého koně zakrvácený meč a navrátil se k okraji lesa, odkud Isabela sledovala boj. Část burgundských vojáků se vrátila s ním, zatímco ostatní ještě chvilku pronásledovali prchajícího nepřítele.

„Jaká hanba,” poznamenal hrabě, „že se zbraně rytířů a šlechticů musí špinit krví takových surových prasat.”

Při těchto slovech zasunul meč do pochvy a pak dodal:

„Je to drsné přivítání doma, spanilá příbuzná, ale potulné princezny musí být připraveny na taková dobrodružství. Ještě dobře, že jsem přišel včas, neboť vás mohu ubezpečit, že Černí jezdci berou právě tak málo ohledů na hraběcí korunku jako na čepeček vesnického děvčete, a vaše družina není, zdá se mi, schopna velkého odporu.”

„Pane hrabě,” pravila komtesa Isabela, „řekněte mi bez dalšího úvodu, jsem-li vaší zajatkyní a kam mě hodláte odvést.”

„Víte dobře, vy bláhové dítě, jak bych odpověděl na tuto otázku, kdyby to záviselo jen na mé vlastní vůli. Ale vy a ta vaše hloupá, záletnická, vdavekchtivá příbuzná jste v poslední době rozpínaly svá křidélka tak divoce, že nyní, jak se obávám, je budete muset na nějaký čas složit v klícce. Pokud mě se týká, zhostím se své povinnosti - a je to smutná povinnost - tím, že vás zavedu na vévodův dvůr v Peronnu. Pokládám proto za nutné předat velení průzkumné čety svému synovci hraběti Štěpánovi a vrátit se s vámi, neboť se mi zdá, že budete potřebovat přímluvce. - A tento mladý splašenec se doufám zhostí svého úkolu rozumně.”

„S dovolením, drahý strýčku,” podotkl hrabě Štěpán, „pochybuješ-li o mých schopnostech velet ozbrojencům, zůstaň zde s nimi sám a já budu služebníkem i strážcem hraběnky Isabely z Croye.”

„Bezpochyby by to bylo značné vylepšení mého plánu, ale mně se líbí lépe tak, jak jsem ho vymyslel já. Prosím tedy, aby sis uvědomil, že tvým úkolem tady není pronásledovat a zapichovat ta černá prasata, k čemuž ses právě teď cítil obzvláště povolán, ale vyzvědět a donést mně věrohodné zprávy o tom, co se děje v lutyšském kraji, o němž jsme v poslední době slyšeli tolik divokých zvěstí. Asi deset kopiníků pojede se mnou a ostatní s mou zástavou zde zůstanou pod tvým velením.”

„Mějte ještě chvíli strpení, hrabě Crěvecoeure,” pravila komtesa Isabela. „Dovolte mi, když už se vám vzdávám jako zajatkyně, abych si alespoň vyhradila bezpečnost těch, kteří mi v mém neštěstí pomáhali. Dovolte tomuto dobrotivému mladíkovi, mému věrnému průvodci, aby se vrátil bez úhony do svého rodného města Lutychu.”

„Můj synovec,” odvětil Crěvecoeur, když pronikavým pohledem prozkoumal Gloverův široký, poctivý obličej, „bude tohoto dobrého jinocha, jenž se zdá být neškodný, provázet a chránit tak hluboko do lutyšského území, kam až sám postoupí, a pak ho propustí na svobodu.”

„Nezapomeňte pozdravovat ode mne laskavou Gertrudu,” pravila komtesa svému průvodci. Potom vyňala zpod svého závoje šňůru perel a dodala: „Vyřiďte jí, že ji prosím, aby tyto perly nosila jako upomínku na svou nešťastnou přítelkyni.”

Poctivý Glover vzal náhrdelník a políbil nemotorně, ale s upřímnou dobrosrdečností krásnou ruku, jež našla tak jemný způsob, jak ho odměnit za jeho námahu a za nebezpečí, jež podstoupil.

„Hm, dárky a památky,” poznamenal hrabě. „Chcete učinit ještě nějaké další odkazy, krásná příbuzná? Je již pomalu čas, abychom se vydali na cestu.”

„Jen bych vás chtěla ještě poprosit,” odvětila komtesa s jistým úsilím, „abyste věnoval svou přízeň tomuto - tomuto jinochovi.”

„Hm,” zamručel Crevecoeur a vrhl na Quentina právě tak pronikavý pohled jako předtím na Glovera, tentokráte však zřejmě s méně uspokojivým výsledkem. Napodobil, i když nikterak urážlivě, hraběnčiny rozpaky a pravil: „Hm - ano -toto je již mládenec trochu jiného ražení. - A prosím, řekněte mi laskavě, má rozmilá příbuzná, čím si tento - tento velmi mladý pán zasloužil vaši přímluvu?”

„Zachránil mi život i čest,” odpověděla komtesa, zardívajíc se studem a nevolí.

I Quentin se začervenal hněvem, ale moudře usoudil, že by celou záležitost nejspíše jen zhoršil, kdyby své rozhořčení projevil.

„Život a čest? - Hm,” ozval se opět hrabě, „byla byste myslím lépe učinila, drahá příbuzná, kdybyste se nebyla tolik zavázala právě jemu. - Ale nechme toho. Tento mladý pán nás může doprovázet, je-li k tomu dost urozený, a postarám se, aby mu nikdo neublížil. - Ale napříště se budu já starat o ochranu vašeho života a cti a pro něho najdeme možná nějaké

vhodnější zaměstnáni než být panošem a pobočníkem potulných dam.”

„Pane hrabě,” vmísil se do hovoru Durward, neschopen již dále mlčet, „abyste snad nemluvil o cizinci pohrdavěji, než jak byste později pokládal za správné, dovoluji si vás upozornit, že jsem Quentin Durward, lučištník skotské královské gardy, v níž, jak jistě víte, slouží jenom šlechtici a muži cti.”

„Děkuji vám za informaci a líbám vás na obě ruce, pane lučištníku,” odvětil Crevecoeur stále stejně posměšně. „Buďte tak laskav a doprovoďte mě do čela čety.”

Když Quentin popohnal svého koně, aby vyhověl hraběti, jenž třebaže snad neměl právo, přece měl dostatečnou moc předpisovat mu, co má dělat, zpozoroval, že ho Isabela sleduje zrakem plným úzkosti a plachého zájmu, ba takřka něžnosti, a tento pohled mu vehnal slzy do očí. Připomněl si však, že je třeba, aby se před Crevecoeurem choval mužně, neboť hrabě byl snad ze všech francouzských a burgundských rytířů nejméně nakloněn dát se nešťastnou historií věrné lásky pohnout k něčemu jinému než ke smíchu. Rozhodl se proto nečekat, až ho hrabě osloví, ale zahájit rozhovor tak, aby uplatnil svůj nárok na slušné zacházení a na větší úctu, než s jakou na něho hrabě zřejmě až dosud pohlížel, uražen možná tím, že osoba nízkého společenského postavení získala takovou důvěru jeho urozené a bohaté příbuzné.

„Pane hrabě z Crevecoeuru,” pravil mírným, ale pevným hlasem, „smím vás požádat, abyste mi sdělil, dříve než budeme pokračovat v rozhovoru, zda jsem svobodný, nebo zda se mám pokládat za vašeho zajatce?”

„Věru bystrá otázka,” odvětil hrabě, „prozatím ji však mohu zodpovědět jen jinou otázkou - co myslíte, je mezi Francií a Burgundskem mír, nebo válka?”

„To zřejmě musíte vědět lépe vy než já, mylorde - nebyl jsem nyní na francouzském dvoře a po nějakou dobu jsem neslyšel žádné zprávy.”

„Vidíte tedy,” pokračoval hrabě, „jak snadné je otázky klást, ale jak nesnadné je na ně odpovídat. Vždyť ani já sám, ač jsem byl s vévodou v Peronnu po celý tento týden, ba ještě déle, nedovedu rozluštit tuto hádanku o nic lépe než vy. A přece, pane panoši, na jejím vyřešení závisí odpověď na otázku, zda jste zajatcem, nebo svobodným člověkem. Pravda, jestli jste skutečně prokázal mé příbuzné nějaké služby -

poctivě a ve vší počestnosti - a jestli upřímně odpovíte na mé otázky, bude vaše postavení vypadat lépe.”

„Hraběnka z Croye může nejlépe posoudit, zda jsem jí prokázal nějaké služby, či nikoli, a na ni vás v této věci odkazuji,” řekl Quentin. „Mé odpovědi si pak posoudíte sám, až mně položíte své otázky.”

„Hm - pěkně domýšlivý,” zamumlal si Crevecoeur, „a velmi se podobá mladíčkovi, jenž nosí na klobouku stužku své dámy a myslí si, že se musí chovat zpupně, aby dělal čest té vzácné cetce z hedvábí. - Nu, pane, vaše důstojnost doufám neutrpí, když mně odpovíte na otázku, jak dlouho se už točíte kolem hraběnky Isabely z Croye?”

„Hrabě z Crevecoeuru,” odvětil Quentin Durward, „odpovím-li na otázky, jež mi dáváte tónem málem urážlivým, učiním to jen proto, abyste z mého mlčení nevyvozoval nesprávné závěry o té, k níž se máme oba zachovat spravedlivě. Doprovázel jsem komtesu Isabelu z Croye od té doby, co opustila Francii, aby se odebrala do Flander.”

„Oho!” zvolal hrabě, „to tedy znamená od té doby, co uprchla z Plessis-les-Tours? Jako lučištník skotské gardy jste ji ovšem doprovázel na výslovný rozkaz krále Ludvíka?”

Ať již Quentin pokládal své závazky vůči francouzskému králi za jakkoli nepatrné - neboť když král osnoval přepadnutí hraběnky Isabely Vilémem de la Marck, pravděpodobně předpokládal, že mladý Skot bude zabit při obraně svých svěřenek -, přece se nedomníval, že smí zradit jakoukoli důvěru, kterou Ludvík v něho skládal, ať již skutečně, nebo zdánlivě. A proto na poslední Crěvecoeurovu otázku odpověděl, „že k tomu, co vykonal, mu postačilo pověření jeho nadřízeného důstojníka a že po ničem jiném dále již nepátral”.

„To stačí,” pravil hrabě. „Dobře víme, že král nedovoluje svým důstojníkům vysílat gardové lučištníky, aby si vykračovali jako paladinové po boku toulavých dam, nesleduje-li tím nějaký politický cíl. Nyní, když je zřejmé, že dámy z Croye doprovázel Ludvíkův vlastní gardista, nebude moci král již tak směle tvrdit, že nic nevěděl o jejich útěku z Francie. A kam jste měli, pane lučištníku, při svém útěku namířeno?”

„Do Lutychu, mylorde,” odpověděl Skot, „kde se dámy chtěly uchýlit pod ochranu nebožtíka biskupa.”

„Nebožtíka biskupa!” zvolal hrabě Crěvecoeur. „Což je Ludvík Bourbonský mrtev? - Vždyť vévoda neslyšel ani slova o nějaké jeho chorobě. Na co zemřel?”

„Spí v krvavém hrobě, mylorde - pokud mu jeho vrahové vůbec nějaký hrob poskytli.”

„Zavražděn!” zvolal Crěvecoeur znovu. „To není možné, mladý muži!”

„Na vlastní oči jsem viděl spáchat nejen tento čin, ale ještě i mnohé jiné strašlivé skutky.”

„Viděl jste to, a nesnažil jste se pomoci dobrému prelátovi ani jste nezburcoval hrad proti jeho vrahům? - Což nevíš, že i jen přihlížet takovému zločinu a nesnažit se mu zabránit je hanebná svatokrádež?”

„Abych mluvil stručně, mylorde,” odvětil Durward, „dříve než k této vraždě došlo, krvelačný Vilém de la Marck dobyl hrad za pomoci vzbouřivších se Lutyšských.”

„Jsem jako omráčen bleskem!” zvolal Crěvecoeur. „Lutych se vzbouřil! - Schonwaldt padl! - Biskup zavražděn! Ach ty posle zármutku, ještě nikdy jediný člověk nepřinesl najednou tolik bědných zpráv! - Mluv! - Věděl jsi o útoku - o povstání -o vraždě? Mluv! Jsi jedním ze spolehlivých Ludvíkových lučištníků, a on to byl, kdo vypustil tento krutý šíp. - Mluv, nebo tě dám roztrhat divými koňmi!”

„A i kdyby mě skuteční roztrhali, mylorde, nevyrvali by ze mě nic, co by se nesrovnávalo se ctí pravého skotského šlechtice. Nevím o těch zločinech více než vy sám a měl jsem s nimi tak málo společného, že bych jim byl vzdoroval až do krajnosti, kdyby se mé prostředky třebas i jen z dvacetiny byly rovnaly mé dobré vůli. Ale co jsem mohl dělat? Bylo jich na sta, a já jsem byl sám. Pak jsem se staral už jen o to, abych zachránil hraběnku Isabelu, a to se mi šťastně podařilo. Kdybych však byl stál dost blízko, když páchali na onom starci svůj lotrovský čin, byl bych jeho šedou hlavu zachránil, nebo ji alespoň pomstil. Ale i tak jsem vyslovil svůj odpor dost hlasitě, abych zabránil dalším zvěrstvům.”

„Věřím ti, chlapče,” pravil hrabě. „Nemáš ani věk, ani povahu na to, aby ti svěřili takové krvavé dílo, třebaže se výborně hodíš za panoše dam. - Ale běda! Zavraždili toho laskavého, šlechetného preláta u jeho vlastního krbu, kde tak často hostil s pravou křesťanskou pohostinností a knížecí štědrostí nejednoho cizince! A zavraždil ho takový netvor, zrůda, ničemný výhonek krveprolití a krutosti, bídák, který byl vychován v téže síni, kde si nyní zbrotil ruce krví svého dobrodince! Ale neznám Karla Burgundského, jestli pomsta nebude právě tak pronikavá, náhlá a krutá, jako bezpříkladně ohavný a ukrutný je tento zločin. A jestliže nikdo jiný nebude pronásledovat vraha -,” zde se odmlčel, sevřel svůj meč, pustil uzdu, oběma rukama v železných rytířských rukavicích se udeřil do prsou, až mu kyrys zařinčel, načež je vztáhl k nebesům a slavnostně zvolal: „Já - já, Filip Crevecoeur z Cordes, přísahám Bohu, svatému Lambertu a Třem králům kolínským, že jen málo budu dbát na jiné záležitosti světské, dokud nevykonám strašlivé dílo pomsty na vrazích dobrého Ludvíka Bourbonského, ať se s nimi střetnu v lese, v poli, ve městě, nebo na venkově, na kopci, nebo na planině, na dvoře královském, nebo v chrámu Páně. Mé statky i živobytí, mí přátelé i následovníci, můj život i čest nechť jsou zástavou tohoto slibu! K tomu ať mi dopomáhá Bůh, svatý Lambert a Tři králové kolínští!”

Když hrabě z Crěvecoeuru učinil tuto přísahu, zdálo se, že se jeho mysli trochu ulevilo a že již tolik nepodléhá zdrcujícímu zármutku a úžasu, s nimiž vyslechl zprávu o osudné schonwaldtské tragédii. Začal se nyní Durwarda důkladněji vyptávat na podrobnosti této neblahé události a Skot mu ji vylíčil v celém jejím rozsahu, neboť nikterak netoužil zmírnit Crěvecoeurovu pomstychtivost proti Vilémovi de la Marck.

„Ale že se ty zaslepené, vrtkavé, nevěrné a nestálé bestie, ti Lutyšští, spojili s takovým neúprosným lupičem a hrdlořezem, aby vydali na smrt svého pravoplatného panovníka!”

Po této poznámce Durward sdělil rozzuřenému Burgundanovi, že lutyšští měšťané - alespoň ti slušnější -, ať už se jakkoli ukvapeně vzbouřili proti svému biskupovi, přece zřejmě neměli v úmyslu (pokud mohl soudit) pomáhat de la Marckovi v této ohavné vraždě; naopak, byli by jí zabránili, kdyby k tomu měli prostředky - a zmocnila se jich hrůza, když se stali svědky toho hrozného činu.

„Nemluv mi o té věrolomné, nestálé, plebejské chátře!” zvolal Crěvecoeur. „Co mohli mít jiného na mysli než vraždu? Proč by jinak povstali se zbraní v ruce proti svému knížeti, jenž měl jen jedinou chybu, že byl příliš laskavým a dobrým pánem pro tu hordu nevděčných otroků? Proč by se jinak proti němu ozbrojili a vnikli do jeho pokojného domu? A když se spolčili s Divokým kancem ardenským, největším hrdlořezem flámského pohraničí, co mohli mít na mysli jiného než vraždu, která je jeho zaměstnáním a živobytím? A konečně, což to podle tvého vlastního vypravování nebyl jeden z jejich hanebné chátry, jenž vykonal sám čin? - Doufám, že brzy

…..jen málo budu dbát na jiné záležitosti světské, dokud nevykonám strašlivé dílo

pomsty na vrazích dobrého Ludvíka Bourbonského ..(str. 299)

uvidím, jak se valí krev lutyšskými průplavy při světle hořících domů těch proradných měšťanů. Ach, ten laskavý, ušlechtilý, velkomyslný kníže, kterého zabili! Jiní vazalové se bouří pod tlakem daní a bídy, Lutyšští však ze své překypující drzosti a hojnosti!” - Opět pustil uzdu svého válečného oře a bolestně lomil rukama, nepoddajně uzavřenýma v železných rytířských rukavicích. Quentin snadno pochopil, že Crevecoeurův žal je ještě zvyšován vzpomínkami na přátelství s nebohým biskupem, proto mlčel a respektoval city, jež nechtěl ještě více jitřit a které nedovedl zkonejšit.

Hrabě z Crevecoeuru se však vždy znovu a znovu vracel k této události. Vyptával se jinocha na každou podrobnost nenadálého přepadnutí Schonwaldtu a biskupovy smrti. A tu jako by si náhle vzpomněl na něco, co mu dočasně vypadlo z paměti, zeptal se Quentina, co se stalo s hraběnkou Hamelinou a proč není se svou příbuznou. „Ne že bych její nepřítomnost pokládal za nějakou ztrátu pro komtesu Isabelu,” dodal pohrdavě, „neboť i když je to její příbuzná a vcelku dobromyslná ženská, přece z cocagneského dvora nikdy nevzešel fantastičtější blázen. Nepochybuji, že její neteř, kterou jsem vždy považoval za skromné a spořádané děvče, byla svedena k tomuto pošetilému a směšnému útěku z Burgundska do Francie jen tím hloupým, romantickým starým bláznem, kuplířským a záletnickým!”

Jakou to řeč musel vyslechnout romantický milenec! A musel ji vyslechnout ve chvíli, kdy by bylo směšné, aby se pokusil o to, čeho docílit bylo nemožné, totiž přesvědčit hraběte zbraní, jak hanebně křivdí komtese - nevyrovnatelné svou krásou i rozumem -, když ji nazývá skromným a spořádaným děvčetem; to byly přece vlastnosti, jaké bylo možno ve slušnosti přisuzovat ještě tak dceři nějakého opáleného sedláka, která pohání volky, zatímco její otec tlačí pluh! - A předpokládat, že je pod nadvládou a dohledem hloupé a romantické tety! Tuto hanebnou pomluvu bylo třeba nacpat pomlouvači nazpět do hrdla, jakmile ji vyslovil. Ale otevřená, i když přísná tvář hraběte Crevecoeura a jeho naprosto očividné pohrdání city, jež nejvíce háraly Quentinovým nitrem, jinocha odstrašily; neobával se proslulosti Crevecoeurových zbraní - to bylo nebezpečí, jež by mohlo jen zvýšit Durwardovu touhu vyzvat ho na souboj -, ale obával se zesměšnění, což je zbraň, jíž se ze všeho nejvíce bojí nadšenci všeho druhu a která svým mocným účinkem na takové povahy často zabraňuje tomu, co je absurdní, ale stejně často potlačuje i to, co je ušlechtilé.

Ovlivněn obavami, že by se vystavil spíše pohrdání než hněvu, Durward omezil svou odpověď - byť s jistou hořkostí v srdci - na trochu zmatené vyprávění, jak hraběnka Hamelina uprchla ze Schonwaldtu ještě před útokem na hrad. Pravda, nechtěl-li zesměšnit Isabelinu blízkou příbuznou a možná trochu i sebe - neboť byl předmětem jejích nesmyslných nadějí -, nemohl tuto událost příliš důkladně vysvětlovat. Své rozpačité líčení doplnil nakonec zmínkou o pověstech, i když jen neurčitých, že hraběnka Hamelina upadla do rukou Viléma de la Marck.

„Spoléhám na svatého Lamberta, že se s ní de la Marck ožení, poznamenal Crevecoeur, „což také kvůli jejím měšcům s penězi nejspíš udělá; a je neméně pravděpodobné, že ji prašti po hlavě, jakmile je bude mít bezpečně v rukou, nebo nejpozději, až je vyprázdní.”

Hrabě se ho pak opětovně vyptával na to, jak se dámy chovaly při své cestě a nakolik se sblížily se svým průvodcem; a položil mu ještě tolik dalších perných otázek, že rozmrzelý, utrápený, zahanbený a rozhněvaný jinoch mohl jen stěží skrýt své trapné rozpaky před bystrým vojákem a dvořanem. Crevecoeur se konečně rozhodl Durwarda propustit a řekl:

„Hm - už je to tak, jak jsem tušil - alespoň u jednoho z nich. Doufám, že si druhá strana zachovala více rozumu. - Nu, pane panoši, pobídněte koně ostruhou a držte se vpředu. Já se zatím podívám dozadu a pohovořím si s hraběnkou Isabelou. Už jsem se toho od vás myslím dozvěděl dost, abych s ní mohl o těch smutných příhodách mluvit, aniž bych poranil její útlocit, třebaže váš jsem trochu pobouřil. - Ale počkejte ještě chvilku, mladý hrdino - ještě na slovíčko, než odejdete! Zažil jste myslím šťastnou cestu pohádkovou říší - plnou hrdinského dobrodružství, vznosných nadějí a minstrelských přeludů, jako v zahradách Morgany la Fée. Zapomeňte na to, vojáčku,” dodal a poklepal ho po rameni. „Vzpomínejte na onu dámu jen jako na vznešenou hraběnku z Croye a zapomeňte na ní jako na potulnou a dobrodružnou pannu. A její přátelé - za jednoho aspoň mohu ručit - si zase zapamatují jen služby, jež jste jí prokázal, a zapomenou na nepřiměřenou odměnu, na niž jste si troufale dělal naděje.”

Quentin, nadmíru pohněván, že se mu nepodařilo před bystrozrakým Crevecoeurem skrýt city, jež hrabě zřejmě pokládal za směsné, odpověděl rozhořčeně:

„Pane hrabě, budu-li potřebovat vaši radu, požádám o ni; budu-li vás někdy žádat o pomoc, budete mít dost času, abyste ji poskytl, nebo odmítl; a budu-li přikládat nějakou mimořádnou cenu vašemu mínění o mně, nebude příliš pozdě, abyste je vyjádřil.”

„Oho!” zvolal hrabě Crevecoeur. „Vstoupil jsem mezi Amadise a Orianu a musím očekávat vyzvání na souboj!”

„Mluvíte o tom, jako by to bylo nemožné,” odvětil Quentin. „A přece jsem zlomil kopí s vévodou Orleánským, v jehož hrudi koluje urozenější krev než krev Crevecoeurova - a zkřížil jsem svůj meč s Dunoisem, jenž je lepším bojovníkem.”

„Aby ti Pánbůh rozum zachovati ráčil!” smál se Crevecoeur bohatýrskému milenci. „Mluvíš-li pravdu, měl jsi na tomto světě mimořádné štěstí, a jestli se skutečně uráčilo Prozřetelnosti, aby tě vystavovala takovým zkouškám, dokud ještě nemáš chmýří na bradě, zblázníš se domýšlivostí dříve, než se budeš moci nazývat mužem. Nemůžeš mě přinutit ke hněvu, i když ke smíchu možná ano. Věř mi, i když jsi třebas z nějakého vrtochu štěstěny bojoval s princi a hrál si na ochránce hraběnek, jak se to občas stává, přece se vůbec nemůžeš rovnat těm, jimž jsi byl náhodným soupeřem nebo ještě náhodnějším průvodcem. Jako chlapci, který tak dlouho naslouchal rytířským romancím, až se z toho pomátl a myslí si, že je nějaký paladin, ti mohu dovolit, aby sis po nějaký čas spřádal krásné sny; nesmíš se však zlobit na přítele, jenž to s tebou myslí dobře, když tě chytí za ramena a trochu drsně s tebou zatřepe, aby ses probral.”

„Pane hrabě Crevecoeure,” pravil Quentin, „můj rod -”

„Ne, nehovořil jsem vůbec o rodu,” přerušil ho hrabě, „ale o hodnosti, bohatství, vysokém společenském postavení a tak dále, což všechno vytváří odstup mezi různými druhy a vrstvami lidí. Pokud se týká rodu - všichni pocházíme od Adama a Evy.”

„Pane hrabě,” opakoval Quentin, „moji předkové, Durwardové z Glen-Houlakinu -”

„Nu,” odvětil hrabě, „sahá-li váš rodokmen dále než k Adamovi, pak už neříkám nic. Přeji vám dobrého večera.”

Crevecoeur zadržel svého koně a připojil se k Isabele, jíž byly jeho narážky a rady, i když dobře míněné, pokud možno ještě nepříjemnější než Quentinovi.

Mladý Skot zatím ujížděl dále v čele družiny a mumlal si: „Ty chladnokrevný, drzý, nestydatý, domýšlivý, chvástavý šašku! Kéž by tě další skotský lučištník, který na tebe namíří svou hákovnici, nepustil tak lehce jako já!”

Večer dojeli do města Charleroi na řece Sambře a Crevecoeur se rozhodl zanechat zde komtesu Isabelu. Hrůza a únava předcházejícího dne a padesátimílová rychlá jízda trvající již od samého rána a doprovázená i různými skličujícími dojmy ji tak vyčerpaly, že nemohla pokračovat v cestě, aniž si uškodila na zdraví. Hrabě ji svěřil zcela vyčerpanou do péče abatyše cisterciáckého kláštera v Charleroi, vznešené dámy, s níž byly rodiny z Crevecoeuru a z Croye spřízněny a jejíž prozíravosti i laskavosti mohl plně důvěřovat.

Crevecoeur se pak ještě zastavil u velitele malé burgundské posádky ve městě a doporučil mu co největší bdělost. Požádal ho také, aby po dobu zdejšího pobytu hraběnky Isabely postavil před klášter čestnou stráž, naoko proto, aby zajistil její bezpečnost, ve skutečnosti však proto, aby jí znemožnil uprchnout. Jako důvod k ostražitosti posádky udal, že zaslechl jakési neurčité pověsti o nepokojích v lutyšském biskupství. Rozhodl se totiž, že on sám bude první, kdo oznámí vévodovi Karlovi strašlivou novinu o povstání a zavraždění biskupa. Obstaral proto čerstvé koně pro sebe i svou družinu a vyšvihl se do sedla, odhodlán pokračovat bez odpočinku v cestě do

Peronnu. Quentinu Durwardovi oznámil, že ho odvádí od jeho krásné společnice; vyslovil však naději, že cestovat v noci při měsíčku bude pro takového oddaného panoše dam jistě příjemnější než nečinně se oddávat spánku jako nějaký obyčejný smrtelník.

Quentin, již tak dost sklíčený a usouzený myšlenkou na rozloučení s Isabelou, toužil odpovědět na jeho posměšky zuřivou výzvou na souboj. Uvědomoval si však, že by se hrabě jeho zlosti jen smál a jeho výzvou by opovrhoval. Rozhodl se proto vyčkat až do doby, kdy snad bude mít příležitost dostat nějaké zadostiučinění od tohoto pyšného velmože, který mu byl nyní takřka stejně odporný jako sám Divoký kanec ardenský, i když ze zcela odlišných důvodů. A tak přistoupil na návrh, jejž neměl možnost odmítnout, a celá společnost pak co nejrychleji ujížděla cestou z Charleroi do Peronnu.

Kapitola XXV NEZVANÝ HOST

Nižádná lidská vlastnost nebývá bez kazu v útek, osnovu utkána:

Znám statečného muže, co před psiskem prchal, i moudrého, jenž jako hlupák tlachal.

A prohnaný, úskočný intrikán

tak jemně spřádá sítě, lstivě klade pasti,

že často uvízne v své pavučině vlastní.

Stará hra

V prvé části své noční cesty musel Quentin bojovat s bolestí, jakou pociťuje jinoch, který se rozloučil -pravděpodobně navždy - s tou, kterou miluje. Pobízeni naléhavými okolnostmi a Crěvecoeurovou netrpělivostí uháněli jezdci úrodnými nížinami Hainautu pod vlídným vedením zářivé a kypré paní luny, vylévající v pozdním létě, v největším rozpuku své síly a krásy, svůj nažloutlý svit na žírné a husté pastviny, na lesy a na obilné lány, z nichž pilní ženci, využívajíce měsíčního světla, sklízeli obilí - neboť taková byla již v oněch dobách pracovitost přičinlivého flámského lidu; ozařovala široké a klidné zúrodnující řeky, po nichž neznepokojovány skalisky a dravými proudy klouzaly ve službách obchodu bílé plachetnice, jejichž vnější úpravnost a čistota prozrazovaly pohodlí a zámožnost zdejších obyvatel; zářila na feudální hrady statečných baronů a rytířů, na hluboké hradní příkopy, na nádvoří s cimbuřím a na vysoké zvonice, neboť rytíři z Hainautu byli proslulí mezi evropskými šlechtici; a v dálce odhalovala pod širokou vlečkou svých paprsků mohutné věže nejedné vznešené katedrály.

Ale všechna ta krása, jakkoli odlišná od divokých pustin jeho rodné země, nevytrhla Quentina z žalu a zármutku. Když odešel z Charleroi, zanechal tam své srdce, a další cesta, mu vnukala jen jedinou myšlenku: že se každým krokem stále více vzdaluje od Isabely. Namáhal svou obrazotvornost, aby si připamatoval každé slovo, jež kdy vyslovila, každý pohled, jejž naň upřela, a jak se v takových případech často stává, tyto vzpomínky působily na jeho obrazotvornost daleko silnějším dojmem než druhdy skutečnost sama.

Konečně když minula nevlídná hodina půlnoční, začala Quentina vzdor vší jeho lásce a zármutku zmáhat nesmírná únava posledních dvou dnů, kterou až do této chvíle nepocítil, neboť byl při své neobyčejně čilé a činné povaze uvyklý na značnou tělesnou námahu a na nejrůznější tělesná cvičení. Kromě toho mu bránilo i jeho bolestné přemítání, aby si zřetelněji uvědomil svou vyčerpanost. Jeho myšlenky byly v té chvíli již tak málo kontrolovány smysly, vyčerpanými a umrtvenými nesmírnou únavou, že vidiny jeho

obrazotvornosti nahrazovaly nebo zkreslovaly smyslové vjemy, přicházející do otupělých zrakových a sluchových orgánů. A Durward, vědom si své nebezpečné situace, si matně uvědomoval, že se udržuje při bdělosti jen nesmírným úsilím, aby neupadl v hluboký spánek. Občas ho trochu přivedl k sobě naléhavý pocit, že by mohl spadnout ze sedla nebo že by mohl klopýtnout kůň, ale zanedlouho se mu oči opět zamžily směsicí nejrůznějších barevných odstínů, mezi nimiž se zmateně mihotala bledá měsíční krajina. Únava ho natolik přemohla, že hrabě Crevecoeur, povšimnuv si jeho stavu, musel nakonec přikázat dvěma svým vojákům, aby se připojili každý z jedné strany k jinochovi a zachytili ho, kdyby padal z koně.

Když konečně dospěli do města Landrecies, hrabě se ustrnul nad Quentinem, jenž takřka již po celé tři noci oka nezamhouřil, a povolil sobě i své družině čtyřhodinovou přestávku k občerstvení a odpočinku.

Quentin spal hlubokým a zdravým spánkem, dokud ho neprobudila polnice Crěvecoeurova trubače a volání ubytovatelů a hlasatelů: „Debout! - Ha! Messieurs, en route, en route! - Vzhůru! Pánové, na cestu, na cestu!” Třebaže se tyto nevítané zvuky ozvaly tak nepříjemně brzy, přece se jinoch probudil jako vyměněn - posílen na těle i na duchu a v daleko lepší náladě, než s jakou uléhal. A s oživující náladou a s vycházejícím sluncem se mu vrátila i důvěra ve štěstí a v sebe sama. Na svou lásku již nemyslel jako na zoufale beznadějný fantastický sen, ale jako na vznešený a posilující princip, který bude nosit ve svém srdci, třebaže mu obtíže, jež ho obklopovaly, možná nikdy nedovolí dovést ho ke zdárnému konci. „Kormidelník,” říkal si, „řídí svou bárku podle Polárky, i když nikdy neočekává, že by ji mohl vlastnit; a myšlenka na Isabelu z Croye ze mě učiní vynikajícího vojáka, i když ji třebas už nikdy neuvidím. A jednou až uslyší, že se jakýsi skotský voják jménem Quentin Durward vyznamenal v úspěšně svedené bitvě nebo že padl a zanechal své tělo v průlomu do pevnosti, o niž se bojovalo, pak si vzpomene na společníka své cesty jako na muže, který učinil vše, co bylo v jeho silách, aby odvrátil nástrahy a neštěstí, jež ji obklopovaly - a snad i uctí jeho památku tichou slzou a jeho rakev ozdobí věncem.”

Ve snaze snášet mužně své neštěstí se Quentin cítil způsobilejším přijímat Crěvecoeurovy žerty o své zdánlivé choulostivosti a neschopnosti snášet námahu a mohl na ně také lépe odpovídat. Dobromyslně se přizpůsobil Crěvecoeurovu škádlení a odrážel je tak vhodně a zároveň uctivě, že tato změna tónu zřejmě udělala na burgundského velmože příznivější dojem, než jaký si o chování svého zajatce utvořil předchozího večera, kdy Quentin, podrážděn svou nepříznivou situací, buď nevrle mlčel, nebo byl zase hněvivě svárlivý.

Starý zkušený voják začal nakonec na svého mladého společníka hledět jako na slušného chlapce, z něhož by se dalo něco vykřesat, a naznačil mu zcela nezakrytě, že kdyby se vzdal svého místa ve francouzské lučištnické gardě, postaral by se, aby ho přijali v čestném postavení na dvoře vévody Burgundského, kde by sám pečoval o jeho postup. A i když Quentin prozatím tuto laskavou nabídku s díky odmítl, dokud nezjistí, jak dalece má příčinu stěžovat si na svého dosavadního pána, přece zůstával s hrabětem Crěvecoeurem v dobrém vztahu. Jinochův nadšený způsob uvažování a cizokrajné, idiomatické vyjadřování často vyvolávaly úsměv na vážné tváři hraběte, ale nebyl to již úsměv trpký ani sarkastický a nepřekračoval meze dobromyslnosti a slušnosti.

A tak malá společnost cestovala v daleko větší shodě než předchozího dne, až se konečně přiblížila na dvě míle k proslulému a neobyčejně silně opevněnému městu Peronnu. U něho leželo táborem vojsko vévody Burgundského, připravené - jak se všeobecně předpokládalo - ke vpádu do Francie. Proti této armádě sám Ludvík XI. shromáždil početné šiky u Saint Maxu, aby přivedl svého příliš silného vazala k rozumu.

Peronne, ležící při hluboké řece v rovinatém kraji a obklopený mohutnými baštami a hlubokými příkopy, byl za starých časů stejně jako dnes pokládán za jednu z nejsilnějších francouzských pevností. Hrabě z Crěvecoeuru se svou družinou i se svým zajatcem se blížili k pevnosti asi o třetí hodině s poledne. Když projížděli příjemnými mýtinami rozsáhlého lesa, jímž vedla cesta k východní straně města, potkali dva muže - zřejmě urozené, soudě podle jejich početné družiny. Oba byli oblečeni v šatech, jaké se tenkrát nosily v míru, a podle sokolů, kteří jim seděli na rukou, i podle množství křepeláků a chrtů vedených psovody se dalo soudit, že se zabývají loveckou kratochvílí. Jakmile však uzřeli

Crevecoeura - jeho tvář i zbroj dobře znali -, ihned zanechali svého pátrání po volavce, za níž se vydali podél břehů dlouhého vodního kanálu, a cvalem se pustili k hraběti.

„Zprávy, zprávy, hrabě z Crevecoeuru!” volali oba najednou. „Chcete nám zprávy povědět, nebo se chcete zprávy dozvědět? - Nebo provedeme poctivou výměnu?”

„Uzavřel bych s vámi poctivý výměnný obchod, pánové,” odpověděl Crevecoeur, jakmile je zdvořile pozdravil, „jen kdybych mohl předpokládat, že vaše noviny jsou Stejně důležité jako moje.”

Oba lovci se na sebe usmáli a starší z nich - muž pěkné baronské postavy a snědé tváře poznamenané jakýmsi smutkem, jejž někteří fyziognomové připisují melancholické povaze a jiní (například jistý vlašský sochař hovořící o tváři Karla I.) považují za předzvěst násilné smrti - se obrátil na svého společníka a řekl: „Crevecoeur byl v Brabantsku, v zemi obchodu, a naučil se tam všem kupeckým trikům - s tím se nám bude těžko uzavírat obchod.”

„Pánové,” pravil Crevecoeur, „vévoda by měl po právu dostat mé zboží jako první, stejně jako lenní pán vybírá svůj poplatek ještě před zahájením trhu. Ale řekněte mi, jsou vaše zprávy smutného, nebo příjemného zabarvení?”

Muž, na něhož se především obracel, byl chlapík živého vzezření, s velice čilýma očima a vážným přemítavým výrazem kolem úst, a zejména nad horním rtem. Celá jeho fyziognomie prozrazovala člověka, jenž je bystrý a rychlý v pozorování i úsudku, ale který se rozvážně a pomalu rozhoduje a nevyjadřuje své názory ukvapeně. Byl to onen proslulý rytíř z Hainautu, syn Collarta, řečeného Mikuláše z l’Elite, známý v dějinách a mezi dějepisci pod ctihodným jménem Filip Comines, tehdy jeden z vévodových oblíbenců a nejváženějších rádců. Na Crevecoeurovu otázku, jakého zabarvení jsou zprávy, jež zná on a jeho druh, baron D’Hymbercourt, odpověděl:

… ihned zanechali svého pátrání po volavce a cvalem se pustili k hraběti (str. 308)

„Jsou tak jako barvy duhy různého odstínu a barevného tónu, neboť se na ně můžeme dívat z různých hledisek a umístit je buď proti černému mračnu, nebo proti jasnému, bezmračnému nebi. Jisté však je, že takovou duhu nespatřili ve Francii ani ve Flámsku od doby, kdy se poprvé objevila pamětihodná duha nad Noemovou archou.”

„Moje zprávy,” řekl Crevecoeur, „jsou v podstatě jako kometa - jsou samy o sobě pochmurné, divoké a hrozné, a přece je musíme považovat jen za předzvěst ještě většího a strašlivějšího zla, jež bude následovat.”

„Musíme otevřít své balíky se zbožím,” pravil Comines svému společníkovi, „ nebo by nás mohl na trhu předběhnout nějaký jiný přivandrovalý kupec - naše noviny jsou totiž veřejným tajemstvím, - Slovem, Crevecoeure - slyšte a divte se -, král Ludvík je v Peronnu!”

„Jakže!” zvolal překvapeně Crevecoeur. „Což vévoda ustoupil bez boje? A vy se tu potulujete beze zbroje, v mírovém oděvu, zatímco město obléhají Francouzi? - neboť že by město dobyli, tomu mohu stěží uvěřit.”

„Ne, to jistě ne,” odvětil D’Hymbercourt; „burgundské korouhve neustoupily ani o krok, a přece - král Ludvík je zde!”

„Pak tedy musel Edvard Anglický se svými lučištníky překročit moře,” pravil Crevecoeur, „a stejně jako jeho předkové vyhrát bitvu u Poitiers.”

„Ani to se nestalo,” řekl Comines. „Ani jedna francouzská zástava nebyla stržena a ani jediná plachetnice nevyplula z Anglie. Edvard se příliš dobře baví mezi veselými paničkami londýnských měšťanů, než aby si chtěl hrát na Černého prince. - Slyšte tedy tu neobyčejnou pravdu. Víte přece, že když jste nás opouštěl, jednání mezi francouzskými a burgundskými zplnomocněnci bylo přerušeno bez zjevné naděje na smír?”

„Pravda, a ani ve snu nás nenapadlo, že by z toho mohlo vzejít něco jiného než válka.”

„Co potom následovalo, bylo skutečně jako sen,” pokračoval Comines, „takže skoro očekávám, že se probudím a zjistím, že se mi to všechno jen zdálo. Právě v předvečer té události vévoda na zasedání rady protestoval proti každému dalšímu odkladu polního tažení tak zuřivě, že bylo přijato rozhodnutí poslat králi výzvu k boji a bezodkladně vtrhnout do Francie. Toison d’Or, pověřený tímto posláním, oblekl svůj úřední hábit a měl už nohu ve třmeni, aby vsedl na kůň, když tu ejhle - do našeho ležení přicválal francouzský herold Montjoie! Nu, nic jiného jsme nemysleli, než že nás Ludvík předešel, a začali jsme uvažovat, jak dalece se bude vévoda horšit na naši radu, jež mu zabránila, aby vypověděl válku první. A tak jsme společně zasedli k poradě; ale jaké bylo naše překvapení, když nám herold oznámil, že Ludvík, král francouzský, je sotva hodinu jízdy koňmo vzdálen od našeho tábora a má v úmyslu navštívit s malou družinou Karla, vévodu burgundského, aby při osobní schůzce v přátelské shodě urovnali své neshody!”

„Překvapujete mě, pánové,” podivil se Crevecoeur, „a přece mě překvapujete méně, než si snad myslíte. Když jsem byl totiž naposledy v Plessis-les-Tours, důvěryhodný kardinál Balue, trpce rozhněvaný a v srdci Burgunďan, mně naznačil, že by mohl působit na Ludvíkovy zvláštní slabůstky a city a vlákat ho do takové situace, aby si vévoda mohl sám určit mírové podmínky. Ale nikdy jsem si nemyslel, že by se takový starý lišák dal z vlastní vůle vlákat do pasti. Co tomu říkali burgundští rádci?”

„To si můžete představit!” odpověděl D’Hymbercourt. „Nejvíce mluvili o důvěře, již je třeba respektovat, a pramálo se zmiňovali o výhodách, jakých je možno takovou návštěvou dosáhnout. Bylo ovšem zřejmé, že myslí takřka výlučně na výhody a snaží se jen nalézt způsob, jak je uvést v soulad s nevyhnutelnou potřebou zachovat určité dekorum.”

„A co říkal vévoda?” vyptával se hrabě Crevecoeur dále.

„Jako obvykle mluvil krátce a směle,” odpověděl Comines. „,Kdo z vás byl svědkem mého setkání s Ludvíkem po bitvě u Montlhéry, když jsem ho jen asi s deseti svými lidmi bezmyšlenkovitě doprovodil až do pařížských opevnění, čímž jsem se mu vydal na milost a nemilost?” Odpověděl jsem, že jsme tam byli skoro všichni a že nikdo z nás jakživ nezapomene na úlek a strach, jež v nás tehdy ráčil svým činem vyvolat. ,Nu,’ pokračoval vévoda, ,vyčítali jste mně mou hloupost a já jsem musel přiznat, že jsem jednal pošetile a zachoval se jako splašený kluk. Pravda, poněvadž byl tenkrát ještě naživu můj otec blahé paměti, byl by Ludvík získal mým zajetím menší výhodu, než jaké bych dosáhl nyní já, kdybych se zmocnil jeho. To si dobře uvědomuji. Nicméně, přichází-li sem nyní můj královský příbuzný se stejnou prostoduchostí, s jakou jsem tehdy jednal já, bude přivítán, jak se na krále sluší.

Chce-li mě však jen podvést a zaslepit předstíráním důvěry, dokud neuskuteční nějaký svůj zrádný politický plán, pak při svatém Jiří burgundském, ať si dá dobrý pozor!’ Přitom si zakroutil kníry vzhůru, dupl na podlahu a pak nám všem přikázal, abychom nasedli na kůň a jeli přivítat našeho neobyčejného hosta.”

„A skutečně tedy přijel?” žasl Crěvecoeur. „Ještě se nepřestaly dít zázraky! - Jakou měl družinu?”

„Tak malou, jak jen možno,” odvětil D’Hymbercourt. „Doprovázelo ho jen asi třicet nebo čtyřicet skotských gardistů, pak několik rytířů a příslušníků jeho dvora, z nichž nejveseleji vypadal astrolog Galeotti.”

„Ten chlapík je v nějakém spojení s kardinálem Baluem a vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby vyšlo najevo, že přispěl svým dílem, aby se král rozhodl k tomuto pochybnému politickému kroku. - Přijel s králem někdo z vyšší šlechty?”

„Je tu vévoda z Orleansu a Dunois,” odpověděl Comines.

„S Dunoisem si zahýřím, i kdyby měl spadnout svět. Ale slyšel jsem, že on i vévoda Orleánský upadli v nemilost a jsou ve vězení.”

„Oba byli ve vazbě na hradě Loches, v tom rozkošném útulku pro francouzskou šlechtu,” odvětil D’Hymbercourt, „ale Ludvík je propustil, aby je mohl vzít s sebou - možná že nechtěl pustit Orleanse z očí. Pokud se týká zbytku jeho družiny, namouvěru nejpozoruhodnější z nich asi bude jeho kmotr, katovský profous, se dvěma nebo třemi svými pacholky, a potom Oliver lazebník. Celá ta společnost je tak uboze vystrojená, že na mou Čest král vypadá spíše jako starý lichvář, jenž přichází v průvodu biřiců vymáhat nedobytné pohledávky.”

„A kdepak ho ubytovali?” zeptal se Crěvecoeur.

„To je ten nejlepší vtip ze všeho,” odvětil Comines. „Náš vévoda projevil ochotu přenechat královským lučištníkům jednu z městských bran a pontonový most přes řeku Somu.

Ludvíkovi samému pak přidělil přilehlý dům patřící bohatému měšťanu Jiřímu Orthenovi; král se tam chtěl užuž odebrat, když tu náhle spatřil korouhve de Laua a Pencila z Rivieře, šlechticů, jež vypověděl svého času z Francie. Myšlenka, že by měl sídlit v takovém blízkém sousedství uprchlíků a nespokojenců, ho zřejmě tak poděsila, že prosil, aby ho ubytovali na peronnském hradě, a tam tedy skutečně má své sídlo.”

„No pozdrav pánbůh!” zvolal Crevecoeur. „To znamená, že se nejen odvážil vstoupit do lvího doupěte, ale vecpal ještě i svou hlavu přímo do lví tlamy. Tomu starému prohnanému politikáři tedy nestačilo nic jiného než nejzazší kout pasti na krysy!”

„Ba věru,” přitakal Comines. „Ale D’Hymbercourt vám nevypravoval o Le Glorieuxově výroku, jenž byl podle mého mínění nejbystřejším názorem, jaký kdo o této věci vyslovil.”

„A co tedy prohlásila Jeho nejosvícenější Moudrost?”

„Když vévoda narychlo přikazoval,” odpověděl Comines, „aby přichystali nějaké nádoby a ozdoby z drahých kovů a jiné předměty, jimiž chtěl na uvítání podarovat krále a jeho družinu, řekl mu Le Glorieux: ,Nelam si tím svou hlavičku, příteli Karle! Dám tvému bratranci vznešenější a vhodnější dar, než mu můžeš dát ty, a to svou čepici s rolničkami a šaškovské žezlo k tomu nádavkem, neboť namouduši je to větší blázen než já, když se vydává do tvé moci.’ - ,Ale když nezavdám žádnou příčinu, aby toho litoval, panáčku, co pak?‘“zeptal se vévoda.,Potom, vskutku, příteli Karle, dostaneš čapku i žezlo sám, jako největší blázen z nás tří!’ Mohu vás ujistit, že tento šibalský šleh ťal do živého. Viděl jsem, jak vévoda změnil barvu a kousal se do rtů. - A teď, vznešený Crevecoeure, když jsme vám vypověděli své novinky, čemu myslíte, že se podobají?”

„Podkopu naplněnému střelným prachem,” odpověděl Crevecoeur, „a obávám se, že je mým údělem přiložit k němu zapálený lunt. Vaše a moje zprávy jsou jako koudel a oheň, jež se nemohou setkat, aniž vznikne požár, nebo jako jisté chemické látky, jež se nesmísí bez výbuchu. Přátelé - pánové -jeďte mně těsně po boku, a až vám prozradím, co se událo v lutyšském biskupství, budete mys lim toho mínění, že se král mohl stejně bezpečně vydat na cestu do pekel jako na tuto nevčasnou návštěvu do Peronnu.”

Oba šlechtici popojeli blíže k hraběti a s polohlasnými výkřiky a posunky nejhlubšího překvapení a zájmu naslouchali Crěvecoeurovu vypravování a událostech v Lutychu a na Schonwaldtu. Potom zavolali Quentina a znovu a znovu se ho vyptávali na podrobnosti biskupovy smrti, až jinoch nakonec odmítl další otázky zodpovědět, nevěda, proč mu je kladou a jak chtějí jeho odpovědí využít.

Mezitím již dojeli k úrodným, rovinatým břehům Somy a k starobylým hradbám městečka Peronne la Pucelle. Na sousedních tmavozelených loukách, jimiž projížděli, se nyní bělaly četné stany vojsk vévody Burgundského, jež zde byla shromážděna v počtu asi patnácti tisíc mužů.

Kapitola XXVI SCHŮZKA

Když mocnáři se sejdou, hvězdopravci v tom mohou zřít konjunkci stejně zlověstnou, jako když Mars se setká se Saturnem.

Stará hra

Člověk dobře neví, má-li to nazvat výsadou, nebo spíše trestem knížat, že z ohledu na své vlastní vysoké postavení a důstojnost musí při vzájemném styku podřizovat své city i výroky přísné etiketě, jež zapovídá každý prudký, netajený projev vášně. Mohlo by to být právem pokládáno za čiré pokrytectví, kdyby celý svět nevěděl, že tato předstíraná vlídnost je pouhým projevem ceremoniálu. Neméně jisté je, že přestoupí-li přísné hranice obřadnosti, aby dali volnější průchod svému hněvu, kompromitují svou důstojnost před celým světem. Zejména přesvědčivě se to projevilo tehdy, když se dva význační soupeři své doby František I. a císař Karel navzájem otevřeně obvinili ze lži a chtěli svůj spor rozhodnout muž proti muži v osobním souboji.

Karel Burgundský, nejprchlivější, nejnetrpělivější, ba nejnerozvážnější panovník své doby, se cítil jako zakut v magickém kruhu, jenž ho nutil, aby navenek projevoval nejvyšší úctu Ludvíkovi, svému lennímu pánovi a vládci, který ráčil jemu, vazalovi francouzské koruny projevit tak vzácnou poctu osobní návštěvy. Oblečen ve své vévodské roucho a doprovázen nejvyššími hodnostáři a nejpřednějšími rytíři a šlechtici, vydal se v čele skvělé kavalkády přivítat Ludvíka XI. Jeho družina se jen třpytila zlatem a stříbrem;

… poklekl najedno koleno a chystal se přidržet Ludvíkův třmen… (sir. 314)

neboť tehdy, kdy války mezi Yorkem a Lancasterem vyčerpávaly bohatství anglického dvora a kdy výdaje Francie byly omezovány šetrností jejího panovníka, burgundský dvůr byl nejskvělejší v Evropě. Naproti tomu Ludvíkův doprovod byl nečetný a nevzhledný, a král - jenž byl oblečen v ošumělý plášť a na hlavě měl svůj obvyklý klobouk, takřka úplně pokrytý soškami svatých - sešlým zevnějškem jen ještě více zdůrazňoval rozdíl mezi oběma družinami. Když pak vévoda, bohatě vystrojený, s korunkou na hlavě a zahalený v nádherné roucho, seskočil ze svého ušlechtilého válečného oře, poklekl na jedno koleno a chystal se přidržet Ludvíkův třmen, mezitímco král sestupoval ze svého pomalého koníka, působilo to takřka groteskně.

Uvítání obou potentátů samozřejmě překypovalo předstíranou laskavostí a dvorností, zato však mu zcela chyběla upřímnost. Vévoda při svém prudkém temperamentu přizpůsoboval hlas, řeč i celé chování tomuto úkolu daleko obtížněji nez král, jenž mel zřejme přetvářku a pokrytectví všeho druhu tak v krvi, že i lidé, kteří ho nejlépe znali, dovedli sotva rozeznat, co jen předstíral a co skutečně cítil.

Kdyby to nebylo neuctivé ke dvěma tak význačným panovníkům, mohli bychom říci, že král byl v postavení cizího člověka dokonale obeznámeného se zvyky a sklony psího plemene, jenž se z nějakého důvodu snaží spřátelit s velkým nevrlým tahačem; pes ho podezřívá a je připraven rozsápat ho na místě při nejmenším náznaku nedůvěřivosti, váhavosti nebo provokace; tlumeně vrčí, ježí srst a cení zuby, ale přece se stydí skočit na vetřelce, jenž se zdá tak laskavý a zároveň i důvěřivý. A proto zvíře neuklidněno snáší jeho snahy o sblížení a současně hlídá každou příležitost, která by je v jeho vlastních očích mohla ospravedlnit, aby stisklo svému příteli hrdlo.

Vévodův změněný hlas, jeho nucené způsoby i prudké posuňky krále bezpochyby varovaly, že hra, jíž se musí účastnit, je nebezpečná a choulostivá, a možná i nejednou zalitoval, že se do ní vůbec kdy pustil. Ale na lítost bylo již příliš pozdě a nezbývalo mu nic jiného, než aby se snažil uplatnit onu nenapodobitelnou obratnost a bystrost v postupu i chování, jež ovládal alespoň stejně dobře jako kterýkoli jiný člověk, jenž kdy žil.

Ludvík se choval k vévodovi, jako by mu srdce překypovalo laskavostí a radostí ve chvíli upřímného smíření s uctívaným a věrným přítelem jen dočasně mu odcizeným neblahými okolnostmi, jež sotvaže pominuly, byly i zapomenuty. Král se kál a vyčítal si, že již dříve neučinil tak rozhodný krok, aby svého drahého, laskavého a dobrého příbuzného přesvědčil tímto upřímným projevem důvěry, jaký mu nyní poskytuje, že jejich minulé hněvivé potyčky a rozmíšky nejsou v jeho vzpomínkách zhola ničím v porovnání s laskavostí, s jakou ho přijali, když pronásledován nemilostí svého královského otce byl vypovězen z Francie. Vzpomínal na vévodu burgundského Filipa Dobrotivého - jak byl tehdy běžně zván otec vévody Karla - a uváděl tisíce příkladů jeho otcovské laskavosti a přízně.

„Věru si myslím, bratrance,” pravil Ludvík, „že vévoda, váš otec, nedělal velký rozdíl v náklonnosti mezi vámi a mnou; pamatuji se totiž, že jsem jednou na lovu náhodou zabloudil, a dobrý vévoda, jak jsem se později dozvěděl, vás přísně vyplísnil a vytýkal vám, jak jste mě jen mohl zanechat v lese a nestarat se o bezpečnost svého staršího bratra.”

Rysy vévody Burgundského byly od přirozenosti drsné, strohé a vážné, a když se nyní pokoušel o úsměv, aby vyjádřil zdvořilý souhlas s královými slovy, rozhostil se mu na tváři úšklebek vskutku přímo ďábelský.

„Ty králi pokrytců,” říkal si v duchu, „kéž by se to srovnávalo s mou ctí, abych ti mohl připomenout, jak ses odvděčil za všechna ta dobrodiní, jež ti náš rod prokázal!”

„A nestačí-li snad ani pouta příbuzenství a vděčnosti, aby nás spojila,” pokračoval král, „pojí nás ještě i svazky duchovního příbuzenství, neboť jsem kmotrem vaší dcerky Marie, kterou mám stejně rád jako své vlastní dcery. A když mi svatí - budiž jejich jméno pochváleno - seslali kvítek, jenž žel za necelé tři měsíce opět zvadl, byl to váš knížecí otec, jenž ho držel u křtitelnice, a oslavil tento obřad s bohatší a velkolepější nádherou, než jakou by sama Paříž mohla poskytnout. - Ne, nikdy nezapomenu na hluboký a nesmazatelný dojem, jakým velkodušnost vévody Filipa - a vaše, můj drahý bratranče - zapůsobila na zpola zlomené srdce ubohého vyhnance.”

„Vaše Veličenstvo uznalo tento nepatrný závazek slovy, jež více než splatila všechno, čím Burgundsko mohlo projevit, že si je vědomo cti, kterou jste ráčil prokázat jeho panovníkovi,” pravil vévoda, přinutiv se konečně k odpovědi.

„Pamatuji se na slova, jež máte na mysli, drahý bratrance,” odvětil král s úsměvem. „Řekl jsem tehdy myslím, že jako odměnu za dobrodiní onoho pamětihodného dne já, ubohý poutník, nemohu nabídnout nic jiného než svou vlastní osobu, svou manželku a své dítě. Nu, domnívám se, že jsem svůj slib splnil zcela obstojně.”

„Nemám v úmyslu pochybovat o něčem, co ráčí tvrdit Vaše Veličenstvo, ale -”

„Ale ptáte se,” přerušil ho král, „jak se má slova shodují se skutečností. Nuže shodují se, a to takto: Tělo mého maličkého Joachima odpočívá v burgundské zemi - svou osobu jsem dnešního rána vydal bezvýhradně do vašich rukou - nu, a pokud se týká mé ženy - namouvěru, bratrance, myslím si -vezmeme-li v úvahu, kolik času již od té doby uplynulo -, že budete sotva trvat na tom, abych dodržel slovo i v této maličkosti. Narodila se v den Zvěstování Panny Marie” - při těchto slovech se pokřižoval a zamumlal „Orapro nobis” - „ před nějakými padesáti lety. Není však dále než v Remeši, a chcete-li, abych svůj slib splnil do posledního písmene, bude vám zanedlouho k službám.”

Třebaže byl vévoda Burgundský rozhořčen nestydatou královou snahou používat vůči němu přátelského a důvěrného tónu, přece se musel smát prapodivné odpovědi tohoto podivuhodného panovníka, a jeho smích zněl nyní stejně neladně jako jeho prudký, strohý hlas, jímž ve chvílích vášně často hovořil. Smál se déle a hlasitěji, než se tenkrát považovalo - a dosud považuje - za takových okolností za slušné, a odpověděl potom Ludvíkovi stejným tónem. Drsně odmítl čest královniny přítomnosti, ale projevil ochotu těšit se ze společnosti královy nejstarší dcery, proslavené krasavice.

„Jsem vskutku rád, drahý bratranče,” poznamenal král s jedním z oněch záhadných úsměvů, jež mu často pokřivily ret, „že se váš laskavý zájem neupjal na mou mladší dceru Johanku, neboť namouvěru došlo by pak k lámání oštěpů mezi vámi a mým bratrancem z Orleansu, což by bylo mrzuté, neboť kdyby se nešťastně skončilo, ztratil bych v každém případě laskavého přítele a milujícího příbuzného.”

„Ne, ne, můj královský pane,” odvětil vévoda Burgundský. „Nebudu nikterak překážet vévodovi Orleánskému v cestě k jeho vyvolené par amours. Zkřížím-li kdy s Orleansem kopí, bude to jen pro věc bez vady a hany - přímou a skvělou, jež obstojí před soudem rytířů a mužů.”

Ludvík se ani zdaleka neurazil surovou narážkou na Johančino tělesné znetvoření. Naopak, byl spíše potěšen, že si vévoda libuje v obhroublých žertech, v nichž sám tak znamenitě vynikal a které - abychom užili slov dnešní generace - ušetří mnoho sentimentálního pokrytectví. A tak Ludvík usměrnil jejich vzájemný styk takovým způsobem, že Karel, třebaže byl neschopen hrát úlohu milujícího a usmířeného přítele vůči panovníkovi, jenž mu vyvedl již mnohý nepěkný kousek, přece se mohl bez nesnází chovat jako bodrý hostitel ke šprýmovnému hostu. Nedostatek laskavějších citů mezi nimi byl tedy nahrazován družností, jaká existuje mezi dvěma veselými kumpány, což vyhovovalo nejen vévodově upřímné a možno říci i hrubé povaze, ale i Ludvíkovi. Ten se sice dovedl přizpůsobit jakékoli formě společenského styku, ale přece jen mu nejlépe vyhovovala zábava, při níž hrubé myšlenky byly vyjadřovány štiplavým humorem.

Také při hostině na peronnské radnici se oběma panovníkům šťastně podařilo i nadále vést hovor v témže duchu. Setkávali se v něm jako na neutrální půdě a Ludvík snadno vypozoroval, že tímto způsobem může vévodu nejspíše udržet v klidné, vyrovnané náladě, zřejmě tolik potřebné pro královu vlastní bezpečnost.

Přece však Ludvíka znepokojilo, když zjistil, že na vlivných a odpovědných místech ve vévodově družině je několik francouzských šlechticů nejurozenějšího původu, jež jeho

vlastní přísnost nebo nespravedlnost vypudily do vyhnanství. Ve snaze zabezpečit se proti všem následkům jejich hněvu a pomsty požádal, jak jsme již uvedli, aby ho spíše než přímo ve městě ubytovali v peronnském hradě či citadele. Vévoda Karel ochotně vyhověl jeho žádosti, usmívaje se přitom jedním ze svých chmurných úsměvů, o nichž se dalo jen stěží říci, zda věstí zlo, nebo dobro pro člověka, jemuž byly určeny.

Ale když se ho král zeptal - způsobem co nejdelikátnějším,

o němž si myslel, že může nejlépe uspat každé vévodovo podezření - , zda by lučištníci skotské gardy mohli po dobu jeho pobytu střežit peronnský hrad místo městské brány, kterou jim chtěl vévoda svěřit, Karel odpověděl drsným hlasem a s obvyklou příkrostí svých způsobů, jež působily tím děsivěji, že měl ve zvyku nakrucovat si při řeči kníry vzhůru nebo si pohrávat s mečem či s dýkou, kterou často i trochu povytáhl z pochvy a zase zasunul zpět:

„Při svatém Martinu - ne, můj lenní pane! Jste v táboře a ve městě svého vazala - tak mně lidé aspoň z úcty k Vašemu Veličenstvu říkají. Můj hrad i město jsou vaše, a také moji vojáci. Je proto lhostejné, zda vnější bránu nebo bašty hradu hlídají moji ozbrojenci nebo skotští lučištníci. Ne, při svatém Jiří! Peronne je panenská pevnost a neztratí svou dobrou pověst vinou mé nedbalosti.”

„Zajisté, můj drahý bratranče, v tom s vámi zcela souhlasím,” odvětil král. „Ve skutečnosti mám dokonce větší zájem na dobré pověsti tohoto městečka než vy sám, neboť Peronne je jedním z měst na řece Somě, jež - jak víte, můj drahý bratranče - byla dána do zástavy vašemu otci blahé paměti, a bylo ujednáno, že mohou být splacením dluhu zase vykoupena. A tak, po pravdě řečeno, přicházím sem jako poctivý dlužník, ochotný vyrovnat všechny své závazky, a přivedl jsem s sebou i několik soumarů naložených stříbrem, abych tato města vyplatil. A mohu vás ujistit, drahý bratranče, že toto množství stříbra postačí vydržovat dokonce i vaši knížecí, ba vpravdě královskou domácnost neméně než po tři roky.”

„Nepřijmu z toho ani groš,” odvětil vévoda, nakrucuje si kníry. „Lhůta k vyplacení zástavy již dávno prošla a města propadla, můj královský bratranče. Ostatně se nikdy ani vážně nepředpokládalo, že by právo výkupu mohlo být kdy uplatňováno, neboť tato města byla jedinou odměnou, kterou můj otec od Francie dostal za to, že v hodině šťastné pro vaši rodinu se uvolil zapomenout na zavraždění mého děda a zaměnit spojenectví s Anglií za spojenectví s vaším otcem. Při svatém Jiří! Vždyť kdyby to nebyl učinil, Vaše královská Výsost nejenže by neměla města na Somě, ale sotva by si byla udržela města za Loirou. Ne, nevydám z nich jediný kámen, i kdybych za každý vrácený kvádr mohl dostat jeho váhu v ryzím zlatě! Děkuji Bohu i moudrosti a statečnosti svých předků, že příjmy Burgundska, byť to bylo jen pouhé vévodství, jsou dost velké k udržení lesku mého dvora - a i když je mým hostem samotný král, nemusím kvůli tomu zašantročit své dědictví.”

„Nuže, milý bratranče,” odvětil Ludvík, stále stejně mírně a pokojně, nikterak nevyveden z míry hlučným, vášnivým tónem a divokými gesty vévody Burgundského, „pozoruji, že jste tak dobrým přítelem Francie, že se nechcete rozloučit s ničím, co jí náleží. Ale až budeme o této věci jednat v radě, budeme potřebovat nějakého prostředníka - co byste soudil například o takovém Saint Polovi?”

„Ani svatý Pavel, ani svatý Petr, ani žádný jiný svatý v kalendáři mě svým kázáním nepřiměje, abych se vzdal svého města Peronnu,” odpověděl vévoda.

„Ale vy mi nerozumíte,” poznamenal král s úsměvem. „Míním přece Ludvíka Lucemburského, našeho věrného konstábla ze Saint Polu. - Ach, při svaté Panně embrunské! Chybí nám tu při naší poradě jen jeho hlava - nejlepší hlava ve Francii a nejužitečnější pro obnovení dokonalého souladu mezi námi.”

„Při svatém Jiří burgundském!” zvolal vévoda. „Divím se, že slyším Vaše Veličenstvo takto hovořit o člověku proradném a křivopřísežném jak vůcí Francii, tak i vůcí Burgundsku - o člověku, jenž se vždy snažil rozdmýchávat naše časté spory v plamen, aby pak mohl vystupovat jako prostředník. Při řádu, který nosím, přísahám, že jeho bažiny mu nebudou dlouho útočištěm!”

„Jen ne tak zhurta, drahý bratrance!” odvětil tlumeně král usmívaje se. „Když jsem toužil po konstáblově hlavě jako po prostředku k urovnání našich nepatrných rozmíšek, nikterak jsem netoužil po jeho těle, jež může zcela dobře zůstat v Saint Quentinu.”

„Oho! Již chápu, můj královský bratrance,” zvolal Karel s týmž neladným smíchem, jaký vyvolaly i některé jiné obhroublé královy žerty. Potom, dupnuv podpatkem, dodal: „Připouštím, že v tomto smyslu by hlava konstáblova mohla být v Peronnu užitečná.”

Takové rozhovory, při nichž Ludvík mísil narážky na vážné věci se žerty, anekdotami a veselým pohovorem, nenásledovaly ovšem bezprostředně za sebou; král je však obratně zapřádal jak při hostině na radnici, tak i při pozdější schůzce ve vévodových komnatách, prostě při všech příležitostech, kde se zmínka o takových choulostivých záležitostech zdála být přirozená a nenásilná.

A vskutku, ať už Ludvík jakkoli unáhleně podstoupil nebezpečí této návštěvy (jež při vévodově prchlivé povaze a při zlobě a nenávisti obou panovníků mohla mít velice pochybné a nebezpečné důsledky), přece se žádný lodivod v blízkosti neznámého pobřeží nechoval nikdy odhodlaněji a zároveň obezřetněji. Zdálo se, že král vytrvale, s největší obratností a přesností sonduje hloubky a mělčiny mysli i povahy svého protivníka, a když nakonec pod hladinou objevil více skrytých útesů a více nebezpečných mělčin než bezpečných kotvišť, neporušilo to jeho klid a on neprojevil ani pochyby, ani strach.

Konečně den uplynul. Pro Ludvíka musel být jistě vyčerpávající, pln nepřetržitého napětí, bdělosti, obezřetelnosti a pozornosti, jichž si jeho situace neustále vyžadovala. Ale i pro vévodu to byl den vypětí a násilného omezování, neboť musel proti svému zvyku ovládat své zuřivé vášně a city, jimž dával jinak zcela volný průchod.

Jakmile se vévoda obřadně rozloučil na noc s králem a odebral se do svých komnat, popustil uzdu svému vášnivému vzteku, jejž tak dlouho potlačoval; a jak poznamenal jeho šašek Le Glorieux, „nejedna kletba a mnohý hanlivý přídomek dopadly té noci na nebohé hlavy, pro něž nebyly vlastně ukuty”. A tak služebnictvo sklízelo bohatou úrodu urážek, jimiž vévoda nemohl ze slušnosti zahrnout svého královského hosta ani v jeho nepřítomnosti, jež se však v jeho nitru tak nahromadily, že nebyl schopen zcela je potlačit. Nakonec se vsak žertům a šprýmům jeho dvorního saska přece jen podařilo trochu uklidnit vévodovu vzteklou náladu - hlasitě se smál, hodil šprýmaři zlaťák, dovolil, aby ho v klidu vysvlékli, zvrátil do sebe číši kořeněného vína, odebral se na lůžko a usnul hlubokým spánkem.

Ludvíkova la couchée si však zaslouží naší pozornosti více než Karlova; neboť nezřízený, divoký projev prudké, podrážděné vášně - po pravdě vlastní spíše brutální, zvířecké stránce naší povahy než její složce rozumové - nás může jen málo zajímat ve srovnání s hlubokou činností pronikavého, mocného a schopného ducha.

Komorníci a ubytovatelé vévody Burgundského doprovodili Ludvíka k obydlí, jež si sám zvolil v peronnském hradě. U vchodu ho očekávala silná stráž lučištníků a ozbrojenců.

Jak sestupoval z koně, aby překročil padací most, pnoucí se nad neobyčejně širokým a hlubokým příkopem, podíval se na stráže a poznamenal ke Cominesovi, jenž ho ještě s jinými burgundskými šlechtici doprovázel: „Mají na sobě kříže svatého Ondřeje, nikoli však takové jako moji skotští lučištníci.”

„Shledáte však, že jsou neméně ochotni zemřít při vaší obraně, Sire,” odvětil Burgunďan, jehož bystrý sluch odhalil v králově tónu rozčilení, jež by Ludvík byl nepochybně rád zatajil, kdyby byl jen mohl. „Kříž svatého Ondřeje, jejž nosí, je přívěskem ke stužce Zlatého rouna, rytířského řádu mého pána, vévody Burgundského.”

„Jakpak bych to nevěděl!” zvolal král a ukázal na řádovou stužku, kterou při své návštěvě nosil ze zdvořilosti k svému hostiteli. „Jsme bratry v rytířství i v duchovním příbuzenství -jsme bratranci rodem a přáteli každým svazkem láskyplného citu a dobrého sousedství. - Ne dále než na nádvoří, vznešení pánové! Nemohu dovolit, abyste mě provázeli dále - již jste mi prokázali dost laskavosti.”

„Vévoda nás pověřil, abychom vás doprovodili až do vašich komnat,” pravil D’Hymbercourt. „Doufáme, že nám Vaše Veličenstvo dovolí uposlechnout rozkazu našeho pána.”

„A já doufám, pánové,” odvětil král, „že v této maličkosti dovolíte, aby mé přání převážilo jeho rozkaz, třebaže jste jeho leníci. Jsem poněkud malátný, pánové - trochu unaven. Velká radost vyčerpává právě tak jako velká bolest. Věřím však, že se zítra budu moci lépe těšit z vaší společnosti. A z vaší též, pane Filipe z Comines! Slyšel jsem, že jste kronikářem naší doby, a my, kteří si činíme jakýsi nárok na místo v dějinách, si vás musíme předcházet, neboť váš brk má prý ostrý hrot, když se vám zachce. - Dobrou noc všem vespolek, pánové, a každému z vás zvláště.”

Burgundští velmožové se vzdálili, velice potěšeni Ludvíkovou dvorností a jeho obratným rozdílením pozorností a poklon. Král zůstal jen s několika osobními průvodci pod klenutým průchodem dolního nádvoří peronnského hradu a pozoroval mohutnou věž vypínající se v jednom rohu pevnosti. Byla to vlastně citadela či donjon této starobylé tvrze. Její mohutná silueta se nyní zřetelně tyčila v jasném světle luny, jež v téže době svítila na cestu i Quentinu Durwardovi při jeho putování z Charleroi do Peronnu a jež zářila, jak se čtenář jistě upamatuje, neobyčejně jasně. Veliká citadela se svým tvarem podobala Bílé věži v pevnosti londýnské, ale byla vystavěna ve slohu ještě starobylejším, neboť prý pocházela z doby Karla Velikého. Zdi měla úžasně tlusté, okna maličká, zamřížovaná železnými pruty, a její obrovská těžkopádná kamenná masa vrhala přes celé nádvoří temný, zlověstný stín.

„ Tam snad nebudu bydlet!” řekl král a zachvěl se, jakoby v nějakém zlém tušení.

„Nikoli,” uklidňoval ho šedovlasý senešal, jenž ho doprovázel s hlavou nepokrytou. „Chraň Bůh! Komnaty Vašeho Veličenstva jsou připraveny v nižších budovách hned vedle, kde spal po dvě noci král Jan před bitvou u Poitiers.”

„Hm - ani to nevěstí nic dobrého,” zamumlal král. „Ale copak není v pořádku s tou věží, dobrý starče? - A pročpak žádáš nebesa, abych tam nebyl ubytován?”

„Ne, můj nejmilostivější lenní pane,” odpověděl senešal, „nevím o té věži nic zlého - ale stráže říkají, že se tam v noci často objevují divná světla a ozývají rozmanité zvuky podivné - řinčení řetězů, vzdechy, úpění a jakési kroky těžké a šmátravé. A je tu dobrý důvod, proč by tomu tak být mohlo; bývalať ta věž za starodávna zeměpanským vězením a dodnes se nám zachovala nejedna zkazka o strašlivých činech, jež tam byly spáchány.”

Ludvík se již dále nevyptával, neboť sotva byl kdo jiný povinen více respektovat žalářní tajemství než on. Komnaty, v nichž měl král přebývat, pocházely z pozdější doby než věž, ale byly rovněž starobylé a chmurné. U vchodu do jeho nového obydlí stála na stráži malá četa skotských gardistů, kteří sem byli umístěni z rozkazu vévody Burgundského; neboť Karel, i když původně odmítl Ludvíkovi v této věci vyhovět, přece nakonec povolil malé skupině královských vojáků vstup do hradu, aby mohli být v blízkosti svého panovníka. Velel jim sám věrný lord Crawford.

„Crawforde - můj statečný, věrný Crawforde,” zvolal král, „kde jsi byl po celý den? Jsou snad burgundští velmožové tak nepohostinní, aby opomenuli jednoho z nejstatečnějších a nejvznešenějších šlechticů, jací kdy zdobili královský dvůr? Postrádal jsem tě při hostině.”

„Odmítl jsem svou účast, Vaše Veličenstvo,” odvětil Crawford. „Časy se mění. Bývaly doby, kdy bych si byl troufal zasednout ke stolu i s nejvyhlášenějším burgundským pijákem a měřit se s ním v ochutnávání šťávy jeho vlastních hroznů.

Ale to je už za námi - teď stačí pouhé čtyři pinty, a už mám špičku; a domnívám se, že za nynější situace je v zájmu služby Vašemu Veličenstvu, abych svým chlapcům dával dobrý příklad.”

„Vy jste vždy opatrný, Crawforde - ale když velíte jen takové hrstce vojáků, máte snad méně práce, či ne? A v době oslav není přece třeba takového sebezapření, jako když hrozí nebezpečí.”

„Mám-li nyní pod svým velením jen málo vojáků, Vaše Veličenstvo, tím spíše musím dbát, abych ty darebáky udržel v náležitém stavu - a zda to všechno skončí hodováním, nebo bojováním, ví Bůh a Vaše Veličenstvo rozhodně lépe než starý Jan z Crawfordu.”

„Přece snad neočekáváte nějaké nebezpečí?” zašeptal spěšně král.

„To ne,” odvětil Crawford. „Ale byl bych rád, kdybych je očekával, neboť jak říkával starý hrabě Tineman - proti nebezpečím, jež očekáváme, se můžeme vždy bránit. - Jaké ráčíte určit heslo pro dnešní noc, Vaše Veličenstvo?”

„Nechť je to ,Burgunďan’ - na počest našeho hostitele i vína, v němž si tak libujete.”

„Nu, nic nemám proti burgundskému vévodovi ani proti burgundskému vínu - ovšem za předpokladu, že jedno ani druhé nečpí přiboudlinou. - Dobrou noc, Vaše Veličenstvo!”

„Dobrou noc, můj věrný Skote,” odvětil král a odebral se do svých komnat.

U dveří jeho ložnice držel stráž Le Balafré.

„Pojď dovnitř,” oslovil ho král, když šel kolem, a lučištník - jako stroj uvedený v chod dovednou rukou mistra - vstoupil do komnaty a zůstal tam stát mlčky a nehybně, vyčkávaje králova rozkazu.

„Máš nějaké zprávy o našem bludném paladinovi, svém synovci?” zeptal se král. „Nic o něm totiž nevíme od té doby, co nám jako mladý nadějný rytíř, jenž se vydal za svým prvým dobrodružstvím, poslal domů dva zajatce - první plody své statečnosti.”

„Věru, slyšel jsem o tom něco vypravovat, mylorde, ale Vaše Veličenstvo mně doufám uvěří, že zachoval-li se můj synovec nesprávně, neřídil se ani mým rozkazem, ani příkladem, neboť já jsem si nikdy - ani z mladické nerozvážnosti - nedovolil být tak smělý, abych si troufal zpupně vyrazit ze sedla někoho z nejvýš vznešené a urozené rodiny Vašeho Veličenstva. Na to jsem si byl příliš dobře vědom své hodnosti i svého postavení a -”

„Nemluv o této záležitosti,” přerušil ho král. „Tvůj synovec konal jen svou povinnost.”

„Nu, je-li tomu tak, pak jednal přesně podle mých pokynů,” pokračoval Balafré. „ ,Quentine,’ napomínal jsem ho vždycky, ,ať už z toho vzejde cokoliv, nikdy nezapomeň, chlapče, že patříš ke skotské gardě lučištníků a že musíš vždy řádně a poctivě konat svou povinnost, ať dojde k čemukoliv.”

„Hned jsem si myslel, že nepochybně měl nějakého znamenitého učitele,” poznamenal Ludvík. „Ale teď mi jde o to, abys zodpověděl mou první otázku. Slyšel jsi v poslední době něco o svém synovci? - Odstupte, pánové,” dodal, obraceje se na své komorníky, „neboť toto je určeno jen mému sluchu.”

„Ráčí-li Vaše Veličenstvo dovolit, slyšel. Právě dnes večer jsem mluvil s Charlotem, pacholkem, kterého můj synovec vyslal z Lutychu - nebo z nějakého biskupova paláce ležícího nedaleko -, kam prý bezpečně zavedl dámy z Croye.”

„Budiž za to pochválena naše svatá Panna Maria,” oddychl si Ludvík. „Jsi si tím jist? Jsi si zcela jist tou dobrou zprávou?”

„Tak jist, jak jen je možno,” ujistil ho Le Balafré, „a zdá se mi, že ten chlapík má pro Vaše Veličenstvo nějaké listy od dam z Croye.”

„Rychle je dones,” pravil král. „Dej svou hákovnici některému z těch chlapů - to je jedno komu - třeba Oliverovi -komukoli. No budiž požehnána naše svatá Panna embrunská -za to jí obětuji stříbrný paraván na její hlavní oltář!”

V záchvatu vděčnosti a pobožnosti sňal Ludvík jako obvykle svůj klobouk, z mnoha sošek, jež ho zdobily, vybral tu sošku Panny Marie, kterou měl v obzvláštní oblibě, položil ji na stůl, poklekl a zbožně opakoval slavný slib, jejž učinil předtím.

Konečně uvedli pacholka - prvního posla, jehož vyslal Durward s dopisy ze Schonwaldtu. Dámy z Croye je posílaly králi a děkovaly mu v nich velmi chladně za přízeň, kterou jim prokázal při jejich pobytu na dvoře v Plessis-les-Tours, a trochu vřeleji za to, že jim dovolil odejít v bezpečí a bez úhony ze svých držav. Ludvík se jen srdečně smál tónu tohoto dopisu a nijak se nad ním nepohoršoval. Potom se Charlota se zjevným zájmem vyptával, zda nebyli nijak znepokojováni nebo napadeni. Charlot, hloupý chlapík, jenž byl právě pro tuto svou vlastnost vybrán, aby dámy doprovázel, velice zmateně vylíčil, jak došlo k půtce, v níž padl jeho gaskoňský druh, ale o ničem jiném nevěděl. Ludvík se ho znovu velmi přesně a podrobně vyptával, jakou cestou se společnost ubírala do Lutychu, a zřejmě ho velice zajímalo, když se dozvěděl, že se od Namuru ubírali přímou, kratší cestou, vedoucí po levém břehu Másy, namísto aby šli po pravém břehu, jak měli přikázáno. Potom král nařídil, aby chlapíka obdarovali malou odměnou, a propustil ho, předstíraje, že se jeho starost netýkala ničeho jiného než bezpečnosti dam z Croye.

I když tato zpráva znamenala zhacení jednoho z jeho oblíbených plánů, přinesla mu zřejmě mnohem větší vnitřní uspokojení, než jaké by byl pravděpodobně pociťoval, kdyby byl jeho záměr skončil skvělým úspěchem. Oddechl si jako člověk, jenž se zbavil těžkého břemene, zamumlal modlitbu díkůvzdání s výrazem hluboké zbožnosti, ba takřka svatosti, a

pospisil si, aby zosnoval nove, bezpecnejsi plány k ukojeni sve ctižádosti.

Za tím účelem povolal k sobě svého dvorního astrologa Martia Galeottiho a ten zanedlouho vstoupil do královských komnat, tváře se jako obvykle nadmíru důstojně, přece však s nádechem nejistoty v obličeji, jako by pochyboval o králově vlídném přijetí. Ludvík ho však uvítal milostivě, ba srdečněji než kdy předtím. Nazýval ho svým přítelem, svým otcem ve vědách, kukátkem, jímž má král pátrat v daleké budoucnosti -a na závěr mu navlékl na prst prsten pozoruhodné ceny. Třebaže Galeotti neznal okolnosti, pro něž tak náhle stoupl u Ludvíka v ceně, přece se vyznal ve svém řemesle příliš dobře, než aby dal svou nevědomost najevo. S vážnou skromností přijímal královo blahořečení, ale podotkl, že chvály si zasluhuje jen jeho vznešená věda - a to tím spíše, že koná své zázraky prostřednictvím tak nepatrného a slabého smrtelníka, jako je jeho maličkost; a tak se Galeotti i král protentokráte rozešli navzájem se sebou velice spokojeni.

Po hvězdopravcově odchodu Ludvík sklesl do křesla, zjevně velice vyčerpán. Propustil všechny komorníky s výjimkou Olivera, jenž se kolem něho plížil svým neslyšným krokem a pomáhal mu s jemnou pílí v přípravách k odpočinku.

Zatímco byl takto obsluhován, král byl proti svému zvyku tak zamlklý a pasivní, že jeho služebníka tato nezvyklá změna v chování až zarážela. I nejhorší lidé mívají často v sobě něco ušlechtilého; loupežníci bývají věrni svému vůdci, a někdy se dokonce i stává, že privilegovaný oblíbenec projeví záblesk

upřímného zájmu o panovníka, jemuž vděčí za své úspěchy. A ani Oliver Ďábel nebo Oliver Zloduch - či jak jinak ho lidé ještě nazývali pro jeho zločinné sklony - se přece jen tak docela nepodobal satanovi, neboť cítil jistou soustrast se svým pánem, jehož síly byly zřejmě zcela vyčerpány v této zvláštní situaci, tak významné pro králův osud. Mlčky prokazoval

Po hvézdopravcově odchodu Ludvík sklcsi do křesla, zjevně velice vyčerpán (sliv 326)

Ludvíkovi obvyklé komornické služby, a nakonec neodolal a pravil tak upřímně, jak mu to za těchto okolností panovníkova shovívavost dovolovala:

„Tete-dieu, Sire, vyhlížíte, jako byste prohrál bitvu, a přece já, který jsem byl v blízkosti Vašeho Veličenstva po celý dnešní den, jsem vás ještě nikdy neviděl držet se na bojišti tak udatně a houževnatě.”

„Na bojišti?” opáčil král vzhlédnuv a ihned se vrátil ke svému kousavému způsobu řeči i chování. „Pasquedieu, příteli! Raději řekni, že jsem se dovedl udržet v aréně při býčích zápasech, neboť nikdy nespatřilo světlo světa zaslepenější, zarputilejší, nezkrotnější a nepoddajnější hovado, než je náš milý burgundský bratranec - s výjimkou právě jen murcianského býka zvláště cvičeného pro býčí zápasy. - Nu, nechme toho - uhýbal jsem před ním statečně. - Ale plesej se mnou, Olivere, že se mé plány ve Flandřích neuskutečnily, ani pokud se týká těch dvou potulných princezen, ani pokud jde o Lutych sám, rozumíš?”

„Abych řekl pravdu, nerozumím, Sire,” odvětil Oliver. „Věru, nemohu blahopřát Vašemu Veličenstvu k nezdaru vašich oblíbených záměrů, ledaže byste mně prozradil, proč jste změnil svá přání a názory.”

„Nu,” pravil král, „v zásadě jsem nezměnil ani to, ani ono. Ale pasquedieu!, příteli, dnes jsem poznal vévodu Karla lépe než kdy předtím. Dokud byl ještě hrabětem z Charoláis - za starého vévody Filipa a za těch starých časů vyhnanství francouzského dauphina -, často jsme spolu popíjeli, lovili a toulali se - a zažili nejedno divoké dobrodružství. V oněch dobách jsem měl nad ním zřejmou převahu, jakou si člověk silného ducha zcela přirozeně osvojuje nad povahou slabší. Ale od té doby se změnil - stal se z něho tvrdošíjný, smělý, nadutý, svárlivý fanatik, jenž se zřejmě snaží hnát věci až do krajnosti, neboť si myslí, že má hru pevně v rukou. Jakmile jsem narazil na nějaké choulostivé téma, musel jsem se pokaždé rychle a velice obratně stáhnout, jako bych se byl dotkl rozžhaveného železa. Jen jsem naznačil možnost, že bludné dámy z Croye, dříve než dospěly do Lutychu - neboť jsem vévodovi upřímně přiznal, že tam se podle mého názoru vydaly -, mohly třebas na hranicích padnout do rukou nějakého kořistníka - jen jsem to naznačil, pravím, a pasquedieu! - myslel bys, že jsem řekl něco svatokrádežného! Je zbytečné vypravovat, co na to odpověděl; úplně postačí, když tě ujistím, že bych se byl obával o svou hlavu, kdyby v té chvíli byly došly zprávy o úspěšném provedení tvého plánu, který jsi se svým přítelem Vilémem Bradatým zosnoval, aby si trochu polepšil sňatkem.”

„Není to můj přítel, ráčí-li Vaše Veličenstvo dovolit,” bránil se Oliver. „Ani můj přítel, ani můj plán.”

„Máš pravdu, Olivere,” souhlasil král. „Tvým plánem bylo spíše oholit takového ženicha. - Nu, dával jsi jí stejně mizerného manžela, když jsi ve vší skromnosti nabízel svou vlastní osobu. Ale tak jako tak, Olivere, blažen ten, kdo ji nedostal, neboť nejmímější výrazy, jichž můj jemný, útlocitný bratranec použil o šťastlivci, jenž by se bez jeho vévodského svolení odvážil pojmout jeho mladou vazalku za choť, byly ,oběsit, vykuchat a rozčtvrtit.”

„Ale bezpochyby je neméně žárlivý i na jakékoliv nepokoje ve svém dobrém městě Lutychu?” poznamenal Ludvíkův oblíbenec.

„Právě tak, ne-li ještě více, jak si můžeš snadno domyslet,” odvětil král. „Ale jakmile jsem se rozhodl vykonat tuto přátelskou návštěvu, vyslal jsem do Lutychu posly, aby prozatím potlačili každé odbojné hnutí; a moji horliví a čilí přátelé Rouslaer a Pavillon mají přikázáno sedět za pecí tiše jako myšky, dokud neskončí toto šťastné setkání dvou bratranců.”

„Soudě podle slov Vašeho Veličenstva,” pravil Oliver suše, „lze si v nejlepším případě slibovat od tohoto setkání jen to, že nezhorší vaše nynější postavení. Asi jako když pták jeřáb vstrčil lišce hlavu do tlamy a děkoval svému šťastnému osudu, že mu ji neukousla. A přece, jak se zdálo, Vaše Veličenstvo bylo ještě před malou chvilkou hluboce zavázáno a povděčno právě onomu moudrému filozofovi, jenž vás povzbuzoval k této nadějné hře.”

„Není třeba zoufat nad žádnou hrou, dokud není ztracena,” odvětil král ostře, „a prozatím nemám důvod domnívat se, že je ztracena v mém případě. Naopak, nepřihodí-li se nic, co by mohlo vzbudit zuřivost toho pomstychtivého šílence, jsem si jist svým vítězstvím. A samozřejmě jsem nemálo zavázán oné vznešené dovednosti a vědě, jež za průvodce dam z Croye vybrala jinocha, jehož nebeský obrazec je v tak úzkém vztahu k mému horoskopu vlastnímu. Neboť tento mladý Skot, i když neuposlechl mých rozkazů a zvolil takovou cestu, že se vyhnul de la Marckovu přepadu, mě právě tím uchránil velkého nebezpečí.”

„Vaše Veličenstvo,” poznamenal Oliver, „může najít dost zplnomocněnou, kteří vám budou sloužit tak, že budou jednat spíše podle svého vlastního uvážení než podle vašich pokynů.”

„Ne, ne, Olivere,” řekl netrpělivě Ludvík, „pohanský básník praví, že bohové, chtějí-li nás zahubit, splňují ve své zlobě naše přání. A takovým přáním, splněným k naší zhoubě, by byl úspěch de la Marckova podniku - kdyby k němu bylo došlo nyní, kdy jsem v moci vévody Burgundského. - A to také předvídalo mé vlastní umění, posílené uměním Galeottiho; totiž nepředvídal jsem sice nezdar de la Marckova podniku, ale předvídal jsem, že výprava onoho skotského lučištníka skončí pro mne příznivě - a to se také stalo, třebaže jiným způsobem, než jsem očekával. Neboť hvězdy, i když předpovídají všeobecné výsledky, přece mlčí o prostředcích, jimiž se jich dosáhne, a tyto prostředky bývají někdy pravým opakem toho, co očekáváme, ba i toho, co si přejeme. Ale k čemu je dobré mluvit o těchto vznešených záhadách k tobě, Olivere, který jsi v této věci ještě horší než ďábel, tvůj jmenovec, neboť on alespoň věří a chvěje se strachem. Ty jsi však nevěrec v náboženství i ve vědě a zůstaneš jím, dokud se nenaplní tvůj osud, což se stane, jak mě o tom ubezpečuje tvůj horoskop a fyziognomie, zásahem šibenice.”

„A i kdyby mě čekal skutečně takový úděl,” odvětil Oliver rezignovaně, „pak to bude jen proto, že jsem byl příliš vděčným služebníkem, než abych váhal vykonat rozkazy svého královského pána.” Ludvík propukl ve svůj obvyklý sardonický smích a řekl: „Pěkně jsi mě nabral svým kopím, Olivere, jen co je pravda, a při svaté Panně Marii, jsi v právu, neboť jsem tě k tomu provokoval. Ale prosím, řekni mi teď vážně - zpozoroval jsi v opatřeních těch lidí něco, co by naznačovalo, že k nám chovají nepřátelské úmysly?”

„Můj lenní pane,” odpověděl Oliver, „Vaše Veličenstvo a onen učený filozof hledíte ke hvězdám a k vesmírnému hemžení, abyste tam odkryli znamení, jež jsou předzvěstí budoucnosti. Já jsem jen pozemský plaz a všímám si pouze věcí, jež se týkají mého povolání. Myslím si však, že tu chybí ona opravdová svědomitá pozornost vůči Vašemu Veličenstvu, jakou lidé projevují vítanému hostu, jenž stojí tak neobyčejně vysoko nad nimi. Vévoda se dnes večer vymlouval na únavu a doprovodil Vaše Veličenstvo jen na ulici, přenechávaje hodnostářům svého dvora povinnost zavést vás do vašich komnat. A i tyto komnaty jsou upraveny narychlo a nedbale. Čalouny jsou nakřivo zavěšené, a jak můžete pozorovat, jeden z nich je obráceně, takže figurky stojí vzhůru nohama a stromy rostou kořeny nahoru.”

„Pša! Pouhá náhoda a důsledek spěchu,” pravil král. „Což jsi už někdy viděl, že bych se znepokojoval takovými maličkostmi?”

„Samy o sobě nejsou hodny pozornosti,” připouštěl Oliver, „ale svědčí o úctě, s jakou vévoda podle mínění svých služebníků vzhlíží k Vašemu Veličenstvu. Věřte mi, kdyby byl projevil upřímný úmysl přivítat vás, jak náleží, s všestrannou svědomitou pozorností, horlivost jeho lidí by v minutách vykonala dílo dní. - A kdy byly toaletní potřeby Vašeho Veličenstva z jiného materiálu než ze stříbra?” dodal, ukazuje na misku a konvici na vodu.

„Nu,” pravil král a vynuceným úsměvem, „tvá poslední poznámka o holicích potřebách, Olivere, je příliš spjata s tvým vlastním řemeslem, než aby se dalo o ní pochybovat. A pravda je, že v době, kdy jsem byl pouhým uprchlíkem a vyhnancem, předkládali mi všechno na zlatých mísách z příkazu téhož Karla, jenž pokládal stříbro za příliš ubohé pro dauphina, třebaže nyní tento kov zřejmě považuje za příliš nádherný pro francouzského krále. Avšak Olivere, půjdeme spát. - Jednou jsme se už rozhodli a své rozhodnutí jsme uskutečnili - a teď

už se nedá dělat nic jiného než muzne pokračovat ve hře, do níž jsme se pustili. Naštěstí vím, že můj laskavý burgundský bratranec, stejně jako jiní divocí býci, zavírá oči, jakmile zaútočí. Musíme jen správně vystihnout okamžik útoku - tak jako toreadoři, jež jsme viděli v Burgosu - a jeho vlastní zuřivost nám ho vydá do našich královských rukou na milost a nemilost.”

Kapitola XXVII VÝBUCH

Je v tom strach napjatý, němé ohromení, když v jižní dálce užaslému zraku se zjeví záblesk, jenž vybuchne z mraku. Thomson: Léto

Předcházející kapitola byla ve shodě se svým názvem retrospektivou. Měla čtenáři objasnit vztahy mezi francouzským králem a vévodou Burgundským v době, kdy Ludvík - zčásti asi ovlivněn svou vírou v hvězdopravectví, jež se příznivě vyjadřovalo o výsledcích takového pokusu, a nepochybně ve veliké míře i zlákán vědomím vlastní duševní převahy nad Karlem - pojal ono zvláštní a jinak jen stěží pochopitelné rozhodnutí svěřit svou osobu cti a spolehlivosti svého lítého a rozdrážděného nepřítele. Bylo to rozhodnutí tím ukvapenější, že v oněch bouřlivých dobách bylo dost příkladů toho, že glejty a záruky osobní svobody, ať již jakkoli slavnostně poskytnuté, nikterak nezajistily bezpečnost osob, v jejichž prospěch byly vydány. A vskutku, vražda vévodova děda na montereauském mostě, spáchaná v přítomnosti Ludvíkova otce, a to při schůzce slavnostně umluvené, na níž měli oba panovníci jednat o uzavření míru a amnestii, byla by strašlivým precedentem, kdyby se ho byl chtěl vévoda dovolávat.

Ale Karlova povaha, i když drsná, prudká a ukvapená, přece jen - nebyl-li právě nejvýš rozvášněn - nebyla věrolomná ani nešlechetná, což jsou chyby, jimiž bývají obvykle postiženi lidé chladnější letory. Nesnažil se sice chovat se ke králi zdvořileji, než zákony pohostinství nevyhnutelně vyžadovaly, neprojevoval však také nejmenší úmysl přestoupit jejich posvátné hranice.

Hned následujícího rána po králově příchodu konala se všeobecná přehlídka vévodových vojsk, tak početných a tak skvěle vyzbrojených, že Karel snad ani nelitoval, že je může předvést svému velikému soupeři. A když skládal nevyhnutelnou poklonu vazala svému lennímu pánovi a označil tyto oddíly za královské vojáky, zkřivení jeho rtu a pyšný záblesk jeho očí prozrazovaly, že považuje svá slova jen

za prázdnou frázi a dobře ví, že toto skvělé vojsko, jímž může neomezeně disponovat, je připraveno na jeho rozkaz táhnout na Paříž stejně jako kamkoli jinam. A Ludvíkovo pokoření jistě ještě zesílilo, když v Karlově armádě rozeznal nejednu korouhev francouzských šlechticů pocházejících nejen z Normandie a Bretaňska, ale i z provincií, jež podléhaly králově moci mnohem bezprostředněji - šlechticů, kteří byli z rozmanitých důvodů nespokojeni, a připojili se proto k vévodovi, aby ztotožnili své politické cíle a snahy s jeho záměry.

Ludvík, věren své povaze, si zdánlivě těchto nespokojenců nijak zvlášť nevšímal; ve skutečnosti však v duchu rozvažoval, jakými prostředky by je mohl odlákat od burgundských zástav a přivést zpět na svou stranu, a ihned se také rozhodl poslat Olivera a jiné prostředníky aspoň za těmi, jež pokládal za nejdůležitější.

Sám se pak horlivě, třebaže obezřetně snažil získat přízeň hlavních vévodových hodnostářů a rádců, k čemuž užíval běžných a osvědčených prostředků - zahrnoval je laskavostí, pozornostmi, dovedným lichocením a štědrými dary a předstíral přitom, že to nedělá proto, aby připravil vznešeného Karla Burgundského o věrné služby jeho velmožů, ale proto, aby tito moudří a prozíraví lidé přispěli svou pomocí k zachování míru mezi Francií a Burgundskem, což byl cíl sám o

sobe znamenitý, prospěšný zájmům obou zemí i jejich panovníků.

Pozornost tak vznešeného a moudrého krále byla už sama o sobě působivým úplatkem; mnoho vykonaly i sliby, a přímé dary, které burgundští dvořané mohli podle tehdejšího zvyku bez rozpaků přijmout, byly ještě účinnější. Při štvanici na kance, kdy vévoda - jako vždy plně zaujatý svým bezprostředním zaměstnáním, ať již to byla vážná věc, nebo zábava - se zcela oddal náruživosti lovu, Ludvík, jemuž nepřekážela vévodova přítomnost, hledal a s úspěchem nalézal příležitost, jak si tajně a beze svědků porozprávět s mnohými dvořany, o nichž věděl, že mají na Karla mimořádný vliv. Nezapomněl ani na D’Hymbercourta a Cominese, přičemž neopomenul vmísit do svého lichocení těmto dvěma význačným osobnostem chválu D’Hymbercourtovy statečnosti a vojenské zdatnosti a poklony literárnímu nadání a hluboké moudrosti budoucího historika onoho období.

Jedním z hlavních Ludvíkových cílů při této návštěvě nepochybně bylo získat na svou stranu - nebo líbí-li se to čtenáři lépe, tedy podplatit - Karlovy ministry a rádce. Král si dobře uvědomoval, že podaří-li se mu tento záměr, dosáhne tím velkého úspěchu, i kdyby do osidel svých lichotek a slibů nepolapil samého vévodu. Většina burgundských šlechticů měla ve Francii nějaké zjevné nebo skryté zájmy, jež král mohl účinně podporovat nebo poškodit. A tak Ludvík nalezl na burgundském dvoře pro své obratné intrikánství neobyčejně živnou půdu, kterou ještě dále kypřil svou štědrostí, až hýřivou, když toho bylo třeba k podpoře jeho plánů. Svým návrhům a darům dával vždy nejpřijatelnější formu. Věděl, jak smířit hrdé burgundské velmože s dary, jimiž je zahrnoval, a skutečným nebo zdánlivým vlastencům předstíral, že blaho Francie a Burgundska je jeho hlavní pohnutkou. Přitom mu ve všem pomáhalo vědomí osobního prospěchu, které jako skryté soukolí nějakého stroje nepracovalo v srdcích lidí méně mocně proto, že jeho činnost zůstávala neviditelná. Pro každého měl vhodné vnadidlo a patřičný způsob, jak je nalíčit. Těm, kteří byli příliš hrdí, aby natáhli ruku, nasypal odměnu do rukávu a doufal, že jeho štědrost, třebaže se snášela nehlučně a neznatelně jako rosa, přece v příslušné době přinese dárci hojnou úrodu alespoň dobré vůle, či dokonce i dobrých služeb. Krátce, ač si Ludvík již dlouho prostřednictvím svých zplnomocněnců připravoval a dláždil cestu, aby dosáhl u burgundského dvora takového vlivu, jenž by byl výhodný pro zájmy Francie, přece se jeho osobnímu úsilí, nepochybně usměrňovanému podle předchozích zpráv, podařilo v několika málo hodinách dosáhnout většího úspěchu než jeho prostředníkům za celá léta vyjednávání.

Jen jednoho člověka král postrádal, a to hraběte z Crevecoeuru; toho si obzvláště přál naklonit. Jeho otevřenost, s níž vystupoval jako vyslanec v Plessis, Ludvíka ani zdaleka nepopudila ke hněvu, ale přiměla ho, aby se pokud možno snažil hraběte získat. Nebyl proto nyní nijak zvláště potěšen, když se dozvěděl, že hrabě v čele jednoho sta kopiníků vytáhl na brabantské hranice, aby v případě potřeby pomáhal biskupovi proti Vilémovi de la Marck a nespokojeným lutyšským poddaným. Utěšoval se však alespoň myšlenkou, že příchod těchto vojáků společně s pokyny, jež sám odeslal důvěryhodnými posly do Lutychu, zabrání všem předčasným nepokojům v tomto kraji, jejichž vypuknutím by se, jak předvídal, mohlo jeho vlastní postavení stát velice povážlivým.

Toho dne, kdy se pořádal lov na kance, obědval dvůr o polednách v lese, jak bývalo při takových velkých štvanicích zvykem. Lovecký oběd byl obzvláště milý vévodovi, neboť si přál pokud možno omezit onu slavnostní a uctivou obřadnost, s níž se jinak musel k Ludvíkovi chovat. Po pravdě, král se dopustil vzdor své znalosti lidské povahy v jedné věci omylu. Myslel si, že vévoda bude nesmírně polichocen blahosklonností, kterou mu jeho pán prokázal svou návštěvou. Zapomněl však, že závislost burgundského vévodství na francouzské koruně je trýznivým pokořením pro vládce tak mocného, bohatého a pyšného, jako byl Karel, panovník, jehož cílem nepochybně bylo zřídit nezávislé království. Králova přítomnost na jeho dvoře nutila vévodu Burgundského, aby vystupoval jako podřízený vazal a zachovával mnohé feudální obřady a zvyklosti vyplývající ze závislosti jeho vévodství na francouzské koruně, takže člověku jeho pyšné povahy se zdálo, že se tím zlehčuje jeho postavení nezávislého panovníka, za něhož se při všech příležitostech vydával.

Ač bylo možno do značné míry vyhnout se obřadnosti uspořádáním oběda na zeleném trávníku - za zvuku lesních rohu, při narážení vinných soudku a při vší té volnosti lesního občerstvení -, tím více se pak slušelo, aby večeře byla ještě slavnostnější než obvykle.

Vévoda vydal již předem patřičné rozkazy, takže po návratu do Peronnu čekala krále Ludvíka až hýřivě nádherná hostina, odpovídající bohatství jeho obávaného vazala, pána takřka celého Nizozemí, tenkrát nejúrodnější části Evropy. V čele dlouhé tabule, prohýbající se pod tíhou zlatého a stříbrného nádobí a nejvybranějších lahudek, seděl vévoda a po jeho pravici, na sedadle poněkud vyvýšeném, byl usazen jeho královský host. Za Karlem Burgundským stál z jedné strany syn vévody Gelderského, vykonávající zde úřad nejvyššího kráječe, a z druhé strany Le Glorieux, dvorní šašek, bez něhož se vévoda zřídkakdy ukazoval na veřejnosti, neboť jako většina šlechticů podobné prchlivé a hrubé povahy hnal až do krajnosti všeobecnou zálibu onoho věku v dvorských šašcích a bláznech. Nacházel v jejich výstřednostech a duševní slabosti onen požitek, jejž jeho bystřejší, nikoli však dobrosrdečnější soupeř raději získával pozorováním lidských nedostatku u vznešenějších příslušníku lidského rodu, nalézaje zábavu „v strachu statečných a v

hlouposti moudrých”. A vskutku, je-li pravdivá historka, již uvádí Brantóme - že totiž dvorský šašek, vyslechnuv, jak Ludvík v jednom ze svých kajícných záchvatů zbožnosti přiznal, že otrávil svého bratra Karla, dal to příštího dne při obede k lepšímu před shromážděným dvorem -, můžeme předpokládat, že král měl vtipkování uznaných a zjevných šašků dost až do konce svého života.

Nyní však Ludvík neopomenul věnovat svou pozornost oblíbenému šprýmaři vévody Karla a pochvalně se vyjadřoval o jeho vtipných odpovědích tím spíše, že v Le Glorieuxových žertech, jakkoli byly občas hrubé, nalézal daleko více bystrých a sžíravých poznámek než u ostatních lidí jeho stavu.

Po pravdě Tiel Wetzweiler, řečený Le Glorieux, nebyl také šašek jen tak ledajaký. Byl to vysoký, hezký muž a vynikal v mnohých tělesných cvičeních, jež byla sotva slučitelná s duševní slabostí, neboť k nim bylo nevyhnutelně třeba trpělivosti a soustředění. Obvykle doprovázel vévodu na lovu i v boji a u Montlhéry, kde se Karel, byv raněn do krku, octl ve značném osobním nebezpečí a byl bezmála zajat jakýmsi francouzským rytířem, jenž se zmocnil uzdy jeho koně, Tiel Wetzweiler se na útočníka obořil tak zuřivě, že ho srazil k zemi a osvobodil svého pána. Snad se obával, aby jeho služba nebyla pokládána za příliš vážnou pro člověka jeho veselého povolání a aby mu nenadělala nepřátele v řadách těch rytířů a šlechticů, kteří péči o svého pána přenechali dvornímu šaškovi; jisté však je, že dal raději přednost posměchu než chvále za svůj statečný čin a tak chvástavě se vychloubal svými válečnými úspěchy na bojišti, že většina lidí pokládala Karlovu záchranu za stejný výmysl jako ostatní šaškovo vypravování. A právě tehdy získal přízvisko Le Glorieux -Ghvastoun -, jež mu od té doby již zůstalo.

Le Glorieuxův šat byl velmi bohatý, ale spíše jen symbolicky se podobal obvyklému úboru šašků. Hlavu neměl ostříhanou dohola; naopak, měl bohaté, dlouhé kučeravé vlasy, jež mu splývaly zpod čapky a mísily se s pěkně upraveným, vkusně zastřiženým plnovousem. Rysy jeho obličeje byly výrazné, a bylo by dokonce možno nazvat je hezkými, nebýt divokého zásvitu v jeho roztěkaných očích. Proužek šarlatového sametu na vrcholu jeho čapky spíše naznačoval, než neklamně představoval kohoutí hřebínek, jenž zdobíval pokrývku hlavy pravoplatného šaška. Své ebenové šaškovské žezlo měl na horním konci opatřeno obvyklou bláznovskou hlavou, jejíž oslí uši byly zhotoveny ze stříbra; bylo však tak malé a jemně vyřezávané, že při letmém pohledu by si je člověk byl mohl snadno splést s obřadní hůlkou vznešenějšího druhu. To byly jediné odznaky jeho úřadu, jimiž se vyznačoval Le Glorieuxův oděv - v každém jiném ohledu se šašek rovnal svým oblečením nejuhlazenějším šlechticům. Na čepici nosil zlatou medaili, kolem krku měl řetěz z téhož kovu a jeho bohatý šat nebyl o mnoho fantastičtější než obleky mladých hejsků šité podle výstředního vkusu tehdejší módy.

Při hostině se Karel i Ludvík často obraceli na šaška a jejich srdečný smích svědčil o tom, že zřejmě považují Le Glorieuxovy odpovědi za zábavné.

„Čí jsou ta prázdná sedadla?” zeptal se Karel svého šprýmaře. „Alespoň jedno z nich by mělo podle nástupnického práva patřit mně, Karle,” odvětil Le Glorieux. „Jak to, ty rošťáku?” pravil Karel.

„Poněvadž jsou to sedadla vyhrazená pro pány D’Hymbercourta a Cominese, kteří se pustili tak daleko se svými sokoly, že úplně zapomněli na večeři. A kdo se raději dívá na luňáka ve vzduchu než na bažanta na míse, je příbuzný blázna, takže bych měl podědit tyto židle jako část movitého majetku svých příbuzných.”

„To je trochu otřepaný vtip, příteli Tiele,” pravil vévoda, „ale ať už jsou naši opozdilci blázni, nebo mudrci - tamhle přicházejí.”

Při těchto slovech Comines a D’Hymbercourt vstoupili do síně, a když složili poklonu oběma panovníkům, mlčky se posadili na svá vyhrazená místa.

„Nuže, pánové,” oslovil je vévoda, „váš lov musel být buď velmi dobrý, nebo velmi špatný, když vás zavedl tak daleko, že jste se opozdili. Pane rytíři z Comines, vypadáte sklíčeně -byl snad D’Hymbercourt o tolik úspěšnější v lovu než vy? -Jste přece filozof a neměl byste se rmoutit pro nepřízeň štěstěny. - Ale při svatém Jiří! Vždyť D’Hymbercourt vyhlíží stejně ztrápeně jako vy! Co je s vámi, pánové? Co to do vás vjelo? Nenarazili jste snad na zvěř? Ztratili jste své sokoly? Přeběhla vám přes cestu čarodějnice? Nebo jste snad potkali v lese Divého lovce? Na mou čest, vypadáte, jako byste přišli na pohřeb, a ne na hostinu!”

Při vévodově řeči se zraky všech přítomných obrátily na D’Hymbercourta a Cominese. A protože ani jeden z nich nepatřil k lidem, u nichž je výraz úzkosti a smutku přirozený, jejich rozpaky a sklíčenost se staly tak nápadnými, že veselí a smích společnosti, jejíž dobrá nálada byla zvýšena rychlým kolováním číší znamenitého vína, ponenáhlu slábly; a hosté, i když nemohli uvést žádný důvod pro změnu své nálady, hovořili spolu jen šeptem, jakoby v očekávání nějakých podivných a důležitých zpráv.

„Co má znamenat vaše mlčení, pánové?” otázal se vévoda, zvýšiv hlas, už od přirozenosti drsný. „Přicházíte-li na naši slavnost s takovým podivným výrazem na tváři a s ještě podivnějším mlčením, věru že bychom si přáli, abyste byli raději zůstali mezi močály a dále honili volavky, či spíše sluky a sovy -”

„Milostivý pane,” pravil Comines, „právě když jsme se chtěli vrátit z lesa, potkali jsme hraběte z Crevecoeuru.”

„Jakže?” zvolal vévoda, „což se již vrátil z Brabantska? Bezpochyby tam nalezl všechno v pořádku?”

„Vaše Milosti, hrabě sám vám za malou chvilku sdělí své noviny, o nichž se nám zmínil jen kuse a neúplně.”

„K čertu! Kde tedy zůstal?” rozčiloval se vévoda. „Převléká se, aby mohl předstoupit před Vaši Milost,” odpověděl D’ Hymberc ourt.

„Převléká se? Saint-bleu!” zvolal vévoda, „co mně záleží na jeho šatech? Zdá se mi, že jste se s ním spikli, abyste mě dohnali k šílenství!”

„Abychom tedy mluvili otevřeně,” pravil Comines, „chce vám své zprávy sdělit při soukromém slyšení.”

„Téte-dieu! můj královský pane,” poznamenal Karel k Ludvíkovi, „takto nám vždycky slouží naši rádci. Dozví-li se něco, co pokládají za důležité pro náš sluch, pohlížejí na to nesmírně vážně a jsou pyšni na své břímě jako osel na nové nákladní sedlo. - Ať někdo řekne Crevecoeurovi, aby se k nám okamžitě dostavil. Přichází od lutyšských hranic a alespoň my” - toto slovo vévoda obzvláště zdůraznil - „nemáme v této oblasti žádné tajemství, jež bychom nemohli veřejně prohlásit třeba i před celým světem.”

Jak všichni pozorovali, vévoda vypil již tolik vína, že jeho vrozená neústupnost ještě zesílila. A třebaže mnozí z přítomných by byli ochotně nadhodili, že právě teď není vhodná doba ani k poslouchání zpráv, ani k zasedání rady, přece všichni znali vévodovu zuřivou povahu příliš dobře, než aby se odvážili nějakého zásahu. A tak seděli a s úzkostí očekávali, jaké asi zprávy hrabě přinesl.

Nastala krátká přestávka, při níž vévoda upíral svůj zrak vytrvale ke dveřím jakoby v záchvatu netrpělivosti, zatímco hosté seděli s očima sklopenýma na stůl, jako by chtěli skrýt svou zvědavost i úzkost. Jedině Ludvík si zřejmě zachoval dokonalou duševní rovnováhu a střídavě se bavil s vrchním kráječem a s dvorním šaškem.

Konečně Crevecoeur vstoupil a jeho pán ho ihned uvítal dychtivou otázkou:

„Jaké nám přinášíte zprávy z Lutychu a z Brabantska, pane hrabě? Zvěst o vašem příchodu zaplašila od naší tabule všechnu veselost - doufáme však, že nám ji vaše přítomnost zase vrátí.”

„Můj lenní pane a vládce,” odpověděl Crevecoeur pevným, ale smutným hlasem, „zprávy, jež vám přináším, se hodí spíše pro státní radu než pro slavnostní tabuli.”

„Ven s nimi, člověče, i kdyby to byly zprávy Antikristovy!” zvolal vévoda. „Ale uhodnu je ještě dříve, než otevřeš ústa -Lutyšští se zase vzbouřili.”

„Ano, můj pane,” přitakal hrabě Crevecoeur velmi vážně.

„Vidíš, člověče,” pokračoval vévoda, „hned jsem uhodl, co ses mně tolik bál prozradit. Ti zbrklí měšťané se znovu chopili zbraní. Nemohli to však udělat ve vhodnější době, neboť máme nyní možnost poradit se ihned se svým lenním pánem,” přitom se králi Ludvíkovi uklonil, ale jeho oči vyjadřovaly nejtrpčí, třebaže potlačovaný hněv, „aby nás poučil, jak je třeba s takovými vzbouřenci naložit. - Máš snad pro nás ještě nějaké zprávy ve své kabele? Ven s nimi - a pak se zodpovídej, proč jsi nespěchal biskupovi na pomoc.”

„Můj pane, je mně velmi zatěžko oznámit vám další neblahé zvěsti, jež vás nepochybně velmi zarmoutí, až je uslyšíte. Žádná pomoc ani podpora jakýchkoli žijících a smrtelných rytířů by nebyla mohla dobrému prelátovi již pomoci. Vilém de la Marck, jenž se spojil se vzbouřenými Lutyšany, dobyl Schonwaldtský hrad a zavraždil biskupa v jeho vlastní síni.”

„Zavraždil ho!” opakoval vévoda temným a tlumeným hlasem, který se však přesto zřetelně rozléhal z jednoho konce síně na druhý. „Byl jsi jistě oklamán, Crěvecoeure, nějakou divokou, nezaručenou fantastickou zvěstí - to není možné!”

„Žel, můj pane,” odvětil Crěvecoeur, „dozvěděl jsem se to od očitého svědka, lučištníka skotské gardy, jenž byl přítomen v síni, když byl biskup z rozkazu Viléma de la Marck zavražděn.”

„A jenž nepochybně pomáhal při tom bohapustém zločinu a nabádal k němu!” zařval vévoda, vyskočil ze židle a dupl nohou tak zuřivě, že na kusy rozbil podnožku, jež stála před ním. „Uzamkněte a zataraste všechny dveře v této síni, pánové! Zavřete a zajistěte okna - a žádný cizinec nechť se nepohne ze svého místa pod trestem okamžité smrti! - Moji šlechtici a dvořané, taste meče!” Pak se obrátil na Ludvíka a pomalu a rozvážně položil ruku na jílec své zbraně. Král však neprojevil ani strach, ani nezaujal obranné postavení, jen klidně řekl:

„Tyto neblahé zprávy vám pomátly rozum, milý bratranče.”

„Ne,” odvětil vévoda zlověstným hlasem, „ale probudily spravedlivý hněv, jejž jsem až příliš dlouho potlačoval z malicherných ohledů na místo a okolnosti. Bratrovrahu! -Nevděčný, odbojný synu! - Tyrane svých poddaných! -

.. .v síni nastal divoký a všeobecný zmatek (str. 340)

Zrádný spojence! - Křivopřísežný králi! - Zneuctěný šlechtici! - Mám tě v moci a děkuji za to Bohu!”

„Raději poděkujte mé hlouposti,” odvětil král, „neboť když jsme se za stejných okolností setkali u Montlhéry, myslím, že jste toužil být ode mne o něco dále, než jste nyní.”

Vévoda stále držel ruku na jílci meče, ale váhal tasit a napadnout nepřítele, který se nechystal k obraně ani neprovokoval k násilí.

Mezitím nastal v síni divoký a všeobecný zmatek. Podle vévodova rozkazu byly dveře uzamčeny a hlídány. Několik francouzských šlechticů, třebaže jich zde byla jen hrstka, vyskočilo ze sedadel a chystalo se bránit svého panovníka.

Král nepromluvil s Orleansem a Dunoisem jediné slovo od té doby, co byli oba šlechtici propuštěni z vězení na Locheském hradě - dalo-li se to vůbec nazvat propuštěním, neboť byli odvlečeni v královském průvodu spíše jako podezřelé osobnosti než jako lidé požívající úcty a vážnosti. Přece však Dunoisův hlas první zahřměl ve vůkolní vřavě, když tento proslulý bojovník oslovil vévodu Burgundského:

„Pane vévodo, zapomínáte, že jste vazalem Francie a že my, vaši hosté, jsme Francouzi! Vztáhnete-li ruku proti našemu panovníkovi, připravte se na to, že pocítíte následky našeho zoufalého odporu: neboť věřte, pod našimi meči poteče burgundská krev stejným proudem jako víno, jež jsme pili u vašeho stolu! - Odvahu, vévodo z Orleansu - a vy, francouzští pánové, shromážděte se kolem Dunoise a řiďte se jeho příkladem!”

V této kritické chvíli mohl král pozorovat, na koho se může skutečně spolehnout. Nezávislí šlechtici a rytíři, kteří Ludvíka provázeli a z nichž většina pociťovala vždy jen jeho nevrlost a nelibost, se teď spěšně shromažďovali kolem Dunoise -nikterak nezastrašeni nesmírnou přesilou nepřítele a vyhlídkou na jistou záhubu, dojde-li k boji - a pod jeho vedením se snažili dostat v čelo stolu, kde byli oba svářící se panovníci.

Naproti tomu lidé, jež Ludvík jako své nástroje a agenty vyzvedl z jejich přirozeného a pro ně vhodného prostředí a postavení k významným hodnostem, pro něž se nehodili, projevili zbabělost a lhostejnost a zůstali sedět, zřejmě rozhodnuti neprovokovat svůj osud a nemíchat se do ničeho, co se bude dít s jejich dobrodincem.

V čele ušlechtilejší skupiny byl sám ctihodný lord Crawford. S čilostí, jakou by při jeho vysokém věku nikdo nebyl od něho očekával, si prorazil cestu davem nedbaje odporu (ten ostatně nebyl příliš velký, neboť mnozí Burgunďané buď z ohledu na čest, nebo z tajné snahy zabránit strašnému osudu, jenž Ludvíkovi v této chvíli hrozil, ustupovali statečnému Skotovi z cesty) a směle se vrhl mezi krále a vévodu. Potom si posunul na stranu čapku, zpod níž mu splývaly šediny v rozcuchaných kadeřích; jeho bledá tvář i

vrasčité celo mu zrumenely a jeho staré oci se rozjisknly ohněm odvahy, jakým plane zrak bohatýra, jenž se chystá k nějakému zoufale smělému činu: Plášť si přehodil volně přes rameno a celé jeho chování naznačovalo, že je připraven v mžiku jím obalit svou levou paži a pravicí bleskurychle vytasit meč.

„Bojoval jsem za jeho otce i děda, a při svatém Ondřeji, ať to skončí, jak to skončí, neopustím ho v téhle kaši,” byla jeho jediná slova.

To vše, co jsme tak dlouho popisovali, se ve skutečnosti odehrálo rychlostí blesku. Neboť jakmile vévoda zaujal svůj hrozivý postoj, již se mezi něho a předmět jeho pomstychtivosti vrhl Crawford; a bezprostředně potom francouzští šlechtici, seskupivše se co nejrychleji, hrnuli se k témuž místu.

Vévoda Burgundský dosud stál s rukou na meči a již již se chystal dát rozkaz k všeobecnému útoku, který by nevyhnutelně byl skončil masakrem slabší strany, když se k němu prodral Crevecoeur a zvolal hlasem zvučným jako polnice:

„Můj pane a vládce Burgundska, uvědomte si, co činíte! Toto je vaše síň - a vy jste vazalem francouzského krále -neprolejte krev svého hosta u vlastního krbu - nepotřísněte krví svého panovníka trůn, který jste proň v této síni sám zbudoval! Myslete na čest svého rodu a nepokoušejte se pomstít jednu strašlivou vraždu vraždou jinou, ještě horší.”

„Z cesty, Crevecoeure!” vzkřikl vévoda. „Nepřekážej mně v mé pomstě! Z cesty! - Z cesty! - Hněvu kraluje třeba se obávat jako hněvu nebes.”

„Ale jen tehdy, je-li stejně jako hněv nebes i spravedlivý,” odpověděl Crevecoeur pevně. „Prosím vás, pane, ovládněte prudkost svého hněvu, jakkoli spravedlivě jste rozhořčen. A vy, pánové,” obrátil se k francouzským šlechticům, „vzhledem k tomu, že je zde každý odpor marný, dovolte, abych vám doporučil zdržet se všeho, co by mohlo vést ke krveprolití.”

„Hrabě má pravdu,” řekl Ludvík, který ani v této strašlivé chvíli nepozbyl své chladnokrevnosti; dobře si uvědomoval, že dojde-li již jednou ke srážce mezi přítomnými šlechtici, jejich rozpálené hlavy je přimějí, aby se pokusili vykonat - a také skutečně vykonají - větší násilí, než k jakému by mohlo dojít, zachová-li se klid.

„Orleansi, můj synovče - milý Dunoisi - a i vy, můj věrný Crawforde - nezavdávejte příčinu ke zkáze a krveprolití tím, že byste se přenáhleně urazili a sáhli ke zbraním. Náš bratranec vévoda je podrážděn zprávou o smrti svého blízkého a věrného přítele, ctihodného biskupa lutyšského, nad jehož zavražděním truchlíme stejně jako on sám. Staré a naneštěstí i nedávné spory mezi námi ho svádějí k podezření, že jsme podněcovali k tomuto zločinu, jenž se nám z hloubi našeho srdce oškliví. I kdyby nás, svého krále a příbuzného, náš hostitel na místě zavraždil, mylně se domnívaje, že jsme spoluviníky v této neblahé události, náš osud by se vaším odporem nijak nezlepšil, ale naopak, stal by se ještě horším. -A proto ustupte, Crawforde -, i kdyby to byla poslední slova, jimiž se jako král obracím na svého důstojníka a jimiž vyžaduji od něho poslušnost -, ustupte, a budou-li to na vás žádat, vydejte jim svůj meč. Rozkazuji vám to a vaše přísaha vás zavazuje, abyste uposlechl.”

„Pravda, pravda, Sire,” odvětil Crawford, ustoupil stranou a zasunul do pochvy čepel svého meče, který již z poloviny tasil. „To všechno může být pravda - ale na mou čest, kdybych byl v čele nějakých takových sedmdesáti svých statečných chlapců, namísto abych nesl na hřbetě sedmdesát roků, pokusil bych se napravit hlavu těmto uhlazeným napudrovaným hejskům se zlatými řetězy a přehrnutými čapkami plnými ozdob.”

Vévoda stál dlouhou dobu s očima upřenýma k zemi a potom s trpkou ironií v hlase pravil:

„Máte pravdu, Crevecoeure; vskutku je otázkou naší cti, abychom své závazky vůči tomuto velikému králi, našemu váženému a milujícímu hostu, nevyrovnali tak ukvapeně, jak jsme ve svém prchlivém hněvu původně zamýšleli. Chceme jednat tak, aby celá Evropa musela uznat spravedlivost a správnost našeho postupu. - Francouzští šlechtici, musíte své zbraně vydat mým dvořanům. Váš pán porušil příměří a nemá nadále právo požívat jeho výhod. Ale z ohledu na vaši čest a jeho vysoké postavení, jež potupil, a z úcty k jeho rodu, z něhož se tolik zvrhl, nežádám meč od svého bratrance Ludvíka.”

„Ani jediný z nás nevydá svou zbraň, dokud nám nezaručíte alespoň to, že nikdo neohrozí život ani zdraví našeho krále,” prohlásil Dunois.

„A ani jediný voják skotské gardy nesloží svou zbraň, leda na rozkaz samotného krále nebo nejvyššího konstábla,” zvolal Crawford.

„Statečný Dunoisi,” pravil Ludvík, „i vy, můj věrný Crawforde, vaše horlivost mi více ublíží, než prospěje. Věřím více ve spravedlivost své věci,” dodal důstojně, „než v marný odpor, který by jen stál životy mých nejlepších a nejstatečnějších lidí. - Vydejte meče! - Vznešení Burgunďané, kteří přijmou tuto čestnou záruku, budou moci lépe ochránit bezpečnost vaši i moji. - Vydejte meče - tak přikazuji já, váš panovník!”

Tímto jednáním projevil Ludvík pohotovost v rozhodování a jasný úsudek, jež jedině mu mohly v této kritické chvíli zachránit život. Uvědomoval si, že dokud nepropukne skutečný boj mezi oběma stranami, většina přítomných burgundských šlechticů bude ochotna chlácholit zuřivost svého vládce; jakmile však jednou dojde k melée, on i jeho stoupenci, kteří se shlukli kolem něho, budou pobiti. A i jeho

nejvetsí nepřátelé přiznávali, ze v této chvíli v jeho chování nebyla ani nízkost, ani zbabělost. Snažil se nestupňovat vévodův hněv v zuřivost, ale nejevil strach z jeho rozhořčení ani se je nesnažil mírnit prosbami nebo domluvami. Pohlížel na vévodu Karla s pokojnou a soustředěnou pozorností, asi jako statečný člověk, který sleduje hrozivé posunky nebezpečného sílence a uvědomuje si, že zmužilost, klid a vyrovnanost působí jako neznatelná, a přece účinná ochrana dokonce i proti napadení choromyslným člověkem.

Na králův rozkaz hodil Crawford svůj meč Crevecoeurovi k nohám a řekl:

„Tady ho máte a ďábel nechť vám nadělí z něho potěšení. Pro jeho pravoplatného majitele není hanba, že ho vydává, neboť jsme neměli možnost spravedlivé hry.”

„Počkejte, pánové,” pravil vévoda přerývaným hlasem jako člověk, jemuž vášeň takřka nedovoluje promluvit, „ponechte si své meče - postačí mně váš slib, že jich nepoužijete. - A vy, Ludvíku z Valois, se pokládejte za našeho zajatce, dokud se neočistíte z podezření, že jste podněcoval k této bohapusté vraždě. Odveďte ho do hradu - odveďte ho do věže hraběte Herberta. Ať ho doprovází šest lidí z jeho družiny, jež si sám vybere. - Mylorde Crawforde, vaše garda musí opustit hrad a bude ve vší cti ubytována jinde! Zdvihněte všechny padací mosty a spusťte všechny mříže! Trojnásobná stráž ať hlídá městské brány. Pontonový most odtáhněte k pravému břehu řeky. Okolo hradu postavte na stráž můj oddíl Černých Valonů a ztrojnásobte hlídku na každém stanovišti. Vy, D’Hymbercourte, se postarejte o to, aby dnes v noci jezdecká a pěší hlídka procházela městem každé půl hodiny a zítřejšího dne každou hodinu - bude-li ovšem po úsvitu hlídky ještě třeba, neboť je možné, že si v této věci pospíšíme. A je-li vám život milý, hlídejte dobře Ludvíka z Valois!”

Vyskočil od stolu v divokém a zlostném chvatu, vrhl na krále pohled smrtelné nenávisti a vyběhl ze síně.

„Pánové,” pravil král, rozhlédnuv se důstojně kolem, „zármutek nad smrtí spojence pomátl vašemu vládci rozum. Doufám, že znáte lépe svou povinnost, než abyste ho podporovali ve velezrádném násilí proti jeho lennímu pánovi.”

„Jsme burgundští poddaní,” odvětil Crevecoeur, zastávající na vévodově dvore urad nejvyššího maršálka, „a jako takoví musíme konat svou povinnost. Ale neopomeneme usilovat o mír a jednotu mezi Vaším Veličenstvem a svým lenním pánem. Prozatím však musíme uposlechnout jeho rozkazů. Tito šlechtici si budou pokládat za čest postarat se o pohodlí vznešeného vévody Orleánského, chrabrého Dunoise a udatného lorda Crawforda. Já sám pak budu dělat komorníka Vašemu Veličenstvu a doprovodím vás do vašeho nového obydlí - bohužel za jiných okolností, než bych si přál, vzpomínaje na vaše laskavé pohostinství v Plessis. Nyní je pouze treba, abyste si zvolil své průvodce, jichž nemá být podle vévodova rozkazu více než šest.”

„Pak tedy žádám,” pravil král, rozhlížeje se chvíli v zadumání kolem, „aby mě doprovázel Oliver le Dain, dále voják mé tělesné stráže zvaný Le Balafré, jenž může, je-li vám libo, jít i beze zbraně, pak Tristan 1’Hermite se svými dvěma lidmi a konečně i můj oddaný a věrný filozof Martius Galeotti.”

„Všechna prání Vašeho Veličenstva budou do písmene splněna,” odvětil hrabě Crevecoeur. „Galeotti prý nyní večeří v nějaké veselé společnosti, ale hned pro něj pošleme,” dodal po krátkém vyptávání.

„Ostatní pánové se však mohou bezodkladně podrobit rozkazům Vašeho Veličenstva.”

„Nuže, vydejme se do našeho nového utulku, který nám poskytuje pohostinnost našeho bratrance,” navrhl král. „Vím, že je pevný, a mohu jen doufat, že bude ve stejné míře i bezpečný.”

„Slyšel jste, koho si král zvolil za průvodce?” zašeptal stranou Le Glorieux hraběti Crevecoeurovi, když vycházeli za Ludvíkem ze síně.

„Zajisté, můj veselý kmotře,” odvětil hrabě. „Máš snad proti nim nějaké námitky?”

„Kdepak, žádné - je to však přece jen neobyčejně vzácná sbírka - kuplířský lazebník, najatý skotský hrdlořez, mistr popravčí se dvěma svými pacholky a zlodějský šarlatán. Rozhodně půjdu s vámi, Crevecoeure, a poučím se o rozmanitých stupních a druzích taškářství, zatímco budu pozorovat vaši obřadnou obratnost, s jakou je budete odvádět do hradu. Sám ďábel by stěží mohl sehnat dohromady takový synod nebo mu být lepším předsedou.”

A tak šašek, jemuž bylo všechno dovoleno, vzal důvěrně hraběte pod paží a vydal se s ním na cestu; a Crevecoeur se silnou stráží - zachovávaje však zdání vší uctivosti - odváděl krále do jeho nového sídla.

Kapitola XXVIII NEJISTOTA

Blažení prostí, sněte klidné sny,

pro hlavu s korunou noc je čas bezesný.

Král Jindřich IV., díl druhý

Čtyřicet ozbrojenců střídavě nesoucích obnažené meče a hořící pochodně doprovázelo, či spíše hlídalo krále Ludvíka při jeho cestě z peronnské radnice do hradu; a když vstoupil mezi jeho temné, pochmurné hradby, jako by mu nějaký hlas vykřikl do ucha onu výstrahu, kterou Florenťan nadepsal nad bránu pekel: „Zanech vší naděje!”

Kdyby si byl král v té chvíli vzpomněl na stovky, ba tisíce

nebožáků, jež bezdůvodně nebo jen pro nepatrné podezření poslal do propastných hlubin svých žalářních kobek, kde bez jakékoli naděje na vysvobození trávili své dlouhé dny a noci a proklínali i onu jiskru života, na níž svým animálním pudem přece tak zoufale lpěli, snad by byl pocítil jakýsi záchvěv výčitek svědomí.

Pronikavá zář pochodní překonávala bledý svit luny, za závojem mlh temnější než předešlé noci, a jejich načervenalé čadivé světlo, rozlévající se po okolních starobylých budovách, dodávalo mohutné citadele, zvané věž hraběte Herberta, temnějšího odstínu. Byla to táž věž, na niž Ludvík předešlého večera hleděl v neblahé předtuše a kde byl nyní odsouzen trávit své dny, vystaven všem násilnostem, jimiž ho zuřivost a hněv jeho příliš silného vazala bude snad chtít v těchto tajných útrobách despotismu postihnout.

A královy bolestné pocity byly ještě více rozjitřeny, když procházeje nádvořím spatřil několik těl narychlo přikrytých

vojenskými plášti. Snadno v nich poznal mrtvoly pobitých lučištníků své skotské gardy, kteří - jak mu hrabě z Crevecoeuru sdělil - odmítli splnit rozkaz a opustit své stanoviště u královských komnat, z čehož mezi nimi a vévodovými valonskými gardisty vznikla potyčka; a dříve než se důstojníkům jedné či druhé strany podařilo ji urovnat, přišlo několik lidí o život.

„Moji věrní Skoti!” povzdechl si král při pohledu na tento truchlivý obraz. „Kdyby byli postavili jen muže proti muži, v celých Flandřích i s Burgundskem dohromady by se nenašli bojovníci, kteří by se jim vyrovnali.”

„Ano, ráčí-li Vaše Veličenstvo dovolit!” řekl Balafré, jdoucí těsně za králem. „Záleží tu na obratnosti. Všechno chce svůj fortel - málo mužů dovede však bojovat proti více než dvěma protivníkům. - Já sám nijak netoužím utkat se se třemi, ledaže by šlo o zvláštní službu, při které nesmí člověku záležet na nějaké té hlavě navíc.”

„Tys zde, starý brachu?” pravil král a ohlédl se. „Mám tedy při sobě alespoň jednoho věrného poddaného.”

„A také jednoho věrného služebníka, který vám poradí nebo obslouží vaši královskou osobu,” zašeptal Oliver Dain.

„Každý z nás je věrný,” poznamenal Tristan l’Hermite nevrle. „Zabijou-li Vaše Veličenstvo, nedopřejou ani jednomu z nás, aby vás dlouho přežil, i kdybychom třeba chtěli.”

„No, to je přece, čemu říkám dobrá tělesná záruka věrnosti,” ozval se Le Glorieux, jenž se - jak jsme již řekli dříve - s neposedností příznačnou pro jeho vyšinutou mysl vetřel do jejich společnosti.

Mezitím se narychlo povolaný senešal namáhal otočit v zámku nemotorným klíčem, jímž se ztěžka odemykala brána mohutné gotické citadely, ale po nezdařených pokusech musel nakonec povolat na pomoc jednoho muže z Crevecoeurovy družiny. Když se jim konečně spojeným úsilím podařilo otevřít bránu, vstoupilo dovnitř šest mužů s pochodněmi a svítilo jim na cestu, vedoucí úzkou křivolakou chodbou. V tlustých zdech věže byly zbudovány rozmanité kobky a sklepem, odkud bylo možno střílnami chodbu z různých míst snadno ovládat palbou z boku. Na konci chodby stoupalo schodiště vybudované z obrovských kamenných kvádrů nestejné výšky hrubě přitesaných kladivem. Když vyšli po schodech nahoru, vstoupili pevnými, železem pobitými dveřmi do velké síně citadely. Tato prostora byla i ve dne jen velmi slabě osvětlena malými otvory, jež se v obrovské tloušťce věžních zdí podobaly spíše štěrbinám než oknům; a nebýt rozžatých pochodní, byla by zde nyní panovala takřka úplná tma. Několik netopýrů a zlověstných ptáků probuzených nezvyklou září se rozletělo proti pochodním a hrozilo nebezpečí, že je uhasí. Senašal formálně poprosil krále za prominutí, že nemohl dát síň do pořádku pro přijetí tak vznešeného hosta, neboť ho vyrozuměli příliš pozdě a velmi narychlo. Po pravdě, dodal, alespoň po nějakých dvacet let prý nikdo v těchto komnatách nebydlel, a jak slyšel, i předtím se jich od doby Karla Prostoduchého používalo jen velmi zřídka.

„Karla Prostoduchého!” opakoval král. „Pravda, nyní si již vzpomínám na historii této věže. Zde ho zavraždil jeho věrolomný vazal hrabě Herbert z Vermandoisu - tak to alespoň stojí v našich kronikách. Věděl jsem, že je cosi ve spojení s peronnským hradem, co mi kdysi uvízlo v paměti, i když jsem se na to nemohl hned upamatovat. Zde byl tedy můj předchůdce zavražděn?”

„Ne zde, ne právě zde, ráčí-li Vaše Veličenstvo dovolit,” pravil starý senešal a postoupil kupředu s horlivým chvatem cicerona, jenž ukazuje pamětihodnosti svého hradu. „Nikoli zde, ale trochu dále vpředu, Vaše Milosti, v boční místnosti, do níž se vchází z ložnice Vašeho Veličenstva.”

Spěšně otevřel dvířka na druhém konci síně, jimiž se vstupovalo do malinké ložnice, jaká běžně bývala v takových starých budovách a jež však právě pro své malé rozměry byla poněkud útulnější než obrovská síň, ze které přišli. Zde také již učinili chvatné přípravy pro královo ubytování - rozvěsili zde čalouny, ve zrezavělém, léta nepoužívaném krbu rozdělali oheň a na zem položili slamník pro toho člena královy družiny, jenž měl strávit noc v jeho ložnici, jak bylo tehdy zvykem.

„Pro ostatní pány dáme lůžka do síně,” pravil povídavý stařík, „ale oznámili nám to tak narychlo, ráčí-li Vaše Veličenstvo dovolit! - A nyní prosím Vaše Veličenstvo, aby ráčilo laskavě pohlédnout na tato malá masivní dvířka za čalouny - vedou do nevelikého kabinetu zbudovaného v hloubce zdi - a tam a nikde jinde byl Karel zavražděn. Zezdola tam vede tajná chodba, kudy přišli muži, kteří ho měli odpravit. Vaše Veličenstvo, jehož zrak je doufám lepší než můj, bude snad moci rozeznat na dubové podlaze stopy krve, třebaže se to odehrálo již před pěti sty lety.”

Stařík se při této řeči neobratně snažil otevřít dvířka, o nichž mluvil, až konečně král řekl:

„Nech toho, dobrý starče. Měj jen chvilku strpení a zanedlouho budeš moci vypravovat novější příběh a ukazovat čerstvější krev. - Pane hrabě z Crěvecoeuru, co o tom soudíte?”

„Mohu odpovědět jen to, Sire, že tyto dvě místnosti jsou právě tak k dispozici Vašemu Veličenstvu, jako by to byly komnaty vašeho vlastního hradu v Plessis, a že Crěvecoeur, jehož jméno nikdy neposkvrnila zrada ani vražda, bude na stráži u jejich vnějších dveří.”

„Ale co ona tajná chodba vedoucí z kabinetu, o níž hovořil tento stařec?”

Král vyřkl tato slova tlumeným, úzkostným hlasem, přičemž uchopil Crěvecoeura křečovitě jednou rukou za paži a druhou ukazoval na dvířka.

„To se jistě Mornaymu jen něco zdálo,” pravil Crěvecoeur, „nebo je to snad nějaká stará absurdní zkazka pojící se k tomuto místu - ale podíváme se.”

Hrabě se chystal otevřít dvířka, avšak Ludvík ho zadržel. „Ne, Crěvecoeure, ne - vaše čest je dostatečnou zárukou. - Ale co se mnou učiní váš vévoda, Crěvecoeure? Přece si snad nemyslí, že mě zde může dlouho držet jako svého zajatce? - A - krátce, řekněte mi, jaký je váš vlastní názor, Crěvecoeure?”

„Sire,” pravil hrabě, „Vaše Veličenstvo může samo posoudit, jak musí být vévoda Burgundský rozezlen touto ukrutnou vraždou, spáchanou na jeho blízkém příbuzném a spojenci. A jen vy můžete vědět, je-li oprávněná jeho domněnka, že se tak stalo z podnětu agentů Vašeho Veličenstva. Ale můj pán má ušlechtilou povahu a není schopen ani pod tlakem vášně uchýlit se k nějakým úskočným, potměšilým praktikám. Ať již udělá cokoli, stane se to za denního světla a před tváří obou našich národů. A mohu jen dodat, že bude přáním všech jeho rádců - s výjimkou snad jediného -, aby v této věci postupoval mírně, velkomyslně a spravedlivě.”

„Ach Crěvecoeure,” pravil král a vzal hraběte za ruku, jakoby pod dojmem nějakých bolestných vzpomínek, „šťasten panovník, jenž má ve své blízkosti rádce schopné ochránit ho před následky jeho vlastních hněvivých vášní! Jejich jména se budou skvít zlatými písmeny, až budou lidé číst v dějinách o jeho vládě. Vznešený Crěvecoeure! Kéž by mne byl osud dopřál mít ve své blízkosti rádce, jako jsi ty!”

„V takovém případě by se jich Vaše Veličenstvo snažilo střepat co nejrychleji,” poznamenal Le Glorieux.

„Ach, ty jsi zde, pane mudrci?” obrátil se Ludvík a ihned pohotově změnil svůj tklivý tón, jímž hovořil s Crěvecoeurem, a pokračoval hlasem zabarveným veselostí. „Ty jsi sem šel za námi?”

„Ano, pane,” odpověděl Le Glorieux. „Moudrost musí jít v šaškovských šatech vzadu, kde Hloupost kráčí v purpuru v čele.”

„Jak si to mám vyložit, pane Šalomoune?” zeptal se Ludvík. „Chceš si snad se mnou vyměnit místo?”

„Při všem, co je mi svaté, ne!” zvolal Le Glorieux, „ani kdybyste mně k tomu přidával ještě padesát královských korun.”

„Proč ne? Myslím, že bych mohl být docela spokojen - při tom, jací bývají panovníci -, kdybych tě měl za krále.”

„Ano, Sire,” odvětil Le Glorieux, „ale otázka je -usuzujeme-li podle prozíravosti, s jakou se Vaše Veličenstvo ubytovalo v této věži -, zda bych se já nemusel stydět, že mám příliš hloupého šaška.”

„Ticho, panáčku!” přerušil ho Crěvecoeur. „Máš moc řečí!”

„Jen ho nechte, ať mluví,” poznamenal král. „Věru nevím, co by se hodilo lépe ke vtipkování než hloupost lidí, kteří by měli mít více rozumu. - Zde přijmi ode mne tento váček zlata, můj moudrý příteli, a s ním i tuto radu: Nikdy nebuď takový blázen, aby ses považoval za moudřejšího, než jsou ostatní lidé. Ale nyní prosím buď tak laskav, poptej se po mém astrologovi a pošli ho hned ke mně.”

„Udělám to bez odkladu, můj lenní pane,” slíbil šašek. „Vím, že ho nepochybně najdu v krčmě Jana Dopplethura, neboť filozofové stejně jako blázni dobře vědí, kde se čepuje nejlepší víno.”

„Pane hrabě z Crěvecoeuru,” pravil král, „dovolte, abych,vás požádal o volný průchod všemi vašimi strážemi pro onoho učeného muže.”

„Pokud se týká jeho vstupu, samozřejmě,” odvětil hrabě, „ale s politováním musím dodat, že mé pokyny mě neopravňují, abych komukoli dovolil komnaty Vašeho Veličenstva opustit. - Přeji Vašemu Veličenstvu dobrou noc,” dodal, „a ihned se postarám, aby vedlejší síň pohodlněji upravili pro pány, kteří tam budou bydlet.”

„S tím si nedělejte žádné starosti, pane hrabě,” řekl král, „jsou všichni uvyklí vzdorovat těžkostem; a po pravdě řečeno, s výjimkou návštěvy Galeottiho bych si přál mít této noci co nejmenší styk s vnějším světem, pokud to jen rozkazy, jež jste dostal, dovolují.”

„Podle mých rozkazuje Vaše Veličenstvo nepochybným a nepopiratelným vlastníkem těchto komnat,” odvětil

Crevecoeur, „tak mně to přikázal můj pán.”

„Váš pán, jehož mohu nazývat nyní i pánem svým, je vskutku pánem milostivým,” poznamenal Ludvík. „Pravda, mé državy se nyní trochu scvrkly a jsou omezeny na starou síň a ložnici,” dodal, „ale jsou přece dostatečně velké pro všechny mé poddané, jimiž se v přítomné době mohu chlubit.”

Hrabě z Crevecoeuru se vzdálil a brzy potom bylo slyšet stráže přicházející na svá stanoviště za zvučných rozkazů důstojníků a spěšný krok vojáků, kteří byli na stráži vystřídáni. Konečně vše utichlo a jen líné, monotonní šumění řeky Somy, jež hluboká a kalná plynula pod hradními zdmi, naplňovalo ovzduší.

„Jděte do síně, přátelé,” pravil Ludvík ke svým společníkům, „ale nechoďte spat. Buďte v pohotovosti, neboť nás této noci čeká ještě nemálo důležitý úkol.”

Oliver i Tristan se tedy vrátili do síně; byl tam již Le Balafré a oba profousovi pacholci, neboť ti nešli s ostatními do královy komnaty. Při svém vstupu zjistili, že jejich společníci mezitím přiložili do ohně dost chrastí, aby měli světlo i teplo, zahalili se do plástů a usedli na podlahu v různých polohách, jež prozrazovaly jejich znepokojení a depresi. A poněvadž Olivera ani Tristana nenapadlo nic lepšího, následovali jejich příkladu. Nikdy nebyli velkými přáteli - ani ve dnech svého největšího úspěchu a blahobytu u dvora - a ani teď, při tomto neočekávaném neštěstí, nebyli ochotni se sblížit a poctít se

..,občas se zastavil a lomil rukama… (str. 353)

vzájemnou důvěrou, takže celá společnost seděla mlčky, v tiché sklíčenosti.

V téže době prožíval jejich pán v odloučenosti své soukromé komnaty muka, jimiž částečně odpykával četná krutá utrpení, v něž během své vlády chladnokrevně svými rozkazy uvrhl tolik lidí. Přecházel komnatou krátkými, nestejnými kroky, občas se zastavil a lomil rukama - prostě projevoval strach a vzrušení, jež dovedl na veřejnosti tak obratně skrývat. Konečně se zastavil před dvířky, o nichž mu starý Mornay prozradil, že vedou k místu, kde byl zavražděn jeden z jeho předchůdců, zalomil rukama a po chvilce dal svým citům průchod přerývaným monologem:

„Karle Prostoduchý - Karle Prostoduchý! Jak asi potomstvo nazve Ludvíka Jedenáctého, jehož krev pravděpodobně již brzy osvěží skvrny po tvé krvi? - Ludvík Blázen - Ludvík

Chvastoun - Ludvík Zaslepený - to všechno jsou názvy příliš nevýstižné, aby mohly vyjádřit nesmírnost mé blbosti. Myslet si, že ti horkokrevní Lutyšští, jimž vzpoura je tak přirozená jako potrava, kterou jedí, zůstanou v klidu! - Domnívat se, že ta divá bestie z Arden na chvíli přeruší svůj zběsilý běh, naplněný násilím a krvelačnou krutostí! - Předpokládat, že mohu u vévody Burgundského něčeho docílit rozumnou úvahou a důvody, dokud jsem se takovými prostředky nepokusil přesvědčit divokého býka! - Jaký blázen a dvojnásobný tupec jsem byl! - Ale ten bídný lotr Martius mi neunikne! On je původcem všeho - on a ten hanebný kněz Balue! Ale vyváznu-li z tohoto nebezpečí, strhnu mu z hlavy kardinálský klobouk, i kdybych mu měl přitom servat současně vlasy i s kůží! Toho druhého zrádce mám však v moci. - Ano, jsem ještě dost králem - mám ještě dost rozsáhlou říši, abych mohl potrestat toho dryáčnického, žvanivého, prolhaného podvodníka, který ze mě udělal vězně a zároveň hlupáka! - Konjunkce konstelací - baže, konjunkce! - Mluví nesmysly, jimiž by neošálil ani trojnásob přitroublou ovčí hlavu, a já musím být takový korunovaný idiot, abych si myslel, že mu rozumím! Ale brzy uvidíme, co konstelace skutečně předpověděly. - Nejdřív se však věnuji pobožnosti.”

Nad dvířky přístěnku byl neumělý výklenek, v němž stál kamenný krucifix - snad na památku hrozného činu spáchaného uvnitř. Na tento symbol upřel nyní král svůj zrak a chystal se pokleknout. Náhle se však zarazil, jako by se snažil i zde uplatňovat své oblíbené zásady světské politiky a jako by pokládal za neprozřetelné a ukvapené obracet se na Pánaboha s nějakou prosbou, dokud si předem nezajistí soukromou přímluvu nějakého významného nebeského oblíbence. Odvrátil se proto od krucifixu jako od věci nehodné jeho pozornosti, z mnoha sošek, jimiž měl - jak jsme již několikrát podotkli - pokryt takřka celý klobouk, si vybral tu, jež představovala Pannu Marii z Cléry, poklekl před ní a jal se odříkávat podivnou modlitbu, v níž, veden svou nízkou pověrčivostí, zřejmě považoval Pannu Marii z Cléry do jisté míry za jinou osobu než svůj oblíbený idol Pannu Marii embrunskou.

„Laskavá svatá Panno z Cléry!” zvolal, sepjal ruce a bil se v prsa. „Blahoslavená matko milosrdenství! Ty, jež jsi všemohoucí u Všemohoucího, smiluj se nade mnou hříšným! Je pravda, že jsem tě trochu zanedbával pro tvou blahoslavenou sestru embrunskou. Ale uvaž, jsem přece král -mám velikou moc a moje bohatství je bezmezné; ale i kdyby tomu tak nebylo, raději bych svým poddaným zvýšil daně na dvojnásobek, než abych řádně nesplatil dluh a nesplnil své závazky vůči vám oběma. Otevři tato železná vrata, zasyp ony obrovské příkopy a vyveď mě z tohoto bezprostředního nebezpečí, jako matka vyvádí své děcko! Když jsem dal tvé sestře hrabství boulogneské, aby si je ponechala navždy, myslíš si snad, že mně už nic nezbylo, abych dokázal svou oddanost i tobě? To by ses zatraceně mýlila! Dostaneš širou, bohatou provincii champagneskou a z jejích vinohradů bude proudit bohatství do tvého kláštera. Pravda, slíbil jsem tuto provincii svému bratru Karlovi, ale ten je, jak jistě víš, mrtev -byl otráven ničemným abbém ze Saint Jean ďAngély, jehož -zůstanu-li naživu - potrestám! Již jsem to jednou slíbil, ale tentokrát svůj slib skutečně dodržím. A věř mi, má nejdražší patronko, jestli jsem snad o tom zločinu něco věděl, bylo to jen proto, že jsem neznal žádný lepší způsob, jak umlčet nespokojenost ve svém království. Och, nepřipisuj mi tento starý dluh na účet, ale buď, jako jsi byla vždy, laskavá, mírná a přístupná prosbám. - Nejdražší Panno Maria, oroduj u svého syna, aby mi odpustil všechny minulé hříchy a také jeden -pouhý jeden nepatrný, drobný čin, který musím dnes v noci ještě vykonat - ale ne, není to vlastně hřích, moje nejdražší Panno z Cléry - žádný hřích, ale jenom soukromý výkon spravedlnosti, neboť ten zloduch je největší podvodník, jaký kdy našeptával lži do uší svého panovníka - a kromě toho se přiklání k necudnému kacířství Řeků. Ne, věř mi, nezaslouží si tvé ochrany! Přen ech ho mé péči a pokládej za dobrou službu, že zbavím svět takového individua, neboť ten člověk je každým coulem černokněžník, jenž není hoden jediné tvé myšlenky, natož pak péče. Je to bídný pes a jeho zahubení by pro tebe mělo mít stejně nepatrný význam, jako když zašlápneme jiskru, jež vypadne z lampy nebo vyskočí z ohně. Nemysli na tuto maličkost, předobrá, přelaskavá Panno Maria, ale uvažuj, jak bys mi nejlépe pomohla z mých nynějších trampot! - A zde uvazuji k tvé sošce královskou pečeť na důkaz toho, že dodržím slovo ohledně champagneského hrabství a že tě již nikdy více nebudu obtěžovat v takové krvavé záležitosti, neboť vím, že jsi laskavá, jemná, něžná a útlocitná!”

Po této podivné dohodě s předmětem svého uctívání Ludvík odříkal - zřejmě s hlubokou zbožností - několik latinských kajícných žalmů, několikeré Ave Maria a několik modliteb zvláště určených ke vzývání svaté Panny. Potom povstal, přesvědčen, že si přímluvu dotyčné světice zajistil již dostatečně, tím spíše, neboť - jak lstivě uvažoval - Pannu Marii z Cléry žádal v minulosti za odpuštění hříchů jiného druhu, takže bylo méně pravděpodobné, že by ho pokládala za zatvrzelého a krvežíznivého násilníka, za jakého by ho snad mohli považovat svatí, jimž se častěji svěřoval se svými krvavými zločiny.

Když král takto ulehčil svému svědomí, nebo spíše když je obílil jako hrob, vystrčil hlavu ze dveří do síně a zavolal si do ložnice Le Balafréa.

„Můj dobrý vojíne,” oslovil ho, „dlouho jsi mi věrně sloužil, ale dostalo se ti jen malého povýšení. V postavení, v jakém se nyní nacházíme, máme naději na život i na smrt. Nechtěl bych však zemřít jako člověk nevděčný či zanechat bez odměny - pokud mi k tomu svatí popřejí moc - ani přítele,

ani nepřítele. Nu, mám přítele, jehož je třeba odměnit - totiž tebe -, a nepřítele, jehož je třeba po zásluze potrestat - totiž toho bídného, nízkého, proradného lotra Martia Galeottiho. Svými podvody a svou okázalou prolhaností mě vylákal sem do moci mého smrtelného nepřítele, a to se stejným chladnokrevným, odhodlaným, uváženým úmyslem zahubit mě, s jakým řezník přivádí dobytče k porážce na jatka.”

„Vyzvu ho za to na souboj, neboť se říká, že je to bojovný chlapík, třebaže vypadá trochu neohrabaně,” pravil Le Balafré. „Nepochybuji, že vévoda Burgundský je natolik přítelem mužů meče, aby nám poskytl vhodné místo k tomuto utkání. A dožij e-li se toho Vaše Veličenstvo a bude-li se těšit dostatečné svobodě, aby mohlo být přítomno tomuto souboji, uvidí mě bojovat ve jménu vašich práv a pomstít se na tom filozofovi, jak si jen srdce Vašeho Veličenstva bude ráčit přát.”

„Tvá statečnost a oddanost v mých službách je jistě chvalitebná,” odvětil král, „ale ten proradný lotr je statný, houževnatý bojovník a já bych nerad vydával všanc tvůj život, chrabrý vojíne.”

„Ráčí-li Vaše Veličenstvo dovolit,” namítal Balafré, „nebyl bych vůbec statečným vojákem, kdybych se neodvážil postavit i lepšímu muži. To by tak hrálo, abych se já, který neumím číst ani psát, zalekl vypaseného chlapíka, který po celý svůj život nedělal nic jiného.”

„Nicméně,” pravil král, „nebudeme tě zbytečně vystavovat nebezpečí, Balafré. Ten zrádce se sem zanedlouho na náš rozkaz dostaví. Chceme na tobě jen to, aby ses naň při první vhodné příležitosti vrhl a bodl ho pod páté žebro. - Rozumíš?”

„Pravdaže - rozumím vám velmi dobře,” odpověděl Le Balafré, „ale ráčí-li Vaše Veličenstvo dovolit, tahle věc se úplně vymyká mé dosavadní praxi. Nedovedl bych zabít ani psa, kdyby to nebylo při zuřivém útoku, při vášnivém pronásledování, po řádném vyzvání na souboj nebo při jiných podobných příležitostech.”

„Jakže? Ty bys snad chtěl předstírat, že máš příliš útlocitné srdce?” zvolal král. „Ty, který jsi byl vždy nejpřednější nejen v útoku a při obléhání, ale jak jsem slyšel, i v dychtivém pátrání po všech požitcích a výhodách, jaké je možno při takových příležitostech získat právě jen neúprosným srdcem a krvavou rukou?”

„Můj pane,” odpověděl Le Balafré, „nikdy jsem se nebál ani jsem nešetřil vaše nepřátele, když jsem třímal v ruce meč. A útok, Vaše Výsosti, není žádná legrace. Je to krutá věc, která svým nebezpečím dovede člověku uvést krev do varu a rozlítit ho tak, že se - při svatém Ondřeji - neuklidní dříve než asi za hodinu za dvě, což je, abych tak řekl, spravedlivá příležitost k plenění po útoku. A nechť Bůh odpustí nám, ubohým vojákům, kteří nejdříve zešílíme z nebezpečí a potom ještě více z vítězství. Slyšel jsem vyprávět o legii složené výhradně jen ze světců, a myslím si, že by je prosby a přímluvy za zbytek jejich vojska a za všechny ty chlapíky, kteří nosí chocholy, kyrysy, kožené kabátce a široké meče, zaměstnaly tak důkladně, že by jim nezbylo mnoho času na něco jiného. Ale to, co mně nyní Vaše Veličenstvo navrhuje, se úplně vymyká z mé běžné praxe, třebaže nechci popírat, že byla velmi bohatá a rozsáhlá. Je-li ten astrolog skutečně zrádcem, ať zemře smrtí zrádce - nebudu v tom překážet ani se do toho míchat. Vaše Veličenstvo zde má svého profouse a dva jeho škaryanty - ti se lépe hodí k tomu, aby s ním skoncovali, než urozený skotský šlechtic zaujímající takové služební postavení jako já.”

„Máš pravdu,” uznal král. „Ale když už nic jiného, je tvou nepochybnou povinností držet stráž při výkonu mého nejspravedlivějšího rozsudku a zabránit každému pokusu o vyrušení.”

„Této povinnosti dostojím třeba i proti celému Peronnu,” odvětil Le Balafré. „Vaše Veličenstvo nemusí pochybovat o mé věrnosti a oddanosti ve všem, co obstojí před přísným soudem mého svědomí, které je - - pokud se týká mého vlastního prospěchu a služby pro Vaše Veličenstvo - pořádně široké, za to vám ručím. Pamatuju se alespoň, že jsem se pro Vaše Veličenstvo dopustil některých takových skutků, že bych byl raději spolkl kus své dýky, než abych je byl vykonal pro někoho jiného, o tom tedy můžu Vaši Výsost ujistit.”

„No, nechme toho,” odtušil král. „A nyní dej pozor: Až Galeotti přijde a zavřou se za ním dveře, budeš s připravenou zbraní hlídat vchod zevnitř síně a nedovolíš nikomu, aby vstoupil dovnitř. - To je všechno, co od tebe žádám. Nyní jdi a pošli sem vrchního profouse.”

Balafré tedy opustil ložnici a za chvilku vstoupil ze síně Tristan l’Hermite.

„Buď vítán, kmotře!” pozdravil ho král. „Copak soudíš o naší situaci?”

„Totéž, co soudím o postavení lidí odsouzených na smrt,” odpověděl vrchní profous, „ledaže by nám vévoda povolil odklad trestu.”

„Ať dojde k odkladu, nebo ne, ten, kdo nás vlákal do této pasti, se odebere na onen svět před námi, aby nám tam zajistil vhodné ubytování jako náš fourrier “ pravil král s divokým

úsměvem. „Tristane, vykonal jsi již nejeden odvážný čin přísné spravedlnosti - a finis - měl bych vlastně říci funis -coronat opus. Musíš při mně stát až do konce.”

„Zajisté, můj lenní pane,” odvětil Tristan. „Jsem jen obyčejný člověk, ale dovedu být vděčný. Vykonám svou povinnost mezi těmito stěnami stejně poctivě jako jinde, a dokud budu naživu, vaše slova budou stejně účinným a pravoplatným rozsudkem, jako když jste ještě seděl na trůně, a váš ortel bude stejně jako tehdy vykonán do všech důsledků. A kdyby mě pak o hodinu později za trest odpravili - nedbám na to.”

„To jsem také od tebe očekával, můj milý kmotře,” pravil Ludvík. „Ale je tu někdo, kdo by ti pomohl? Zrádce je silný a obratný - a nepochybně bude zoufale volat o pomoc. Skot bude jenom hlídat dveře - ještě štěstí, že se aspoň k tomu dal pohnout lichotkami a laskavými slovy. A Oliver se hodí jen k tomu, aby lhal, lichotil a dával nebezpečné rady; kromě toho -ventre-saint-dieu! - myslím si, že spíše sám dostane jednoho dne oprátku na krk, než aby ji navlékal někomu jinému. Myslíš si tedy, že máš dost pomocníků a dostatečné prostředky, aby se ta práce vykonala řízně a bezpečně?”

„Mám zde Trois-Eschellese a Petit-Andrea,” odpověděl Tristan, „což jsou lidé ve svém řemesle tak zruční, že by ze tří mužů oběsili jednoho dříve, než by si to oba zbývající uvědomili. A všichni do jednoho jsme rozhodnuti věrně vytrvat s Vaším Veličenstvem, ať už v životě, nebo ve smrti, neboť si dobře uvědomujeme, že po vaší smrti by nám sotva popřáli delší čas k oddechu, než jsme my poskytovali svým pacientům. - Ale ráčí-li Vaše Veličenstvo dovolit, s kýmpak budeme mít tu čest? Vždy jsem rád, mohu-li si být jist svým člověkem, neboť - jak mně občas Vaše Veličenstvo ráčí předhazovat, tu a tam jsem si spletl zločince a oběsil poctivého sedláka, který se proti Vašemu Veličenstvu vůbec neprovinil.”

„To je pravda,” poznamenal král. „Věz tedy, Tristane, že člověk, nad nímž jsem vyřkl svůj ortel, je Martius Galeotti. -Žasneš, ale je to tak, jak pravím. Ten bídák nás sem všechny vlákal lživým a zrádným předstíráním, aby nás pak mohl vydat do rukou vévody Burgundského bez jakékoli možnosti obrany.”

„Ale ne bez možnosti pomsty!” zvolal Tristan. „I kdyby to měl být poslední čin mého života a měli mě v příštím okamžiku za to rozdrtit, dám mu takové žihadlo, jaké ještě nikdy nikomu nevbodla žádná umírající vosa!”

„Znám tvé věrné a ušlechtilé smýšlení,” poznamenal král, „a vím, jaké uspokojení ti přináší - stejně jako jiným poctivým lidem - vědomí dobře vykonané povinnosti; neboť ctnost, jak říkají scholastici, jejíž sama o sobě odměnou. Ale jdi - připrav kněze k jejich úkolu, neboť oběť je již na cestě.”

„Chcete, abychom to provedli ve vaší královské přítomnosti, můj nejjasnější lenní pane?” otázal se Tristan.

Ludvík odmítl tento návrh, ale pověřil svého profouse, aby všechno připravil k okamžité popravě, jakmile astrolog opustí královskou ložnici - „neboť,” poznamenal král, „chci s tím lotrem ještě jednou promluvit, čistě jenom proto, abych viděl, jak se bude chovat vůči pánovi, jehož vlákal do tenat. Rád bych také viděl, jak v předtuše blížící se smrti blednou ty růžové líce a jak se kalí oči, jež se mi ve své prolhanosti vždy drze smály do tváře. - Ach, kéž by s ním mohl přijít i ten druhý, jenž svými radami podporoval astrologovy předpovědi! Ale přežiju-li to - pak běda vašemu šarlatovému rouchu, pane kardinále! Neboť Řím vás sotva ochrání - i kdyby za vás prosil ve jménu samotného svatého Petra a blahoslavené Panny Marie z Cléry, jež je milosrdenství samo. -Proč však otálíš? Jdi a připrav se se svými pacholky. Každým okamžikem tu ten lotr musí být. Prosím jen nebesa, aby se nevylekal a nakonec si návštěvu nerozmyslel. To by byla skutečně škoda při všech těch přípravách k jeho uvítání. Jdi, Tristane - nebýval jsi dříve tak liknavý, když jsi měl udělat kus práce.”

„Právě naopak; neboť ráčí-li Vaše Veličenstvo dovolit, vždycky jste mně vyčítával, že jsem ve své práci příliš ukvapený, příliš zbrklý, a že si chybně vykládám vaše cíle a občas si pletu i osoby. Proto nyní prosím Vaše Veličenstvo, abychom si umluvili nějaké znamení nebo heslo, jímž mně dáte najevo, až se budete s Galeottim loučit, jestli se má ta věc vykonat, nebo ne. Jak se pamatuji, stalo se už párkrát, že si to Vaše Veličenstvo rozmyslelo a pak mě vinilo z ukvapenosti.”

Jsi ty ale podezřívavý tvor! Ujišťuji tě, že v žádném případě svůj úmysl nezměním. - Nu, ale abych tedy umlčel tvé protesty pamatuj si, že řeknu-li při odchodu toho lotra větu Ještě je nebe nad námi, znamená to, že se máš pustit hbitě do práce. Kdybych však řekl Jdi v pokoji, poznáš z toho, že jsem změnil svůj úmysl.”

„Má hlava je trochu nechápavá, když nejde právě o mé povolání,” pravil Tristan l’Hermite. „Mějte prosím ještě chvilku strpení, abych si to zopakoval. - Jestli jsem tomu dobře rozuměl, mám ho tedy oběsit, když mu řeknete, aby odešel v pokoji?”

„Ale co tě to napadá, ty hlupáku - to přece ne!” řekl král. „V tom případě ho necháš volně odejít. Řeknu-li však Ještě je nebe nad námi, tak vzhůru s ním o pár yardů blíže k planetám, s nimiž je tak dobře obeznámen!”

„ Kéž bychom k tomu měli prostředky,” poznamenal profous.

„Nuže, vzhůru s ním nebo dolů s ním, na tom přece tolik nezáleží,” odvětil s krutým úsměvem král.

„Ale co uděláme s tělem, jak se ho zbavíme?” zeptal se profous.

„Počkej chvilku, rozvážím si to; hm, okna v síni jsou příliš úzká, těmi by takový tlusťoch neprošel, ale okno v arkýři je široké dost. Svrhneme ho do Somy a na prsa mu dáme ceduli s nápisem: Vzorek královy spravedlnosti - nepodléhá clu! - a ať si ho vévodovi celníci zabaví, budou-li mít odvahu.”

Vrchní královský profous opustil Ludvíkovu ložnici a zavolal si své dva pomocníky na poradu do okenního výklenku síně. Trois-Eschelles tam zarazil do spáry ve stěně pochodeň, aby měli světlo, a pak se šeptem radili, přičemž ani Oliver, zřejmě hluboce sklíčený, ani tvrdě spící Le Balafré jim nevěnovali žádnou pozornost.

„Kamarádi,” oslovil profous své katy, „snad jste si mysleli, že jsme se svým řemeslem už u konce, nebo spíše, že svůj obor poznáme z poněkud jiné stránky a staneme se pro změnu sami předmětem péče lidí našeho stavu, která nás napříště zbaví jakékoliv možnosti opět se aktivně věnovat našemu zaměstnání. Ale nezoufejte, přátelé! Náš milostivý pán pro nás

vyhradil ještě jeden vznešený úkol spadající do našeho oboru; a je třeba, abychom ho provedli směle, rychle a odborně, jak se sluší na lidi, kteří vejdou do dějin.”

„Mohu si domyslet, o co jde,” pravil Trois-Eschelles. „Náš patron je jako ti staří římští císaři, kteří - když už jim teklo do bot nebo, jak bychom řekli my, když se dostali na spodní příčku žebříku - mívali ve zvyku vybrat si mezi svými vykonavateli spravedlnosti nějakého zkušeného chlapíka, aby své posvátné osoby nemuseli vystavit neohrabaným a neodborným pokusům nějakého nováčka nebo packala našeho cechu. Pro pohany to byl docela pěkný zvyk, ale jako dobrý katolík bych se asi přece jen trochu rozpakoval vložit ruce na našeho nejkřesťanštějšího krále.”

„Musím říci, bratře, že jsi byl vždycky až příliš úzkostlivý,” řekl Petit-André. „Vydá-li král rozkaz a řádné zplnomocnění ke své vlastní popravě, pak skutečně nevím, co bychom mohli proti této povinnosti namítat. Škaryanti se musí řídit rozkazy svého profouse a ten zas musí uposlechnout svého krále.”

„Ticho, vy darebáci!” přerušil je profous spěšně, „nejedná se zde přece vůbec o krále, ale jen o toho řeckého kacířského pohana a mohamedánského černokněžníka Martia

Galeottiho.”

„O Galeottiho!” zvolal Petit-André. „Na tom není věru nic tak zvláštního. Ještě jsem neslyšel, že by některý z těch kejklířských chlapíků, kteří tráví život tak říkajíc v tanci na provaze, neudělal nakonec kotrmelec - a hop! už byl dole!”

„Jenom mě rmoutí,” poznamenal Trois-Eschelles a pohlédl vzhůru, „že ten ubohý člověk musí zemřít bez zpovědi.”

„Ale mlč,” odvětil nejvyšší profous. „Je to bídný, na slovo vzatý kacíř a čarodějník - zasluhuje si takový trest, že by mu nemohlo dát rozhřešení ani celé kněžské kolegium s biskupem v čele. Ostatně, kdyby projevil nějaký takový vrtoch, máš sám dostatečné nadání i praxi, Trois-Eschellesi, abys mu mohl posloužit jako duchovní otec. Ale co je důležitější, přátelé, obávám se skutečně, že budete muset použít svých dýk, neboť zde nemáte vhodné nástroje k výkonu svého řemesla.”

„Králův rozkaz mě nemůže zastihnout nepřipravena!” pochlubil se Trois-Eschelles. „Vždycky mám u sebe čtyřikrát kolem těla omotaný provaz svatého Františka s pěknou smyčkou na konci.”

„A pokud se mě týká,” dodal Petit-André, „vždycky mám s sebou vhodné kolečko s drážkou či kladku, jak tomu lidé říkají, kterou mohu silným šroubem kdekoli upevnit - pro případ, že bychom se octli někde, kde nejsou stromy nebo kde větve jsou příliš vysoko. Je to skutečně neobyčejně praktické!”

„To se nám velmi dobře hodí,” poznamenal vrchní profous. „Postačí, když svou kladku přišroubuješ k tomu trámu nade dveřmi a protáhneš jí provaz. Já se s tím chlapíkem pustím do přátelského rozhovoru hned vedle a zabavím ho tak dlouho, dokud mu nevhodíte oprátku na krk, a pak -”

„A pak zatáhneme za provaz,” doplnil Petit-André, „a hej rup! vzhůru s tebou! - náš astrolog bude tak vysoko na nebi, že mu na zemi ani noha nezůstane!”

„Tihle pánové nám nepomůžou?” pravil Trois-Eschelles a zadíval se ke krbu. „Což nám nepomůžou a nepokusí se trochu vniknout do našeho řemesla?”

„Hm, nikoli,” odpověděl profous. „Holič jenom vymýšlí čertoviny, ale jejich provedení ponechává jiným, a Skot bude jen hlídat dveře a dělat nám zeď, dokud s tím nebudeme hotovi; nemá ani dost odvahy, ani dost obratnosti, aby se mohl účastnit lépe - ať jen se každý švec drží svého kopyta!”

S nesmírnou obratností, ba dokonce s jistým odbornickým požitkem, jenž jim oslazoval vědomí jejich vlastního nejistého postavení, ctihodní vykonavatelé profousových rozkazů upevnili kladku a provaz, aby mohli vykonat rozsudek, jejž zajatý mocnář vynesl nad učeným Galeottim - a zřejmě se těšili z toho, že jejich poslední čin bude v souladu s celým jejich minulým životem. Tristan 1’Hermite seděl a pozoroval jejich přípravy s jakýmsi zadostiučiněním, zatímco Oliver jim nevěnoval nejmenší pozornost; a Ludovic Lesly, pakliže ho hluk vůbec probudil, díval se na ně lhostejně, domnívaje se, že se zabývají něčím, co nemá vůbec nic společného s jeho službou a za co ho nikdo nemůže ani v nejmenším činit odpovědným.

Kapitola XXIX VÝČITKY

Čas ještě nedozrál - ďábel, kterému sloužíš, tě dosud nezavrhl. Ochotně pomáhá těm, kdo proň lopotí se, tak jako pomáhal slepci proradný vůdce: rámě mu propůjčil, všude kráčeli spolu, než přišli k propasti - tam slepce svrhl dolů.

Stará hra

Na rozkaz, či spíše na přání Ludvíka XI. - neboť ač byl králem, mohl ve svém nynějším postavení jen požádat Le Glorieuxe, aby vyhledal Martia Galeottiho - nebylo šaškovi zatěžko zhostit se úkolu, jímž byl pověřen. Ihned zašel do jedné z nejlepších peronnských krčem, kde sám býval velmi častým hostem - neboť byl nadšeným obdivovatelem oněch opojných elixírů, jež snižují mozky jiných lidí na úroveň jeho mozku vlastního.

Nalezl, či spíše uzřel astrologa v koutě výčepu - „ve výhřevně”, jak se tomuto místu říká po německu i po flámsku podle hlavního kusu jeho zařízení - pece. Hvězdopravec seděl v důvěrném rozhovoru s jakousi ženou oblečenou v podivném, snad maurském či asijském kroji. Když se Le Glorieux přiblížil k Martiovi, žena se zvedla, jako by chtěla odejít.

„Na ty zprávy se můžete úplně spolehnout,” pravila cizinka a zmizela ve shluku hostí, sedících ve skupinách u několika stolů výčepu.

„Bratranče filozofe,” pravil šašek, když se řádně představil, „jedva nebesa odvolají jednu stráž, již vysílají jinou na její

místo. Jeden blázen právě odešel a hned přicházím já, abych vás zavedl do komnat Ludvíka Francouzského.”

„Jsi tedy jeho poslem?” otázal se Martius a hleděl na svého návštěvníka s náhlou obavou a podezřením. Ihned poznal Le Glorieuxovo povolání, třebaže - jak jsme se již dříve zmínili -se ze zevnějšku vévodova šaška jevilo méně nápadně, než bývalo u dvorních šašků obvyklé.

„Ano, pane,” odpověděl Le Glorieux, „a jak vám vaše bystrost i zkušenost může napovědět, když Moc vysílá Bláznovství, aby pozvalo na návštěvu Moudrost, ukazuje to jasně, na kterou nohu pacient kulhá.”

„A co kdybych odmítl přijít, když jsem zván v tak pozdní hodinu a takovým poslem?” zeptal se Galeotti.

„V tom případě bychom vás z ohledu na vaše pohodlí odnesli,” odpověděl Le Glorieux. „Přede dveřmi stojí v pohotovosti asi deset statných burgundských ozbrojenců, které mně dal k tomu účelu ten chlapík z Crevecoeuru. Neboť vězte, že můj přítel Karel Burgundský a já jsme nezbavili našeho královského příbuzného koruny, kterou nám jako osel svěřil do rukou. Jen jsme ji trochu opilovali a přistřihli; a třebaže není nyní větší než náprstek, přece je stále z ryzího zlata. Prostě a jasně, je stále svrchovaným vládcem svých poddaných, počítaje v to i vás, a je dosud nejkřesťanštějším králem starobylé jídelny v peronnském hradě, kam se nyní budete muset jako jeden z jeho věrných leníků odebrat.”

„Půjdu s vámi, pane,” souhlasil tedy Martius Galeotti a vydal se skutečně s Le Glorieuxem na cestu - nejspíš proto, že nevěděl, jak se tomu vyhnout.

„Správně jste se rozhodl, pane,” poznamenal šašek, když spolu kráčeli ke hradu, „neboť zacházíme se svým milým příbuzným tak, jak to lidé dělávají se starým vyhladovělým lvem v kleci - občas mu předhodíme nějaké to tele k snědku, aby si trochu pocvičil své staré čelisti a udržel si je v dobrém stavu.”

„Chcete snad říci,” otázal se Martius, „že mi chce král ublížit na těle?”

„Nu, to asi dovedete posoudit lépe než já,” odpověděl šprýmař, „neboť i když je dnes v noci zamračeno, domnívám se, že můžete hvězdy vidět i skrz mlhu. Nic o té věci nevím, věru že ne - ale má matička mě vždycky napomínala, abych chodil opatrně kolem krysy chycené do pasti, neboť tehdy má největší chuť člověka pokousat.”

Astrolog se již dále nevyptával a Le Glorieux podle zvyku lidí svého druhu dále žvatlal své výstřední polosarkastické, polobláznovské nesmysly a průpovídky, až filozofa posléze předal pod dohled stráže u brány peronnského hradu. Galeottiho pak posílali od jedné hlídky ke druhé, až ho nakonec vpustili do Herbertovy věže.

Šaškovy narážky nebyly vysloveny nadarmo a Martius Galeotti vyčetl z Tristanova pohledu i chování cosi, co potvrzovalo jeho obavy; neboť způsob, jakým ho vrchní profous uvítal a uváděl do královy ložnice, byl chmurný, nevlídný, zlověstný a hrozivý. Protože si astrolog všímal věcí pozemských stejně bystře jako nebeských těles, neunikly jeho zraku kladka ani provaz. Provaz se ještě houpal a Galeotti z toho usoudil, že svým náhlým příchodem asi vyrušil někoho, kdo jej právě navlékal. To všechno viděl, a proto povolal na pomoc všechen svůj důvtip, aby se vyhnul hrozícímu nebezpečí, pevně rozhodnut, že nepodaří-li se mu to, bude se bránit až doposledka proti komukoli, kdo by naň zaútočil.

S tímto úmyslem, jenž se odrážel i v jeho odhodlaném pohledu a ráznému kroku, Martius předstoupil směle před Ludvíka, nikterak neuveden v rozpaky nezdarem svých předpovědí ani nezastrašen panovníkovým hněvem a jeho pravděpodobnými následky.

„Nechť je každá příznivá planeta Vašemu Veličenstvu nakloněna,” pozdravil Galeotti krále a uklonil se mu způsobem takřka orientálním. „Nechť se všechny konstelace nepříznivé zdrží svého neblahého vlivu na mého královského pána!”

„Zdá se mi,” odvětil král, „že rozhlédneš-li se kolem po této komnatě, pomyslíš-li na to, kde se nachází a jak je hlídaná, může tvá moudrost snadno uhodnout, že mé příznivé hvězdy jsou mi nevěrné a že každá nepříznivá konjunkce už způsobila tolik zla, kolik jen způsobit mohla. Nestydíš se, Martie Galeotti, když mě tu vidíš jako vězně a vzpomeneš si na všechny své sliby a ujišťování, jimiž jsi mě sem vlákal?”

„A ty se nestydíš, můj královský pane?” odpověděl otázkou filozof. „Ty, jenž jsi byl ve vědách již tak pokročilý, ty, jehož chápavost byla tak bystrá a jehož vytrvalost byla tak

neúnavná - nestydíš se couvnout při prvním zamračení Štěstěny jako bídný zbabělec při prvním zařinčení zbraní? Chtěl jsi poznat ona tajemství, jež povznášejí člověka nad vášně, nehody, bolesti, neštěstí, životní zármutky a zklamání -což je stav, jehož dosáhneme jen tehdy, nezadáme-li si v pevnosti se starými stoiky -, a nyní couváš při prvním náporu protivenství a lehkomyslně se vzdáváš skvělé odměny, za níž jsi se rozběhl jako závodník, který však nyní ze strachu vybočuje z jediné správné dráhy jako kůn vyplašený mlhavými a neskutečnými nebezpečími?”

„Mlhavými a neskutečnými!” zvolal král. „Jak jsi drzý, tak mi odpověz - je toto hradní vězení neskutečné? A zbraně mého nenáviděného burgundského nepřítele, jež můžeš slyšet řinčet před bránou, jsou snad mlhavé? - Co je tedy skutečným zlem, ty zrádče, když vězení, sesazení z trůnu a nebezpečí, jež ohrožuje můj život, není zlem?”

„Nevědomost - nevědomost, můj bratře, a předsudky jsou jediným skutečným zlem,” odpověděl mudřec pevně. „Věř mi, že králové - byť by se těšili neomezené moci -, jsou-li obklopeni nevědomostí a předsudky, jsou méně svobodní než mudrcové v hloubi žalářů obtížení skutečnými okovy. A k této pravé blaženosti tě povedu, budeš-li mě následovat a poslouchat mých pokynů.”

„K této filozofické svobodě mě tedy měly dovést tvé lekce a tvá ponaučení?” povzdychl si král trpce. „Kéž bys mi byl řekl již v Plessis, že ona říše, kterou jsi mi tak ochotně a štědře sliboval, je v mé mysli, kde mám vládnout svým vášním, a že slibovaného úspěchu dosáhnu jen ve filozofii - a stanu se právě tak moudrým a učeným jako potulný italský šarlatán! Nepochybně bych byl mohl dosáhnout tohoto duchovního vzestupu laciněji než za cenu nejskvělejší koruny v celém

křesťanském světě a uvěznění v žalářních kobkách peronnského hradu. Odejděte, pane, a nemyslete si, že uniknete zaslouženému trestu. - Ještě je nebe nad námi!”

„Neponechám vás vašemu osudu,” odpověděl Martius, „dokud neospravedlním - dokonce i ve vašich očích, třebaže jsou zatemněné - onen věhlas astrologické vědy, jež je zářivějším drahokamem než nejjasnější démant ve vaší koruně - věhlas vznešené vědy, na niž svět bude hledět v obdivném vytržení i potom, co rod Kapetovců bude již dávno v zapomnění práchnivět v kostnicích v Saint Denis.”

„Pokračuj!” vybídl jej Ludvík. „Svou nestoudností nemůžeš změnit ani můj úmysl, ani mé názory. Možná však, že již nikdy jako král nevynesu rozsudek, a proto tě nechci odsoudit bez slyšení. Mluv tedy - i když nejlepší, co můžeš říci, je mluvit pravdu. Přiznej, že já jsem hejl, který ti naletěl, ty že jsi podvodník, tvoje předstíraná věda je klam a mam, a doznej, že planety, jež nad námi září, ovlivňují náš osud stejně málo, jako jejich odraz na hladině řeky ovlivňuje směr jejího toku.”

„Co můžeš vědět o tajemném vlivu oněch požehnaných světel?” odpověděl mu směle astrolog. „Říkáš, že jsou neschopna ovlivňovat vodstva, a přece víš dobře, že i nejslabší z nich, Měsíc - nejslabší, neboť je nejblíže naší bědné zemi -, vládne nikoli takové ubohé řece, jako je Soma, ale přílivu a odlivu samého mocného oceánu, jenž pokorně čeká na jeho vliv jako otrok na pokyn sultánův a stoupá nebo klesá podle toho, jak měsíční kotouč dorůstá nebo ubývá. A nyní, Ludvíku z Valois, odpověz zase ty na mé podobenství. Přiznej, že jsi jako bláhový cestující, jenž se rozhněvá na svého lodivoda, když nemůže zavést loď do přístavu bez občasného nepříznivého náporu větru a proudů. Pravda, naznačil jsem ti, že výsledek tvého podnikání bude pravděpodobně příznivý, ale záleží jen na nebesích, jak tohoto cíle dosáhneš; je-li cesta drsná, neschůdná a nebezpečná, je snad v mé moci uhladit ji nebo učinit ji bezpečnější? Kde zůstala tvá včerejší moudrost, jež ti tak pravdivě říkala, že cesty osudu často směřují k našemu prospěchu, i když jinak, než si přejeme, ba i v přímém rozporu s našimi přáními?

„To mi připomíná jistou zcela určitou lež!” zvolal král chvatně. „Předpovídal jsi, že ten Skot splní svůj úkol příznivě - v souladu s mými zájmy a ctí -, a přece, jak dobře víš, skončilo to tak, že mi nic na světě nemůže smrtelněji ublížit než dojem, jakým asi výsledek této záležitosti zapůsobí na toho šíleného burgundského býka. To je vyložený podvod -

zde jsou všechny tvé vytáčky marné - zde nemůžeš poukazovat na žádný vzdálený budoucí obrat v přílivu a odlivu, na nějž bych měl podle tvého přání pokojně čekat jako hlupák sedící na břehu řeky, jenž chce suchou nohou přejít na druhou stranu, a proto trpělivě vyčkává, až řeka odplyne. Zde tě tvá úskočnost podvedla - neboť jsi vyslovil zcela určitou, přesně vymezenou předpověď, jež se ukázala zcela falešnou.”

„Jež se ukáže nejvýš spolehlivou, nevyvratitelnou a pravdivou,” odpověděl astrolog směle. „Nepřál bych si žádného většího vítězství umění nad nevědomostí, než jaké poskytne tato předpověď a její splnění. Říkal jsem ti, že bude věrný při každém čestném úkolu - a nebyl snad věrný? Říkal jsem ti, že nebude ochoten pomáhat v nějaké nepoctivé, mrzké hře - a nebyla to snad pravda? Pochybuješ-li o tom, zeptej se cikána Hayraddina Maugrabina.”

Při těchto slovech král do temna zrudl hanbou a vztekem.

„Říkal jsem ti,” pokračoval astrolog, „že konjunkce planet, při níž se vydal na cestu, mu věští nebezpečí - a nebyla snad jeho cesta plna nástrah a nebezpečí? - Ujišťoval jsem tě, že táž konjunkce věští výhody tomu, kdo ho vysílá - a zakrátko již budeš z nich těžit.”

„Zakrátko z nich budu těžit!” zvolal král. „Což již nyní nepociťuji jejich výsledek - zneuctění a uvěznění?”

„Ne,” odpověděl astrolog, „ještě není vše skončeno. - Svým vlastním jazykem budeš muset zanedlouho přiznat, že způsob, jakým se tvůj posel choval při vykonávání úkolu, jímž jsi ho pověřil, ti přinesl mimořádné výhody.”

„To už je ale velká - až příliš velká drzost, takto mě podvádět a současně urážet!” rozhořčil se král. „Zmiz! -Nemysli si však, že křivdy a hanebnosti na mně spáchané zůstanou bez odplaty! - Ještě je nebe nad námi!”

Galeotti se obrátil k odchodu. „Počkej však,” oslovil ho král ještě jednou, „své podvody jsi hájil odhodlaně; odpověz mi tedy ještě na jednu otázku a dobře si rozmysli, co řekneš. Může tvé předstírané umění předpovědět hodinu tvé vlastní smrti?”

„Jen ve vztahu k osudu někoho jiného,” odpověděl Galeotti.

„Nerozumím tvé odpovědi,” řekl Ludvík.

„Nuže, věz tedy, ó králi,” pravil Martius, „že jen toto mohu o své smrti říci s určitostí: nastane přesně čtyřiadvacet hodin před smrtí Vašeho Veličenstva.”

„Ha! Co pravíš?” zvolal král a výraz jeho tváře se opět změnil. „Počkej - počkej - neodcházej! - Počkej ještě chvilku! Slyšel jsem správně? Skutečně jsi říkal, že moje smrt bude následovat tak brzy po tvé?”

„Do čtyřiadvaceti hodin,” potvrdil Galeotti pevně, „je-li třebas i jen jediná jiskra pravdivého proroctví v oněch jasných a tajemných nebeských tělesech, z nichž každé na své pouti hlubinami vesmíru hovoří, třebaže nemá jazyka. - Přeji Vašemu Veličenstvu dobré noci!”

„Počkej - počkej - neodcházej,” zadržel král astrologa, uchopil ho za ruku a odvedl dále ode dveří. „Martie Galeotti, byl jsem ti přece dobrým pánem - obohatil jsem tě - učinil jsem tě svým přítelem - svým společníkem - učitelem při svých studiích. Mluv se mnou upřímně, zapřísahám tě! Skutečně se skrývá nějaká pravda v tvém umění? - Skutečně poslání toho Skota dopadne pro mne příznivě? A zemřeme opravdu tak brzy - tak velmi brzy po sobě? Přiznej se, můj dobrý Martie - co říkáš, je jen obratným kouskem tvého řemesla. - Přiznej se, prosím tě - a nebudu tě nijak stíhat svou nemilostí. Jsem již stár - jsem uvězněn - pravděpodobně ztratím království. Pro člověka v mém postavení má pravda cenu celých říší - a jen u tebe, předrahý Martie, musím hledat tento neocenitelný klenot.”

„A já jsem vám ho předložil, Vaše Veličenstvo,” odpověděl Galeotti, „třebaže jsem se tím vydal v nebezpečí, že se v záchvatu surové vášně na mne vrhnete a roztrháte mě.”

„Kdo - já, Galeotti?” bránil se Ludvík mírně. „Běda, jak se

ve mně mýlíš! - Což nejsem vězněm a nemusím být trpělivý, zejména když bych svým hněvem ukázal jen svou nemohoucnost? - Řekni mi tedy zcela upřímně: Klamal jsi mě, nebo - nebo je tvá věda pravdivá a pravdivěji vykládáš?”

„Vaše Veličenstvo mi promine, když odpovím, že čas - jen čas a vývoj událostí přesvědčí nedůvěřivost,” odvětil Martius Galeotti. „Sotva by se slušelo, abych já, který jsem požíval takové důvěry v poradním shromáždění proslulého dobyvatele a turkobijce, vznešeného Matyáše Korvína Uherského - ba i v kabinetu samotného císaře -, abych já, Martius Galeotti, opakoval tvrzení, jež jsem již jednou prohlásil za pravdivá. Nechcete-li mi uvěřit, mohu vás odkázat jen na vývoj událostí. Několik dní trpělivosti potvrdí, nebo vyvrátí, co jsem říkal o tom mladém Skotovi. A bez odmluvy zemřu na katovském kole a nechám si údy lámat kloub po kloubu, nebude-li mít Vaše Veličenstvo prospěch - a

o

mimořádný, velice závažný prospěch - z neohroženého chování onoho Quentina Durwarda. Ale kdybych snad měl skutečně zemřít v takových mukách, pak udělá Vaše Veličenstvo dobře, vyhledá-li duchovního otce; neboť od okamžiku, kdy vyrazím svůj poslední sten, zůstane vám jen čtyřiadvacet hodin pro zpověď i pokání.”

Ludvík, vyprovázeje Galeottiho, neustále jej držel za rukáv, a když otevřel dveře, řekl neobyčejně hlasitě:

„Zítra si o tom ještě pohovoříme. Jdi v pokoji, můj učený otče! - Jdi v pokoji! - Jdi v pokoji!”

Opakoval tuto větu třikrát a i potom - v obavě, aby si vrchní profous nevykládal chybně jeho úmysl - vyprovodil astrologa až do síně. Přitom ho stále držel za roucho, jako by se bál, že mu filozofa vyrvou z rukou a zardousí ho přímo před jeho vlastníma očima. Pustil ho ze svého sevření, teprve když nejen mnohokráte opakoval dobrotivou větu „Jdi v pokoji!”, ale když nadto ještě dal vrchnímu profousovi tajné znamení, jímž odvolal všechny zákroky proti astrologově osobě.

Takto tedy nějaké tajné zprávy společně s troufalou odvahou a s pohotovým důvtipem zachránily Galeottiho z nebezpečí, jež mu bezprostředně hrozilo; a takto byl Ludvík, nejprohnanější a současně nejmstivější panovník oné doby, ošizen o pomstu svou pověrčivostí, neboť vzhledem k nesčetným zločinům, jež v minulosti spáchal, pociťoval strach před smrtí obzvláště krutě.

Přesto byl však značně pokořen, že se musel vzdát zamýšlené pomsty, a na jeho zklamání se zřejmě podíleli i jeho nohsledi, kteří měli popravu vykonat. Jedině Le Balafré -jemuž byla celá věc zcela lhostejná - odešel ode dveří, kde stál na stráži, hned jakmile dostal znamení, že se rozkaz odvolává; pohodlně ulehl a za několik minut již tvrdě spal.

Když se král vrátil do své ložnice a společnost v síni se uložila k odpočinku, vrchní královský profous se nepřestával dívat na urostlou astrologovu postavu pohledem, jakým tarač pozoruje kus masa, jež mu kuchař vytrhl z tlamy. Jeho pacholci si mezitím sdělovali své osobité pocity.

„Ten ubohý, zaslepený čemokněžník ztratil nejkrásnější příležitost, aby si některé ze svých hříšných čar a kouzel, jimiž se provinil, odpykal tím, že by zemřel na šňůře svatého Františka,” zašeptal svému druhu Petit-Andréovi Trois-Eschelles s výrazem soucitu a náboženského zápalu. „A já jsem měl věru v úmyslu ponechat mu kolem krku tu požehnanou pohodlnou oprátku, abych zaplašil ďábla od jeho nešťastného těla.”

„A já,” pravil Petit-André, „jsem zase ztratil nejvzácnější příležitost, jak zjistit, o kolik se protáhne třípramenný provaz pod váhou sedmnácti kamenů. Byl by to skvělý a velice zajímavý pokus z našeho oboru - a ten dobrý starý brach mohl mít tak lehkou smrt!”

Zatímco spolu šeptem rozmlouvali, Martius se usadil na opačné straně velikého kamenného krbu, kolem něhož se rozložila celá společnost, a po straně je pozoroval podezřívavým pohledem. Nejdříve sáhl do své kazajky a ujistil se, že rukojeť jeho velice ostré dvojsečné dýky, kterou nosil neustále při sobě, je v příhodné poloze, aby ji mohl rychle uchopit; neboť - jak jsme se již dříve zmínili - hvězdopravec, třebaže nyní již poněkud nemotorný, byl silný atletický muž a dovedl rychle a obratně zacházet se svou zbraní. Ubezpečen, že jeho věrný nástroj je připraven, vyňal ze zánadn pergamenový svitek popsaný řeckým písmem a kabalistickými znaky, prohrábl dřevo v krbu a rozdmýchal plamen, v jehož mihotavé záři mohl dobře rozeznat obličeje a polohu všech, kteří leželi kolem: drsnou, strnulou, jakoby,z bronzu ulitou tvář skotského vojáka, ležícího nehybně v těžkém hlubokém spánku - bledou, bojácnou tvář lazebníka Olivera, jenž chvílemi jako by spal, ale pak znenadání zase otevřel oči a chvatně zvedl hlavu, jako by ho náhle bodla nějaká vnitřní bolest nebo jako by ho byl probudil nějaký vzdálený zvuk - nespokojené, divošské buldočí rysy vrchního profouse, vypadajícího jako člověk,

„jemuž plán nevyšel, jenž trpce zklamán zabíjet by chtěl”

a v pozadí odpornou, pokryteckou tvář Trois-Eschellese, jehož oči byly upřeny k nebesům, jako kdyby potichu odříkával své modlitby, a ohavné, směšné tahy Petit-Andréa, bavícího se - dokud neusnul - tím, že napodoboval posunky a kyselé obličeje svého druha.

Mezi těmito sprostými a nízkými tvářemi se sotva mohlo něco vyjímat lépe než důstojná postava, pěkný vzhled a velitelské, oduševnělé rysy hvězdopravcovy. V tu chvíli se podobal jednomu ze starověkých mágů, který je uvězněn v brlohu loupežníků a právě se chystá vyvolat ducha, aby se osvobodil. A skutečně, i kdyby jedinou jeho předností byla krása jeho velebného plnovousu, splývajícího nyní na tajemný svitek, jejž držel v ruce, bylo by odpustitelné, kdybychom pocítili lítost nad tím, že takovým vzezřením byl obdařen člověk, jenž svého nadání, učenosti, výmluvnosti i svého majestátního vzhledu využíval při nízkém zaměstnání obratného podvodníka.

Tak uplynula noc uvnitř zdí věže hraběte Herberta na peronnském hradě. Jakmile pronikly první paprsky úsvitu do starobylé gotické komnaty, král si k sobě zavolal Olivera. Lazebník zastihl mocnáře sedícího v nočním rouchu a podivil se nad změnou, jakou jediná noc smrtelného strachu vryla do královy tváře. Byl by nad tím jistě projevil starost a znepokojení, ale Ludvík ho umlčel a začal mu vysvětlovat rozmanité způsoby, jimiž se předtím snažil získat přátele na burgundském dvoře; v této činnosti měl Oliver podle králových pokynů pokračovat, jakmile dostane povolení vzdálit se z věže. A nikdy předtím bystrost králova rozumu a důvěrná znalost všech pohnutek, jež ovlivňují lidské činy, neudělala na jeho lstivého pomocníka tak mocný dojem jako při této pamětihodné poradě.

Asi za dvě hodiny poté dostal Oliver od hraběte z Crěvecoeuru povolení, aby se vzdálil z hradu a vykonal pochůzky, jimiž ho jeho pán pověřil. Ludvík pak poslal pro svého astrologa, kterému zřejmě zase začal důvěřovat, a měl s ním dlouhou poradu. Její výsledek ho očividně velice povzbudil a dodal mu více odvahy a důvěry, než projevoval předtím. Potom se král oblékl a přijal ranní zvořilostní návštěvu Crěvecoeurovu tak vyrovnaně a klidně, až se burgundský šlechtic nemálo podivil, a to tím spíše, poněvadž se již dozvěděl, že vévoda strávil několik hodin v náladě, jež zřejmě nevěstila pro královu bezpečnost nic dobrého.

Kapitola XXX NEJISTOTA

Náš úradek kolísá jako bárka vratká, jež v náporu je střetnuvších se proudu.

Stará hra

Jestliže Ludvík trávil noc v úzkosti a rozčilení, noc vévody Burgundského - jenž nikdy nedovedl přemáhat své vášně v té míře jako král, ba dovoloval jim, aby takřka úplně a bez překážky ovládaly jeho činy - byla ještě neklidnější.

Podle obyčeje té doby s ním sdíleli ložnici dva jeho hlavní a nejoblíbenější rádci, D’Hymbercourt a Comines; jejich lůžka byla umístěna v blízkosti panovníkovy postele. Nikdy nebylo jejich přítomnosti třeba více než této noci, kdy se vévodova mysl - sužovaná zármutkem, vášní, touhou po pomstě a přitom vědomím, že mu jeho smysl pro čest zakazuje mstít se na Ludvíkovi v jeho nynějším postavení - podobala soptícímu vulkánu, jenž ze sebe chrlí svůj různorodý obsah, smíšený a slitý v jedinou hořící masu.

Vévoda odmítl se svléknout nebo učinit jakékoli přípravy

ke spánku a strávil noc v celé řadě nejprudších výbuchů vášně. Při některých z těchto záchvatů mluvil se svými společníky tak rychle, nepřetržitě a nesrozumitelně, že se skutečně vážně obávali o jeho rozum. Hovořil o zásluhách a laskavosti zavražděného biskupa lutyšského, vzpomínal na všechny projevy vzájemné laskavosti, náklonnosti a důvěry, až se nakonec vybičoval do vrcholného záchvatu hoře, v němž se vrhl na postel, zaryl tvář do podušek a málem se udusil potlačovanými vzlyky a slzami. Hned nato však vyskočil z lůžka a dal průchod jiné, zuřivější náladě. Chvatně přecházel

… vyrážel nesouvislé hrozby, a ještě nesouvislejší přísahy pomsty (str. 374)

po komnatě a vyrážel nesouvislé hrozby, a ještě nesouvislejší přísahy pomsty. Přitom podle svého zvyku dupal nohama o podlahu a přísahal při svatém Jiří, svatém Ondřeji a každém, koho pokládal za obzvláště svatého, že se krvavě pomstí de la Marckovi, lutyšským měšťanům a tomu, kdo je původcem všeho zla. Poslední hrozba - tu mručel ještě temněji než ostatní - se zřejmě vztahovala na krále. V jedné chvíli se Karel rozhodl, že povolá vévodu Normandského, králova bratra, s nímž byl Ludvík velmi znepřátelen, a v dohodě s ním přinutí zajatého panovníka, aby se vzdal buď koruny samé, nebo alespoň některých jejích nejcennějších práv a závislých území.

Ještě následující den a noc byly vyplněny stejně bouřlivými a vrtkavými úvahami, či spíše rychlými proměnami vášně. Vévoda skoro nejedl a nepil, nepřevlékal se a vůbec se choval jako člověk, u něhož zuřivost může vyústit v úplné šílenství. Ale ponenáhlu se přece jen uklidňoval, a začal se dokonce čas od času i radit se svými ministry. Na těchto poradách bylo předloženo mnoho návrhů, ale nedospělo se k žádnému rozhodnutí. Comines nás ujišťuje, že v jednu chvíli již seděl kurýr na koni, připraven odejet, aby narychlo povolal vévodu Normandského; v tom případě by asi vězení francouzského panovníka nejspíš bylo - jako v jiných podobných případech -jen krátkou zastávkou na cestě ke hrobu.

Jindy zase, když již vyčerpal svou zuřivost, seděl Karel s nehybnou, strnulou tváří jako člověk přemýšlející o nějakém zoufalém činu, k němuž se však prozatím ještě nedovede odhodlat. A v takové chvíli by sotva bylo třeba něčeho více než pouhého zákeřného pokynu některého z jeho rádců, kteří k němu přicházeli, a vévoda by se byl dal strhnout k nějakému neprozřetelnému skutku. Ale takřka všichni burgundští šlechtici byli ochotni doporučovat mírný postup, jednak proto, že pokládali osobu krále a nejvyššího lenního pána za posvátnou, jednak z ohledu na věrnost poddaných, na obecnou víru a důvěru mezi lidmi i na věrnost a čest samého vévody, jenž by neměl zklamat důvěru krále, který se mu dobrovolně vydal do rukou. Důvody, jež se D’Hymbercourt a Comines občas odvážili v noci nadhodit, naléhavě zdůrazňovali a podporovali v rozvážnějších chvílích příštího rána Crevecoeur i jiní rádci. Jejich horlivost, s níž se snažili působit na vévodu Karla v králův prospěch, nebyla možná tak zcela nezištná. Jak jsme již uvedli, mnozí z nich byli králem štědře obdarováni a jiní zase měli ve Francii své statky nebo jiné zájmy, takže byli do jisté míry pod Ludvíkovým vlivem; mimoto se dá sotva pochybovat o tom, že poklad, pod nímž se prohýbali tři mezci, když král vstoupil do Peronnu, se během těchto porad značně zmenšil.

Třetího dne přispěl Karlovým rádcům na pomoc svým italským ostrovtipem Campo-Basso; a Ludvík měl štěstí, že hrabě nepřišel již dříve, kdy Karlův hněv dosud planul nespoutanou silou své prvotní zuřivosti. Ihned po jeho příchodu se sešla státní rada v řádném zasedání, aby uvážila, co učinit v tak mimořádné a zároveň naléhavé situaci.

Při této příležitosti vyslovil Campo-Basso svůj názor, zaobalený bajkou o poutníku, zmiji a lišákovi. Připomněl vévodovi, co poradil lišák Reynard dotyčnému člověku: totiž že má zašlápnout svého smrtelného nepřítele, když mu ho příznivá náhoda vydala na milost a nemilost. Hrabě Comines si povšiml, jak vévodovi zajiskřily oči nad návrhem, jejž mu jeho vlastní divoká povaha opětovně našeptávala, a spěšně podotkl, že Ludvík možná ani není přímým spoluviníkem krvavého činu spáchaného na Schonwaldtském hradě, že se třebas bude moci ospravedlnit z tohoto nařčení a že za zmatky a nepokoje, jež jeho intriky způsobily v Karlových državách a v državách vévodových spojenců, bude snad moci poskytnout nějaké jiné vhodné zadostiučinění. Varoval také, že násilí na králi by nepochybně mělo pro Francii i Burgundsko nedozírné a velice neblahé následky; obzvláště je třeba se obávat, že by Angličané využili rozruchu a občanských zmatků a nepokojů, jež by nutně povstaly, zmocnili by se Normandie a Guyenne a obnovili ony strašlivé války, jež se jen za velikých nesnází a útrap podařilo ukončit společným bojem Francie a Burgundska proti tomuto ostrovnímu nepříteli. Nakonec přiznal, že nechce doporučovat, aby krále propustili na svobodu bez jakýchkoli podmínek, že však radí, aby vévoda nevyužíval svého nynějšího výhodného postavení k ničemu jinému než k uzavření čestné a spravedlivé smlouvy mezi oběma zeměmi. Král by ovšem musel poskytnout takové záruky, jež by mu znemožňovaly smlouvu porušit nebo v budoucnu jakkoli kalit vnitřní mír v burgundských provinciích. D’Hymbercourt, Crevecoeur a jiní vévodovi rádci rovněž projevili svůj nesouhlas s násilnými opatřeními, jež navrhoval Campo-Basso, a vyslovili názor, že dohodou je možno získat trvalejší výhody, a to daleko čestněji než nějakým ukvapeným činem, kterým by se porušila věrnost a zákony pohostinství a který by se stal skvrnou na cti jejich země.

Vévoda naslouchal těmto důvodům s očima sklopenýma k zemi a s čelem tak svraštěným, že se mu jeho chundelaté obočí spojilo v jedinou masu. Jakmile se však Crevecoeur zmínil, že podle jeho názoru Ludvík ani nevěděl o ukrutném činu spáchaném na Schonwaldtu, ani na něm nemá spoluvinu, Karel zvedl hlavu, vrhl na svého rádce zuřivý pohled a zvolal:

„I ty jsi již slyšel cinkot francouzského zlata, Crevecoeure? - Zdá se mi, že při našich poradách vyzvání tak vesele jako zvony v Saint Denis. Odvažuje se snad někdo tvrdit, že Ludvík nerozdmýchával nepokoje ve Flandřích?”

„Můj milostivý pane,” hájil se Crevecoeur, „má ruka je spíše obeznámena s ocelí než se zlatem. A tak málo jsem nakloněn domnívat se, že Ludvík nenese vinu na nepokojích ve Flandřích, že jsem ho teprve nedávno před tváří celého jeho dvora veřejně obvinil z falše a z porušení slibu věrnosti a vaším jménem jsem ho vyzval k boji. Ale i když jsou jeho

pletichy prapřícinou těchto nepokojů, přece nevěřím, že by byl schvaloval zavraždění biskupa, a naopak jsem přesvědčen, že jeden z jeho emisarů veřejně proti vraždě protestoval. Je-li Vaší Milosti libo, mohu toho člověka předvést.”

„Je nám to libo!” zvolal vévoda. „Při svatém Jiří! Mohl bys pochybovat, že chceme postupovat spravedlivě? Je o nás přece známo, že i na vrcholu svých vášní zůstáváme vždy poctivým a spravedlivým soudcem. My sami se chceme setkat s francouzským králem tváří v tvář - my sami ho obviníme z křivd a bezpráví na nás spáchaných - a my sami mu oznámíme, jaká zadostiučinění od něho očekáváme a žádáme. Ukáže-li se, že na této vraždě nenese vinu, pokání za jiné jeho zločiny bude možná lehčí. Vyjde-li však jeho vina najevo - kdo by chtěl tvrdit, že kajícný život v nějakém odlehlém klášteře není nejvýš zaslouženým a krajně milostivým trestem? - Ba kdo by se opovážil odsuzovat ještě přímější a rychlejší pomstu?” dodal, rozpaluje se při své řeči. „Přiveďte svého svědka. Hodinu před polednem se odebereme do hradu. Zaznamenáme si zatím některé požadavky, jež musí přijmout, jinak běda jeho hlavě! Ostatní podmínky budou záležet na důkazech. Rozpusťte radu a rozejděte se! Musím se ještě převléci, neboť tento úbor je sotva vhodný k návštěvě u mého nejmilostivějšího panovníka.”

S hlubokým a trpkým důrazem na posledních slovech vévoda vstal a vyšel z komnaty.

„Ludvíkova bezpečnost - a co horšího - i čest Burgundska visí na vlásku,” pravil D’Hymbercourt Crevecoeurovi a Cominesovi. „Pospěš do hradu, Cominesi - máš vybroušenější jazyk než já nebo Crevecoeur. Vysvětli Ludvíkovi, jaká bouře se blíží - bude pak sám již nejlépe vědět, jak se má zachovat. Doufám, že ten gardista neřekne nic, co by mohlo králi přitížit, neboť kdopak může vědět, čím ho Ludvík vlastně pověřil?”

„Zdá se, že je to smělý mladík a na svůj věk rozvážný a obezřetný,” poznamenal Crevecoeur. „Ve všem, co mi řekl, bral ohled na krále jako na panovníka, jemuž slouží. Bude se doufám chovat stejně i ve vévodově přítomnosti. Musím ho však jít vyhledat a rovněž i hraběnku z Croye.”

„Hraběnku! Což jste neříkal, že zůstala v klášteře svaté Brigity?”

„Ano,” odpověděl Crevecoeur, „ale na vévodův rozkaz jsem musel pro ni spěšně poslat. Donesli ji sem v nosítkách, neboť byla neschopna cestovat jinak. Byla úplně přemožena zármutkem a sklíčeností. Trápí se nad nejistým osudem své příbuzné, hraběnky Hameliny, a také nad vlastními chmurnými vyhlídkami do budoucnosti, neboť se provinila proti lenním povinnostem tím, že uprchla z péče svého pána, vévody Burgundského. A o něm se dá ze všech lidí na světě nejméně předpokládat, že by se lhostejně díval na něco, co zasahuje do jeho vrchnostenských práv.”

Zpráva o mladé hraběnce, jež se octla v Karlově moci, přidala Ludvíkovým myšlenkám další, a ještě bodavější ostny. Uvědomoval si, že prozradí-li Isabela pletichy, jimiž přiměl ji a hraběnku Hamelinu, aby zvolily za své útočiště Plessis-les-Tours, může tím poskytnout vévodovi onen důkaz, jejž se snažil odstranit popravou Zameta Maugrabina; a věděl až příliš dobře, do jaké míry by takový důkaz mohl být vévodovi pohnutkou i záminkou, aby až do krajnosti využil jeho vlastní současné, nejvýš nepříjemné situace.

O těchto věcech Ludvík velmi znepokojeně rozmlouval s rytířem Cominesem, jehož pronikavý důvtip a politické nadání lépe vyhovovaly králově povaze než strohá vojenská přímost Crěvecoeurova a feudální povýšenost

D’ Hymberc ourtova.

„Tito nepružní, tvrdí vojáci, milý příteli Cominesi,” pravil Ludvík budoucímu historikovi, „by nikdy neměli vstupovat do králova kabinetu, ale měli by zůstat se svými halapartnami a partyzánami v předpokoji. Jejich paže jsou, pravda, stvořeny pro naši potřebu, ale panovník, jenž použije jejich hlav jinak než za kovadlinu pro nepřátelské meče a palcáty, jedná jako blázen, který své milence daruje místo náhrdelníku psí obojek. S takovými lidmi, jako jsi ty, Filipe, kteří svým bystrým kritickým zrakem pronikají pod povrch věcí, vztahů a záležitostí, by měli panovníci zasedat k poradnímu stolu a zvát je do svého kabinetu - ba co říkám? - vpouštět je i do nejskrytějších zákoutí své duše.”

Hrabě Comines, sám člověk velmi bystrého ducha, byl přirozeně polichocen pochvalou jednoho z nejprozíravějších evropských panovníků; a nedovedl skrýt své uspokojení natolik, aby Ludvík nepoznal, že na něj alespoň poněkud zapůsobil.

„Přál bych si,” pokračoval král, „abych měl takového služebníka, či spíše abych ho byl hoden. Pak bych se jistě nebyl octl v tomto neblahém postavení. Avšak ani své nynější nepříjemné situace bych příliš nelitoval, kdyby se mi podařilo najít způsob, jak si zajistit služby takového zkušeného státníka.”

Comines odvětil, že všechny jeho schopnosti, pokud nějaké má, jsou Jeho nejkřesťanštějšímu Veličenstvu plně k službám -ovšem s patřičným ohledem na věrnost a manské povinnosti k jeho pravoplatnému pánu vévodovi Burgundskému.

„Což bych vás chtěl já zlákat, abyste se zpronevěřil těmto povinnostem?” zvolal Ludvík pateticky. „Běda! Což se nenacházím nyní v nebezpečí právě proto, že jsem příliš důvěřoval svému vazalovi? A komu může být feudální věrnost posvátnější než mně, jehož bezpečnost závisí právě na této věrnosti, jíž se musím nyní dovolávat? - Ne, Filipe z Comines - jen dále věrně služte Karlovi Burgundskému - a nejlépe mu posloužíte, když docílíte slušného urovnání jeho sporu s Ludvíkem Francouzským. Tím prokážete službu nám oběma a alespoň jeden z nás nebude nevděčný. Slyšel jsem, že vaše příjmy na tomto dvoře se stěží vyrovnají platu nejvyššího sokolníka; a tak jsou služby nejmoudřejšího rádce v Evropě ceněny stejně jako práce chlapíka, jenž krmí a ošetřuje luňáky! Državy Francie jsou rozsáhlé - a její panovník má mnoho zlata. Dovolte mi, drahý příteli, napravit tento ostudný nepoměr. Prostředky k tomu nejsou nijak daleko. - Dovolte mi, abych jich použil.”

Král vylovil těžký váček s penězi, ale Comines, delikátnější ve svém cítění než většina tehdejších dvořanů, tuto nabídku nepřijal. Prohlásil, že je zcela spokojen se štědrostí svého vlastního panovníka, a ujistil Ludvíka, že jeho touha prospět králi se nemůže zvětšit žádným darem.

„Jedinečný muži!” zvolal král. „Dovolte, abych objal jediného dvořana své doby, jenž je schopný a zároveň neúplatný. Moudrost a ctnost jsou potřebnější než ryzí zlato. A věřte mi, Filipe, v těchto nesnázích důvěřuji vaší laskavosti více než koupené pomoci jiných lidí, kteří ode mne obdrželi dary. Vím, že nebudete svému pánovi doporučovat, aby zneužil příležitosti, kterou mu poskytla náhoda a - abych mluvil upřímně, Cominesi - i moje vlastní hloupost.”

„Nikoli, aby jí zneužil,” odvětil historik, „rozhodně však, aby jí využil.”

„Ale jak a do jaké míry?” zeptal se Ludvík., „Nejsem takový osel, abych očekával, že vyváznu bez výkupného - ale ať je rozumné - vždy jsem ochoten naslouchat hlasu rozumu, ať už v Paříži, v Plessis, nebo v Peronnu.”

„Avšak s dovolením Vašeho Veličenstva,” odvětil hrabě Comines. „Rozum v Paříži a v Plessis často mluvíval tak tichým a jemným hlasem, že nedosáhl vždy u Vašeho Veličenstva slyšení. V Peronnu si však vypůjčil hlásnou troubu Nevyhnutelnosti a jeho hlas se stává pánovitým a naléhavým.”

„Mluvíte příliš obrazně,” poznamenal Ludvík, neschopen potlačit své rozladění. „Jsem jen prostý, těžko chápavý člověk, pane rytíři z Comines. Prosím, zanechte svých básnických obratů a mluvte se mnou srozumitelněji. Co ode mne váš vévoda žádá?”

„Nepřináším žádné návrhy, Vaše Veličenstvo,” odpověděl Comines. „Vévoda vám brzy osobně vysvětlí svá přání. Jsou zde však určité věci, jež by vévoda Burgundský mohl předložit jako své návrhy, a bylo by myslím dobře, aby se na ně Vaše Veličenstvo připravilo. Například bude jistě žádat, abyste s konečnou platností a neodvolatelně postoupil Burgundsku ona města na Somě.”

„To jsem očekával,” odvětil Ludvík.

„Dále abyste se zřekl Lutyšských a Viléma de la Marck.”

„Zřeknu se jich tak ochotně, jako se zříkám pekla a satana,” souhlasil Ludvík.

„Bude třeba, aby Vaše Veličenstvo poskytlo záruku -zástavou, rukojmími, obsazením pevností nebo jiným způsobem -, že Francie napříště nebude podněcovat Flámy ke vzpouře.”

„To je novinka,” pravil král, „aby vazal vymáhal záruky od svého panovníka - ale budiž.”

„Dále bude asi žádat vhodný a nezávislý úděl pro vašeho nejjasnějsího bratra, jenž je spojencem a přítelem mého pána -buď Normandii, nebo Champagne -, neboť vévoda miluje rodinu vašeho otce, můj lenní pane.”

„Ano, tak ji miluje,” pravil Ludvík, „že by z nich mort-dieu! ze všech nejraději nadělal krále. - Už jste vyčerpal zásobu svých pokynů?”

„Ještě ne docela,” odpověděl jeho rádce. „Jedním z požadavků jistě bude, aby Vaše Veličenstvo přestalo znepokojovat vévodu Bretaňského, jak jste to v poslední době činil, a abyste jemu i jiným velkým vazalům napříště již neupíral právo razit si vlastní minci a nazývat se vévody a panovníky z milosti boží -”

„Prostě, abych ze všech svých vazalů nadělal krále. Pane Filipe, chcete mě dohnat k bratrovraždě? - Pamatujete se přece na mého bratra Karla? Sotvaže se stal vévodou z Guyennu, zemřel. - A vzdám-li se všech těch bohatých provincií, co pak ještě zbude potomku a nástupci Karla Velikého kromě cti, že ho v Remeši pomažou olejem a že bude obědvat pod vysokým baldachýnem?”

„Zmírníme starosti Vašeho Veličenstva a dáme vám společníka v tomto osamělém, ale vznešeném postavení,” poznamenal Filip z Comines. „Vévoda Burgundský, třebaže si v přítomné době nečiní nárok na titul nezávislého krále, přece žádá, aby byl napříště zbaven všech znevažujících, potupných projevů poddanství vůči francouzské koruně; a má v úmyslu na znamení svrchovanosti a úplné nezávislosti svých držav překlenout svou vévodskou korunku panovnickým obloukem opatřeným na vrcholu zeměkoulí.”

„A jak se odvažuje vévoda Burgundský, vazal, jenž přísahal věrnost Francii,” zvolal Ludvík a rozčileně vyskočil, „jak se jen odvažuje navrhovat svému panovníkovi podmínky, za něž by podle každého evropského práva mohl být odsouzen ke ztrátě léna?”

„Výkon rozsudku o ztrátě léna by v tomto případě byl nesnadný,” poznamenal Comines klidně. „Vaše Veličenstvo jistě ví, že strohý výklad manského práva pomalu zastarává i ve svaté říši římské a že panovníci i vazalové se snaží upravit vzájemný vztah podle toho, jakou mají moc a jaká se jim naskytne příležitost. Vměšování Vašeho Veličenstva mezi vévodovy vazaly ve Flámsku dostatečně ospravedlní postup mého pána, neboť rozšířením své vlastní samostatnosti odstraní i všechny záminky, pod nimiž by Francie mohla v budoucnosti opět neoprávněně zasahovat do vnitřních záležitostí jeho držav.”

„Cominesi, Cominesi!” zvolal král a znovu povstal a zamyšleně přecházel komnatou. „Toto je hrozný výklad na text Vae victis!; přece nemůžete myslet vážně, že by vévoda trval na všech těchto krutých podmínkách?”

„Chtěl bych alespoň, aby Vaše Veličenstvo bylo předem připraveno, že se o nich bude jednat.”

„Ale umírněnost, pane rytíři z Comines, umíměnost v úspěchu je nutná - nikdo to neví lépe než vy -, aby se dosáhlo trvalých výhod.”

„Ráčí-li Vaše Veličenstvo dovolit, pozoroval jsem, že to bývá vždy prohrávající strana, jež vynáší ctnost umírněnosti. Ten, kdo vyhrává, si většinou cení především obezřetnosti, jež mu radí, aby nenechal žádnou příležitost nevyužitu.”

„Nu dobře, uvážíme to,” odvětil král. „Doufám však, že jste alespoň už došel na konec seznamu vévodových nerozumných požadavků? Přece zde už nemůže být nic - ale je-li zde ještě něco - neboť ti to vidím na tváři -, co je to? Co jiného by to mohlo ještě být, ne-li má koruna, kterou předcházející požadavky, budou-li splněny, zbaví všeho lesku?”

..Nikdy, nikdy!‘4 vybuchl rozčileně král a začal pobíhat komnatou… (str. 383}

„Vaše Veličenstvo,” pravil Filip z Comines, „věc, o níž se musím ještě zmínit, je částečně - ba ve velike míře - ve vévodově vlastní moci. Přece však zamýšlí přizvat i Vaše Veličenstvo, neboť je to záležitost, jež se vás úzce dotýká.”

„Pasquedieu!” zvolal král netrpělivě, „co to je? - Mluvte, rytíři Filipe. - Mám mu snad poslat svou dceru za milenku? -Nebo jakým způsobem mě chce ještě zneuctít?”

„Nechce vás zneuctít, můj lenní pane! Ale příbuzný Vašeho Veličenstva, nejjasnější vévoda Orleánský -”

„Ha!” vzkřikl král, ale Comines, nedbaje jeho vyrušení, pokračoval:

„- věnoval svou náklonnost mladé komtese Isabele z Croye a vévoda Karel očekává, že stejně jako on sám dá i Vaše Veličenstvo souhlas k jejich sňatku a že v dohodě s ním poskytnete tomuto nejvýš urozenému manželskému páru takový úděl, jaký ve spojení se statky hraběnky Isabely bude vhodným a důstojným základem domácnosti francouzského prince.”

„Nikdy, nikdy!” vybuchl rozčileně král - v poslední době se už jen stěží ovládal - a začal pobíhat komnatou vzrušeným, nestejnoměrným krokem, jenž ostře kontrastoval s jeho obvyklým klidem a mistrným sebeovládáním. „Nikdy, nikdy! - Ať jen přinesou nůžky a ostříhají mi vlasy jako obecnímu bláznovi, jemuž se tolik podobám. Ať jen dají rozkaz, aby mě pohltily brány kláštera nebo zející jáma hrobu! Ať přinesou svá rozžhavená železa, aby mi vypálili oči - sekeru nebo jed -cokoli chtějí -, ale Orleans nesmí zrušit závazný slib daný mé dceři, nesmí se oženit s jinou, dokud ona žije!”

„Vaše Veličenstvo,” pravil Comines, „dříve než se s takovou rozhodností postavíte proti tomuto návrhu, uvažte prosím, že nemáte možnost zabránit jeho uskutečnění. Hroutí-li se skála, moudrý člověk se vzdá marného pokusu zabránit jejímu pádu.”

„Ale statečný člověk,” namítl Ludvík, „nalezne pod ní alespoň svůj hrob. Rytíři Cominesi, uvaž, jak velikou ztrátu, ba úplnou záhubu by toto manželství přineslo mému království. Vzpomeň si, že mám jen jediného slabého syna a že tento Orleans je nejbližším dědicem mé říše. Uvaž, že i církev svatá schválila jeho sňatek s Johankou, jenž tak šťastně spojuje zájmy obou větví naší rodiny. Pomysli na to všechno a uvaž, že tento svazek byl oblíbeným plánem celého mého života; že jsem ho zosnoval, bojoval zaň, střežil ho a dychtivě čekal na jeho uskutečnění, modlil se zaň - ba že jsem kvůli němu i hřešil. Filipe z Comines, nemohu se ho zříci! Mysli na to, člověče, mysli na to! - Měj se mnou soucit v této krajní nouzi -tvůj bystrý mozek přece dovede v této naléhavé situaci rychle najít nějakou náhradu za tuto oběť, nějakého skopce, jehož bych mohl nabídnout v náhradu za tento plán, jenž je mi stejně drahý, jako byl patriarchovi jeho jediný syn. Filipe, slituj se nade mnou! Alespoň ty, když už nikdo jiný, bys měl vědět, že pro lidi uvážlivé, obezřetné a předvídavé je ztroskotání plánu, na němž si tak dlouho zakládali a o jehož uskutečnění tak dlouho usilovali, nevyslovitelně trpčí než pomíjivé hoře obyčejných lidí, kteří usilují jen o ukojení nějaké chvilkové vášně. Vy, jenž musíte mít pochopení pro tento hlubší, opravdovější žal zmařené obezřetnosti a zklamané moudrosti - vy nechcete mít soustrast se mnou?”

„Vaše královské Veličenstvo,” odpověděl Comines, „mám pochopení pro váš zármutek, pokud to jen dovolí povinnost vůči mému pánovi -”

„Nepřipomínejte ho!” vskočil mu do řeči Ludvík, ovládán -či aspoň předstíraje, že je ovládán - náhlým vzplanutím vášně natolik, že ani nedává pozor na svůj jazyk. „Karel Burgundský není hoden vaší oddanosti. On, jenž je schopen urážet a bít své rádce - on, jenž má pro nejmoudřejšího a nejvěrnějšího z nich hanlivý název Škorňová hlava -”

Ani velká moudrost nezabránila Filipovi z Comines, aby měl vysoké mínění o své vlastní důležitosti, a slova, jež králi unikla z úst - zdálo se, že v náhlém vzrušení, jež nedbá na zdvořilost -, se ho tak dotkla, že mohl stěží odpovědět jinak než opakováním slov:

„Škorňová hlava! Snad není ani možné, aby můj pán, vévoda, mohl takto mluvit o svém věrném služebníkovi, jenž mu byl po boku již tehdy, kdy poprvé vsedl na kůň - a mluvit o něm takto ještě před cizím panovníkem! To není možné!”

Ludvíkovi neušlo, jaký dojem vyvolala jeho slova, a když opět promluvil, nepoužil ani soustrastného tónu - ten by mohl působit urážlivě -, ani tónu soucitného, neboť by mohl působit strojeně, ale řekl prostě a zároveň důstojně:

„Dal jsem se strhnout svým neštěstím a zapomněl jsem na zdvořilost, jinak bych nemluvil o něčem, co musí znít nepříjemně vašemu sluchu. Vy jste mě však ve své odpovědi obvinil, že jsem tvrdil něco, co není pravda - a to se dotýká mé cti. Musel bych snést vaše nařčení bez odmluvy, kdybych vám nesdělil, jaký příběh vévoda vypravoval - a smál se při tom, až se za břicho popadal a slzy mu tekly z očí -, aby vysvětlil původ onoho hanlivého pojmenování, jehož opakováním nechci urážet váš sluch. Stalo se to prý takto: Vy, rytíři Filipe z Comines, jste byl na lovu se svým pánem vévodou Burgundským. Když jste po honu unaveni sestoupili z koně, požádal vás vévoda, abyste mu stáhl škorně. Snad z vašeho pohledu vyčetl nějaké známky zcela pochopitelného rozladění, a proto vám pak nařídil, abyste usedl, že vám prokáže tutéž službu, jakou právě přijal od vás. Ale když jste ho tak doslova a do písmene uposlechl, rozkatil se, a jakmile vám stáhl jednu škorni, omlátil vám ji surově o hlavu, až krev tekla, a přitom hlasitě spílal drzosti poddaného, jenž se opovažuje přijmout takovou službu z rukou svého panovníka. Od té doby on a jeho oblíbený šašek Le Glorieux vás běžně nazývají nesmyslným, posměšným jménem Tétebotte - je to jeden z nejoblíbenějších vévodových šprýmů.”

Při svém vypravování pociťoval Ludvík dvojnásobný požitek: jednak ťal do živého člověka, s nímž rozmlouval - což mu působilo potěšení i tehdy, když stejně jako nyní nemohl na svou omluvu uvést, že mu jeho společník zavdal k tomu příčinu - Jednak zjistil, že se mu konečně podařilo nalézt citlivé místo v Cominesově povaze, jež by snad ponenáhlu mohlo rytíře přimět, aby se odklonil od Burgundska a přiklonil k Francii. Ale třebaže hluboké rozhořčení, jež uražený dvořan pojal proti svému pánovi, skutečně v budoucnosti přispělo k tomu, aby svou službu u Karla Burgundského zaměnil za službu u Ludvíka Francouzského, přece se v této chvíli spokojil pouze několika všeobecnými narážkami na svůj přátelský postoj k Francii, o nichž věděl, že si je král správně vyloží. A věru nebylo by spravedlivé zneuctít památku tohoto skvělého historika a tvrdit, že se již při této příležitosti zpronevěřil svému pánovi, třebaže byl nyní

Ludvíkovi jistě více nakloněn, než když vstoupil do jeho komnaty.

Přinutil se, aby se zasmál této historce, kterou mu Ludvík vypravoval, a dodal:

„Vskutku jsem si nemyslel, že by takový bezvýznamný žert mohl utkvět vévodovi v mysli na tak dlouho, aby mu stálo za to ho opakovat. Svého času opravdu došlo k něčemu podobnému při stahování bot, neboť - jak je Vašemu Veličenstvu známo - vévoda má drsné, mužné žerty nadmíru rád, ale ve své vzpomínce to značně zveličil. Nu, nemluvme již o tom.”

„Pravda, nemluvme již o tom,” pravil král, „a skutečně je hanba, že jsme se tím třebas i jen minutu zdržovali. - A nyní doufám, rytíři Filipe, že jste natolik Francouz, abyste mi za těchto krušných okolností poradil, jak nejlépe umíte.”

„Vaše Veličenstvo ode mne může požadovat mou nejlepší radu i službu - ovšem není-li to v rozporu s mými povinnostmi k mému pánovi.”

Bylo to v podstatě totéž, co dvořan prohlásil již předtím, ale nyní to říkal jiným tonem. Z dřívějšího ujištění Ludvík pochopil, že rytíř chce v prvé řadě splnit svou povinnost k Burgundsku, kdežto nyní mu bylo jasné, že se poměr obrátil a že Comines klade teď větší důraz na svůj slib poradit králi než na své povinnosti k vévodovi, o nichž se zmínil zřejmě jen z formálních důvodů. Král se znovu posadil a přiměl Cominese, aby usedl vedle něho. Potom naslouchal jeho slovům, jako by to bylo nějaké orákulum. De Comines hovořil tiše a důrazně -což svědčilo o velké upřímnosti a současně o jisté opatrnosti -a zároveň velice pomalu, takže se skoro zdálo, že si přeje, aby král pečlivě promyslel a pozorně uvážil každé jednotlivé slovo, jako by mělo zcela mimořádný a rozhodující význam.

„Věci, jež jsem předložil Vašemu Veličenstvu k uvážení,” pravil, „byť zněly drsně a nelíbezně vašemu královskému sluchu, jsou přece pouhou náhradou za daleko divočejší návrhy, přednesené na vévodových poradních shromážděních lidmi, kteří jsou proti Vašemu Veličenstvu nepřátelsky zaujati. A sotva je třeba Vašemu Veličenstvu připomínat, že ráznější a násilnější návrhy nacházejí u našeho pána vždy nejpříznivější ohlas, neboť je to člověk, jenž má raději rychlá a nebezpečná opatření než bezpečný, ale pozvolný postup.”

„Vzpomínám si,” poznamenal král, „že jsem ho jednou viděl přeplavat na koni rozvodněnou řeku, přestože mu hrozilo nebezpečí, že se utopí - a přitom o pouhých dvě stě yardů dále byl pevný most, přes který mohl pohodlně přejet.”

„Je to tak, Sire; a člověk, jenž nedbá o svůj život, chce-li ukojit nějakou chvilkovou vášeň, dá z téže pncmy přednost okamžitému uspokojení svých tužeb před skutečným vzrůstem své moci.”

„Máte úplně pravdu,” odvětil král. „Blázen se vždy pachtí spíše jen po zdání moci než po moci skutečné - a platí to i o Karlu Burgundském. Avšak, drahý příteli Cominesi, co vyvozujete z těchto předpokladů?”

„To je jednoduché, můj pane,” odpověděl Burgundám „Obratný rybář, jak Vaše Veličenstvo nejspíš již vidělo, dovede pomocí jediného slabého vlasce ovládat a nakonec i zdolat a na břeh vytáhnout velikou a silnou rybu, jež by zpřetrhala i lanko desetkrát silnější, kdyby je držel napnuté a neuvolňoval je při zuřivých náporech a zmítání úlovku. A obdobně, vyhovíte-li, Sire, některým návrhům, na něž bude vévoda při svých představách o cti a uspokojení své pomsty klást zvláštní důraz, můžete se vyhnout splnění mnohých nepříjemných podmínek, o nichž jsem se zmínil. Tyto zbývající podmínky - z nichž některé, jak musím Vašemu Veličenstvu říci zcela otevřeně, by Francii neobyčejně oslabily - uniknou pak vévodově pozornosti a vyklouznou mu z paměti; a odloží-li se již jednou jejich projednávání na nějaké příští porady, bude nakonec možno vyhnout se jim úplně.”

„Rozumím vám, můj dobrý rytíři Filipe,” pravil král, „ale vraťme se opět k té ožehavé otázce. Na kterém z oněch návrhů váš vévoda lpí tak zarytě, že by se stal nerozumným a neovladatelným, kdyby mu v něm člověk odporoval?”

„Ráčí-li Vaše Veličenstvo dovolit, na každém jednotlivém nebo na všech dohromady, pakliže se proti nim postavíte,” odpověděl rytíř Comines. „Tomu se musí Vaše Veličenstvo bezpodmínečně vyhnout; a abych se vrátil ke svému dřívějšímu podobenství, musíte pozorně sledovat splávek vévodovy nálady a ihned mu pohotově povolit šňůru, jakmile se pod vlivem své vášnivé zuřivosti rozjede. Jeho hněv, už i tak značně oslabený, se rozplyne, nenarazí-li na odpor, a zanedlouho zjistíte, že vévoda je už přátelštější a poddajnější.”

„Přece si však myslím,” poznamenal král zamyšleně, „že

musí být nějaké požadavky, jež leží mému bratranci obzvláště

na srdci. Kdybych se jen mohl dozvědět jaké, pane rytíři Filipe //

„Vaše Veličenstvo může z nejnepatrnějšího jeho požadavku udělat požadavek nej důležitější prostě tím, že se mu postaví na odpor,” odvětil Comines. „Nicméně, Sire, mohu vám prozradit s určitostí alespoň to, že každá naděje třebas i jen na zdání dohody zmizí, nezřekne-li se Vaše Veličenstvo Viléma de la Marck a Lutyšanů.”

„Pravil jsem již, že se jich zřeknu,” pravil král. „A také si to ode mne zaslouží; ti lotři začali se svou vzpourou právě ve chvíli, kdy mě to může stát krk.”

„Ten, kdo zapálí doutnák, musí být připraven na brzký výbuch podkopu,” odvětil historik. „Avšak vévoda Karel bude od vás očekávat více než pouhé odsouzení jejich postupu, Vaše Veličenstvo; neboť vězte, že bude na vás žádat, abyste mu pomohl potlačit vzpouru a abyste osobně přihlížel trestu, jejž pro vzbouřence chystá.”

„To se stěží srovnává s naší ctí, pane z Comines,” podotkl král.

„Odmítnete-li však, bude se to jen stěží srovnávat s bezpečností Vašeho Veličenstva,” prohlásil Comines. „Karel je pevně rozhodnut ukázat obyvatelům Flander, že žádná naděje na pomoc, ba ani žádný slib pomoci je nemůže zachránit před hněvem a pomstou Burgundska.”

„Rytíři Filipe,” pravil král, „budu s vámi mluvit otevřeně. -Kdyby se nám podařilo tuto záležitost nějak oddálit, nemohli by ti lutyšští chlapíci vévodovi Karlovi s úspěchem vzdorovat? Ti darebáci jsou početní a houževnatí. Což by nemohli proti němu své město udržet?”

„Kdyby jim pomáhalo těch tisíc francouzských lučištníků, jež jim Vaše Veličenstvo slíbilo, mohli by něco dokázat, ale -”

„Já že jsem jim je slíbil?” zvolal král. „Běda, dobrý rytíři z Comines, jak velice mi křivdíte!”

„- ale bez nich,” navázal Comines, nedbaje tohoto přerušení, „- ježto nyní Vaše Veličenstvo nebude asi pokládat za vhodné jim je poslat - jakou budou mít naději, že udrží své město, když průrvy, jež Karel probořil v městských hradbách po bitvě u Saint Trondu, jsou dosud neopravené, takže hainautští, brabantští a burgundští kopiníci mohou šturmovat v dvacetistupech?”

„Jsou to ale neprozřetelní hlupáci!” zvolal král. „Nu, když takto zanedbali svou bezpečnost, nezaslouží si mé ochrany. Pokračujte - kvůli nim se nepustím do sporu.”

„Další bod se bude, jak se obávám, bolestněji dotýkat srdce Vašeho Veličenstva,” pravil Comines.

„Ach,” odvětil král, „chcete asi mluvit o tom zapeklitém sňatku. Nedovolím, aby bylo zrušeno zasnoubení mezi mou dcerou Johankou a bratrancem Orleansem - znamenalo by to vyrvat mně a mým potomkům francouzské žezlo, neboť ten slabý chlapec, dauphin, je jalový květ, jenž uvadne bez plodu. Spojení mezi Johankou a Orleansem zaměstnávalo mé myšlenky ve dne a mé sny v noci - pravím ti, rytíři Filipe, nemohu se ho vzdát. Mimoto je také nelidské ode mne žádat, abych vlastní rukou zničil svůj plán a současně rozbil i štěstí oněch dvou lidí, kteří byli jeden pro druhého vychováni.”

„Je to skutečně taková láska?” otázal se Comines.

„Alespoň na jedné straně ano,” odpověděl král, „a to na té, o niž jsem povinen mít největší starost. Ale vy se usmíváte, rytíři Filipe - což nevěříte v sílu lásky?”

„Právě naopak, Sire,” pravil Comines. „Ráčí-li Vaše Veličenstvo dovolit, ani zdaleka nejsem v této věci nevěřícím, ba dokonce jsem se chtěl právě zeptat, zda by vás k souhlasu s navrhovaným sňatkem mezi vévodou z Orleansu a Isabelou z Croye nepohnulo mé ujištění, že hraběnka zadala své srdce již někomu jinému, takže k zamýšlené svatbě s vévodou pravděpodobně nikdy nedojde?”

„Žel, můj dobrý a drahý příteli,” povzdechl si král Ludvík, „z jaké hrobky jste vylovil tuto útěchu? Její náklonnost -skutečně! Na to se tak můžeme spolehnout! - Nuže, po pravdě, i kdyby Orleans mou dceru Johanku nenáviděl, přece by se s ní musel oženit, nebýt tohoto zamotaného klubka neštěstí. Snadno si tedy domyslíte, jak nepatrná je naděje, že by ho to děvče odmítlo, bude-li vystaveno stejnému nátlaku, zejména když je nadto ještě i francouzským princem, a to už je přece nějaká partie! - Ach ne, Filipe! - žádný strach, že by se umíněně stavěla proti dvoření takového nápadníka - varium et mutabile, Filipe.”

„Nikterak bych nebyl překvapen, kdyby se ukázalo, že Vaše Veličenstvo tentokráte podcenilo umíněnou odhodlanost této mladé dámy. Pochází z rodu vyloženě svéhlavého; a od Crěvecoeura jsem se dozvěděl, že pojala romantickou náklonnost k jakémusi mladému panoši, jenž jí po pravdě řečeno prokázal při jejím cestování nejednu dobrou službu.”

„Ha!” zvolal král, „k lučištníkovi mé gardy, jehož jméno je Quentin Durward?”

„Zdá se mi, že je to on,” přitakal Comines. „Zajali ho zároveň s hraběnkou, když spolu cestovali takřka bez jakéhokoli doprovodu!”

„No budiž chvála Hospodinu i svaté Panně Marii, panu svatému Martinovi a panu svatému Juliánovi, všem dohromady a každému zvláště!” zvolal král. „A budiž všechna čest a sláva rovněž i učenému Galeottimu, jenž vyčetl z hvězd, že osud onoho chlapce je tak úzce spojen s osudem mým! Jestliže ho to děvče má skutečně tolik rádo, aby kvůli němu vzdorovalo i vůli samotného vévody Burgundského, byl mi ten Quentin skutečně velice užitečný.”

„Sire,” odvětil Burgunďan, „podle mého názoru opravňuje Crevecoeurovo líčení k jakési naději, že bude dostatečně tvrdohlavá. Kromě toho sám vznešený vévoda Orleánský, ať již cokoli Vaše Veličenstvo naznačilo o jeho citech, nebude nejspíš ochoten vzdát se dobrovolně své hezké sestřenky, s níž je již tak dlouho zasnouben.”

„Hm!” zamručel Ludvík. „To je to, že vy jste mou dceru Johanku nikdy neviděl. - Úplná sůva, člověče! - Dokonalá sůva, za niž se stydím! Ale ať je jen rozumný a ožení se s ní, a já mu pak dovolím, aby par amours bláznil za nejkrásnější dámou ve Francii. - A nyní, Filipe, vykreslil jste již do všech podrobností plán úmyslů svého pána?”

„Obeznámil jsem vás, Sire, s těmi požadavky, na něž by mohl vévoda Karel klást v přítomné době největší důraz. Ale Vaše Veličenstvo ví dobře, že vévodova povaha je jako dravý proud, jenž plyne klidně jen tehdy, nestřetávají-li se jeho vlny s žádným odporem, a proto se nedá ani vzdáleně odhadnout, co by mohlo vydráždit jeho zuřivost. Kdyby ovšem náhle neočekávaně vyšly najevo hmatatelnější důkazy o piklech -promiňte mi ten výraz, neboť není čas na výběr slov - Vašeho Veličenstva s Lutyšskými a s Vilémem de le Marek, mohlo by to mít strašlivé následky. V poslední době přicházejí z onoho kraje podivné zprávy - de la Marck se prý oženil s Hamelinou, starší hraběnkou z Croye.”

„Ta bláznivá ženská byla tak vdavekchtivá, že by se byla ochotně vdala i za samého satana,” pravil král klidně, „ale ač je de la Marck nepochybně zvíře, přece mě trochu překvapuje, že se s ní oženil.”

„Říká se také,” pokračoval Comines, „že se k Peronnu blíží jakýsi de la Marckův vyslanec či herold; vévoda z toho nejspíš zešílí vztekem. - Doufám, že snad nemá nějaké listy nebo něco podobného, co by svědčilo proti Vašemu Veličenstvu?”

„Posílat listy Divokému kanci!” zvolal král. „Ne, ne, rytíři Filipe, nebyl jsem takový blázen, abych házel perly sviním. Pokud jsem měl nějaké styky s tou zuřivou bestií, pak to byly jen ústní vzkazy vyřizované takovými mrzkými otroky a vagabundy, že by soud jejich svědectví nemohl vzít v úvahu, ani kdyby šlo jen o vykradení kurníku.”

„Mohu tedy již jen doporučit,” pravil Comines, zvedaje se k odchodu, „aby Vaše Veličenstvo bylo ve střehu a jednalo tak, jak toho budou okolnosti vyžadovat. Zejména vás však varuji před tím, Sire, abyste používal slov nebo důvodů, jež by spíše odpovídaly vaší královské důstojnosti než vašemu nynějšímu nejistému postavení.”

„Kdyby mi má důstojnost začala dělat nějaké potíže - což se stává jen zřídka, jsou-li v sázce vyšší zájmy -, mám velice účinný lék proti nafoukanosti, pane rytíři Filipe: stačí jen pohlédnout do jistého smutně proslulého přístěnku a pomyslet na smrt Karla Prostoduchého. Ujišťuji vás, že mě to dovede vyléčit stejně účinně, jako studená koupel dovede zchladit horečku. - Již odcházíš, můj dobrý příteli a rádce? Nu, pane rytíři Filipe, jistě nadejde doba, kdy tě omrzí dávat lekce státní politiky burgundskému býkovi, jenž je neschopen pochopit i tvůj nejprostší argument. A bude-li pak Ludvík z Valois ještě naživu, máš na francouzském dvoře přítele. Ujišťuji tě, Filipe, bylo by požehnáním pro mé království, kdybych tě jednou získal - neboť máš nejen vynikající smysl a porozumění pro státní záležitosti, ale i svědomí schopné rozlišit mezi dobrem a zlem. Bůh a svatá Panna Maria jsou mi svědky, že pánové Saint Martin, Oliver a Balue mají srdce krutá a neoblomná jako mlýnský kámen. Ty však, rytíři Filipe, znáš moudrost dneška i věků minulých a můžeš nám ukázat cestu, jak dosáhnout velikosti a nepoklesnout přitom v ctnosti.”

„Je to nesnadný úkol, v němž zatím uspěli jen nemnozí,” odpověděl dějepisec vážně. „Není však nesplnitelný panovníkům, jejichž snahy se upřímně upnou k tomu cíli. Zatím však, Sire, buďte připraven, neboť zanedlouho začne perné vyjednávání s vévodou.”

Ludvík hleděl za Filipem ještě dlouho poté, co historik opustil jeho komnaty. Konečně však vyprskl v trpký smích.

„Mluvil o chytání ryb, a sám odešel ode mne jako pěkně navnaděný pstruh. A přitom si myslí, že je sama ctnost, protože nepřijal úplatek, ale spokojil se jen s pochlebováním, se sliby a se zadostiučiněním, že pomstí svou uraženou pýchu! Nu, tím, že ty peníze nepřijal, je jen o trochu chudší, ale ani za mák poctivější. Přesto však ho musím získat, neboť má z nich nejchytřejší hlavu. - Teď však za ušlechtilejší zvěří! Musím se setkat tváří v tvář s mořskou obludou Karlem, který sem zanedlouho připluje, vztekle rozrážeje hlubiny před sebou; a stejně jako vystrašený námořník musím mu přes palubu hodit soudek, abych ho nějak zabavil. Ale jednoho dne snad najdu příležitost a vrazím mu harpunu do břicha!”

Kapitola XXXI ROZHOVOR

Jen trvej na svém, mladý vojíne. Líbezná dívko,

verne splň svůj slib - nech stáří jeho vypocítavost a šedovlasým záměrům změť lzí; však buďte upřímní, čistí jak nebe ranní, nez slunce rosu vsaje a blankyt zamlzí.

Soud

Onoho nebezpečného a důležitého rána, jež předcházelo schůzce obou panovníků na peronnském hradě, Oliver le Dain sloužil svému pánovi jako čilý a obratný prostředník. Sliby a dary získával Ludvíkovi příznivce na všech stranách, aby v případě, že by vévodův hněv propukl v plamen, nikdo neměl zájem na rozdmýchání požáru, ale jen na jeho udušení. Plížil se jako stín od stanu ke stanu a od domu k domu a všude získával přátele, tentokráte však nikoli, jak pravil apoštol, mamonem nepravosti. Stejně jako se říkalo svého času o jiném přičinlivém politickém prostředníkovi, i on „měl prst v každé lidské dlani a ústa v každém lidském uchu”. Z rozmanitých příčin, z nichž některé jsme již naznačili, se mu podařilo pro krále zajistit přízeň mnohých burgundských šlechticů, jejichž tužby nebo obavy se upínaly z rozličných důvodů k Francii nebo kteří se domnívali, že by příliš značné zeslabení Ludvíkovy moci vévodovi umožnilo, aby se bez překážky vydal na cestu despotismu, k níž jeho srdce od přirozenosti tíhlo.

Když se Oliver domníval, že by svou osobní návštěvou nebo svými důvody nevyvolal u někoho příznivý dojem, poslal k němu jiného králova prostředníka. A tak se mu také

Plížil se jako stín od stanu kc stanu a od domu k domu… (str. 392)

laskavostí hraběte Crevecoeura podařilo zprostředkovat rozhovor mezi lordem Crawfordem - doprovázeným Le Balafréem - a Quentinem, kterého od jeho příchodu do Peronnu drželi v jakémsi čestném zajetí. Tuto schůzku odůvodnili naléhavými soukromými záležitostmi; je však pravděpodobné, že Crevecoeur, obávaje se, aby se jeho pán nedal svou zuřivostí strhnout k nějakému nečestnému násilí proti Ludvíkovi, rád poskytl Crawfordovi příležitost, aby mladému lučištníkovi dal pokyny, jež by snad mohly králi prospět.

Setkání krajanů bylo srdečné, ba dojemné. „Ty jsi jedinečný chlapec,” zvolal Crawford a pohladil mladého Durwarda po hlavě, jak by asi děd pohladil svého vnuka. „Bezesporu tě provázelo velké štěstí, jako kdyby ses byl narodil se šťastnou čepičkou na hlavě.”

„To je všechno důsledek toho, že se stal lučištníkem již v tak raném mládí,” poznamenal Le Balafré. „O mně se nikdy tolik nemluvilo, milý synovče, neboť já jsem byl hors depage teprve po svém dvacátém pátém roce.”

„A jen co je pravda, se svou bradkou jako pekařská lopata a se zády jako Wallace Wight jsi byl věru obrovité a nestvůrné páže, Ludoviku,” podotkl starý velitel.

„Obávám se,” pravil Quentin se zrakem sklopeným, „že se již dlouho nebudu těšit této významné hodnosti, neboť jsem se rozhodl vzdát se služby v lučištnické gardě.”

Le Balafré takřka oněměl překvapením a na letité Crawfordově tváři se objevil výraz nevole. Konečně se Balafré vzpamatoval natolik, že řekl:

„Vzdát se služby! - Opustit své místo u skotských lučištníků! Něco takového ještě nikdy nikoho ani ve snu nenapadlo! Já bych se nevzdal svého vznešeného postavení, ani kdybych se mohl stát nejvyšším konstáblem Francie!”

„Ticho, Ludoviku!” okřikl ho Crawford. „Tento mladík se dovede větru, který právě fouká, přizpůsobit lépe než my, lidé

Setkání krajanů bylo srdečné, ba dojemné (str. 394)

starého světa. Za svého putování se nejspíš dozvěděl nějaké pěkné historky o králi Ludvíkovi a nyní se z něho stal Burgunďan, neboť si chce něco přivydělat tím, že je vyzradí vévodovi Karlovi.”

„Kdybych věděl, že je to pravda,” zvolal Balafré, „podřízl bych mu hrdlo svou vlastní rukou, i kdyby byl padesátkrát synem mé sestry!”

„Ale nejdřív byste se snad snažil zjistit, jestli si skutečně zasloužím takové zacházení, či ne, drahý strýčku?” pravil Quentin. „A vy, mylorde, vězte, že nejsem žádný povídálek; ani výslech, ani mučení ze mě nedostane jediné slovo o tom, co jsem se dozvěděl v králových službách a co by mu mohlo uškodit. Natolik mně moje přísaha věrnosti ukládá mlčenlivost. - Nezůstanu však ve službě, kde kromě poctivého boje s nepřáteli jsem vystaven ještě nebezpečí, že budu zákeřně přepaden ze zálohy svými přáteli.”

„No, má-li námitky proti přepadu ze zálohy,” poznamenal těžko chápavý Le Balafré a podíval se přitom zarmouceně na Crawforda, „pak se obávám, mylorde, že je s ním úplný konec. Mě samotného přepadli ze zálohy aspoň třicetkrát a sám jsem myslím číhal v záloze nejmíň dvakrát tak často. Je to totiž oblíbený způsob, jakým náš král vede válku.”

„Máš pravdu, Ludoviku, je to tak,” přitakal lord Crawford. „Nicméně, uklidni se, starý brachu - myslím, že tomu chlapci rozumím líp než ty.”

„Věru bych si přál, abyste měl pravdu, mylorde,” odvětil Balafré, „ale myšlenka, že by se syn mé vlastní sestry bál zákeřného přepadení ze zálohy, mě ranila až do hloubi srdce.”

„Zdá se mi, že již trochu tuším, co chceš říci, chlapče,” pravil lord Crawford. „Na cestě, kterou jsi podnikl z králova pověření, ses setkal s nějakou nekalou hrou a podezříváš krále, že v tom měl prsty.”

„Při provádění úkolu, kterým mě král pověřil, mě skutečně ohrožovaly nečestné úklady,” odpověděl Quentin, „ale naštěstí jsem je zmařil. A rozhodnutí, zda je v této věci Jeho Veličenstvo vinno, nebo nevinno, ponechávám Bohu a královu vlastnímu svědomí. Dal mně najíst, když jsem byl hladový -přijal mě, když jsem byl potulným cizincem -, proto mu nepřitížím v jeho nynějších nesnázích nařčeními, jež ostatně mohou být nespravedlivá, neboť jsem je slyšel z úst nejhanebnějších.”

„Můj drahý chlapče - můj dobrý hochu!” zvolal Crawford a objal ho. „Smýšlíš jako pravý Skot - jako člověk, jenž při pohledu na svého přítele přitlačeného ke zdi zapomíná na příčiny vzájemných rozporů a připomíná si jen jeho laskavost.”

„Nu, když lord Crawford objal mého synovce,” pravil Ludovic Lesly, „chci ho tedy obejmout i já - třebaže bych ti rád připomenul, chlapče, že stejně jako kněz musí umět plynule číst ve svém breviáři, musí voják zase dobře ovládat všechny vznešené zásady zákeřného přepadu ze zálohy.”

„Mlč, Ludoviku,” přerušil ho Crawford. „Jsi osel, příteli, a ani nevíš, jaké požehnání ti nebesa seslala v tomto statečném chlapci. A teď mně řekni, Quentine, můj hochu, ví král o tomto tvém statečném, mužném a vpravdě křesťanském rozhodnutí? Ten nebohý člověk totiž ve své tísni potřebuje vědět, s čím může počítat. Ach, kéž by byl jen s sebou přivedl celou svou gardu! - Ale staň se vůle boží! Co myslíš, ví o tvém úmyslu?”

„Po pravdě, nevím,” odpověděl Quentin. „Ale ujistil jsem jeho učeného astrologa Martia Galeottiho, že neřeknu nic, co by mohlo králi u vévody Burgundského ublížit. Jistá svá podezření nesdělím - s vaším dovolením - ani Vašemu Lordstvu; tím méně pak jsem byl ochoten prozradit je filozofovi.”

„Ha - ano, pravda!” pravil lord Crawford. „Oliver mně vskutku řekl, že Galeotti s velikou rozhodností prorokoval, jak se budeš chovat - a jsem skutečně rád, že svou předpověď opíral o lepší autoritu než o hvězdy.”

„Ten že by něco dovedl předpovědět!” zvolal Le Balafré se smíchem. „Vždyť mu hvězdy nikdy neprozradily ani to, že poctivý Ludovic Lesly pomáhá té jeho holce utrácet hlaďoučké dukáty, které on jí hází do klína!”

„Ticho, Ludoviku,” napomenul ho jeho velitel, „ticho, ty chlape jedna! Když už nemáš ohled na mé šediny, neboť i já jsem svého času býval až příliš velký routier, měj aspoň ohled na mládí a nevinnost toho chlapce a ušetři nás již, prosím, takových neslušných řečí.”

„Jak ráčí Vaše Milost poroučet,” odvětil Ludovic Lesly, „ale namouvěru, známý místní věštec Saunders Souplejaw, obyčejný venkovský příštipkář z Glen-Houlakinu, by toho Galeottiho či Gaunerotiho, nebo jak mu říkáte, v prorokování klidně přeplivnul. Prozradil mně, že všechny děti mé sestry jednou umřou, a prorokoval to právě v tu hodinu, kdy se narodilo nejmladší z nich - tady ten mladík Quentin, který bezpochyby taky jednoho dne skutečně umře, aby se proroctví vyplnilo; je to tím větší škoda, že všechna ta drobotina kromě něho je už na onom světě. A mně samotnému Saunders předpověděl, že ze mě sňatek udělá velkého pána! Bezpochyby se to také v pravý čas vyplní - i když se to ještě nestalo a věru nevím, kdy a jak by k tomu mohlo dojít, neboť já sám o manželství nedbám a Quentin je pouhý chlapec. Saunders také prorokoval „

„Nu,” zarazil ho lord Crawford, „netýká-li se ta předpověď přímo naší věci, musím tě bohužel přerušit, muj milý Ludoviku. Neboť je třeba, abychom tvého synovce nyní opustili a prosili Pannu Marii, aby ho posilovala v jeho dobrém předsevzetí. Král je totiž v takové situaci, že jediné nerozvážné slovo by mohlo zpusobit více zla, než by pak dovedl napravit celý pařížský parlament. - Nu, dávám ti své požehnání, chlapče. A nijak nepospíchej, abys opustil náš oddíl, neboť nyní dojde k otevřené bitvě, a ne k nějakému přepadení ze zálohy.”

„I já ti žehnám, můj synovče,” pravil Ludovic Lesly, „neboť když je spokojen náš nejvznešenější velitel, jsem spokojen i já, jak mě k tomu zavazuje má povinnost a služební přísaha.”

„Počkejte ještě chviličku, mylorde,” řekl Quentin a odvedl lorda Crawforda trochu dále od svého strýce. „Musím vám říci, že je na světě ještě jedna bytost, která se ode mě dozvěděla o těch věcech, jež je nyní nutno kvůli bezpečnosti krále Ludvíka udržovat v tajnosti. A mohla by se domnívat, že ji neváže táž povinnost mlčenlivosti jako mě - vojáka vydržovaného královou štědrostí.”

„Že ji neváže!” opáčil lord Crawford. „Nu, jestli ví o tom tajemství žena, pomoz nám Pánbůh a všichni svatí, neboť pak jsme všichni zase v pěkné bryndě.”

„Ne tak úplně, mylorde,” odvětil Durward; „přimějte hraběte Crevecoeura, aby mně dovolil promluvit s hraběnkou

Isabelou z Croye, která zná mé tajemství, a nepochybuji, že ji dovedu přesvědčit, aby stejně jako já i ona pomlčela o všem, co by mohlo vévodu popudit proti králi Ludvíkovi.”

Starý voják stál dlouho v hlubokém zadumání - tu hleděl na strop, tu zase na podlahu, potom potřásl hlavou a nakonec řekl:

„Něco v tom vězí, čemu na mou čest nerozumím. Hraběnka Isabela z Croye! - Rozhovor s dámou jejího rodu, společenského postavení a majetku! - A ty, pouhý skotský mladík, jsi si tak jist, že ji přesvědčíš? - Buď jsi neobyčejně sebevědomý, můj mladý příteli, nebo jsi dobře využil svého času při cestování. Ale při kříži svatého Ondřeje! zakročím u Crevecoeura v tvůj prospěch, a poněvadž se hrabě upřímně obává, aby se vévoda Karel nedal strhnout k nějakému nečestnému, nepředloženému činu vůči královi, pokládám za pravděpodobné, že vyhoví tvé žádosti, třebaže je, na mou čest, poněkud komická.”

Po těchto slovech starý lord pokrčil rameny a vyšel z komnaty, následován Ludovikem Leslym, který se snažil naladit svůj obličej stejně jako jeho velitel, a třebaže nechápal příčinu lordova udivu, tvářil se právě tak tajemně a důležitě jako sám Crawford.

Za několik minut se Crawford vrátil, ale již bez Balafréa. Starý pán byl zřejmě v podivuhodně dobré náladě, neboť se smál a pochechtával způsobem, jenž podivně křivil jeho jinak

vážné a přísné rysy. Zároveň potřásal hlavou, jakoby nad něčím, co nemohl schvalovat, ale co se mu současně zdálo neodolatelně směšné.

„Namouvěru, milý krajane,” pravil. „Ty jistě nikdy svou ostýchavostí neztratíš krásnou dámu! Crevecoeur spolkl tvůj návrh, jako kdyby se byl napil octa, a docela nevybíravě se zaklínal při všech burgundských svatých, že kdyby nešlo o čest panovníků a o mír království, nikdy bys prý už nespatřil ani otisk Isabeliny nohy v blátě. A věru, kdyby neměl vlastní ženu - a hezkou ženu -, myslel bych si, že chce sám kvůli komtese z Croye zlomit oštěp. Není ovšem vyloučeno, že myslí na svého synovce hraběte Štěpána. - Hraběnka! Což ti nic menšího k námluvám nestačí? - Nu, pojď - ale tvůj rozhovor musí být jen krátký. Myslím však, že dovedeš dobře využít třebas i jen chviličky - ha, ha, ha! Namouvěru, tak se tomu musím smát, že tě nemohu ani za tvou opovážlivost kárat!”

Durward, s tváří do temna zardělou, rozpačitý a uražený drsnými narážkami starého vojáka a zároveň rozmrzený tím, že všichni zkušení lidé považují jeho lásku za absurdní, mlčky následoval lorda Crawforda do voršilského kláštera, kde byla hraběnka ubytována. V přijímací síni se setkal s Crevecoeurem.

„Nuže, mladý hrdino,” oslovil ho hrabě přísně, „zdá se, že musíte ještě jednou promluvit se společnicí své romantické výpravy?”

„Ano, pane hrabě,” odpověděl Quentin pevně, „a co více, musím s ní promluvit o samotě.”

„To nedopustím,” pravil hrabě z Crevecoeuru. „Lorde Crawforde, rozhodněte sám v této věci. - Ta mladá dáma, dcera mého druha ve zbrani, nejbohatší dědička v Burgundsku, se přiznala k jakési - co jsem to chtěl vlastně říci? - nu prostě, je blázen a tenhle váš voják je domýšlivý chvastoun - prostě, nesmějí se setkat o samotě.”

„V tom případě nepromluvím ve vaší přítomnosti k hraběnce ani slovo,” řekl Quentin, velice rozradostněn tím, co slyšel. „Prozradil jste mi daleko více, než v co jsem se kdy odvážil doufat, přestože jsem tak opovážlivý.”

„Je to pravda, příteli,” poznamenal Crawford, „byl jste trochu neopatrný v řeči. Ale dovolával jste se mého mínění -ježto je síň rozdělena silnými mřížemi, radil bych vám, abyste se na ně spolehl a nechal ty mladé lidi vymluvit, ať se svými ústy dopustí třeba i toho nejhoršího. Vždyť, člověče, co je to jedna minuta milostného rozhovoru, k němuž snad dáte těm dvěma mladým lidem příležitost, proti životu krále a dalších mnoha tisíců?”

S těmito slovy Crawford vlekl Crěvecoeura ze síně. Hrabě ho následoval jen váhavě a vrhl na mladého lučištníka nejeden vzteklý pohled.

Za chvíli se objevila na druhé straně mříže hraběnka Isabela. Když spatřila, že je Quentin v síni sám, zarazila se a chvíli upírala oči k zemi.

„Ale proč bych měla být nevděčná proto, že jiní jsou nespravedlivě podezřívaví?” pravila. „Můj příteli - měla bych vlastně říci můj zachránce, neboť tolik zrady mě obklopovalo -můj jediný věrný a stálý příteli!”

S těmito slovy k němu vztáhla mřížemi ruku, ba dokonce dovolila, aby ji podržel a pokryl polibky a slzami. Pravila jen:

„Durwarde, jestli se kdy ještě spolu setkáme, nedovolím již takovou bláhovost.”

Uvážíme-li však, že ji Quentin ochraňoval v tak mnohých nebezpečích a že byl po pravdě jejím jediným věrným a horlivým ochráncem, snad jí moje krásné čtenářky - i kdyby mezi nimi byly hraběnky a bohaté dědičky - prominou i tento poklesek.

Konečně komtesa vyprostila svou ruku, ustoupila na krok od mříže a velmi rozpačitě se Durwarda zeptala, jakou laskavost na ní žádá.

„Dozvěděla jsem se totiž od starého skotského lorda, jenž tu byl před chvílí s mým příbuzným Crěvecoeurem, že mě chcete o něco požádat. Buďte však rozumný,” dodala, „a žádejte jen to, co může ubohá Isabela z Croye splnit, aniž se prohřešila proti své povinnosti a cti, a co nepřesahuje její slabé síly. Ale prosím, nemluvte příliš ukvapeně - neřeknete nic,” přitom se rozhlédla ustrašeně kolem, „co by nám oběma mohlo ublížit, kdyby nás snad někdo poslouchal.”

„Nebojte se, vznešená paní,” pravil Quentin smutně, „zde skutečně nemohu zapomenout na vzdálenost, kterou osud mezi nás položil, a nechci vás ani vystavit haně vašich pyšných příbuzných za to, že vás nejoddanější láskou miluje člověk, jenž je chudší a méně mocný, i když možná nikoli méně urozený než oni sami. Nechť to, co bylo, pomine jako noční sen, ale v mém srdci to bude stále žít, a třebaže pouhý sen, vyplní místo všech existujících skutečností.”

„Mlčte, mlčte!” přerušila ho Isabela. „Mlčte, prosím, kvůli sobě samému - i kvůli mně. - Nemluvte o těchto věcech. Řekněte mi raději, o co mě chcete požádat.”

„O odpuštění pro člověka,” odpověděl Quentin, „jenž se kvůli svým vlastním sobeckým cílům k vám choval jako váš nepřítel.”

„Myslím, že odpouštím všem svým nepřátelům,” pravila Isabela, „ale, ach, Durwarde! V jakých chvílích mě ochraňovala vaše odvaha a duchapřítomnost! - Ona krvavá síň - dobrý biskup - až do včerejška jsem nic nevěděla ani o polovině těch hrůz, při nichž jsem byla nevědomky přítomna.”

„Nemyslete na ně,” prosil ji Quentin, když zpozoroval, jak ruměnec, jenž jí vyvstal na líčku při jejich rozmluvě, přechází náhle ve smrtelnou bledost. „Nedívejte se zpátky, ale hleďte odhodlaně vpřed, jak to musí dělat lidé, kteří se ubírají nebezpečnou cestou. A nyní poslouchejte: Král Ludvík si od vás nezasluhuje nic jiného, než abyste ho prohlásila za lstivého a zrádného politika, jímž také skutečně je. Ale kdybyste ho nyní obvinila, že vás podněcoval k utěku, a zejména že vás hodlal vydat de la Marckovi, mělo by to možná za následek královu smrt nebo jeho sesazení z trůnu; v každém případě by to však vyvolalo nejkrvavější válku mezi Francií a Burgundskem, jakou kdy tyto země poznaly.”

„Kvůli mně k tomuto neštěstí nedojde, je-li je možno odvrátit,” pravila komtesa Isabela. „Vaše nejmenší žádost by postačila, abych se vzdala své pomsty, i kdybych po ní toužila.

Což by bylo možné, abych spíše vzpomínala na křivdy krále Ludvíka než na vaše neocenitelné služby? - Ale jak to udělat? - Až mě předvolají před mého panovníka vévodu Burgundského, musím buď mlčet, nebo mluvit pravdu. První by vypadalo jako svéhlavost - a abych se cvičila ve lhaní, to byste jistě nechtěl.”

„Jistěže ne,” přitakal Durward, „ale své svědectví o Ludvíkovi můžete omezit na to, co jste sama osobně poznala; a když již řeknete něco, co jste se dozvěděla od jiných lidí, ať už jakkoli věrohodných, uveďte to jen jako zprávu, kterou jste se doslechla; v žádném případě však neuvádějte jako svůj osobní zážitek a pozorování něco, o čem si třebas myslíte, že je to pravda, co však neznáte z vlastní zkušenosti. Burgundská státní rada nemůže odmítnout vznešenému panovníkovi spravedlnost, jíž se v mé vlasti dostane i nejbědnějšímu otrhanci, když je z něčeho obviněn. Musí ho pokládat za nevinného, dokud zde nebude přímý a dostatečný důkaz o jeho vině. O všem, co neznáte z bezprostřední zkušenosti, by bylo proto třeba podat jiný, přímější důkaz, neboť soudu nemůže stačit pouhé vypravování něčeho, co jste se dozvěděla z doslechu.”

„Myslím, že vám rozumím,” odvětila komtesa Isabela.

„Vysvětlím to ještě srozumitelněji,” pravil Quentin a jal se uvádět četné příklady, když pojednou zazněl klášterní zvon.

„To je znamení, že se musíme rozloučit,” pravila hraběnka, „rozloučit navždy! - Ale nezapomeňte na mne, Durwarde - já nikdy nezapomenu na vás - na vaše věrné služby.”

Hlas jí selhal, ale znovu mu podala ruku - Quentin ji opět přitiskl ke rtům; a nevím, jak se stalo, že komtesa ve snaze ruku odtáhnout se přiblížila k mříži natolik, že ji Quentin na rozloučenou políbil na rty. Mladá dáma ho nepokárala; možná že jí k tomu nezbyl čas, neboť Crevecoeur a Crawford - kteří jestliže už nenaslouchali, nějakou skulinou alespoň přihlíželi

Crevecoeur planul hněvem, Crawford se však smál a zadržoval ho (str. 401)

tomu, co se dělo v přijímací síni - vrazili dovnitř. Crevecoeur planul hněvem, Crawford se však smál a zadržoval ho.

„Vraťte se ihned do své komnaty, mladá dámo! - Věru byste zasluhovala být zavřena v cele jen o chlebě a vodě!” zvolal hrabě na Isabelu; poděšená dívka rychle spustila svůj závoj a prchla. „A vy, vy krotký pane, který jste tak dotěrný, však přijde doba, kdy zájmy králů a království nebudou již záviset na takových lidech, jako jste vy. A potom poznáte, jaký trest vás čeká za to, že jste si dovolil pozvednout svůj žebrácký zrak…”

„Dost, dost!” přerušil ho starý lord. „Zcela stačí, co jste už řekl - uklidněte se - uklidněte. - A ty, Quentine, poroučím ti, ani slovo! Vrať se do své komnaty! - Snad tu ani není žádný tak velký důvod ke hněvu, pane hrabě z Crevecoeuru. Teď, když už je z doslechu, musím říci, že Quentin Durward je právě takový šlechtic jako sám král, jenomže, jak říkají

Španělé, není tak bohatý. Je právě tak urozený jako já - a já jsem hlavou našeho rodu. Ne, ne, člověče, nesmíte nám mluvit o trestech.”

„Mylorde,” pravil Crevecoeur netrpělivě, „drzost těchto cizích žoldnérů je příslovečná, a vy, jejich vůdce, byste ji měl spíše krotit než podporovat.”

„Pane hrabě,” pronesl důstojně Crawford, „zastávám své velitelské místo již přes padesát let, a dosud jsem nepotřeboval radu ani Francouze, ani Burgunďana, a s vaším dovolením, obejdu se bez ní i napříště, dokud budu velitelem.”

„Nu dobře, dobře, mylorde,” omlouval se Crevecoeur, „nechtěl jsem být nikterak nezdvořilý. Váš věk i vaše urozenost vás již opravňují k určité netrpělivosti. A pokud se týká těch mladých lidí, chci zapomenout na minulost, neboť se postarám, aby se už nikdy nesetkali.”

„Nestavte na tom své spasení, Crevecoeure,” zasmál se starý lord. „Říká se, že se i hory mohou setkat - proč by se tedy nesešli dva smrtelníci, když mají nohy a také život a lásku, aby ty nohy uvedli do pohybu? Ten polibek, Crevecoeure, byl velice něžný a myslím, že pro vás nevěstí nic dobrého.”

„Zase pokoušíte mou trpělivost,” pravil Crevecoeur. „Ale nepřipustím, abyste nade mnou dosáhl takové výhody. -Slyšte! Již sezvánějí na poradu - na strašlivou schůzku, jejíž výsledek může předpovídat jen Bůh.”

„Já vám mohu předpovědět,” pravil starý skotský lord, „že bude-li král napaden, nezemře ani sám, ani nezůstane nepomstěn, třebaže tu má málo stoupenců a je obklopen nepřáteli. Jenom mě rmoutí, že mně jeho vlastní přísné rozkazy zabránily, abych učinil pro takový případ patřičná opatření.”

„Mylorde z Crawfordu,” odvětil Burgunďan, „připravovat se na takové neštěstí znamená dát k němu podnět. Uposlechněte rozkazů svého pána, nezavdávejte žádnou záminku k násilí nějakým ukvapeným odporem, a jistě shledáte, že den přejde klidněji, než se nyní domníváte.”

Kapitola XXXII VYŠETŘOVÁNÍ

Spíš chtěl bych srdcem vaši lásku cítit než s nelibostí zřít zdvořilost jen.

Vstaňte, bratrance, srdcem chcete výše, byť klekáte - láká vás diadém.

Král Richard II.

Při prvním úderu zvonu svolávajícího k poradě vznešené burgundské šlechtice a těch několik málo francouzských pairů, kteří se jí směli zúčastnit, vévoda Karel, doprovázený částí své stráže - vyzbrojené partyzánami a válečnými sekerami -, vstoupil do síně Herbertovy věže v peronnském hradě. Král Ludvík, jenž očekával jeho návštěvu, povstal, vyšel vévodovi dva kroky vstříc a pak se zastavil s důstojností, jakou dovedl dobře projevit, kdykoli to považoval za vhodné, třebaže se jindy často choval s nenucenou důvěrností. V této napjaté chvíli měla vyrovnanost králova chování zřejmý vliv na jeho soupeře, neboť i když vstoupil do síně prudkým a chvatným krokem, změnil jej ihned v důstojnější chůzi, lépe odpovídající velkému vazalovi, jenž přichází k nejvyššímu lennímu pánovi.

Vévoda se zřejmě rozhodl chovat se alespoň zpočátku k Ludvíkovi s obřadností příslušející královu vysokému postavení. Bylo však zřejmé, že přitom musí nemálo přemáhat svou hněvivou netrpělivost a že jen stěží ovládá svou nenávist a hlad po pomstě, jež mu vřely v srdci. I když se navenek přinutil chovat se a do jisté míry i hovořit zdvořile a uctivě, přece střídavě rudl a bledl - jeho hlas byl úsečný, chraptivý a přerývaný - údy se mu chvěly, jakoby netrpělivostí nad tím, že jsou omezovány v pohybu - mračil se a rozkousal si ret až do krve - a každý jeho pohled i pohyb dokazoval, že nejvášnivější panovník, jaký kdy žil, je v té chvíli ovládán vrcholnou zuřivostí.

Král sledoval tento boj vášní vyrovnaným a klidným zrakem; neboť třebaže z vévodova vzezření vyčetl předzvěst trpké smrti, jíž se obával jako kterýkoli jiný hříšný smrtelník, přece se jako obezřetný a schopný lodivod rozhodl, že nedovolí svým obavám, aby ho vyvedly z rovnováhy, a že neuteče od kormidla, dokud bude naděje, že může loď zachránit obratným manévrováním. Když tedy vévoda chraplavým a přerývaným hlasem prohodil cosi o skromnosti jeho ubytování, odpověděl s úsměvem, že si nemůže stěžovat, neboť až dosud zjistil, že Herbertova věž je pro něho lepším sídlem, než jakým se ukázala jednomu z jeho předků.

„Což vám vyprávěli tu zkazku?” pravil Karel. „Ano - zde byl zavražděn - ale stalo se to proto, že odmítl obléci kutnu a strávit zbytek svého života v klášteře.”

„Tím hůře pro něho,” odvětil Ludvík předstíraje bezstarostnost, „neboť musel podstoupit mučednickou smrt, ale nestal se přitom světcem.”

„Přicházím poprosit Vaše Veličenstvo,” pravil vévoda, „aby se zúčastnilo státní rady, v níž se budou projednávat důležité záležitosti týkající se blaha Francie i Burgundska. Brzy se setkáte se členy rady - totiž, přejete-li si to -”

„Nu, milý bratranče,” přerušil ho král, „nikdy nepřehánějte zdvořilost natolik, abyste prosil o něco, co můžete směle rozkázat. - Nuže, pojďme tedy na zasedání státní rady, když si to Vaše Milost přeje. Naše družina je poněkud okleštěná,” dodal při pohledu na těch několik svých následovníků, kteří se shromáždili, aby ho doprovodili do poradní síně, „a tak vy, bratrance, musíte zářit za nás za oba.”

Vedeni Toisonem d’Or, náčelníkem burgundských heroldů, oba panovníci vyšli z Herbertovy věže na hradní nádvoří, zaplněné - jak Ludvík pozoroval - vévodovou tělesnou stráží a ozbrojenci, skvěle vystrojenými a seřazenými v bitevním šiku. Přešli nádvoří a vstoupili do poradní síně, jež byla v mnohem novější části budovy, než v jaké byl uvězněn Ludvík; a třebaže byla špatně udržována, pro toto slavnostní shromáždění ji uvedli narychlo do pořádku. Pod týmž baldachýnem stály zde dva stolce, z nichž stolec určený králi byl o dva stupně výše než vévodův. Po obou stranách těchto trůnů sedělo z každé strany v patřičném pořadí asi dvacet šlechticů z nejurozenějších a nejvznešenějších rodů. Když se tedy oba panovníci posadili, člověk, jenž měl být - jak můžeme právem říci - tímto shromážděním souzen, seděl na nejvyšším místě, jako by sám tribunálu předsedal.

Snad proto, aby potlačil nepříznivý dojem z této nedůslednosti a zaplašil ohledy, jež by mohla vyvolat, vévoda Karel, ukloniv se jen zlehka králi, stroze a bez obalu zahájil zasedání těmito slovy:

„Moji dobří vazalové a rádci, jistě víte, jaké zmatky a nepokoje povstaly za života našeho otce i za vlády naší v burgundských državách zpupností a vzpourou vazalů proti pravoplatným lenním pánům a poddaných proti vrchnosti a vládcům. A teprve nedávno se nám dostalo nového strašlivého důkazu, do jakých děsivých rozměrů se za naší vlády toto zlo rozrostlo; o tomto bědném stavu nad slunce jasněji svědčí hanebný a zavrženíhodný útěk komtesy Isabely z Croye a její tety hraběnky Hameliny, které se uchýlily pod záštitu cizí mocnosti, čímž porušily svou manskou věrnost a podle ustanovení manského práva zavdaly tak příčinu k propadnutí a ztrátě svého léna. A ještě hroznějšího a politováníhodnějšího důkazu se nám dostalo bohaprázdnou, krvavou vraždou, jejíž obětí se stal náš milovaný bratr a spojenec biskup lutyšský, a povstáním věrolomného, nevděčného města, jež bylo při poslední své vzpouře až příliš málo potrestáno. Dozvěděli jsme se, že tyto smutné události nemají svůj původ jen v ženské nestálosti, nevěrnosti a hlouposti a ve vzpupné troufalosti a domýšlivosti oněch zhýčkaných měšťanů, ale v neposlední řadě i v piklech a vměšování cizí mocnosti, v potměšilých rejdech mocného souseda, od něhož by Burgundsko mohlo právem očekávat - zaslouží-li si dobré skutky přiměřené odměny - jen nejupřímnější a nejoddanější přátelství. Ukáže-li se, že tyto zprávy jsou pravdivé,” pravil vévoda, zaťal zuby a dupl nohou o podlahu, „co nám může zabránit - neboť máme k tomu prostředky -, abychom učinili taková rozhodná opatření, která účinně, u samého pramene potlačí nečistý proud, jenž nás těmito zly každoročně zaplavoval?”

Vévoda začal svou řeč poměrně klidně, ale v závěru pozvedl hlas a poslední větu zařval tak divoce, že se jeho rádcové až zachvěli a že i na králově tváři na okamžik vyvstala smrtelná bledost. Ale Ludvík se v mžiku opět vzpamatoval, sebral svou odvahu a oslovil shromážděné šlechtice tak klidně a vyrovnaně, že vévoda, ač ho zřejmě toužil během jeho řeči přerušit nebo umlčet, nenašel k tomu vhodnou příležitost.

„Vznešení pánové francouzští i burgundští,” pravil král, „rytíři Svatého Ducha a Zlatého rouna! Musí-li se už král hájit jako obviněná osoba z nařčení, nemůže si přát znamenitějších soudců než takový výkvět šlechty a vzor a pýchu rytířstva. Náš milý burgundský bratranec zamlžil povahu našeho sporu, neboť ze zdvořilosti nevyjádřil otevřeně a přesně jeho podstatu. Já však nemám důvod k takové ohleduplnosti, ba mé postavení mi ji ani nedovoluje; prosím tedy, abych směl mluvit jasněji a přesněji. Neblahé okolnosti zatemnily jasnější úsudek našeho bratrance, potlačily ušlechtilejší stránky jeho povahy a přiměly ho, aby nás, moji pánové - nás, svého lenního pána, příbuzného a spojence - zahrnul záštiplnými obviněními, že jsme jeho vazaly sváděli k věrolomnosti a neposlušnosti, lutyšské měšťany podněcovali ke vzpouře a vyvrhele de la Marcka, postaveného mimo zákon, povzbuzovali k nejkrutější a nejbohaprázdnější vraždě. Vznešení pánové francouzští a burgundští, mohu se spravedlivě a po právu odvolávat na okolnosti, v nichž se nyní nacházím, neboť ty již samy o sobě úplně vyvracejí tato obvinění. Dá se snad předpokládat, že maje zdravý lidský rozum, vydal bych se takto bezvýhradně do moci vévody Burgundského - v jehož moci se nyní skutečně nacházím -, kdybych proti němu osnoval zradu a kul potměšilé pikle, jež by nutně musely vyjít najevo, což by mě pak nevyhnutelně vydalo do rukou spravedlivě rozhněvaného knížete? Hloupost člověka, který zapáliv doutnák, jenž má způsobit okamžitý výbuch, klidně by usedl na podkop a odpočíval, byla by ještě moudrostí v porovnání s mým chováním. Nepochybuji, že mezi pachateli strašlivých zrádných činů na Schonwaldtu jsou lotři, kteří se ohánějí mým jménem. Ale jsem snad já za to odpovědný, když jsem je k tomu nezplnomocnil? - Jestliže dvě hloupé ženy znechucené nějakou romantickou záležitostí hledaly útočiště na mém dvoře, vyplývá snad z toho, že to učinily z mého podnětu? V průběhu vyšetřování vyjde najevo, že když už mi čest a rytířskost zakazovaly poslat je nazpět jako zajatkyně na burgundský dvůr - k čemuž by nikdo z vás, pánové, kteří nosíte tyto řádové stužky, nebyl asi radil -, dosáhl jsem, pokud to jen bylo možno, takřka stejného výsledku tím, že jsem je svěřil rukám ctihodného služebníka Páně, velebného otce, jenž je nyní světcem na nebesích -” V tu chvíli se zdálo, že je Ludvík hluboce dojat, neboť si přitiskl kapesník k očím. „Rukám, pravím, člena vlastní své rodiny, spřízněného ještě bližšími příbuzenskými pouty s rodinou burgundskou, rukám vznešeného preláta, jehož postavení, vysoká církevní hodnost i jeho mnohé ctnosti jej činily obzvláště způsobilým, aby ochraňoval ty nešťastné pobloudilé poutnice a byl zároveň i prostředníkem mezi nimi a jejich lenním pánem. Pravím tedy, že všechno, co podle ukvapeného názoru mého burgundského bratra vrhá na mne toto

nezasloužené a nedůstojné podezření, dá se vysvětlit nejslušnějšími a nejčestnějšími pohnutkami. A tvrdím také, že není možno uvést ani stín věrohodného důkazu na podporu nedůstojných nařčení a pomluv, jež mého bratra přiměly, aby nejen změnil svůj přátelský postoj k člověku přicházejícímu k němu s neomezenou přátelskou důvěrou, ale aby dokonce svou slavnostní síň proměnil na soudní dvůr a pohostinné komnaty na vězení..

„Sire,” vpadl mu do řeči Karel, sotvaže se král odmlčel, „to, že jste přišel sem v téže době, kdy naneštěstí došlo k uskutečnění vašich plánů, mohu odůvodnit jen tím, že lidé, kteří si uvykli klamat jiné, udělají občas chybu a oklamou sami sebe. Stává se někdy, že zákopníka zabije výbuch jeho vlastní petardy. Naše konečné rozhodnutí bude však záviset na výsledku vážného vyšetřování. - Přiveďte hraběnku Isabelu z Croye!”

Když uvedli mladou dámu - z jedné strany ji podpírala na příkaz svého manžela hraběnka z Crěvecoeuru a z druhé abatyše voršilského kláštera -, Karel zvolal svým obvyklým drsným hlasem:

„Tak vida, princezno - vy, jež jste sotva našla v sobě dost dechu, abyste nám odpověděla na naše spravedlivé a rozumné rozkazy, jste se ani nezadýchala na své cestě, tak dlouhé a krkolomné, jakou kdy uběhla štvaná laň! Copak si asi nyní myslíte o těch pěkných rozbrojích, které jste vyvolala mezi dvěma velkými panovníky a dvěma mocnými zeměmi, jež se chystaly k válce kvůli vaší dětské tvářičce?”

Veřejnost této scény a divokost Karlových způsobů úplně potlačily původní Isabelino rozhodnutí vrhnout se vévodovi k nohám a prosit ho, aby si vzal její statky a dovolil jí uchýlit se do kláštera. Stála zde nehybně jako vyděšená žena, jež slyší na všech stranách burácet hromy a při každém novém zahřmění se obává, že užuž neunikne smrtícímu blesku. Hraběnka z Crěvecoeuru, jejíž duch a temperament odpovídaly jejímu vznešenému rodu a kráse, kterou si zachovala až do svého zralého věku, pokládala za nutné zasáhnout:

„Pane vévodo,” pravila, „má milá příbuzná je pod mou ochranou. Vím lépe než Vaše Výsost, jak je třeba chovat se vuci ženám, a nebudete-li používat tonu a zpusobu řeči, jež jsou vhodnější pro naše společenské postavení a pohlaví, ihned odtud odejdeme.” Vévoda vybuchl v smích a řekl:

„Crevecoeure, tvá krotkost udělala z hraběnky pánovitou dámu; ale to se mě netýká. Podejte židli tomu prostoduchému děvčeti - vůbec k ní nepociťuji nepřátelství, ba naopak, mám v úmyslu prokázat jí nejvyšší milost a čest. Sedněte si, madame, a řekněte nám v klidu, jaký ďábel vás posedl, abyste uprchla ze své rodné země a stala se potulnou dobrodružnou milostslečnou.”

S velikými nesnázemi a ne bez přestávek v řeči Isabela konečně přiznala, že nesouhlasila se sňatkem, který jí navrhoval vévoda Burgundský, a chtěla proto získat ochranu na francouzském dvoře.

„Ochranu francouzského panovníka, není-liž pravda?” poznamenal Karel. „A byla jste si jí bezpochyby zcela jista?”

„Skutečně jsem si myslela, že ji mám zajištěnou,” přiznala hraběnka, „jinak bych nebyla učinila tak rozhodný krok.” V té chvíli se Karel zadíval na Ludvíka s úsměvem nevýslovně hořkým; král však snesl jeho pohled naprosto klidně - jen rty mu o poznání více zbledly. „Ale mé zprávy o vztahu krále Ludvíka k nám,” pokračovala hraběnka po krátké přestávce, „pocházely takřka výhradně od mé tety hraběnky Hameliny, a ta si své náhledy tvořila podle narážek a ujišťování lidí, o nichž jsem později zjistila, že to jsou nejhanebnější zrádci a nejvěrolomnější lotři na světě.” Potom stručně vylíčila, co se od té doby dozvěděla o Marthonině a Hayraddinově zradě, a dodala, že „starší z obou bratrů Maugrabinů, zvaný Zamet, jenž jim puvodně radil k útěku, byl zjevně schopen dopustit se jakékoli zrady, a mohl tedy i neoprávněně předstírat, že je služebníkem krále Ludvíka”.

Dokud hraběnka vypravovala - i když jen velice stručně -, co prožila od chvíle, kdy opustila ve společnosti své tety burgundské území, až do doby, kdy padl Schonwaldt a kdy se vzdala hraběti z Crěvecoeuru, panovalo v síni ticho. A když skončila své stručné a přerývané líčení, všichni přítomní i nadále mlčeli a vévoda Burgundský klopil své hněvivé tmavé oči k zemi jako člověk, který marně hledá přijatelnou záminku, jež by v jeho vlastních očích ospravedlňovala, aby popustil uzdu své zlobě. Konečně vzhlédl a pravil:

„I když nemůžeme přesně sledovat pohyby krtka, přece tmavé a klikaté chodby, jež ryje pod našima nohama, nejsou proto méně skutečné a jisté. Avšak rád bych se od krále Ludvíka dozvěděl, proč dámy přijal a vydržoval na svém dvoře, když tam nepřišly na jeho vlastní pozvání.”

„Nepřijal jsem je na svém dvoře, milý bratranče,” odvětil král. „Pravda, soukromě jsem je ze soucitu přijal, ale brzy jsem využil příležitosti a poslal jsem je pod ochranu zesnulého preláta, znamenitého biskupa - budiž mu země lehká! - Jenž mohl daleko lépe než já nebo kterýkoli jiný světský panovník posoudit, jak smířit povinnost poskytnout uprchlicím ochranu s povinností vládce vůči spojenci, z jehož území uprchly. Otevřeně se ptám této mladé dámy, zda mé přijetí bylo srdečné, nebo zda bylo naopak takové, že hraběnky nakonec vyslovily politování nad tím, že si zvolily můj dvůr za své útočiště?”

„Bylo vskutku velmi málo srdečné,” odpověděla komtesa. „Přinejmenším ve mně vzbudilo pochybnosti, zda je vůbec možné, aby nám bylo Vaše Veličenstvo skutečně poslalo své pozvání, o němž nás ubezpečovali lidé, kteří tvrdili, že jsou vašimi agenty. Neboť za předpokladu, že konali přesně jen to, k čemu byli oprávněni, bylo by nesnadné uvést postup Vašeho

Veličenstva v soulad s chováním, jaké by se dalo očekávat od krále, rytíře a šlechtice.”

Při posledních slovech hraběnka upřela na krále pohled, jenž byl pravděpodobně míněn jako výčitka, ale Ludvíkova hruď byla příliš dobře obrněna proti takové dělostřelbě. Naopak, pomalu rozpřáhl ruce a rozhlédl se kolem, jako by se vítězoslavně dovolával všech přítomných, že hraběnčina výpověď svědčí o jeho nevině.

Vévoda Burgundský naň pohlédl, jako by chtěl říci, že i když byl do jisté míry umlčen, přece není ani zdaleka přesvědčen a uspokojen. Potom příkře oslovil komtesu:

„Zdá se mi, milá madame, že jste se při líčení svého putování zapomněla zmínit o jistých milostných záležitostech - jak, již se červenáte? -, o jistých lesních rytířích, kteří na chvíli porušili klid vaší cesty. Nu, příhoda se donesla až k našemu sluchu a leccos bychom z ní mohli vyvodit. - Hm, řekněte sám, králi Ludvíku, nebylo by správné - dříve než tato potulná Helena z Tróje či z Croye rozeštve ještě více panovníků -, nebylo by, pravím, správné nějak vhodně ji provdat?”

Král Ludvík, třebaže si uvědomoval, jaký nevítaný návrh bude asi následovat, projevil vážný a tichý souhlas s Karlovými slovy. Ale komtese se v této kritické chvíli vrátila odvaha. Pustila se ruky hraběnky z Crevecoeuru, o niž se až dosud opírala, postoupila plaše, avšak důstojně kupředu, poklekla před vévodou, sedícím na trůně, a pravila:

„Vznešený vévodo Burgundský a můj lenní pane! Uznávám, že jsem se provinila, když jsem bez vašeho milostivého svolení odešla z vašich držav, a podrobím se co nejpokorněji každému trestu, jejž mi ráčíte uložit. Dávám vám svá panství a své hrady, abyste s nimi naložil, jak vám libo, a jenom vás prosím, abyste pro památku mého otce povolil poslední ratolesti croyského rodu z jejích velikých statků skromný důchod, jenž by jí umožnil vstoupit do kláštera, kde chce strávit zbytek svého života.”

„Co soudíte, Sire, o žádosti této mladé dívky?” obrátil se vévoda na Ludvíka.

„Je to posvátné a blahoslavené vnuknutí,” pravil král, „a nepochybně pochází z boží milosti, jíž se nemá odporovat ani bránit.”

„Kdo se ponižuje, bude povýšen,” odvětil Karel. „Povstaňte, hraběnko Isabelo - chceme s vámi naložit lépe, než jak jste sama navrhovala. Nemáme v úmyslu vám zabavit vaše statky ani snížit vaši důstojnost, ale naopak, obé podstatně zvětšíme.”

„Běda, můj pane!” zalkala klečící komtesa, „právě této vaší dobře míněné laskavosti se bojím ještě více než nepřízně Vaší Milosti, neboť mě nutí k tomu -”

„Při svatém Jiří burgundském!” rozčilil se vévoda Karel, „což naše vůle bude narážet na překážky a odpor na všech stranách? Vstaňte, pravím, a zatím odejděte. Až budeme mít čas přemýšlet o vás, zařídíme věci tak, že tete Saint-Gris, bud nás poslechnete, nebo se vám zle povede!”

Vzdor této přísné odpovědi zůstávala hraběnka Isabela na kolenou a pravděpodobně by byla svou umíněností dohnala vévodu k slovům ještě příkřejším, kdyby hraběnka z Crevecoeuru, která lépe znala tuto mocnářovu náladu, nebyla svou svěřenku pozvedla a vyvedla ze síně.

Hned nato předvolali Quentina Durwarda. Předstoupil před krále i vévodu směle, s nenuceností, jež byla vzdálena jak upejpavé ostýchavosti, tak i dotěrné troufalosti. Vystupoval jako dobře vychovaný jinoch, jenž vzdává čest a úctu tam, kde je třeba, ale přitom se nedá oslnit nebo zmást přítomností lidí, kterým úctu prokazuje. Strýc mu umožnil, aby se opět vyzbrojil a vystrojil jako lučištník skotské gardy, a jeho vzhled, tvář i chování byly v neobyčejném souladu s jeho celkovým skvělým zjevem. I Quentinovo mládí příznivě ovlivňovalo přítomné rádce, a to tím spíše, že nikdo nebyl ochoten věřit, že by si byl opatrný Ludvík zvolil tak mladého člověka za důvěrníka pro své politické rejdy. A tak král, díky své obratnosti, s jakou si za své prostředníky vybíral osoby takového věku a společenského postavení, že se jeho volba zdála být nanejvýš nepravděpodobnou, získal nyní - stejně jako při četných jiných příležitostech - mimořádnou výhodu. Na vévodův rozkaz a s Ludvíkovým souhlasem začal Quentin vypravovat o tom, jak cestoval s dámami z Croye do sousedství města Lutychu. Zmínil se i o Ludvíkových pokynech, podle kterých měl hraběnky bezpečně zavést do biskupova sídla.

„A vy jste se mými rozkazy také skutečně řídil?”

„Ano, Sire,” odpověděl Quentin.

„Nezmínil jste se však o jedné důležité příhodě,” poznamenal vévoda. „V lese vás přepadli dva potulní rytíři.”

„Neslušelo by se, abych se na takovou příhodu pamatoval nebo se o ní zmiňoval,” odvětil jinoch a ve své bezelstnosti se hluboce začervenal.

„Ale sluší se, abych já na ni nezapomněl,” ozval se vévoda Orleánský. „Tento jinoch se zhostil své povinnosti mužně a prokázal svou věrnost a spolehlivost tak, že na to budu dlouho vzpomínat. - Až se tato věc vyřídí, přijď do mých komnat, chrabrý lučištníku, a shledáš, že jsem nezapomněl na tvé statečné chování; těší mě také, že se tvá udatnost vyrovná tvé skromnosti.”

„A přijď i ke mně,” dodal Dunois. „Mám pro tebe přílbu, neboť se domnívám, že jsem ti jednu zůstal dlužen.” Quentin se hluboce uklonil oběma velmožům a výslech pokračoval. Na vévodův rozkaz předložil písemné pokyny o směru cesty, jež dostal od krále.

„Uposlechl jste těchto pokynů do posledního písmene, vojíne?” zeptal se vévoda.

… Quentin začal vypravovat o tom, jak cestoval s dámami 2 Croye… (str. 411)

„Nikoli, ráčí-li Vaše Milost dovolit. Jak Vaše Milost ráčí vidět, měl jsem podle nich u Namuru překročit řeku Másu, ale zůstal jsem na levém břehu, neboť to byla cesta kratší i bezpečnější.”

„A proč jsi udělal tuto změnu v cestovním plánu?” vyslýchal ho vévoda dále.

„Poněvadž jsem začal pochybovat o věrnosti svého vůdce,” odpověděl Quentin.

„A nyní dej dobrý pozor na další otázky, které ti položím,” pokračoval vévoda. „Odpověz na ně pravdivě a neboj se nikoho. Budeš-li se však ve svých odpovědích vykrucovat nebo budeš-li podvádět, dám tě připoutat řetězy na věž tržnice, kde po dlouhé hodiny budeš toužit po smrti, dříve než tě konečně přijde vysvobodit!”

Nastalo hluboké ticho. Posléze vévoda usoudil, že již poskytl Durwardovi dost času, aby si rozvážil svou situaci, a zeptal se ho, kdo byl jeho průvodcem, kdo mu ho přidělil a proč pojal proti němu podezření. V odpovědi na první otázku Quentin Durward jmenoval cikána Hayraddina Maugrabina; na druhou otázku odpověděl, že tohoto průvodce mu přidělil Tristan l’Hermite, a v odpověď na otázku třetí vylíčil, co se zběhlo ve františkánském klášteře u Namuru: jak cikána vymrskali z posvátných budov a jak on sám, jat nedůvěrou k jeho chování, pronásledoval Hayraddina až na místo jeho schůzky s jedním z de la Marckových lancknechtů, kde je vyslechl, jak osnovali přepadení dam, jež byly pod jeho ochranou.

„A teď poslouchej obzvláště pozorně,” naléhal vévoda, „a znovu si připomeň, že tvůj život závisí na tvé pravdomluvnosti. Zmiňovali se ti lotři, že mají od krále -právě od tohoto krále, od Ludvíka Francouzského - dovolení nebo zmocnění, aby uskutečnili svůj hanebný záměr přepadnout vaši družinu a unést dámy?”

„I kdyby se byli ti hanební lotři o něčem takovém zmínili,” odpověděl Quentin, „sotva bych tomu byl mohl uvěřit, když slova, jež jsem slyšel přímo od krále, zřejmě svědčila o pravém opaku.”

Ludvík až dosud naslouchal s napjatou pozorností a teď se neubránil, aby si při Durwardově odpovědi hluboce neoddychl, jako člověk, jemuž spadl těžký kámen ze srdce. Vévoda se opět zatvářil rozpačitě a rozladěně. Znovu však zahájil výslech o této věci a vyptával se Quentina ještě podrobněji než předtím, zda z důvěrného rozhovoru oněch lidí nevyrozuměl, že jejich pikle byly schváleny králem Ludvíkem.

„Opakuji, že jsem neslyšel nic, co by mě ospravedlňovalo k takovému tvrzení,” stál na svém jinoch, jenž byl sice přesvědčen o králově spoluvině na Hayaraddinově zradě, ale pokládal za nesrovnatelné se svou věrností prozradit svá podezření. „A i kdybych byl uslyšel ty lotry něco takového tvrdit, opakuji, že bych jejich svědectví nepřikládal žádnou váhu v porovnání s výslovnými pokyny samotného krále.”

„Jsi věrným služebníkem,” poznamenal vévoda s opovržlivým úsměvem, „ale troufám si říci, že uposlechnutím králových pokynů jsi zklamal velmi podstatně jeho očekávání a že by sis to byl asi odpykal, kdyby následující události nebyly tvé tvrdošíjné věrnosti dodaly zdání dobrých služeb.”

„Nerozumím vám, Vaše Milosti,” odpověděl Quentin. „Vím jen to, že mě můj pán, král Ludvík, pověřil, abych ty dámy ochraňoval, a to jsem také učinil, pokud mé síly stačily -jak při cestě na Schonwaldt, tak i při neblahých událostech, k nimž tam později došlo. Královy pokyny jsem považoval za poctivé a čestné, a poctivě a čestně jsem je také vykonal. Příkazy jiného druhu by nebyly vyhovovaly člověku, jenž nosí mé jméno a pochází z mé vlasti.”

„Fier comme un Ecossais,” podotkl Karel, ale třebaže byl zklamán Durwardovou odpovědí, přece nebyl natolik nespravedlivý, aby mu zazlíval jeho smělost. „Poslyš však, lučištníku, jaké pokyny tě přiměly, aby ses producíroval - jak mně sdělili někteří zarmoucení uprchlíci ze Schonwaldtu - po lutyšských ulicích v čele těchže vzbouřenců, kteří později zavraždili svého světského vládce a duchovního otce? A copak to bylo za řeč, kterou jsi proslovil hned po vraždě, kdy ses prohlašoval za Ludvíkova zplnomocněnce a osvojoval sis moc nad těmi lotry, kteří právě spáchali ten hrozný zločin?”

„Milosti,” pravil Quentin, „velmi mnozí lidé by mohli dosvědčit, že jsem se v Lutychu nevydával za francouzského vyslance, ale že mně tuto úlohu vnutil vytrvalý a neústupný oslavný jásot lutyšských obyvatel, kteří nic nedali na mé protesty. To všechno jsem vypravoval biskupovým lidem, když se mně podařilo uniknout z města a vrátit se na Schonwaldt. Radil jsme ke zvýšené ostražitosti a doporučoval jsem učinit opatření k obraně hradu, jež by byla mohla zabránit pohromě a hrůze následující noci. - Nepopírám, že

jsem při vrcholném nebezpečí využil vlivu, jaký mne má domnělá hodnost vyslance krále Ludvíka propůjčila, abych zachránil komtesu Isabelu i svůj vlastní život a abych pokud možno ztlumil bestialitu, která se již projevila tak strašlivým způsobem. Opakuji znovu a ručím za to svým životem, že mě francouzský král nepověřil žádným posláním u lutyšských měšťanů, a tím méně pak mně dal pokyny, abych je podněcoval ke vzpouře. A když jsem svého domnělého postavení vyslance využil, bylo to jen, jako bych ve chvíli vrcholného nebezpečí uchopil štít a užil ho na svou obranu i k ochraně jiných lidí, aniž bych zkoumal, zda mám právo nosit erb, kterým je štít ozdoben.”

„A v tom se můj mladý společník a zajatec choval stejně statečně jako rozumně a jeho počínání nelze klást králi Ludvíkovi za vinu,” zvolal Crevecoeur, jenž již nevydržel déle mlčet.

Mezi shromážděnou šlechtou se zřetelně ozvalo souhlasné mručení, jež znělo radostně Ludvíkovu sluchu, ale Karla nemálo pohoršovalo. Vztekle koulel očima a ani pocity tak všeobecně projevované jeho nejvyššími vazaly a nejmoudřejšími rádci by mu možná nebyly zabránily, aby popustil uzdu své prudké a despotické povaze, kdyby hrabě Comines, předvídající toto nebezpečí, nebyl předešel výbuchu vévodovy zloby a náhle neohlásil příchod herolda z Lutychu.

„Ha! Herold od tkalců a hřebíkářů?” vybuchl vévoda. „Ale vpusťte ho! Při svaté Panně Marii, od toho herolda se dozvím něco více o plánech a nadějích jeho zaměstnavatelů, než je mně zřejmě ochoten prozradit tento francouzsko-skotský

lučištník!”

Kapitola XXXIII HEROLD

Ariel: Slyš! Ti řvou!

Prospero: Ať proženou jim faldy!

Bouře

V shromáždění ihned udělali místo a všichni přítomní projevovali nemalou zvědavost, jak asi vypadá herold, jehož se odbojní Lutyšští odvážili vyslat k tak pyšnému panovníkovi, jako byl vévoda Burgundský, a to v době, kdy byl proti nim nejvýš popuzen. Je třeba si totiž připomenout, že v oněch dobách svrchovaní panovníci používali ve vzájemném styku heroldů jen při nejslavnostnějších příležitostech. Méně významná šlechta užívala persevantů - hlasatelů nižšího stupně. Můžeme také zcela mimochodem poznamenat, že Ludvík XI., nakloněný vysmívat se všemu, co neposkytovalo skutečnou moc nebo podstatné výhody, netajené opovrhoval zejména heroldy - „červenými, modrými i zelenými, se vší jejich nesmyslnou, bezcennou okázalostí”; pýcha jeho soupeře Karla, která byla zcela jiného druhu, jim však naopak připisovala nemalou obřadní důležitost.

Herold, jehož nyní uvedli před tvář obou panovníků, byl oblečen v hlasatelský plášť s vyšitými erbovními znaky Viléma de la Marck, z nichž vynikala zejména kančí hlava, podle názoru znalců spíše okázalá než z hlediska heraldiky přesná. Ostatní jeho oděv - u heroldů vždy dost pestrý -přímo hýřil krajkami, prýmky, šňůrami, vyšíváním a jinými ozdobami; a pernatý chochol, jenž tomuto podivnému chlapíkovi zdobil čapku, byl tak vysoký, jako by jím chtěl vysmýčit strop síně. Slovem, obvyklá křiklavá nádhera heroldského šatu byla přehnána a zkarikována. Kančí hlava se opakovala na každém kusu oděvu, a dokonce i čapka, s krvavým jazykem a zkrvácenými tesáky, ji měla představovat. Celé vzezření tohoto chlapíka svědčilo o podivné směsici smělosti i strachu, příznačné pro člověka, jenž se odhodlal splnit nějaký nebezpečný úkol a uvědomuje si, že jenom odvahou a troufalostí se mu může podařit vyváznout se zdravou kůží. Podobná směsice strachu a drzosti se jevila i v jeho pozdravu a celé jeho chování neslo pečeť groteskní neohrabanosti, neobvyklé u lidí, kteří se často pohybují ve společnosti panovníků.

„Kdo jsi, u čerta?” přivítal Karel Smělý tohoto podivného vyslance.

„Jsem Červený kanec,” odpověděl herold, „hlasatel Viléma de la Marck, z milosti boží a podle volby kapituly vládnoucího biskupa lutyšského -”

„Ha!” zvolal Karel, ale hned potom, jako by přemohl svůj hněv, naznačil heroldovi, aby pokračoval.

„- a hraběte z Croye a pána na Bracquemontu - na základě práva získaného sňatkem s ctihodnou hraběnkou Hamelinou Croyskou.”

Zdálo se, že Karel úplně oněměl překvapením nad nesmírnou drzostí, s jakou vyfintěný chlapík oznamoval v jeho přítomnosti tyto tituly. Herold si však naopak myslel, že vymezením svého postavení vyvolal již patřičný dojem, a proto se bez váhání jal vyřizovat své poselství.

„Annuncio vobis gaudium magnum,” pravil; „Karle, vévodo burgundský a hrabě flanderský, jménem svého pána vám dávám na vědomí, že Vilém de la Marck s nejmilostivějším svolením našeho svatého otce v Římě - jež má dojít již co nevidět - hodlá vykonávat - po ustanovení vhodného zástupce ad sacra - úřad vládnoucího biskupa a zároveň i uplatňovat v plném rozsahu svá nezadatelná práva hraběte z Croye.”

Vévoda Burgundský vyrazil i nyní, stejně jako při jiných přestávkách v heroldově řeči, jen jediné slovo: „Ha!” A tón tohoto krátkého zvolání naznačoval, že ač překvapen a podrážděn, přece chce vyslechnout poselství až do konce a nevázat se zatím žádnou odpovědí. K velikému překvapení všech přítomných zdržel se také svých obvyklých divokých posunků a seděl s palcem přitisknutým k zubům - což s oblibou činíval, když pozorně naslouchal - a se zrakem upřeným k zemi, jako by nechtěl prozradit hněv, jenž mu blýskal v očích.

A tak herold pokračoval směle a bez rozpaků ve svém poselství:

„Proto vás jménem biskupa lutyšského a hraběte z Croye vyzývám, vévodo Karle, abyste napříště upustil od uplatňování svých zdánlivých práv a nároků a od všech neoprávněných zásahů proti říšskému městu Lutychu, třebaže vám v minulosti zesnulý Ludvík Bourbonský, nehodný biskup lutyšský, takové nespravedlivé, nepatřičné a nedůstojné chování a počínání trpěl a úmyslně je přehlížel.

„Ha!” zvolal opět vévoda.

„Dále vás vyzývám, abyste bezodkladně navrátil zástavy, jež jste v počtu šesti a třiceti městu násilím odňal, a abyste dal opravit průlomy, jež jste prorazil v městských hradbách, a obnovit opevnění, jež jste tyransky zničil, a zejména abyste uznal mého pána Viléma de la Marck za vládnoucího biskupa, pravoplatně zvoleného v svobodném kapitulním shromáždění, o čemž se můžete přesvědčit z protokolu.”

„Již jste skončil?” zeptal se vévoda.

„Ještě ne,” odpověděl herold. „Dále mám Vaši Milost vyzvat jménem řečeného vysoce vznešeného a ctihodného knížete, biskupa a hraběte, abyste ihned odvolal své posádky z hradu braequemontského a z jiných hradů, tvrzí a opevněných míst patřících ke croyskému hrabství - ať už jste je tam umístil svým nejmilostivějším jménem, jménem Isabely, která se zove hraběnkou z Croye, nebo jménem kohokoliv jiného - a abyste se napříště zdrzel všech násilných a neoprávněných zasahu do manských práv croyského rodu, ,dokud říšský sněm nerozhodne, zda tato léna nemají podle ius emphyteusis náležet spíše sestře zesnulého hraběte - mé nejmilostivější hraběnce Hamelině - než jeho dceři.”

„Váš pán je velice učený,” poznamenal vévoda.

„Avšak můj nejmilostivější pán, vznešený a ctihodný kníže a hrabě,” pokračoval herold, „bude ochoten po vyřešení všech sporů mezi Burgundskem a Lutychem poskytnout komtese Isabele takový úděl, který by odpovídal jejímu vznešenému původu a stavu.”

„Je skutečně nadmíru velkomyslný a ohleduplný,” pravil vévoda stále stejným tónem.

„Nu, podle skromného úsudku ubohého blázna,” poznamenal Le Glorieux ke Crevecoeurovi, „bych byl raději v kůži té nejvypelichanější krávy, jaká kdy zdechla na dobytčí mor, než ve strakatém kabátci toho chlapíka. Ten ubožák si vede jako opilec, jenž stále jen hledí na další a další číši, ale nepozoruje, že mu hostinský na futro připisuje křídou stále nové a nové čárky.”

„Již jste skončil?” otázal se vévoda herolda.

„Mám již vyřídit jen několik slov mého výše uvedeného vznešeného, úctyhodného a blahoslaveného pána, jež se týkají jeho váženého a věrného spojence, nejkřesťanštějšího krále -,” odvětil Červený kanec.

„Ha!” zvolal vévoda zuřivějším hlasem, než jakého až dosud použil, a vyskočil z trůnu; ale hned se zase ovládl a opět nasadil klidný, pozorný výraz.

„Proslýchá se, že vy, Karle Burgundský, v příkrém rozporu se svou svatou povinností vazala francouzské koruny a na výsměch důvěře a cti, jež mají křesťanští panovníci při vzájemném styku respektovat, jste královskou osobu nejkřesťanštějšího krále zbavil svobody a uvrhl do vězení.

Proto vás mými vlastními ústy můj vznešený a ctihodný pán vyzývá, abyste buď jeho královského a nejkřesťanštějšího spojence ihned propustil na svobodu, nebo přijal vyzvání k boji, jež jsem zmocněn vám učinit.”

„Již jste skončil?” zeptal se vévoda znovu.

„Ano,” odvětil herold, „a očekávám odpověď Vaší Milosti v naději, že bude taková, aby zabránila prolévání křesťanské krve.”

„No, při svatém Jiří burgundském!” zvolal vévoda, ale dříve než mohl pokračovat, Ludvík vstal a vpadl mu do řeči tónem tak důstojným a pánovitým, že ho Karel nemohl přerušit.

„S vaším dovolením, milý burgundský bratrance,” ujal se slova král, „my sami prosíme o dovolení, abychom směli první odpovědět tomuto drzému chlapíkovi. - Ty heroldský ničemo, nebo co jsi vlastně zač, vyřiď křivopřísežnému psanci a vrahovi Vilému de la Marck, že francouzský král zanedlouho přitrhne k Lutychu, aby potrestal bohaprázdného vraha svého zesnulého milovaného příbuzného Ludvíka Bourbonského, a že má v úmyslu zaživa pověsit de la Marcka v řetězech na šibenici za drzost, s jakou se odvažuje nazývat se jeho spojencem a klást jeho královské jméno do úst jednoho ze svých ničemných poslů.”

„A ode mne mu vzkaz všechno, co jen může panovník vzkázat obyčejnému zloději a vrahovi, aniž tím sníží svou důstojnost. - A nyní zmiz! - Ale počkej! Nikdy ještě herold neopustil burgundský dvůr bez odměny - zbičujte ho až na holé kosti!”

„Nikoli! ráčí-li Vaše Milost dovolit,” zvolali Crevecoeur a D’Hymbercourt jakoby jedním dechem. „Je to herold, a má proto určitá privilegia.”

„To jen vy jste takoví blázni, pánové, a myslíte si, že každý, kdo má hlasatelský plášť, musí být i heroldem. Podle erbovních znamení toho chlapíka vidím, že je to pouhý podvodník. Ať předstoupí Toison d’Or a před námi ho vyzkouší.”

Vzdor své vrozené drzosti posel Divokého kance ardenského zbledl a jeho sinalost byla patrná i pod tou troškou červené barvy, kterou si okrášlil tvář. Jak jsme uvedli již dříve, Toison d’Or byl vrchním heroldem vévody Burgundského a králem heroldů v jeho državách. Nyní vystoupil vpřed s vážnou důstojností člověka, jenž ví, čím je povinován svému úřadu, a otázal se svého domnělého druha, v které heroldské komoře studoval vznešenou vědu, již provozuje.

„Vyučil jsem se persevantem v heroldské komoře řezenské,” odpověděl Červený kanec, „a heroldský diplom jsem obdržel od téhož učeného bratrstva.”

„Nemohl jste ho získat ze ctihodnějšího pramene,” odvětil Toison d’Or a uklonil se ještě hlouběji než předtím, „a dovoluji-li si na rozkaz našeho nejmilostivějšího vévody s vámi rozmlouvat o tajemstvích naší vznešené vědy, nečiním tak proto, abych vás poučoval, ale naopak proto, abych se od vás mnohému přiučil.”

„Dejte se do toho,” naléhal vévoda netrpělivě. „Zanechte těch zdvořilostí a dejte mu nějaké otázky, abyste vyzkoušel jeho vědomosti.”

„Bylo by nespravedlivé vyptávat se žáka ctihodné heroldské komory v Řezně na běžný způsob blasonování a na obvyklé pojmy a výrazy substratologie a tinkturologie; ale snad bych se mohl bez urážky otázat učeného Červeného kance, zda je obeznámen s oněmi záhadnějšími a tajemnějšími pojmy, výrazy, znaky a znameními naší vědy, jimiž si zasvěcenci emblematicky a tak říkajíc parabolicky navzájem vyjadřují to, co jiným jest sdělováno jen výrazy obyčejnými, takovými, jimž se učí v nižší, tak říkajíc rudimentární heraldice?”

„Vyznám se v jednom druhu erbovnictví stejně jako v druhém,” tvrdil Červený kanec směle, „je však možné, že my v Německu nepoužíváme stejných odborných výrazů jako vy ve Flandřích.”

„Běda, jak můžete něco takového říci!” zvolal Toison d’Or. „Naše vznešená věda, jež je vskutku pravou korouhví vznešenosti, slávy a ušlechtilosti, je stejná ve všech křesťanských zemích, ba i Saracéni a Mauři ji znají a uznávají. Prosím vás tedy, abyste mi popsal libovolný erb podle nebeských znaků, to jest podle planet.”

„Blasonujte si to sám, jak chcete,” utrhl se Červený kanec, „nebudu vám tu dělat na váš rozkaz žádného tajtrlíka - nejsem opičák, kterému rozkážou tancovat na provaze.”

„Ukažte mu nějaký erb a ať ho blasonuje, jak umí,” vložil se do toho vévoda. „Ale nepodaří-li se mu to, slibuji mu, že bude mít záda červená, blankytná a černá jako nejpestřejší erb.”

„Zde je svitek,” pravil burgundský herold a vyňal z váčku kus pergamenu, „na nějž jsem z určitých důvodů načrtl jistý starobylý erb. Prosím svého druha, pakliže vskutku náleží ke ctihodné heroldské komoře řezenské, aby ho vhodnými výrazy rozluštil a popsal.”

Le Glorieux se tímto rozhovorem zřejmě nadmíru bavil a v této chvíli se přiblížil těsně k oběma heroldům a oslovil Červeného kance, bezmocně hledícího na podivný obrazec:

„Pomůžu ti, dobrý muži. - Toto, moji páni a velmožové, je kočka, jež hledí z okna mléčnice.”

Vtip vyvolal smích, a ten přinesl Červenému kanci jakousi výhodu, neboť přiměl Toisona d’Or, rozhorleného

nesprávným výkladem kresby, aby vysvětlil, že je to erb, jejž přijal francouzský král Childebert, když zajal Gondemara, krále burgundského. Představuje prý leoparda či ocelota -znak zajatého panovníka - za mřížemi, či jak to Toison d’Or odborně vyjádřil: „Zlatého leoparda na černém štítě

uzavřeného červenou mříží obitou hřeby.

„Při mém šaškovském žezle!” zvolal Le Glorieux, „jestli ta kočka představuje Burgundsko, tak dnes je věru na správné straně mříže!”

„Máš pravdu, brachu,” zasmál se Ludvík, zatímco ostatní přítomní, ba dokonce i sám vévoda Karel byli tímto drsným žertem uvedeni do rozpaků. „Dlužím ti zlaťák, neboť jsi změnil něco, co vypadalo tak smutně, vážně a opravdově, na veselou zábavu - a doufám, že tím to také skončí.”

„Ticho, Le Glorieuxi!” napomenul vévoda šaška. „A vy, Toisone d’Or, ustupte - jste příliš učený, než aby vám člověk rozuměl. - Přiveďte někdo z vás toho lotra blíže. - Rozeznáš vůbec stříbro od zlata, nejdeli zrovna o ražené mince?”

„Proboha, Vaše Milosti, mějte se mnou slitování! -Vznešený králi Ludvíku, pomozte mi!”

„Pomoz si sám,” pravil vévoda. „Prostě a jasně, jsi herold, nebo ne?”

„Jen pro tuto příležitost,” přiznal se odhalený posel.

„Při svatém Ondřeji!” zvolal vévoda, pohlédnuv úkosem na Ludvíka, „neznáme žádného krále - žádného šlechtice, jenž by byl takto zneuctil vznešenou vědu, na niž se spoléhají králové i šlechta! Žádného, s výjimkou jediného - toho, jenž vyslal k Edvardovi Anglickému sluhu přestrojeného za herolda.”

„Takový úskok,” poznamenal král s nuceným smíchem, „se dal ospravedlnit jen u dvora, kde právě v té době nebylo heroldů a případ spěchal. Ale i když se tím mohl dát napálit drsný a tupý ostrovan, nikdo, kdo má lepší rozum než divoký kanec, by si nemohl myslet, že mu takový trik projde u vzdělaného dvora burgundského.”

„Ať ho vyslal kdo ho vyslal,” zvolal vévoda zuřivě, „vrátí se k němu v bědném stavu! Hněte sebou - odvlecte ho na tržiště! Spráskejte ho otěžemi a karabáči na psy! - Rozbijte mu jeho heroldský plášť na cáry! - Na Červeného kance! Na kance! Ca, ca! - Hola, hola!”

Několik silných ohařů, jaké můžeme spatřit na loveckých obrazech, na nichž společně pracovali Rubens a Snyders, zaslechlo známou pobídku, kterou vévoda zakončil svou řeč, a začali výt a štěkat, jako by právě vyštvali kance z brlohu.

„Při svatém kříži!” zvolal Ludvík, jenž se pečlivě snažil přizpůsobit své chování bratrancově náladě, „když už ten osel na sebe natáhl kančí kůži, pustil bych na něj psy, aby ho z ní vyštvali.”

„Výborně, výborně!” souhlasil vévoda, neboť tento návrh plně vyhovoval jeho okamžité náladě. „Uděláme to! Vypusťte psy! Na něj, tarači! Na něj, chrti! Chyť ho, dav ho! - Budeme ho štvát od hradní brány až k východní městské bráně.”

„Doufám, že se mnou bude Vaše Milost zacházet jako s lovnou zvěří a poskytne mně patřičný náskok,” pravil chlapík a snažil se tvářit tak statečně, jak jen to šlo.

„Jsi pouhá škodná,” pravil vévoda, „a podle loveckých zásad nemáš na žádný náskok právo. Nicméně ti povolíme šedesát yardů, i kdyby to mělo být jen kvůli tvé bezpříkladné drzosti. - Vzhůru, pánové! Uvidíme znamenitou kratochvíli!”

A tak bylo zasedání s velkým hřmotem přerušeno a všichni spěchali - ne však rychleji než oba panovníci -, aby se bavili štvanicí na člověka, kterou navrhl král Ludvík.

Červený kanec podal znamenitý výkon. Poháněn strachem a štván těsně v patách zuřivými ohaři, povzbuzovanými loveckým pokřikem a fanfárami, uháněl jako vítr, a kdyby mu nebyl překážel hlasatelský plášť (věru nejnevhodnější oblek pro běžce), byl by možná psům šťastně unikl. Několikrát obratně zakličkoval způsobem, jenž se divákům nadmíru zamlouval. Ale nikdo z nich, dokonce ani sám vévoda Karel, neprojevoval nad touto hnusnou kratochvílí takovou radost jako král Ludvík, jenž se smál, až mu slzy tekly z očí - částečně z politických důvodů a částečně proto, že mu působilo radost hledět na lidské utrpení, bylo-li předváděno způsobem tak směšným. Ve svém nadšení dokonce chytil vévodu za jeho

Poháněn strachem a štván těsně v patách zuřivými ohafi, uháněl jako vítr… (str. 422)

hermelínový plášť, jako by hledal oporu, zatímco Karel, neméně uchvácený, objal krále okolo krku, takže skýtali obraz dojemného souladu a přátelství, velice se lišící od nevraživosti, s jakou ještě před chvíli na sebe pohlíželi.

Konečně však ani rychlost nemohla již domnělého herolda zachránit před tesáky jeho pronásledovatelů. Dostihli ho, vrhli se na něj, strhli ho k zemi a byli by ho pravděpodobně zadávili, kdyby byl vévoda nevykřikl:

„Odtrhněte je! Odtrhněte je! - Odveďte je od něho! - Věru běžel tak dobře, že i když nám při stavění nic neukázal, nedovolím, aby ho usmrtili.”

Na tento rozkaz několik sluhů ihned pospíšilo, aby odtrhli psy, a zanedlouho bylo vidět, jak některé ohaře poutají k sobě a pronásledují jiné, kteří běhali ulicemi v bojovné vítězoslávě, potřásajíce pestrými vyšívanými cáry hlasatelského pláště, jejž nešťastný posel navlékl ve své neblahé hodině.

Vévoda byl v té chvíli příliš zaujat podívanou, než aby si všímal, co se mluví za ním, takže Oliver le Dain se mohl nepozorovaně přikrást odzadu ke králi a zašeptat mu do ucha:

„Je to ten cikán Hayraddin Maugrabin. Nebylo by dobře, kdyby měl příležitost opět hovořit s vévodou.”

„Musí zemřít,” odvětil král stejně tiše, „mrtví nemluví.”

O chvilku později Tristan l’Hermite, jemuž dal Oliver příslušný pokyn, předstoupil před oba panovníky a svým charakteristickým úsečným způsobem pravil:

„Ráčí-li Vaše Veličenstvo a Vaše Milost dovolit, tato zvěř patří mně, a já ji požaduji. Má můj cejch - na rameni má vypálenou královskou lilii, jak všichni přítomní mohou vidět. Je to známý lotr, jenž vraždil královy poddané, vykrádal kostely, zabíjel vysokou v královských oborách -”

„Stačí, stačí,” přerušil ho Karel. „Vidím již, že je z mnoha dobrých příčin majetkem mého královského bratrance. Jak s ním Vaše Veličenstvo naloží?”

„Dáte-li mi ho k dispozici,” pravil král, „udělím mu alespoň jednu lekci z heraldické vědy, v níž tak zaostává -vysvětlím mu prakticky, co znamená potence - kříž s houpající se smyčkou v přirozených barvách.”

„Udělíte mu erb, který on sám nebude sice nosit, ale který bude naopak nosit jeho! - Nu, ať si prostuduje tuto lekci a dosáhne příslušné heraldické hodnosti pod vedením vašeho kmotra Tristana, jenž je znamenitým učitelem v této hluboké a tajuplné vědě!”

Při této odpovědi vybuchl v neladný smích nad svým vlastním vtipem a Ludvík se k jeho veselí tak srdečně připojil, že se jeho soupeř neubránil, aby naň přívětivě nepohlédl a neřekl:

„Ach Ludvíku, Ludvíku! Kéž bys byl stejně důvěryhodným panovníkem, jako jsi veselým společníkem! Často si vzpomínám na veselé chvíle, jež jsme spolu strávili.”

„Můžete je zase přivolat, budete-li chtít,” odvětil Ludvík. „Ochotně přistoupím na každé slušné podmínky, jaké můžete bez hanby ode mne žádat v mém nynějším postavení, aniž byste se stal smutně pověstným po celém křesťanském světě. A při svaté relikvii, kterou nosím neustále při sobě - při třísce z pravého Kristova kříže - budu přísahat, že své sliby splním.”

Při těchto slovech vyňal král malý zlatý relikviář, jejž měl pod košilí zavěšen kolem krku na řetěze z téhož kovu, a když ho zbožně políbil, pokračoval:

„Ještě nikdo nepřísahal falešně na tuto svatou památku, aby ho do roka a do dne nestihla pomsta.”

„Byla to však právě tato svatá památka,” poznamenal vévoda, „na niž jste mně při svém odchodu z Burgundska přísahal věčné přátelství, a přece jste pak zanedlouho vyslal bastarda z Rubempré, aby mě zavraždil nebo unesl.”

„Ale milý bratranče, snad byste nechtěl jitřit staré rány?” pravil král. „Ujišťuji vás, že jste se v té věci mýlil. Kromě toho jsem nepřísahal na tuto relikvii, ale na jiný úlomek z pravého kříže. Dostal jsem ho od Grand Seigneura a nepochybně byl příliš dlouho mezi nevěřícími, takže do značné míry ztratil svou moc. Ostatně, což nevypukla pak do roka válka s Ligou pro veřejné blaho a burgundské vojsko netábořilo u Saint Denis, podporováno všemi velkými vazaly Francie? A což jsem nebyl potom donucen vzdát se Normandie ve prospěch svého bratra? - Chraň nás Bůh a všichni svatí před křivou přísahou na takovou vzácnou relikvii!”

„Nu, bratranče,” odvětil vévoda, „skutečně se domnívám, že jsi dostal tenkrát za vyučenou, abys propodruhé dodržoval sliby. - A nyní projednou bez úskoků a kličkování - splníš svůj slib a půjdeš se mnou potrestat toho vraha de la Marcka a Lutyšské?”

„Vytrhnu proti nim s celou svou armádou a s rozvinutou královskou zástavou,” sliboval Ludvík.

„Ne, ne,” odporoval vévoda, „to je víc, než je třeba a než by bylo možná i radno. Přítomnost vaší skotské gardy a dvou set vybraných rytířů bude svědčit o tom, že jste svobodným člověkem. Mocné vojsko by mohlo -”

„- by mohlo způsobit, že bych byl skutečně svobodným, chtěl jste asi říci, můj milý bratranče?” doplnil král. „Dobře tedy, počet mých vojáků určíte vy sám.”

„A abychom se zbavili té půvabné příčiny sváru, dáte svůj souhlas ke sňatku hraběnky Isabely z Croye s vévodou Orleánským?”

„Drahý bratranče,” pravil král, „doháníte mou ochotu do krajnosti. Vévoda je snoubenec mé dcery Johanky. Buďte velkomyslný - ustupte v této věci a mluvme raději o těch městech na Somě.”

„O těch bude s Vaším Veličenstvem jednat má státní rada,” odvětil vévoda. „Mně osobně záleží méně na rozšíření mého území než na nápravě křivd. Punktoval jste se s mými vazaly, a musíte proto nyní ze své královské vůle provdat Schovánku vévody Burgundského. A navíc ji musí Vaše Veličenstvo provdat ve své vlastní rodině, jinak se jednání přerušuje.”

„Kdybych chtěl předstírat, že to dělám ochotně, nikdo by mi nevěřil. Proto posuďte, milý bratranče, do jaké míry se vám snažím vyhovět, když vám nyní - pravda, jen velice nerad -říkám, že budou-li obě strany souhlasit a dá-li své svolení i papež, nebudu se proti tomu sňatku stavět.”

„Všechno ostatní mohou již snadno vyřídit naši ministři,” řekl vévoda, „a my jsme opět bratranci a přátelé.”

„Chvála na výsostech Bohu,” pravil Ludvík, „jenž ve své ruce drží srdce panovníků a milostivě v ně zasévá touhu po míru a dobrotě, aby zabránil prolévání lidské krve. - Olivere,” dodal pak stranou ke svému oblíbenci, jenž byl vždy v jeho blízkosti jako nějaký skřítek u svého černokněžníka, „poslyš, řekni Tristanovi, ať to s tím potulným cikánem rychle skoncuje.”

Kapitola XXXIV POPRAVA

Já vezmu tě v zelený háj, tam sám si zvolíš pěkný strom.

Stará balada

„Budiž Bohu chvála, že nám dal schopnost smát se a rozesmát druhé, a hanba padniž na mrzoutskou sketu, která opovrhuje úřadem šaškovským. Neboť tento šprým - ne právě nejvtipnější, přece však přijatelný, neboť pobavil dva velké panovníky - přispěl k odvrácení války mezi Francií a Burgundskem více než tisíce státnických důvodů.”

Takový byl Le Glorieuxův závěr, když po smíření - jež jsme podrobně vylíčili v předcházející kapitole - byly odvolány z peronnského hradu burgundské stráže, král se přestěhoval z neblahé Herbertovy věže a k velké radosti Francouzů i Burgunďanů byla alespoň navenek obnovena důvěra a přátelství mezi vévodou Karlem a jeho lenním pánem. Nicméně Ludvík si dobře uvědomoval - i když se k němu chovali s obřadnou uctivostí -, že mu i nadále nedůvěřují. Moudře však předstíral, že to nepozoruje, a tvářil se, jako by byl zcela spokojen.

A jak se v podobných případech často stává, ve chvíli, kdy oba mocnáři do jisté míry urovnali své rozpory, jeden z podřízených pomocníků, jenž se zamíchal do jejich intrik, trpce na vlastní kůži pociťoval starou politickou zásadu, že totiž mocní tohoto světa, i když často potřebují podlé nástroje, přece jako ústupek společnosti je odhodí a ponechají jejich osudu, jakmile jim přestanou být užitečné.

A v této situaci se tedy nalézal Hayraddin Maugrabin. Vévodovi služebníci ho odevzdali Ludvíkovu vrchnímu profousovi a ten ho zase svěřil do rukou svých spolehlivých pobočníků Trois-Eschellese a Petit-Andréa, aby ho

bezodkladně popravili. Jako Garrick mezi Tragédií a Komedií - abychom užili moderního přirovnání - kráčel nyní mezi oběma katy, z nichž jeden hrál allegro a druhý penseroso; za nimi pak šlo několik vojáků a městská chátra. Odváděli ho k lesu, kde ho páni jeho osudu chtěli oběsit na prvním příhodném stromě, aby si ušetřili stavění šibenice.

Netrvalo dlouho a našli dub, jenž se hodil k tomu, aby - jak Petit-André šprýmovně poznamenal - nesl takový žalud. Ubohého zločince, hlídaného dostatečnou stráží, usadili zatím na jakési malé návrší a pustili se do improvizovaných příprav ke konečné tragédii. Hayraddin si mezitím prohlížel shromážděný dav a při tom se náhle střetl s pohledem Quentina Durwarda; jinochovi se totiž zdálo, že v tváři odhaleného podvodníka poznává svého proradného průvodce, a tak se připojil k davu a následoval cikána, aby byl svědkem popravy a přesvědčil se o jeho totožnosti.

Když kati Hayraddinovi oznámili, že je vše připraveno, cikán je velice klidně požádal, aby mu splnili jeho poslední přání.

„Můžete od nás žádat všechno, co se srovnává s naším úřadem,” odvětil Trois-Eschelles.

„Tedy všechno kromě svého života,” řekl Hayraddin.

„Správně,” přisvědčil Trois-Eschelles, „ale můžete dokonce žádat i ledacos, co se s naší povinností tak úplně nesrovnává; protože jste se, jak se zdá, rozhodl dělat čest našemu cechu a zemřít jako muž, pěkně roztomile, bez šklebení a kyselých obličejů, povolím vám milerád třebas celých deset minut, přestože jsme dostali rozkaz, abychom si pospíšili.”

„Jste až příliš laskav,” poznamenal Hayraddin.

„Věru, mohli by nám to přičíst k tíži,” pravil Petit-André, „ale co na tom? Dovedl bych takřka obětovat i svůj život za takového statečného akrobata, za takového řízného, tvrdého chlapíka, jenž je odhodlán houpat se s půvabem a důstojností, jak by to měl udělat každý slušný člověk.”

„- Takže přejete-li si snad zpovědníka,” navrhoval Trois-Eschelles -

„Nebo pintu vína,” doplnil jeho šprýmovný společník -„Nebo žalm,” pravila Tragédie -„Nebo veselou písničku,” řekla Komedie -„Nic takového, moji dobří, laskaví a nejvýš pohotoví přátelé,” odvětil cikán. „Prosím vás jen, abyste mně popřáli několik minut rozhovoru s tamtím lučištníkem skotské gardy.”

Kati na chvilku zaváhali, ale Trois-Eschelles si nakonec vzpomněl, že z nejednoho důvodu byl Quentin nyní považován za velkého oblíbence jejich pána, krále Ludvíka, a tak se rozhodli cikánovi tento rozhovor povolit.

Zavolali tedy Quentina; mladík přistoupil blíže a nemohl se ubránit zděšení nad strašným stavem odsouzeného zločince, ať už byl rozsudek jakkoli spravedlivý. Zbytky heroldské výstroje, rozervané na cáry tesáky psů a rukama dvounožců, kteří ho zachránili před zuřivostí ohařů jen proto, aby ho pak odvlekli k šibenici, dodávaly Hayraddinovi směšného, ale zároveň žalostného a velice tragického vzezření. Líčidlo a zbytky falešného vousu, jenž byl částí jeho přestrojení, znetvořily mu tvář. Na lících i na rtech mu vyvstala smrtelná bledost; a přece v jakési houževnaté pasivní odvaze, vlastní takřka všem příslušníkům jeho kmene, projevoval svým lesknoucím se roztěkaným zrakem a zkřiveným úsměvem vzdor a opovržení vůči blížící se smrti.

Když Quentin přicházel k tomuto ubohému člověku, zachvátila ho současně hrůza a soustrast, a tyto pocity se pravděpodobně projevily v jeho chování, neboť Petit-André zvolal:

„Vykročte rázněji, můj veselý lučištníku! Tenhle pán si nemůže dovolit na vás dlouho čekat. Jdete, jako byste nekráčel po balvanech, ale po vejcích a bál se, že je rozšlápnete.”

„Musím s ním mluvit mezi čtyřma očima,” žádal zločinec a zdálo se, že z jeho hlasu zaznívá zoufalství.

„To by se stěží srovnávalo s naší povinností, můj veselý provazolezče,” pravil Petit-André, „víme už od dřívějška, že jste kluzký jako úhoř.”

„Jsem přece svázán na nohou i na rukou vašimi popruhy,” odvětil zločinec, „a můžete kolem mě rozestavit stráž, ale tak, aby nás nemohla vyslechnout. Tento lučištník je služebníkem vašeho vlastního krále - a dám-li vám deset zlatých -”

„Věnujeme-li ty peníze na mše, může to prospět jeho ubohé duši,” pravil Trois-Eschelles.

„Věnujeme-li je na víno nebo na pálenku, může to potěšit mé ubohé tělo,” odvětil Petit-André, „a tak sem s nimi, můj malý visatče!”

„Zaplaťte těm škaryantským psům jejich odměnu,” požádal Hayraddin Durwarda. „Okradli mě o každý groš, když mě zajali. Znamenitě se vám to vyplatí.”

Kati přijali od Quentina svou odměnu a jako muži slova se vzdálili z doslechu, nepřestávajíce však bedlivě sledovat každý zločincův pohyb. Quentin chvíli vyčkával, až nebožák promluví, ale když stále mlčel, oslovil ho po chvilce sám:

„A to je tedy konec, k němuž jsi dospěl?”

„Ano,” odpověděl Hayraddin. „Nebylo třeba ani astrologa, ani fyziognoma, ani chiromanta, aby předpověděli, že skončím stejně jako celá moje rodina.”

„K tomuto předčasnému konci tě tedy přivedla dlouhá řada tvých zločinů a zrádcovství,” pokračoval Skot.

„Ne, při jasné hvězdě Aldebaran a všech jejích zářivých sestrách!” odvětil cikán. „Přivedla mě sem moje vlastní hloupost, neboť jsem se bláhově domníval, že se krvelačná krutost Franků zastaví před něčím, co podle vlastního svého tvrzení pokládají za nejnedotknutelnější a nejposvátnější. Ani kněžský ornát by mě nebyl chránil lépe než heroldský plášť, přes všechnu vaši předstíranou zbožnost a rytířskost.”

„Odhalený podvodník nemá právo dovolávat se výsad a nedotknutelnosti toho, za něhož se neprávem vydává,” namítl Durward.

„Odhalený podvodník!” vybuchl cikán. „Moje hantýrka byla právě tak dobrá jako hatmatilka toho starého potrhlého herolda! Ale nechme toho - nyní i potom.”

„Plýtváš časem,” podotkl Quentin. „Chceš-li mi něco říci, pověz to rychle, a pak mysli trochu i na svou duši.”

„Na svou duši?” zvolal cikán a příšerně se zachechtal… Domníváš se, že dvacetileté malomocenství lze vyléčit v jediné minutě? Jestli mám nějakou duši, ubírala se touto cestou už od mého desátého roku nebo ještě dřív, a trvalo by celý měsíc, než bych si vzpomněl na všechny své zločiny, a další měsíc, než bych je vypověděl knězi. A i kdybych dostal takovou lhůtu, vsadil bych pět ku jedné, že bych jí využil jinak.”

„Zatvrzelý nebožáku, nerouhej se! Pověz, co mi chceš říci, nebo tě ponechám tvému osudu,” pravil Durward soucitně a zároveň i s hrůzou.

„Chci vás požádat o laskavost,” řekl Hayraddin, „ale nejdříve ji od vás koupím, neboť váš kmen, i když mluví o milosrdenství, nikdy nedává nic zadarmo.”

„Skoro bych řekl, že tvé dary pominou současně s tebou,” poznamenal Quentin, „ale jsi na samém pokraji věčnosti. -Řekni tedy, co na mně chceš, a ponech si svou odměnu. Nemůže mně posloužit - pamatuji se dobře na tvé staré služby.”

„Vždyť já jsem vás měl rád,” pravil Hayraddin, „kvůli té příhodě tam na břehu Cheru, a chtěl jsem vám dopomoci k bohaté nevěstě. Nosil jste její šátek, a to mě trochu svedlo ze správné stopy. A po pravdě jsem si myslel, že Hamelina se svým movitým majetkem má pro vás větší cenu než to kuřátko se svým starým bracquemontským kurníkem, který Karel uchvátil a který asi už zůstane v jeho spárech.”

„Zanech takových marných řečí,” přerušil ho Quentin, „hleď, ti škaryanti začínají již být netrpěliví.”

„Dejte jim ještě deset zlatých za dalších deset minut,” odvětil odsouzenec, u něhož, jako u většiny lidí v takové situaci, se odhodlanost mísila s touhou oddálit svůj osud. „Říkám vám, že na tom neproděláte.”

„Hleď tedy, abys dobře využil minut takto zakoupených,” poznamenal Quentin a rychle uzavřel nový obchod s profousovými biřici. Když to bylo odbyto, cikán pokračoval:

„Ano, ujišťuji vás, že jsem to s vámi myslel dobře; a Hamelina by byla mírná a dobrá manželka. Vždyť se spokojila dokonce i s Divokým kancem ardenským, třebaže jeho námluvy byly trochu neurvalé. Nyní již panuje v jeho prasečím chlívku, jako kdyby po celý svůj život nejedla nic jiného než bukvice a žaludy.”

„Přestaň už s těmi hrubými a nevčasnými žerty,” řekl Quentin, „nebo - znovu ti říkám - zanechám tě tvému osudu.”

„Máte pravdu,” odvětil Hayraddin po chvilce mlčení, „co nelze oddálit, je nutno podstoupit. - Nuže, vězte tedy, že zlákán velkou odměnou od de la Marcka a nadějí na ještě větší odměnu od krále Ludvíka, přišel jsem v tomto proklatém převlečení do Peronnu nejen proto, abych doručil výzvu k boji, o níž jste již asi slyšel, ale i proto, abych králi prozradil důležité tajemství.”

„Vystavil ses strašnému nebezpečí,” poznamenal Durward. „Toto poslání bylo také jako nebezpečné patřičně zaplaceno a nebezpečným se i ukázalo,” odvětil cikán. „De la Marck se již předtím pokoušel dorozumět se s Ludvíkem prostřednictvím Marthon, ale zdá se, že se jí nepodařilo dostat se dále než k astrologovi. Řekla mu všechno, co se přihodilo během naší cesty a později na Schonwaldtu - je však otázka, jestli se to kdy Ludvík dozví jinak než ve formě proroctví. Slyšte však mé tajemství, jež je důležitější než cokoliv, co mohla prozradit Marthon. Vilém de la Marck shromáždil početná a mocná vojska v městě Lutychu a pomocí pokladů starého biskupa denně verbuje další žoldnéře. Nemá však v úmyslu riskovat bitvu s burgundskými rytíři v otevřeném poli, a tím méně vzdorovat dlouhému obležení ve městě, jehož opevnění jsou zničena. Chce proto bez odporu dovolit horkokrevnému Karlovi, aby přitáhl k městu, ale v noci hodlá učinit výpad městskými hradbami a zaútočit proti vévodově armádě se všemi svými silami. Mnoho jeho vojáků bude oblečeno ve francouzské zbroji a bude křičet: ,Za Francii!,’ ,Za svatého Ludvíka!’ a ,Denis Montjoie!’, jako kdyby ve městě byla silná francouzská pomocná vojska. Burgunďany to uvede v dokonalý zmatek a Divoký kanec ardenský nepochybuje, že postaví-li se král Ludvík se svými gardami a ozbrojenci, které snad bude mít s sebou, na jeho stranu, bude burgundské vojsko na hlavu poraženo. - Nuže, to je mé tajemství a odkazuji vám je, abyste je využil podle libosti. Podporujte tento podnik, nebo mu zabraňte - prodejte tu zprávu králi Ludvíkovi, nebo vévodovi Karlovi, na tom mně nezáleží. -Zachraňte nebo zničte, koho chcete. Pokud mě se týká, lituju jen, že to nemůžu odpálit jako podkop, který by je zničil všechny!”

„Je to vskutku důležité tajemství,” pravil Quentin, který ihned pochopil, jak snadno by mohla vzplanout národnostní řevnivost ve vojenském ležení složeném z Francouzů i Burgunďanů.

„Ano, je důležité,” přisvědčil Hayraddin. „A nyní, když jste se už dozvěděl mé tajemství, asi spokojeně odejdete a neprokážete mi tu laskavost, za kterou jsem zaplatil předem.”

„Řekni mi své přání,” vybídl ho Quentin, „a je-li to v mé moci, věrně je splním.”

, Je lo vskutku důležité tajemství,‘1 pravil Quentin … (sir. 432)

„Není to žádné velké přání - jde jen o mého ubohého Kleppera - mého koníka - jediného živého tvora, který by mě mohl postrádat. Pase se asi míli odtud na jihu u opuštěné uhlířské chaty. Tam ho najdete. Zahvízdejte na něj takto,” -přitom zapískal několik tónů zvláštní melodie - „a zavolejte naň: ,Kleppere!’, a on k vám přiběhne. Zde pod pláštěm mám uzdu - naštěstí se jí nezmocnili psi, neboť snese jen tu a jinak neposlouchá. Vemte si ho a starejte se o něj - neříkám kvůli jeho pánovi, ale kvůli tomu, že jsem vám sdělil tajemství, které může rozhodnout o veliké bitvě. Klepper vás nikdy v nouzi nenechá na holičkách - noc nebo den, špatná nebo dobrá cesta, pěkné nebo pošmourné počasí, teplá stáj nebo zimní obloha -Klepperovi je všechno jedno. Kdyby se mi jen bylo podařilo uniknout z peronnských bran a dostat se až tam, kde jsem ho zanechal, nebylo by to se mnou takhle dopadlo. Budete na Kleppera hodný?”

„Přísahám, že budu,” odpověděl Quentin, hluboce dojat touto něžností u povahy jinak tak zatvrzelé.

„Nu, mějte se tedy dobře!” loučil se nešťastník. „Ale počkejte ještě okamžik - počkejte! Nerad bych se těsně před smrtí dopustil té nezdvořilosti, že bych nevyřídil vzkaz dámy. Tento lístek posílá své černooké neteři nejmilostivější a nejhloupější choť Divokého kance ardenského. - Vidím vám na očích, že jsem si zvolil ochotného posla. - A ještě slovíčko -zapomněl jsem říci, že ve vycpávce sedla najdete pěkný měšec zlaťáků, kvůli kterým jsem dal v sázku svůj život a které mně přišly tak draho. Vezměte si je a vynahradíte si stokrát své peníze, které jste dal těm krvelačným lotrům - ustanovuji vás svým dědicem.”

„Věnuji je na dobročinné ucely a na mše za spásu tvé duše,” pravil Quentin.

„Nepřipomínejte mně již to slovo!” vzkřikl Hayraddin a tvář se mu stáhla ve strašlivý výraz. „Nic takového není -nemůže být - nesmí být! - To vše je jenom výmysl kněžské prohnanosti!”

„Nešťastný - přenešťastný člověče! Rozmysli si to! Dovol mi, abych spěchal pro kněze - tito lidé jistě počkají -podplatím je, aby počkali,” naléhal Quentin. „Co můžeš očekávat, zemřeš-li s takovými názory, bez pokání a kajícnosti?”

„Očekávám, že se rozplynu v prvky,” pravil zatvrzelý ateista a přitiskl si spoutané ruce k hrudi; „doufám a věřím, že tajemné ustrojí člověka se rozplyne do všeobecné masy přírody, aby se přetvořilo do jiných forem, jež příroda ve svém nekonečném koloběhu poskytuje všemu, co denně vzniká a denně zaniká - všemu, co se denně rodí a denně umírá, aby se opět vrátilo v jiných podobách. Vodní částice oživí prameny, proudy, řeky a deště, částice prsti zurodní matku zemi, vzdušné prvky budou skotačit ve větříku a prvky ohně poskytnou žár a světlo jasné hvězdě Aldebaran a jejím

sestrám. - V této víře jsem žil a v ní chci i zemřít! - Nuže -odejděte - nevyrušujte mě již! Toto jsou poslední má slova, jež doléhají k sluchu smrtelníka.”

Quentin Durward, hluboce dojat, se s ním rozloučil; nebohý odsouzenec mu odpověděl jen úsečným, chmurným pokývnutím jako člověk, jenž ponořen v rozjímání loučí se se společností rozptylující jeho myšlenky.

Mladý Skot zamířil k lesu a snadno nalezl místo, kde se popásal Klepper. Na jeho zavolání kůň přiběhl, ale po nějaký čas se nedal chytit - odfrkával a odskakoval, jakmile se cizí člověk k němu přiblížil. Konečně se však Quentinovi přece jen podařilo zmocnit se cikánova odkazu, neboť dobře znal všeobecné zvyky koní a možná i některé zvláštní obyčeje tohoto hbitého koníka, jemuž se za své cesty s Hayraddinem často obdivoval.

Dlouho předtím, než se Quentin vrátil do Peronnu, cikán se již odebral na místa, kde marnost jeho strašlivé víry došla konečného rozhodnutí - hrozná to zkušenost pro člověka, jenž neprojevil ani lítost nad minulostí, ani obavy z budoucnosti.

Kapitola XXXV ČESTNÁ ODMĚNA

Pro sličnou dívku je to čest,

když nejlepsí ji získá meč.

Falckrabě

Když se Quentin vrátil do Peronnu, zasedala právě státní rada, projednávající záležitosti, jež se ho dotýkaly hlouběji, než mohl tušit; a třebaže se tohoto poradního shromáždění účastnili velmožové tak vznešení a vynikající, že s nimi mohl mít člověk jako on jen málo společného, přece toto zasedání neobyčejně ovlivnilo jeho osudy.

Král Ludvík, jenž po mezihře s de la Marckovým vyslancem nezameškal žádnou příležitost, aby pěstoval vévodovou blahovůli, obnovenou při štvanici na Červeného kance, zaměstnával se tím, že se s Karlem radil, nebo - mohli bychom skoro říci - takřka trpně přijímal jeho názor o počtu a složení vojsk, jimiž se měl jako jeho spojenec podílet na společném tažení proti Lutychu. Dobře si uvědomoval, že ho chce Karel přimět, aby povolal do burgundského tábora takové Francouze, kteří by byli při svém malém počtu a vysokém postavení spíše rukojmími než pomocníky; zachoval se však podle Cominesovy rady, ochotně souhlasil se vším, co vévoda navrhoval, a přitom se tvářil, jako by to všechno dělal z vlastní svobodné vůle.

Ale král se přece jen neopomenul za svou úslužnost odškodnit alespoň tím, že popustil uzdu své pomstychtivosti proti kardinálovi Baluovi, jenž ho svými radami přiměl, aby věnoval tak nadměrnou důvěru vévodovi Burgundskému. Tristan, kterého král pověřil, aby přivolal jeho pomocná vojska, dostal ještě další úkol - totiž spěšně dopravit kardinála do Locheského hradu a uvěznit ho v jedné ze železných klecí, jež prý tento krutý prelát sám vynalezl.

„Ať jen pěkně vyzkouší na své vlastní kůži zařízení, které si vymyslel,” poznamenal král. ,Je to hodnostář církve svaté -nesmíme prolít jeho krev; ale pasquedieu! v budoucích deseti letech bude mít jeho biskupství sice malé rozměry, zato však nedobytné hranice. - A postarejte se, aby vojsko přitrhlo okamžitě.”

Možná že se chtěl Ludvík tímto rychlým vyplněním vévodovy žádosti vyhnout druhému, nepříjemnějšímu požadavku, jejž Karel kladl jako podmínku jejich smíření. Utěšoval-li se však takovou nadějí, velice se mýlil v povaze svého bratrance; neboť sotva kdy žil člověk ve svých záměrech neústupnější než Karel Burgundský - a nejméně ze všeho byl ochoten ustoupit od jakékoliv podmínky, kterou vyslovil v záchvatu hněvu nebo pomstychtivosti, ať již vyvolaném nějakým skutečným, nebo domnělým bezprávím.

Jakmile vyslali příslušné rychlé posly, aby povolali pomocné vojenské oddíly, jež měly pomáhat při tažení na Lutych, hostitel vyzval Ludvíka, aby dal veřejný souhlas ke sňatku vévody Orleánského s Isabelou Croyskou. Král s hlubokým povzdechem svolil, ale hned nato nadhodil lehkou výtku, že by se přece mělo dbát také na přání samotného Orleanse.

„Jeho přání jsme nenechali bez povšimnutí,” odvětil vévoda Burgundský. „Crěvecoeur to s ním již projednal a s překvapením zjistil, že princ si kupodivu velmi málo váží cti, jíž by se mu dostalo sňatkem s královskou dcerou, neboť jakmile mu hrabě navrhl, aby se oženil s hraběnkou z Croye, souhlasil s tím tak pohotově a radostně, jako by to byla nejlaskavější a vpravdě otcovská nabídka.”

„Dokazuje tím jen svou neomalenost a nevděčnost,” poznamenal Ludvík, „ale zařiďte to, milý bratranče, jak chcete, budou-li s tím obě strany souhlasit.”

„O to nemějte strach,” odvětil vévoda Karel. A tak již za malou chvíli vévoda z Orleansu a komtesa z Croye, stejně jako předtím doprovázená hraběnkou z Crevecoeuru a abatyší voršilského kláštera, předstoupili před oba panovníky a vyslechli z úst vévody Burgundského, že moudrost jejich vládců zamýšlí uskutečnit jejich manželské spojení, jež přispěje k upevnění budoucího trvalého spojenectví mezi Francií a Burgundskem. Král, vědom si své zmenšené důležitosti, seděl při tomto prohlášení mlčky a zachmuřeně, ale nic proti němu nenamítal.

Vévoda z Orleansu jen stěží potlačoval radost nad tak vábným návrhem. Projevit ji v Ludvíkově přítomnosti bylo by bývalo nepatřičné, ale jen navyklá bázeň před tímto potměšilým monarchou ho dovedla přinutit, aby své nadšení udržel na uzdě. Odpověděl pouze, že „jeho povinnost mu přikazuje, aby vložil rozhodnutí do rukou svého panovníka”.

„Drahý bratranče z Orleansu,” pravil Ludvík s chmurnou vážností, „když už mi nezbývá, než abych promluvil při této nepříjemné příležitosti, nemusím vám bezpochyby připomínat, že vaše přednosti a zásluhy mě svého času přivedly na myšlenku přiženit vás do své vlastní rodiny. Náš laskavý burgundský bratranec se však domnívá, že oženíte-li se s někým jiným, bude to nejjistější zárukou míru a přátelství mezi Burgundskem a Francií, a mně leží blaho obou zemí příliš na srdci, než abych mu neobětoval své vlastní naděje a přání.”

Vévoda Orleánský se vrhl na kolena a políbil - tentokráte upřímně a oddaně - ruku, kterou mu Ludvík s odvrácenou tváří nastavoval. Tak jako většina přítomných, i on považoval neochotný souhlas tohoto dokonalého pokrytce - který právě proto dával svou neochotu najevo - za těžkou osobní oběť krále, jenž se vzdal svého oblíbeného záměru a podrobil tak otcovské city zájmům své země. Dokonce i sám vévoda Karel byl dojat a Orleans si v duchu trpce vyčítal radost, kterou chtěj nechtěj pociťoval nad tím, že unikl ze zasnoubení s princeznou Johankou. Kdyby byl věděl, jak vášnivě ho král v duchu proklínal a jaké myšlenky na budoucí pomstu jím lomcovaly, jeho citlivé svědomí by ho asi nebylo při této příležitosti tak soužilo.

Potom se Karel obrátil na mladou hraběnku a stroze jí oznámil navrhovaný sňatek. Učinil to takovými slovy, aby bylo zřejmé, že jde o příkaz, jenž nepřipouští ani odkladu, ani váhání; vzápětí pak dodal, že je to až nezaslouženě skvělá odměna za její dřívější svéhlavost.

„Vaše Milosti,” pravila Isabela, sbírajíc všechnu svou odvahu, „uznávám vaše rozkazy a podrobím se jim -”

„Stačí, stačí, přerušil ji vévoda, „my sami již zařídíme všechno ostatní. - Vaše Veličenstvo mělo dnes ráno štvanici na kňoura,” pokračoval, obraceje se na Ludvíka. „Co byste řekl tomu, kdybychom odpoledne vyplašili z houštiny vlka?”

Mladá hraběnka si uvědomila, že je třeba učinit rozhodný krok. „Vaše Milost mi špatně porozuměla,” pravila ostýchavě, přece však tak hlasitě a rozhodně, aby si vynutila vévodovu pozornost, kterou by jí byl jinak v jakési neblahé předtuše rád odepřel. „Moje poslušnost,” pokračovala, „se týká jen oněch statků a panství, jež předkové Vaší Milosti dali v léno mým předkům, a těch se chci nyní vzdát ve prospěch burgundského rodu, domnívá-li se můj panovník, že jsem se svou neposlušností stala nehodnou, abych je držela.”

„Ha! Při svatém Jiří!” zvolal vévoda a zuřivě dupl na podlahu. „Což si ta osoba neuvědomuje, před kým stojí a s kým mluví?”

„Vaše Milosti,” odpověděla neohroženě Isabela, „stojím před svým lenním pánem, jenž je, jak doufám, spravedlivý. Zbavíte-li mě mých statků, vezmete si vše, co nám poskytla velkomyslnost vašich předků, a tím zpřetrháte jediné svazky, jež nás navzájem pojí. Nedal jste mi mé ubohé a pronásledované tělo, a tím méně ducha, jenž je oživuje -nemáte tedy na ně právo -, ty hodlám pod laskavým vedením této svaté matky abatyše zasvětit ve voršilském klášteře Bohu.”

Nedovedeme-li si představit úžas, jaký by asi zachvátil sokola, kdyby proti němu holubice vzdorně načechrala své perutě jako vyzvání k boji, stěží si představíme zuřivost a překvapení, jež v té chvíli zachvátily vévodu.

„Přijme vás svatá matka bez věna?” zeptal se pohrdavě.

„Kdyby svému klášteru způsobila takovou škodu,” odpověděla komtesa Isabela, „věřím, že vznešení přátelé mého rodu by měli dost soucitu, aby se složili na nějakou podporu pro ubohou sirotu z Croye.”

„Je to podvod! Hanebný klam a mam! Pouhá šalba!” křičel vévoda třesa se vztekem. ,Je to jen nízká záminka, aby mohla skrýt nějakou tajnou, mrzkou vášeň! Pane vévodo z Orleansu, nebojte se, bude vaší ženou, i kdybych ji měl k oltáři za uši přitáhnout!”

Hraběnka z Crěvecoeuru, odvážná dáma, spoléhajíc na manželovy zásluhy a na přízeň, kterou mu vévoda věnoval, nevydržela již déle mlčet.

„Vaše Milosti pane vévodo.” pravila, „vaše rozhořčení vás strhuje k nedůstojné řeči - urozenou dámu nemůžete provdat násilím.”

„A k povinnosti křesťanského panovníka nepatří,” dodala abatyše, „aby překážel zbožné duši, jež zlomena světskými starostmi a pronásledováním touží stát se nevěstou Páně.”

„A ani můj bratranec z Orleansu,” připojil se Dunois, „nemůže se ctí přijmout návrh, který dáma takto veřejně odmítla.”

„Kdybych měl příležitost,” pravil Orleans, na jehož vnímavou mysl Isabelina krása mocně zapůsobila, „pokusil bych se předložit hraběnce své návrhy v příznivějším světle.”

„Vaše Výsosti,” prohlásila Isabela, posílená ve své rozhodnosti všeobecnou podporou přítomných, „bylo by to bezúčelné; rozhodla jsem se odmítnout tento sňatek, třebaže tolik přesahuje mé zásluhy.”

„Nehodlám čekat, až se její rozmary rozplynou při nejbližší změně měsíce!” vybuchl vévoda. „Pane vévodo z Orleansu, neuplyne ani hodina a poučím ji, že poslušnost je zde nevyhnutelná.”

„Kvůli mně to nedělejte, Sire,” odvětil princ, jenž cítil, že by se nesrovnávalo s jeho ctí, kdyby chtěl využít vévodovy tvrdošíjnosti. „Francouzskému princi postačí, byl-li již jednou veřejně a rozhodně odmítnut. Nemůže pokračovat ve svém dvoření.”

Vévoda vrhl jeden zuřivý pohled na Orleanse, druhý na Ludvíka, a když z královy tváře vyčetl skrytou vítězoslávu -třebaže se francouzský mocnář všemožně snažil ji utajit -, zachvátila ho zuřivost.

„Napište náš rozsudek o propadnutí léna a uvěznění této neposlušné vazalky,” rozkázal svému dvorskému kancléři. „Půjde do Zuchthausu - do káznice -, aby se přidružila k těm, které se svým životem staly jejími soupeřkami v nestoudnosti!”

Ozvalo se všeobecné mručení nesouhlasu.

„Vaše Milosti,” ujal se slova jménem všech ostatních hrabě Crevecoeur, „mělo by se to lépe rozvážit. My, vaši věrní vazalové, nemůžeme dopustit takové zneuctění burgundské šlechty a rytířstva. Jestliže se hraběnka provinila, ať ji stihne zasloužený trest - ale takový, jaký odpovídá jejímu stavu i rodu a našemu postavení, neboť jsme její pokrevní příbuzní.”

Vévoda se odmlčel a hleděl svému rádci přímo do tváře s podmračeným pohledem býka, jenž odháněn svým pastýřem

„O jejím osudu se rozhodne podle rytířských pravidel.” (str. 439)

ze zvolené cesty uvažuje, zda má honce uposlechnout, nebo nabrat na rohy a vyhodit do vzduchu.

Tentokrát však jeho rozvaha zvítězila nad zuřivostí; pozoroval totiž, že i ostatní rádci jsou téhož mínění jako hrabě, a obával se, že by Ludvík mohl z neshody nějak těžit. A možná se také trochu styděl za svůj nedůstojný návrh, neboť Karel byl spíše hrubé a prudké než záštiplné povahy.

„Máte pravdu, Crevecoeure,” přiznal, „mluvil jsem ukvapeně. O jejím osudu se rozhodne podle rytířských pravidel. Její útěk do Lutychu dal podnět k zavraždění biskupa - bojovník, který nejlépe pomstí tento čin a přinese nám hlavu Divokého kance ardenského, smí od nás požadovat její ruku. A odmítne-li ho, udělíme mu alespoň její léna, ponechávajíce jeho dobré vůli, jaké jí poskytne věno, aby se mohla uchýlit do kláštera.”

„Ne!” zvolala komtesa. „Pomyslete, že jsem dcera hraběte Reinolda - dcera starého, statečného a věrného služebníka vašeho otce! Chcete mě nabídnout jako cenu pro nejlepšího šermíře?”

„Vaši prabábu si dobyl váš praděd při turnaji - a o vás se bude bojovat ve skutečné bitvě,” odvětil vévoda. „Kvůli památce urozeného hraběte Reinolda však musí být vítěz urozeného původu a bezúhonného chování. Ale i kdyby to byl nejchudší chlapík, jaký kdy protáhl jazyk bandalíru přezkou, bude mít právo na vaši ruku. Tak přísahám při svatém Jiří, při své vévodské koruně i při řádu, který nosím! - Ha! pánové,” dodal a obrátil se na přítomné šlechtice, „doufám, že alespoň toto je v souladu s pravidly a řády rytířstva?”

Isabeliny námitky zanikly ve všeobecném jásavém souhlasu, v němž vynikal zejména hlas starého lorda Crawforda, litujícího, že mu břemeno let znemožňuje, aby se rovněž bil o tak půvabnou odměnu. Vévoda byl potěšen touto všeobecnou pochvalou a jeho nálada se začala uklidňovat, jako když rozvodněná řeka opadává a vrací se do svých obvyklých břehů.

„A co my, kterým osud již uštědřil ženy - máme snad být jen trpnými diváky při této skvělé hře?” ptal se Crevecoeur. „To by se nesrovnávalo s mou ctí, neboť jsem se zavázal slavnou přísahou, že se pomstím té zubaté štětinaté bestii.”

„Jen neváhej a útoč směle, Crevecoeure,” pravil vévoda. „Vyhraj ji, a poněvadž ji sám nemůžeš potřebovat, dej ji, komu chceš - třeba svému synovci Štěpánovi, máš-li chuť.”

„Díky, Milosti!” odvětil Crevecoeur. „Budu bojovat jako lev, a kdyby se na mne štěstí usmálo a já ji vyhrál, Štěpán vyzkouší svou výřečnost proti výmluvnosti paní abatyše.”

„Doufám,” otázal se Dunois, „že francouzští rytíři nejsou vyloučeni z tohoto čestného zápolení?”

„Chraň Bůh, statečný Dunoisi!” ujistil ho vévoda. „Kdyby už ze žádného jiného důvodu, tedy alespoň proto, abychom viděli vaše nejlepší výkony v boji. Avšak,” dodal, „třebaže není nijak na závadu, aby se komtesa Isabela provdala za

Francouze, přece se hrabě z Croye musí stát burgundským poddaným.”

„Dost, dost!” zvolal Dunois. „Nad kosmým pruhem mého erbu se nebude nikdy skvít croyská korunka - chci žít a zemřít jako Francouz. Avšak i kdybych neměl dostat léno, budu bojovat alespoň kvůli dámě samé.”

Le Balafré se neodvážil v tak vznešené společnosti promluvit nahlas, ale mručel si pod vousy:

„Nu, Saundersi Souplejawe, teď se drž! Vždycky jsi mi prorokoval, že se štěstí našeho rodu založí sňatkem - a nikdy jsi neměl lepší příležitost, abys dodržel své slovo.”

„To je zajímavé - na mě nemyslí nikdo,” poznamenal Le Glorieux, „a přece jsem si jist, že vám všem tuhle odměnu vyfouknu.”

„Máš pravdu/můj moudrý příteli,” přitakal Ludvík, „neboť u ženy má vždycky největší blázen nejlepší vyhlídky.”

Zatímco oba panovníci a jejich šlechtici takto žertovali o Isabelině osudu, abatyše a hraběnka z Crevecoeuru se marně snažily dívku utěšit. Abatyše ji ubezpečovala, že svatá Panna Maria nebude pohlížet příznivě na žádný pokus odtrhnout upřímnou věřící od svatostánku svaté Voršily. Hraběnka z Crevecoeuru jí zase šeptala světštější utěchu, že totiž žádný pravý rytíř, jenž by v tomto zápolení dosáhl úspěchu, nezneužije proti její vůli vévodova rozhodnutí. Také se zmínila, že vítězem se může třebas stát právě člověk, jenž by v jejích očích nalezl přízeň, a pak by jí věru nebylo zatěžko uposlechnout vévodových rozkazů. Láska, stejně jako zoufalství, se i stébla chytá; a třebaže tato narážka poskytovala jen slabou a mlhavou naději, přece se při myšlence na ni Isabelin pláč poněkud utišil.

Kapitola XXXVI VÝPAD

Nešťastník na smrt odsouzen přec nadějí se těší, každý jeho bolestný sten představu spásy zvětší. Naděje jako svíce zář útěšně ve tmu svítí,

Cím chmurnější je noci tvář, tím víc se světlo třpytí.

Goldsmith

Minulo několik dní a Ludvík s úsměvem uspokojené pomstychtivosti přijal zprávu, že jeho oblíbený rádce kardinál Balue úpí v železné kleci, jež mu stěží dovoluje odpočinout si jinak než vleže a již - mimochodem řečeno - nikým nepolitován obýval téměř dvanáct let. Přitrhla i pomocná vojska, a i když byla příliš slabá, aby se mohla střetnout s velikou burgundskou armádou, kdyby si to král přál, přece se Ludvík mohl utěšovat alespoň tím, že jejich počet postačí k ochraně jeho osoby proti jakémukoli bezprostřednímu násilí. Domníval se také, že má dostatečně volné ruce, aby v příhodnou dobu obnovil svůj plán a uskutečnil sňatek své dcery s vévodou z Orleansu. A třebaže si uvědomoval, že je nedůstojné, aby se svými nejvznešenějSími velmoži sloužil pod korouhví vlastního svého vazala a zúčastnil se válečného tažení právě proti lidem, které dříve podněcoval a podporoval, přece se tím prozatím nijak neznepokojoval a doufal, že mu budoucnost poskytne nějaké zadostiučinění. - „Neboť náhoda,” pravil svému věrnému Oliverovi, „může vskutku přinést jednotlivý a mnohdy i význačný úspěch, ale konečného vítězství v této hře může dobýt jen trpělivost a moudrost.”

A s těmito pocity se král jednoho krásného vlahého dne na sklonku žní vyšvihl do sedla svého válečného oře, a nic nedbaje na to, že naň pohlížejí spíše jako na část triumfálního průvodu vítěze než jako na nezávislého panovníka obklopeného svými gardovými vojáky a rytíři, vyrazil z gotické brány peronnské, aby se připojil k burgundskému vojsku, jež vytrhlo proti Lutychu.

Většina vznešených dam přítomných v Peronnu, vystrojená ve svých nejlepších šatech, přihlížela z cimbuří, bašt a věžiček městské brány této skvělé kavalkádě válečníků táhnoucích do boje. Sem také hraběnka z Crevecoeuru zavedla komtesu Isabelu. Komtesa se podívané zúčastnila jen velmi neochotně; ale Karel vydal přísný rozkaz, že právě ona, která má po skončení boje odevzdat úspěšnému bojovníkovi palmy vítězství, se musí ukázat rytířům odcházejícím na kolbiště.

Jak projížděli pod klenutým obloukem brány, bylo vidět mnoho korouhví a štítů a na nich četná nedávno vepsaná hesla a znamení, která vyjadřovala rozhodnutí rytířů bojovat o tak půvabnou odměnu. Zde bylo vidět namalovaného válečného oře vyrážejícího za svým cílem - onde šíp namířený k terči -jeden z rytířů měl na znamení vznícené lásky namalováno na štítě krvácející srdce - jiný zase měl nad svým erbem obraz lebky a vavřínového věnce, jež měly svědčit o jeho vůli zvítězit, nebo zemřít. Byly zde i četné jiné odznaky, z nichž některé byly tak důmyslné a nejasné, že by byly i nejbystřejšího vykladače uvedly do rozpaků. A jak se dalo očekávat, každý rytíř přiměl svého koně k největší bujnosti a sám zaujal v sedle co nejudatnější pozici právě v tom okamžiku, kdy projížděl před zraky půvabné skupiny krásných paní a panen, jež svými úsměvy a máváním šátků a závojů povzbuzovaly statečnost bojovníků. Gardoví lučištníci, vybraní takřka libovolně z výkvětu skotského národa, získali všeobecnou pochvalu a obdiv pro svůj chrabrý a skvělý vzhled.

A mezi těmito Skoty byl člověk, jenž se odvážil projevit svou bližší známost s komtesou Isabelou tak, jak by si to nebyl troufal učinit ani nejvznešenější francouzský šlechtic. Byl to

Quentin, jenž projížděje kolem skupinky urozených dam, podal na hrotu svého kopí komtese Isabele list od její tety.

„No na mou čest,” rozčilil se hrabě z Crevecoeuru, „to je už přece jenom trochu drzé od toho ničemného dobrodruha!”

„Neříkejte mu tak, Crevecoeure,” pravil Dunois. „Věru, mohl bych uvést leccos, co svědčí o jeho chrabrosti a šlechetnosti, obzvláště pokud jde o onu dámu.”

„Zbytečně plýtváte slovy,” poznamenala Isabela a zarděla se hanbou i hněvem. „Je to list od mé nebohé tety. Píše vesele, ale její postavení musí být hrozné.”

„Nuže, vyslechněme si, co píše nevěsta Divokého kance ardenského,” pravil Crevecoeur dychtivě.

Hraběnka Isabela se jala číst dopis, v němž se její teta snažila vylíčit svou nepříjemnou situaci v barvách co nejjasnějších a vyrovnat se s ní, jak nejlépe dovedla. Bylo zřejmé, že se snaží sama sebe utěšit a pokouší se smířit se svým ukvapeným a nepatřičným sňatkem. Psala, že prý měla to štěstí, že se provdala za jednoho z nejstatečnějších soudobých válečníků, jenž si svou chrabrostí právě vydobyl knížectví. Snažně prosila svou neteř, aby jejího Viléma (jak říkala Divokému kanci ardenskému) neposuzovala podle řečí jiných lidí, ale aby vyčkala, až ho pozná osobně. Pravda, i on má snad nějakou tu chybu - jako ostatně i ti nejlepší lidé -, ale jsou to chyby takové, jaké jsou vlastní povahám, jež ona vždy ctila a jimž se obdivovala. Vilém si rád tu a tam přihne vína -ale velký vína pitel byl i statečný rytíř Gottfried, její děd; má také trochu prchlivou a krvelačnou povahu - ale takový byl i její bratr Reinold, blahé paměti; je drsný v řeči - ale Němci bývají zřídkakdy jiní; a je také trochu svéhlavý a pánovitý - ale podle jejího názoru všichni mužští rádi poroučejí. V listě bylo ještě více podobných zpráv; v závěru pak hraběnka Hamelina vyjádřila naději, že Isabela vyhoví její žádosti a uprchne s pomocí doručitele tohoto listu z moci burgundského tyrana a přijde na lutyšský dvůr své milující příbuzné, kde všechny jejich drobné neshody týkající se nástupnických práv na croyské hrabství mohou se snadno vyřešit sňatkem Isabely s hrabětem Ebersonem. Pravda, ženich by byl sice mladší než nevěsta, ale jak by mohla ona - hraběnka Hamelina - ze zkušenosti potvrdit, je to nerovnost snesitelnější, než si snad Isabela myslí.

Na tomto místě komtesa Isabela ustala ve čtení. Abatyše se škrobeným výrazem ve tváři poznamenala, že toho přečetla již až dost o takových světských marnostech, a hrabě Crěvecoeur vybuchl:

„Odstup, zrádná čarodějnice! - Ten návrh páchne jako opečený sýr v pasti na krysy. Hanba, dvakrát hanba té staré volavce!”

Hraběnka z Crěvecoeuru vážně vyplísnila svého manžela za jeho prudkost. „Hraběnka Hamelina,” dodala, „se jistě dala oklamat de la Marckovou předstíranou zdvořilostí.”

„On a předstíraná zdvořilost!” zvolal hrabě. „Věru, nemohu ho obvinit z žádného takového pokrytectví. Stejně bys mohla očekávat zdvořilost, dvornost a ušlechtilé způsoby od skutečného divokého kance; právě tak by ses mohla pokusit pozlatit starou rezavou šibenici. Ne - ať už je jakkoli hloupá, přece není taková dokonalá husa, aby se zamilovala do lišáka, jenž ji uchvátil ve svém vlastním brlohu. Ale vy ženské jste všechny stejné - vždycky se nakonec necháte umluvit krásnými slovy. A zde moje hezká příbuzná je už asi celá netrpělivá, aby se připojila ke své tetě v tom ráji bláznů a provdala se za toho Kňourka.”

„Nikdy bych se nedovedla dopustit takového bláznovství,” odvětila Isabela; „naopak, dvojnásob nyní dychtím, aby byli potrestáni vrahové ušlechtilého biskupa, neboť to současně osvobodí mou tetu z rukou toho lotra.”

„Ach! Nyní vskutku promluvil hlas croyského rodu!” zvolal Crěvecoeur a více se již o dopisu nehovořilo.

Je však třeba podotknout, že Isabela sice přečetla svým přátelům tetin dopis, ale ne celý. Nepokládala za nutné přečíst jim i jisté postskriptum, v němž hraběnka Hamelina podle ženského zvyku popisovala své domácí práce a sdělovala neteři, že prozatím odložila rytířský plášť svého manžela, který zdobila erbem hrabat z Croye a erbem de la Marcků, neboť její Vilém se rozhodl, že v nejbližší bitvě, která se strhne, budou z politických důvodů mít jeho vlastní erb jiní vojáci, kdežto on sám se ozdobí orleánským erbem s kosmým pruhem - jinými slovy erbem Dunoisovým. V listě byl ještě malý kousek papíru, jehož obsah komtesa také neprozradila, poněvadž na něm stálo jen těchto několik slov: „Neuslyšíte-li o mně brzy při slavnostních fanfárách vítězství, usuzujte z toho, že jsem mrtev, nikoli však hoden opovržení.”

Myšlenka, kterou Isabela zaháněla jako bláznivou a fantastickou, jí nyní dvojnásob zasvitla v duši. A poněvadž při podobných příležitostech ženský důvtip jen zřídkakdy nedovede najít prostředky, zařídila to tak, že ještě dříve, než se celá armáda vydala na pochod, byl Quentinu Durwardovi doručen nezmámým poslem list hraběnky Hameliny, kde postskriptum bylo označeno třemi křížky a k němu byla připsána slova: „Ten, kdo se nezalekl orleánského erbu na hrudi jeho pravého chrabrého vlastníka, nezalekne se ho ani tehdy, bude-li se skvít na hrudi tyrana a vraha.” Tisíckrát mladý Skot tuto zprávu zulíbal a přitiskl na svou hruď, neboť mu ukazovala cestu, na níž Čest i Láska nabízely svou odměnu, a svěřovala mu tajemství, jak poznat toho, jehož smrt jedině mohla vdechnout život jeho nadějím. Nikdo jiný z jeho spolubojovníků toto tajemství neznal a Quentin se obezřetně rozhodl uschovat je hluboko ve svém srdci.

Zcela jinak však musel zacházet se zprávou, kterou mu sdělil Hayraddin, neboť de la Marckův připravovaný výpad by mohl vést ke zničení celého obléhajícího vojska, kdyby se proti němu pečlivě předem nezajistili; boj se totiž vedl v oněch dobách velmi neuspořádaně a bylo těžké vzpamatovat se z jakéhokoliv nočního překvapení. Přemýšlel o této věci a nakonec se rozhodl, že Hayraddinovu zprávu sdělí osobně oběma panovíkům najednou. Asi cítil, že kdyby takový dobře zosnovaný a velice nadějný plán prozradil Ludvíkovi soukromě, mohlo by to být příliš velkým pokušením pro ctnost tohoto vrtkavého panovníka a mohlo by ho to svést k tomu, aby spíše podporoval, než odrážel zamýšlený výpad. Rozhodl se proto, že bude čekat na vhodnou příležitost, kdy Ludvík a Karel budou spolu pohromadě, a teprve pak jim sdělí své tajemství. Nebylo však příliš pravděpodobné, že k tomu dojde brzy, neboť ani jeden z mocnářů nebyl nadšen zdrženlivostí, s jakou se museli k sobě navzájem chovat, a proto se setkávali jen velmi zřídka.

Mezitím vojsko pochodovalo dále a zanedlouho spojenci vstoupili na lutyšské území, kde někteří burgundští vojáci pod záminkou pomsty za biskupovu smrt zacházeli s obyvatelstvem velmi surově. Zejména oddíly složené z band, jež si vysloužily název Stahovači kůží, dokazovaly, že si svého úctyhodného označení plným právem zasluhují. Jejich chování velice ublížilo Karlově věci, neboť postižení obyvatelé, kteří by jinak byli asi zůstali v tomto sporu neutrální, chápali se v sebeobraně zbraní; znepokojovali pochodující vojsko tím, že napadali malé skupiny vojáků a odřezávali je od hlavního tělesa, přičemž před hlavním vojem burgundské armády neustále ustupovali až k samému městu a zvětšovali tak počet i zoufalou odhodlanost obránců Lutychu. Naproti tomu Francouzi, kteří se účastnili tohoto tažení jen v malém počtu, zato však nejvybranějšími vojáky své země, drželi se podle králova rozkazu těsně u svých korouhví a zachovávali nejpřísnější kázeň. Tento kontrast v chování spojenců neušel Karlovi Burgundskému a jen zvyšoval jeho nedůvěru, takže se neubránil poznámce, že Ludvíkovy oddíly se chovají spíše jako přátelé Lutyšských než jako spojenci Burgundska.

Konečně mocné vojsko spojenců vtáhlo do úrodného údolí řeky Másy, a aniž se cestou střetlo s vážnějším odporem, přitrhlo k velkému, lidnatému městu Lutychu. Nalezli Schonwaldtský hrad úplně zničený a dozvěděli se, že Vilém de la Marck, jehož schopnosti byly čistě jen vojenského rázu, stáhl celé své vojsko do města a rozhodl se vyhnout bitvě s burgundským a francouzským rytířstvem v otevřeném poli. A zakrátko již útočníci dostali trpké ponaučení o nebezpečí, jaké vždy hrozí při dobývání velikého města, ať už jakkoli nechráněného, jestliže jeho obyvatelé jsou rozhodnuti zoufale je bránit.

Když se burgundský předvoj přiblížil k Lutychu, mnozí vojáci, spatřivše pobořené městské hradby, usoudili, že není třeba udělat nic jiného než jen pohodlně vpochodovat do města. A tak s výkřiky „Za Burgundsko, za Burgundsko! -Bijte, zabijte! - Všechno nám patří! Vzpomeňte si na Ludvíka Bourbonského!” vtrhli do jednoho předměstí. Ale jak se v nepořádku hrnuli ulicemi a zčásti se rozptýlili, aby plenili, vyrazil proti nim znenadání z vnitřního města početný oddíl měšťanů, zuřivě na Burgunďany udeřil a způsobil jim krvavé ztráty. De la Marck dokonce využil i průrev v hradbách, jež obráncům umožnily vyjít z města na různých místech, dospět různými cestami do předměstí, o něž se bojovalo, a napadnout pak útočníky současně zepředu, ze stran i z týlu. Burgundští vojáci byli tímto divokým, nečekaným a mnohonásobným odporem tak ohromeni, že se sotva zmohli na to, aby zamířili své zbraně; a soumrak, jenž se rychle snášel, ještě více zvyšoval jejich zmatek.

Když vévoda Karel uslyšel tuto nepříjemnou zprávu, zachvátila ho zuřivost, kterou příliš neztišila ani nabídka krále Ludvíka, že do předměstí vyšle francouzské ozbrojence, aby zachránili a uvolnili burgundský předvoj. Vévoda stroze odmítl nabízenou pomoc a chtěl se sám postavit v čelo svých gard a osvobodit vojáky, kteří se tak nerozvážně pustili vpřed.

Ale D’Hymbercourt a Crevecoeur ho zapřísahali, aby tento úkol přenechal jim, a tak tito dva proslulí vojevůdci se svými oddíly, lepe uspořádanými a připravenými vzajemne si pomáhat, vpochodovali ze dvou stran na bojiště, kde se jim podařilo Lutyšské odrazit a uvolnit předvoj, jenž kromě zajatců ztratil neméně než osm set mužů, z toho sto kopiníků. Ztráty na zajatcích však nebyly velké, neboť většinu z nich se poštěstilo osvobodit. D’Hymbercourt se pak pustil do obsazování dobyté oblasti a začal tam rozmísťovat své stráže. Předměstí bylo od vlastního města odděleno otevřenou planinou či esplanádou asi pět nebo šest set yardů širokou -jež zůstala ve shodě se zásadami obrany nezastavěná -, avšak nebyl zde žádný příkop, neboť půda byla na tomto místě skalnatá. Naproti předměstí se tyčila brána, z níž bylo možno snadno podnikat výpady. Městské hradby byly asi na dvou nebo třech místech přerušeny průrvami, jež dal Karel probourat po bitvě u Saint Trondu a které byly nyní narychlo zataraseny dřevěnými barikádami. D’Hymbercourt zamířil dvě tarasnice proti bráně a další dvě umístil proti hlavní průrvě, aby mohl odrazit každý případný výpad z města, a pak se vrátil k hlavnímu voji burgundského vojska. Nalezl ho ve velikém nepořádku.

Hlavní i zadní voj početné vévodovy armády totiž neustále postupovaly, zatímco poražený a na útěk obrácený předvoj neuspořádaně ustupoval, takže se navzájem srazily a na obou stranách vznikl veliký zmatek. Nepřítomností D’Hymbercourta - konajícího službu polního maršálka, či jak bychom dnes řekli, službu náčelníka generálního štábu - se zmatek ještě zvýšil. K dovršení všeho se snášela noc, černá jako vlčí tlama, a padal hustý a prudký déšť. Terén, na němž obléhající vojsko muselo chtěj nechtěj zaujmout svá postavení, byl blátivý a protkaný spletí vodních kanálů. Jen stěží si lze představit, jaký zmatek zavládl v burgundském vojsku, když velitelé byli odloučeni od svých vojáků a vojáci od svých

korouhví a důstojníků. Každý - od nejvyssího až po nejnižSího - hledal úkryt a ubytování na svou vlastní pěst, a vyčerpaní a zranění vojáci, kteří se účastnili bitvy, marně volali po přístřeší, občerstvení a ošetření. A mezitím ti, kteří nic nevěděli o těchto nesnázích, se hrnuli kupředu, aby se mohli podílet na plenění města, neboť byli přesvědčeni, že je již v plném proudu.

Když se D’Hymbercourt vrátil, čekal ho úkol velice nesnadný; jeho panovník však nebral zřetel na to, že maršálek musel ze všeho nejdříve vyřešit kritickou situaci, v níž se octl obklíčený předvoj, a zahrnul ho tolika nerozumnými výčitkami, že tento statečný voják začal konečně ztrácet trpělivost.

„Odešel jsem, abych uvedl do pořádku předvoj,” pravil, „a hlavní voj jsem ponechal pod přímým velením Vaší Milosti; a nyní po návratu nevidím, že by naše vojsko mělo nějaké čelo, křídla a zadní voj - takový zde nastal mezitím dokonalý zmatek.”

„Podobáme se spíše sudu sledu, což je ostatně přirovnání na vlámské vojsko jako ušité,” poznamenal Le Glorieux.

Vévoda se zasmál šaškově poznámce a nepokračoval už ve sporu se svým generálem.

S velkou námahou se podařilo pro vévodu a jeho družinu zabrat malý Lusthaus či letohrádek jakéhosi bohatého lutyšského měšťana a vypudit odtud jiné vojáky, kteří se ho zmocnili. Na D’Hymbercourtův a Crěvecoeurův rozkaz byla pak nablízku umístěna stráž čtyřiceti ozbrojenců; ti strhli sousední hospodářská stavení a z polen a prken takto získaných ihned rozdělali veliký oheň.

O kus dále vlevo - mezi vévodovou vilou a předměstím, jež leželo, jak jsme již řekli, proti městské bráně a bylo nyní obsazeno burgundským předvojem - tyčil se další letohrádek, obklopený zahradou a dvorem, za nímž byla asi tři oplocená pole. V této příjemné budově zřídil svůj hlavní stan francouzský král. Ludvík o sobě nikdy netvrdil, že je vojákem - leda pokud by ho snad bylo možno takto zvát pro jeho vrozenou lhostejnost vůči nebezpečí a pro jeho ostražitost a prozíravost. Vždy se však úzkostlivě snažil zajistit si služby nejschopnějších a nejobratnějších lidí tohoto povolání a jim pak věnoval důvěru, kterou si plně zasloužili. Král si tedy pro sebe a pro svou družinu zabral tuto druhou vilu; část skotské gardy se usídlila na dvoře, kde byla hospodářská stavení, v nichž se vojáci mohli ukrýt před špatným počasím, a zbytek gardy zaujal postavení v zahradě. Ostatní francouzští ozbrojenci se spořádaně utábořili nedaleko a rozestavili stráže, aby je nepřítel nepřekvapil náhlým útokem.

Dunois a Crevecoeur s pomocí několika starých důstojníků a zkušených vojáků, mezi nimiž zejména Le Balafré vynikal pílí a horlivostí, vymýšleli rozmanité způsoby, jak docílit lepšího vzájemného spojení mezi jednotlivými vojenskými oddíly; na různých místech pobořili zdi, vysekali otvory v živých plotech a zasypali příkopy, aby tak pro případ potřeby zajistili spořádané přemístění vojsk a sloučení všech oddílů v jeden celek.

Mezitím se král rozhodl neobřadně navštívit hlavní stan vévody Burgundského, aby se dozvěděl, jaký je plán dalšího postupu a jakou spolupráci od něho očekávají. Jeho příchod dal podnět k válečné poradě, kterou by snad Karla jinak ani ve snu nebylo napadlo uspořádat.

V této chvíli Quentin Durward naléhavě požádal o slyšení, aby mohl oběma panovníkům oznámit něco velmi důležitého. Vpustili ho bez velkých obtíží a Ludvík byl nadmíru překvapen, když vyslechl klidné a jasné jinochovo prohlášení, že de la Marck zamýšlí učinit proti obléhatelům výpad pod nepravými francouzskými korouhvemi a s francouzskou zbrojí. Bylo by ho asi více potěšilo, kdyby mu byl Quentin tak důležitou zprávu sdělil soukromě, ale když už ji mladík prozradil před vévodou Burgundským, jenom poznamenal:

V této chvíli Quentin Durward naléhavě požádal o slyšení.,. (str. 450)

„Ať už je tato zpráva pravdivá, nebo ne, je třeba na ni brát zřetel, neboť může být pro nás velice důležitá.”

„Ani zdání, ani zdání!” odvětil lehkomyslně vévoda. „Kdyby měl Divoký kanec nějaký takový úmysl, o jakém tady ten mladík mluví, neříkal by nám o něm lučištník skotské gardy.”

„Ať už je to jakkoli,” odvětil Ludvík, „prosím, vezměte laskavě na vědomí vy i vaši velitelé, že moji vojáci budou mít na brnění uvázány bílé šátky, abychom zabránili nepříjemným následkům takového útoku. - Dunoisi, ihned se o to postarejte - to jest, souhlasí-li s tím ovšem náš bratr a vojevůdce.”

„Nemám nic proti tomu,” odpověděl vévoda, „chtějí-li se francouzští rytíři vystavit nebezpečí, že se jim bude napříště říkat rytíři dívčí pentličky.”

„A bylo by to také docela správné označení, příteli Karle,” poznamenal Le Glorieux, „uvážíme-li, že odměnou pro toho nejstatečnějšího je žena.”

„Správně řečeno, Vaše Moudrosti,” pochválil ho Ludvík. „Dobrou noc, bratrance, půjdu se ozbrojit. - Mimochodem, co když já sám získám hraběnku svou vlastní rukou?”

„Vaše Veličenstvo se v takovém případě bude muset stát věrným Flámem,” odpověděl vévoda změněným hlasem.

„Nemohu být věrnějším Flámem, než jsem už nyní, milý bratranče,” pravil král s vážnou důvěrností, „- jen kdybych vás o tom mohl přesvědčit.”

Vévoda mu v odpověď pouze popřál dobré noci a jeho tón připomínal zafrknutí plachého koně podrážděného pohlazením jezdce, který se chystá naň naskočit a konejší ho, aby klidně stál.

„Dovedl bych mu odpustit jeho obojetnost,” pravil vévoda Crevecoeurovi, „ale nemohu mu odpustit, že mě pokládá za tak hloupého, abych se dal napálit jeho předstíráním.”

Také Ludvík se po návratu do svého hlavního stanu svěřoval s některými svými myšlenkami Oliveru le Dainovi. „Ten Skot,” pravil král, „je tak prohnaný a zároveň tak prostoduchý, že věru nevím, co si mám o něm myslet. Pasquedieu! Jen si představ tu jeho neodpustitelnou hloupost, že ten plán o výpadu, který připravuje náš poctivý Vilém de la Marck, vyžvanil před vévodou, Crevecoeurem a všemi ostatními shromážděnými potentáty, namísto aby nám ho důvěrně zašeptal do ucha a dal nám tak alespoň možnost buď ho podporovat, nebo ho zmařit.”

„Je to tak lepší, Sire,” prohlásil Oliver. „Ve vaší družině je příliš mnoho lidí, kteří by váhali spolčit se s de la Marckem nebo napadnout Burgunďany bez řádného vyzvání k boji.”

„Máš pravdu, Olivere. Ač se to zdá neuvěřitelné, jsou na světě takoví blázni, a nám nezbývá čas k tomu, abychom z nich jejich váhavost vykouřili omamnými bylinami zištnosti. Nu, Olivere, musíme tedy zůstat alespoň pro tuto jedinou noc poctivými lidmi a věrnými spojenci Burgundska - čas nám snad jednou umožní lepší hru. Jdi a vyřiď vojákům můj rozkaz, ať nikdo neodkládá svou zbroj a ať na každého, kdo by volal ,Za Francii!’ a ,Saint Denis!’ střílejí v případě potřeby právě tak ostře a přesně, jako kdyby vykřikoval ,Za peklo a satana!’. Také já sám budu spát v brnění. - A Crawfordovi řekni, ať Quentina Durwarda umístí jako stráž na nejpřednějším stanovišti - pěkně v blízkosti města -, aby první pocítil dobrodiní výpadu, který nám ohlásil. Bude-li mít štěstí a vyvázne, tím lépe pro něho. Ale obzvláštní péči věnuj Galeottimu. Postarej se, aby zůstal vzadu na místě co nejbezpečnějším; je až příliš odvážný a jako blázen by chtěl být zároveň vojákem i filozofem. Postarej se o ty věci, Olivere, a dobrou noc. - Nechť naše Panna Maria z Cléry a svatý Martin tourský bdí nad mým spánkem!”

Kapitola XXXVII VÝPAD

Hleděl a zřel, jak množství bezčetné se hrne z městských bran.

Ráj znovu nalezený

Nad mocným vojskem, jež se kolem města Lutychu rozložilo táborem, brzy zavládlo mrtvé ticho. Ale ještě dlouho potom občasné výkřiky vojáků, kteří znovu a znovu opakovali své signály a snažili se připojit ke svým korouhvím, zaznívaly jako náhlá zavytí znepokojených psů hledajících své pány. Konečně i to utichlo a rozptýlení vojáci, přemožení únavou a námahou dne, nahrnuli se pod přístřeší, jaká se jim právě naskytla, a ti, jimž se nepodařilo najít žádné útočiště, klesli vyčerpáni u zdí, živých plotů a na podobných místech odpočinku, aby tam vyčkali rána - rána, jež mnozí z nich neměli již nikdy spatřit. Hluboký spánek se snesl takřka na všechny, s výjimkou ozbrojenců, kteří mdle a vyčerpaně drželi stráž při hlavních stanech svých panovníků. Nebezpečí a naděje zítřka - ba i vidiny slávy, které u mnohých mladších šlechticů vyvolala vyhlídka na skvělou odměnu nabízenou tomu, kdo pomstí zavražděného biskupa lutyšského - to vše zmizelo z jejich mysli, jak leželi otupeni únavou a spánkem. Ale Quentin Durward nepropadl ani malátnosti, ani dřímotě. Vědomí, že jedině on dovede v boji rozeznat de la Marcka -vzpomínka na to, kdo mu to umožnil - skvělá věštba, jakou bylo možno založit na skutečnosti, že ona mu svěřila tak důležité tajemství - myšlenka, že ho osud dovedl na pokraj jedné z nejnebezpečnějších a nejnejistějších situací jeho života, v níž mu však přece kynula jakási naděje na vítězství - to všechno zaplašilo každou jeho touhu po spánku a vybičovávalo mu nervy tak, že odolávaly únavě.

Na výslovný králův rozkaz postavili Quentina na stráž na nejzazším místě mezi francouzským táborem a městem, o veliký kus vpravo od předměstí, kde se večer bojovalo. Napínal zrak, aby pronikl temnou masou noci, a pozorně naslouchal, aby zachytil i nejslabší šelest, jenž by mohl prozradit jakýkoli podezřelý ruch v obléhaném městě. Ale obrovské věžní hodiny odbily již třetí hodinu s půlnoci, a všude dosud panovalo hluboké ticho.

Konečně, když se Quentin již začal domnívat, že útok byl odložen až na ráno, a s radostí si pomyslel, že potom bude už dost jasno, aby rozeznal kosmy pruh přes orleánskou lilii, zazdálo se mu, že slyší jakýsi podivný bzukot, jako by se podrážděné včely shromažďovaly k obraně svých úlů. Naslouchal - hluk trval; nevyznačoval se však žádným vyhraněným zřetelným zvukem a zazníval tak mdle a neurčitě, že to mohl být právě tak dobře šepot větru ve větvích vzdáleného háje nebo šumění říčky, vzduté nedávným lijákem, jež se nyní vlévala do líně tekoucí Másy hlučněji než obvykle. Proto také Quentin nestrhl ihned poplach, neboť by bylo vážným přestupkem ukvapeně rušit odpočinek vojáků.

Ale když hluk sílil a současně se zdálo, že se blíží k jeho stanovišti i k sousednímu předměstí, považoval za svou povinnost odplížit se tiše nazpět a zavolat svého strýce, velícího malé četě určené k jeho podpoře. V okamžiku byli všichni na nohou - tak tiše a obezřetně, jak jen bylo možno - a za malou chvíli jim už stál v čele lord Crawford. Ihned vyslal jednoho lučištníka, aby vzbudil krále a jeho družinu, a zároveň rozkázal svým vojákům, aby ustoupili poněkud dále od strážního ohně, aby je v jeho světle nebylo vidět. Zvuk, který se k nim až dosud vytrvale blížil, náhle umlkl; stále však zřetelně slyšeli vzdálenější hřmot kroků velké skupiny lidí blížící se k předměstí.

„Ti líní Burgunďané usnuli na stráži,” zašeptal Crawford. „Pospěš k předměstí, Cunninghame, a vyburcuj ty pitomé voly!”

„Ale držte se dostatečně vzadu,” poznamenal Durward, „neboť jestli jsem vůbec kdy slyšel lidský krok, stojí nyní mezi námi a předměstím silný oddíl ozbrojenců,”

„Správně řečeno, Quentine, můj milý chlapče,” přitakal Crawford. „Na své mládí jsi velice bystrý voják. Zastavili se, jen dokud nedorazí ostatní. - Kéž bych jen věděl, kde vlastně jsou…”

„Proplížím se vpřed, mylorde,” nabídl se Quentin, „a pokusím se to zjistit.”

„Udělej to, milé dítě; máš bystrý zrak i sluch - a také dobrou snahu. - Ale dej na sebe pozor - nechtěl bych tě ztratit ani za dva groše.”

Quentin, s hákovnicí připravenou k výstřelu, se kradl vpřed terénem, který již za večera pečlivě prozkoumal. Postoupil dost daleko a zjistil, že se dostal nejen do blízkosti velmi silného oddílu ozbrojenců stojícího hluboko mezi královým letohrádkem a předměstím, ale i do těsného sousedství malé předsunuté čety vojáků, kteří si mezi sebou šeptali, zřejmě v rozpacích, co činit dále. Posléze se od menší čety oddělili tři enfantsperdus a přiblížili se k jinochovi asi na dvě délky kopí. Quentin viděl, že nemůže již nepozorovaně ustoupit, a tak hlasitě zvolal: „Kdo tam?” V odpověď se ozvalo: „Ať žije Lutych!”, ale mluvčí se ihned opravil a dodal: „Totiž, ať žije Francie!” Quentin bez váhání vystřelil ze své hákovnice - nějaký člověk zachroptěl a padl - a mladý Skot se rychle stáhl nazpět k hlavní stráži, pronásledován pohotovou, ale nepřesnou střelbou z mnoha hákovnic, jejichž záblesky nepravidelně přejely nepřátelskou řadou a prozradily, že protivník je početný a mocný.

„Provedl jsi to znamenitě, statečný hochu!” pochválil ho lord Crawford. „A nyní se, chlapi, stáhněte na dvůr. Je jich příliš mnoho, než abychom se s nimi mohli utkat v otevřeném poli.”

Ustoupili tedy na nádvoří a do zahrady, kde našli všechno v úplném pořádku a v plné pohotovosti. Král se právě chystal nasednout na koně.

„Kampak, Sire?” zvolal Crawford. „Tady, mezi svými lidmi, jste přece nejbezpečnější.”

„Nikoliv,” odvětil Ludvík. „Musím se ihned odebrat k vévodovi. Je třeba, abychom ho v této chvíli přesvědčili o naší spolehlivosti, jinak budeme mít zanedlouho na krku Lutyšské i Burgunďany.” Vyhoupl se do sedla a velení nad francouzskými rytíři a ozbrojenci svěřil Dunoisovi; Crawfordovi přikázal, aby se svými lučištníky hájil letohrádek a jeho sousedství. Také nařídil, aby dali rychle přitáhnout dvě malé tarasnice a dva falkonety, jež zanechali asi o půl míle vzadu, a aby prozatím jen drželi svá postavení a v žádném případě nepostupovali, ani kdyby tím mohli dosáhnout jakéhokoli úspěchu. Když udělil všechny tyto rozkazy, odcválal s malou družinou do hlavního stanu vévody Burgundského.

Všechna tato opatření bylo možno provést včas proto, že Quentin zastřelil majitele letohrádku, v němž se Ludvík usídlil. Tento měšťan byl totiž vůdcem čety, jež měla králův hlavní stan přepadnout, a jeho smrtí se útok pozdržel. Kdyby však k přepadu bylo došlo okamžitě, možná že by byl skončil úspěšně.

Durward doprovázel krále na jeho rozkaz do vévodova hlavního stanu; Karla Burgundského zastihli v tak vzteklé náladě, že byl takřka neschopný konat své velitelské povinnosti. A přece pohotového a schopného velitele nebylo nikdy třeba více než nyní, kdy boj vzplanul na všech stranách jako vznícená sršící pochodeň hrůzy a zkázy.

Na levém křídle burgundského vojska se opět rozpoutala bitva o předměstí, jež včera obsadili svými oddíly

D’Hymbercourt a Crevecoeur; ve středu pokračoval s neutuchající zuřivostí útok na králův dům; a třetí, ještě početnější voj lutyšských ozbrojenců se vyhrnul ze vzdálenější průrvy v hradbách, prošel cestami, vinicemi a zkratkami známými jen těmto domorodým vojákům a udeřil na pravé křídlo vévodovy armády. Burgundští vojáci, polekáni válečnými pokřiky „Ať žije Francie!” a „Denis Montjoie!”, mísícími se s voláním „Za Lutych!”

„Za Rudého kance!”, a znepokojeni myšlenkou, že se Francouzi dopustili zrady, kladli jen nevalný a slabý odpor. Vévoda soptil vztekem, nadával a proklínal do horoucích pekel svého lenního pána a všechny, kdo k němu patřili, a řval, aby stříleli lukem, prakem, hákovnicí i dělem na všechno francouzské, ať už je to černé, nebo bílé - čímž narážel na šátky, jež si Ludvíkovi vojáci uvázali, aby se odlišili od útočníků.

Příchod krále, provázeného pouze Le Balafréem, Quentinem a deseti lučištníky, obnovil důvěru mezi Francií a Burgundskem. D’Hymbercourt, Crevecoeur a jiní burgundští vojevůdci, jejichž jména byla v těch dobách chloubou i postrachem bitev, se odhodlaně vrhli do boje. Někteří velitelé spěchali, aby přivedli vzdálenější oddíly, které nebyly ještě zachváceny panikou, jiní v bitevní vřavě obnovovali kázeň mezi bojovníky, a zatímco vévoda vykřikoval, proklínal, sekal, bodal a bil se v čele svých vojsk jako obyčejný ozbrojenec, postupně uváděli své vojáky do bitevních šiků a dělostřeleckou palbou rozsévali mezi útočníky smrt a zděšení. Naproti tomu Ludvík se choval jako chladný, rozvážný a duchapřítomný vojevůdce, který nebezpečí nevyhledává, ale také se mu nevyhýbá. Při rozhodování projevoval tolik klidu a prozíravosti, že burgundští velitelé ochotně poslouchali jeho rozkazů.

Scéna byla nyní nanejvýš rušná a hrozná. Na levém křídle stálo předměstí v plamenech, ale ani strašlivý rozsáhlý požár,

který se rychle šířil, nedovedl zabránit dalšímu urputnému boji o hořící zříceniny. Uprostřed francouzští a skotští vojáci, třebaže pod tlakem obrovské přesily, stříleli tak hustě, pravidelně a vytrvale, že malý letohrádek zářil jasnými záblesky výstřelů, jako by jej obklopovala ohnivá mučednická koruna. Napravo se bitva valila střídavě vpřed i vzad podle toho, jak obě strany vrhaly do boje nové posily buď z města, nebo z týlu burgundské armády. Strašlivý zápas trval s neutuchající zuřivostí již celé děsivé tři hodiny, až nakonec přišlo svítání, po němž obléhatelé tolik toužili. Tehdy se již zdálo, že nápor nepřítele na pravém křídle i ve středu poněkud ochabuje, a od Ludvíkova letohrádku se ozvalo několik dělových výstřelů.

„Zřejmě už dorazili s tarasnicemi a falkonety - letohrádek je nyní v bezpečí!” řekl král Le Balafréovi, sotvaže uslyšel tento zvuk. „Jděte a vyřiďte Dunoisovi, ať se všemi našimi ozbrojenci, s výjimkou těch, jichž bude třeba k obraně letohrádku, zaútočí tímto směrem - spíše však blíže k lutyšským hradbám - a vrazí na pravém křídle klín mezi ty tupohlavé Lutyšské a město, odkud dostávají posily.”

Strýc se synovcem tryskem odjeli k Dunoisovi a Crawfordovi, a ti, znuděni již obranným bojem, radostně uposlechli králova rozkazu. V čele chrabrého oddílu asi dvou set francouzských rytířů - nepočítaje v to panoše - a většiny skotských lučištníků vyrazili vpřed a cválali napříč bojištěm, pošlapávajíce kopyty svých koní raněné, až dojeli k velikému oddílu Lutyšských, jenž tak zuřivě napadal pravé křídlo Burgunďanů. Světlo nadcházejícího dne odhalilo, že nepřítel dosud přivádí z města své zálohy, buď proto, aby na tomto místě pokračoval v bitvě, nebo aby mohl bezpečně stáhnout oddíly, jež zde již bojovaly.

„Namoutě v kuši!” pravil starý Crawford k Dunoisovi, „kdybych tě neviděl jet po svém boku, myslel bych si, že jsi mezi těmi lupiči a měšťany a že je šikuješ a dáváš jim pokyny svým palcátem - jenomže jsi-li to skutečně ty, pak jsi vyšší, než obvykle býváš. Víš jistě, že tamten vojevůdce není tvůj duch nebo tvůj dvojník, jak říkají Flámové?”

„Můj duch?” opáčil Dunois. „Věru nevím, co tím myslíte. Ale vidím jakéhosi lotra s mým erbem na štítě i na přílbě a neprodleně ho ztrestám za jeho nestoudnost.”

„Při všem, co je svaté, mylorde, přenechte tu pomstu mně!” zvolal Quentin.

„Jakže - tobě, chlapče?” podivil se Dunois. „To je vskutku skromná žádost. - Ne, takové věci nepřipouštějí náhradníka.” Pak se obrátil v sedle a zvolal: „Francouzští šlechtici a rytíři! Seřaďte se a namiřte svá kopí! A nechť paprsky vycházejícího slunce zazáří průrvami, jež vaše kopí vyrvou v řadách těch lutyšských sviní a ardenských kanců, kteří se tu troufale procházejí s našimi starobylými erby!”

Rytíři odpověděli hlasitým pokřikem: „Dunois! Dunois! -Ať žije statečný bastard! - Orleans ku pomoci!” a v čele se svým velitelem tryskem zaútočili na nepřítele. Nesrazili se však s váhavým nebo bojácným protivníkem. Velký oddíl, který napadli, se skládal - kromě několika důstojníků na koních - takřka výhradně z pěšáků a ti se proti prudkému útoku rytířů postavili jako podrážděný ježek proti svému nepříteli: ozbrojenci, jež byli vpředu, v mžiku opřeli ratiště svých kopí o nohu, přičemž prvý řad poklekl a druhá řada se sklonila, a bojovníci, kteří byli za nimi, napřáhli kopí přes hlavu svých druhů. Jen několika odvážlivcům se podařilo proniknout touto železnou hradbou, ale mezi nimi byl i Dunois. Pobodl svého válečného oře, a přiměv ušlechtilé zvíře, aby letělo kupředu dvanáctistopovými skoky, pronikl až do samého středu falangy a probíjel se k předmětu své zloby. Jaké však bylo Dunoisovo překvapení, když zjistil, že Quentin je dosud vedle něho v samém čele útoku; neboť mládí, zoufalá odvaha a rozhodnutí buď zvítězit, nebo padnout udržovaly jinocha po boku nejlepšího evropského rytíře, za něhož byl Dunois tenkrát právem pokládán.

Oběma bojovníkům se brzy zlomila kopí a museli útočit svými dlouhými, těžkými meči, jimž lancknechti mohli jen stěží odolávat, zatímco koním i jezdcům, oděným v úplná ocelová brnění, kopí jejich protivníků jen málo ublížila. Dunois s Durwardem stále ještě navzájem soupeřili ve svém úsilí probít se k místu, kde muž, jenž si neprávem osvojil Dunoisův erb, velel svým oddílům jako schopný a statečný vojevůdce. Vtom však Dunois zahlédl ve vřavě bitvy na jiném místě bojiště kančí hlavu a kly - obvyklé to znaky Viléma de la Marck - a zavolal na Quentina:

„Jsi hoden toho, abys pomstil erb Orleansů! Přenechávám ti ten úkol. - Balafré, pomoz svému synovci! Ale nikdo ať se neodváží zasahovat do Dunoisova lovu na kňoura!”

Quentin Durward nepochybně s radostí souhlasil s tímto rozdělením úkolů a každý z nich se pak pustil za svým vlastním cílem, následován a chráněn odzadu těmi ozbrojenci, kteří s ním dovedli udržet krok.

V té chvíli však oddíl vojska, který chtěl de la Marck se svými kopiníky podporovat, dokud jeho vlastní nápor nebyl zastaven útokem Dunoisovým, ztratil již všechny výhody dobyté za nočního útoku. A s nadcházejícím dnem se již začala také projevovat lepší kázeň a dokonalejší vojenský výcvik Burgunďanů. Veliké davy Lutyšských byly donuceny ustupovat a nakonec i prchat. Na útěku se srazily s vojáky, kteří bojovali s francouzskými ozbrojenci, takže povstal zmatený vír bojovníků, prchajících a pronásledovatelů, jenž se valil k městským hradbám, aby se nakonec vlil do širokého průlomu, odkud Lutyšští podnikli svůj noční výpad.

Quentin se až nadlidsky pokoušel dostihnout ozbrojence, jehož již tak dlouho usilovně pronásledoval. Nespouštěl oči z tohoto válečníka, který se slovy i příkladem snažil zadržet uprchlíky a obnovit bitvu, jsa ve své snaze podporován vybranou skupinou laneknechtů zápolících po jeho boku. Le Balafré a několik jeho druhů, kteří se připojili k urputně bojujícímu Quentinovi, se nemálo podivovali tak neobyčejné statečnosti u tak mladého vojáka.

Na samém okraji průlomu se de le Marckovi - neboť on to byl - podařilo na chvíli stanout a odrazit několik nejbližších útočníků. V ruce třímal železný palcát, pod jehož strašlivými ranami se všechno kácelo k zemi, a sám byl tak potřísněn krví svých protivníků, že erbovní znamení na jeho štítě i helmu, jež tolik rozzuřila Dunoise, se takřka úplně ztrácela.

Quentin ho však nyní přece jen mohl bez obtíží rozeznat mezi ostatními bojovníky, neboť výhodné postavení, jež Divoký kanec ardenský obratně zaujal v sutinách hradeb, a strašlivé rány jeho obávaného palcátu, jimiž napadal nepřítele, odradily mnohé vojáky a přiměly je, aby raději útočili jinde, kde nebojoval tak zoufalý a tvrdošíjný obránce. Ale Quentin, jenž věděl, jak důležité je vítězství nad tímto strašlivým protivníkem, seskočil při okraji průrvy z koně, pustil ušlechtilé zvíře - dar vévody Orleánského -, aby volně odběhlo vůkolní bitevní vřavou, a sám se jal šplhat na zříceniny, odhodlán zkřížit meč s Divokým kancem ardenským. Když de la Marck poznal jinochův úmysl, obrátil se proti němu s pozdviženým palcátem. A právě když se již chystali pustit v zápas, hrozné výkřiky vítězoslávy, poplachu, strachu a zoufalství oznámily, že obléhatelé pronikají do města v týlu bojovníků, kteří hájili průlom v hradbách. Při těchto děsivých zvucích de la Marck voláním i polnicí shromáždil kolem sebe zoufalé druhy svého zoufalého údělu, opustil s nimi průrvu a pokoušel se ustoupit do té části města, odkud by mohl uprchnout ha druhý břeh řeky Másy. Jeho spolubojovníci ukázněně vytvořili hustou hradbu těl a zbraní, aby mohli lépe odolávat náporu útočníků. Sami nikdy nikomu milost nedávali a nyní byli zřejmě rozhodnuti o ni neprosit ani pro sebe. V této zoufalé chvíli se seskupili do tak uceleného a pevného útvaru, že jeho čelo zabíralo celou šířku ulice, kterou zvolna krok za krokem ustupovali. Čas od času se zastavili, aby odrazili své pronásledovatele, z nichž mnozí začali již hledat bezpečnější zaměstnání a vloupávali se do domů, aby je vyplenili. A tak by se de la Marckovi - pod ochranou převlečení, jež ho skrývalo přede všemi, kteří doufali získat čest a vznešenost za jeho hlavu - bylo nejspíš podařilo uniknout, kdyby ho nebyl úporně pronásledoval Quentin Durward, jeho strýc a několik jejich druhů. Pokaždé když se laneknechti zastavili, strhla se zuřivá bitka mezi nimi a lučištníky a při každé mélée se Quentin snažil utkat s de la Marckem. Ale Divoký kanec ardenský, jehož jediným cílem byl nyní ústup, se zřejmě vyhýbal osobnímu souboji, k němuž ho chtěl mladý Skot přinutit.

Na všech stranách panoval všeobecný zmatek. Vřískání a pláč žen a křik zděšených obyvatel, vystavených nyní kruté svévoli vojáků, zaznívaly hrozně a pronikavě v hluku bitvy -jako kdyby hlas neštěstí a zoufalství chtěl soupeřit s hlasem zuřivosti a násilnictví, který z nich bude hlasitější a dále doletí.

A právě ve chvíli, kdy de la Marck na svém pomalém ústupu z této hrozné scény prošel portálem jakési obzvláště posvátné kapličky, výkřiky „Za Francii! Za Francii!” a „Za Burgundsko! Za Burgundsko!” ho poučily o tom, že část obléhatelů pronikla do vzdálenějšího konce úzké uličky a odřízla mu cestu k úniku.

„Konráde,” pravil, „vezmi s sebou všechny naše lancknechty, udeř rázně na ty chlapíky, a můžete-li, prosekejte si cestu z obklíčení. Se mnou je konec - ale jsem přece natolik mužem, abych poslal k čertu několik těch proklatých Skotů, dříve než tam půjdu sám.”

Jeho pobočník uposlechl a s většinou lancknechtů, kteří ještě zůstali naživu, spěchal na druhý konec ulice, aby tam zaútočili na postupující Burgunďany a pokusili se prorazit na svobodu. Asi šest de la Marckových nejlepších bojovníků zůstalo se svým pánem, aby s ním vytrvalo až do trpkého konce. Nyní se odhodlaně postavili proti lučištníkům, jichž nebylo o mnoho více.

„Kanec! Kanec! Hola, skotští pánové!” zvolal surový, ale neohrožený náčelník mávaje palcátem, „kdo touží získat hraběcí korunku? Kdo se utká s Divokým kancem ardenským? Zdá se mi, že ty po tom toužíš, mládenče! Ale než si ji nasadíš, musíš nejdříve zvítězit!”

Quentin slyšel tato slova jen nejasně, neboť byla do jisté míry tlumena přílbou jeho protivníka, ale nemohl pochybovat o Činu, jímž byla provázena. Sotva měl ještě cas požádat svého strýce a své druhy, aby jako šlechtici a muži cti ustoupili a nechali ho bojovat samotného, a již se naň de la Marck vrhl jako rozlícený tygr. Rozmáchl se palcátem a vložil do svého úderu celou váhu a sílu svého skoku. Ale Quentin, jenž měl svižné nohy a bystrý zrak, pohotově uskočil stranou a vyhnul se ráně, jež by jinak byla nepochybně osudná.

Potom se střetli v bitce jako vlk s ovčáckým psem. Jejich druhové na obou stranách zůstali jen nečinnými diváky, neboť Le Balafré hlasitě vyžadoval slušnou hru a dodal, že by se odvážil pustit svého synovce na jeho protivníka, i kdyby nepřítel byl „stejně chrabrý jako Wallace sám”.

Důvěra tohoto zkušeného vojáka nebyla také nijak neoprávněná, neboť i když rány zoufalého loupežníka dopadaly jako údery kladiva na kovadlinu, přece hbitost

pohybů a vynikající šermířské umění umožňovaly mladému lučištníkovi, aby jim unikal a splácel je hrotem své méně hlučné, zato však zkázonosnější zbraně, a to tak často a tak účinně, že mohutná síla jeho nepřítele začala ochabovat a na místě, kde stál, vytrvale mávaje svým palcátem, se pomalu tvořila kaluž krve. Ale Divoký kanec ardenský, dosud neoslaben ve své odvaze a zlobě, bojoval i nadále se stejnou rozhodností, takže Quentinovo vítězství se zdálo pochybné a vzdálené. A v té chvíli jakási žena zavolala na Durwarda jménem a zoufale křičela: „Pomoc! Pomoc! Pro lásku boží, zachraňte mě!”

Jinoch pootočil hlavu a spatřil Gertrudu Pavillonovou, s živůtkem servaným z ramen, kterou vlekl okolo nějaký francouzský voják - jeden z mnoha zpustlíků, kteří vtrhli do blízké kapličky a zmocnili se poděšených žen, jež se tam ukryly.

„Počkejte chvilku!” zvolal Quentin na de la Marcka a odběhl, aby svou dobroditelku vysvobodil z nebezpečné situace.

„Nemám ve zvyku čekat, až se někomu uráčí,” odvětil de la Marck, zamával palcátem a dal se na ústup, bezpochyby rád, že se zbavil tak nebezpečného protivníka.

„S vaším dovolením - počkáte, až se mně uráčí!. Nenechám svého synovce ošidit!” pravil Le Balafré a ihned napadl de la Marcka svým těžkým dvouručním mečem.

Mezitím Quentin zjistil, že záchrana Gertrudy Pavillonové je těžším úkolem, než aby ho bylo možno vykonat naráz. Její uchvatitel, podporován svými druhy, odmítl vzdát se své kořisti, a Durward, jenž se s pomocí dvou svých krajanů snažil přinutit ho k tomu, s lítostí pozoroval, jak mu uniká příležitost, kterou mu laskavá Štěstěna poskytla, aby získal štěstí a bohatství. A když konečně stál s osvobozenou Gertrudou na ulici, po de la Marckovi a jeho družině už nebylo ani vidu. Úplně zapomínaje na bezbrannost své společnice, chtěl se pustit za Divokým kancem jako chrt za jelenem, avšak Gertruda ho ve svém zoufalství zadržela, přimkla se k němu a ustrašeně zvolala:

„Při památce vaší matky, nenechávejte mě tady! Při vaší rytířské cti vás prosím, zaveďte mě do domu mého otce - do domu, jenž kdysi poskytl přístřeší vám a hraběnce Isabele! -Ach, prosím, již kvůli ní mě neopouštějte!”

Její prosba byla mučivá, leč nebylo možno ji odmítnout. A tak se Quentin s nevýslovnou trpkostí v srdci rozloučil se všemi radostnými nadějemi, jež ho povzbuzovaly v jeho úsilí a které se v jednu chvíli zdály již tak blízko splnění, a jako neochotný duch poslouchající kouzlo, jemuž nemůže odolat, zavedl Gertrudu do jejího domova - a přišel tam právě včas, aby ochránil dům i samého konšela před zuřivostí nevázané soldatesky.

Mezitím král i vévoda Burgundský vjeli do města jedním z průlomů v městských hradbách. Oba měli na sobě úplná brnění vzácné práce, ale zatímco Karel, potřísněný krví od chocholu až k ostruhám, hnal svého koně zuřivě přes průrvu, Ludvík jí projel majestátním krokem, jako by byl v čele slavnostního průvodu. Oba panovníci vydali rozkazy, aby vojáci přestali plenit město a aby se shromáždili pod své

korouhve. Potom se odebrali do největšího lutyšského chrámu, jednak aby poskytli ochranu četným význačným měšťanům, kteří tam hledali své útočiště, jednak aby po vyslechnutí velké mše zasedli k jakési válečné poradě.

Lord Crawford, jenž se stejně jako jiní velitelé snažil shromáždit své vojáky, potkal na nároží jedné ulice, jež vedla k Máse, Le Balafréa, rozvážně se ubírajícího k řece. V ruce nesl jakousi lidskou hlavu a držel ji za zkrvavené vlasy tak lhostejně, jako když lovec vleče pytel se zastřelenými koroptvemi.

„Hola, Ludoviku!” zvolal jeho velitel. „Kampak s tou zdechlinou?”

„Ale to je všechno, co zbylo z té trochy rachoty, kterou můj synovec načal a takřka i dokončil a které jsem já pak nasadil korunu,” odpověděl Le Balafré. ,Je to jakýsi poctivý chlapík, kterého jsem poslal na onen svět nedaleko odtud. Prosil mě, chudák, abych jeho hlavu hodil do Másy. Lidé mají divné vrtochy, když jim už zubatá sedí v týle. Ale co naplat, nakonec si s námi ten kostlivec zatancuje se všemi, až přijde náš čas.”

„A ty chceš tu hlavu skutečně hodit do řeky?” zeptal se Crawford, prohlížeje si onen strašlivý důkaz smrtelnosti důkladněji.

„Věru že chci,” přitakal Balafré, „neboť kdybych umírajícímu nesplnil jeho poslední přání, nejspíš by mě pak chodil v noci strašit jeho duch, což by bylo mrzuté, protože já si potrpím na klidný spánek.”

„Nu, budeš se asi muset smířit s možností, že se setkáš s duchem,” pravil Crawford, „neboť na této mrtvé hlavě záleží věru víc, než si myslíš. Pojď se mnou a neodporuj - pojď se mnou!”

„Nu, koneckonců, nic jsem mu neslíbil,” utěšoval se Le Balafré. „Po pravdě řečeno, uťal jsem tu hlavu ještě dříve, než se mu jazyk mohl pořádně rozhýbat. A při svatém Martinovi tourském, když jsem se ho nebál živého, nebudu se ho bát ani mrtvého. Ostatně můj kmotřík, veselý fráter od svátého Martina, mi půjčí na ochranu hrnec svěcené vody.”

Když skončila velká mše v katedrále lutyšské a vyděšené město se opět trochu uklidnilo, Ludvík a Karel, obklopeni nejvyššími velmoži, poskytovali audienci bojovníkům, kteří chtěli uplatnit své nároky za služby prokázané v bitvě. Nejdříve předvolali ty, kteří si činili nároky na croyské hrabství a na jeho půvabnou vládkyni. Avšak všichni uchazeči, kteří si byli až do této chvíle jisti bohatou odměnou, byli zklamáni, neboť se ukázalo, že předkládané důkazy, jimiž podporovali své požadavky, jsou pochybné. Crevecoeur přinesl kančí kůži, jakou se obvykle de la Marck odíval, Dunois předložil rozetnutý štít zdobený erbem divokého vůdce loupežníků a i jiní bojovníci přinášeli stejné trofeje a kladli si za zásluhu, že zabili biskupova vraha; neboť bohatá odměna vypsaná na de la Marckovu hlavu přinesla smrt všem, kteří byli za něho přestrojeni.

Mezi soupeři panoval velký hluk a vznikaly četné spory a Karel, v duchu litující svého ukvapeného slibu, kterým bohatství i ruku své krásné vazalky vydal napospas takové náhodě, začal již doufat, že se mu snad podaří vyhnout se všem těmto sporným nárokům. Náhle se však mezi skupinu hlučících válečníků protlačil Crawford. Táhl za sebou Le Balafréa a ten ho následoval nemotorně a ostýchavě jako neochotný tarač vlečený na šňůře. Avšak jeho velitel se směle dral kupředu a volal:

„Pryč s těmi kopyty, kůžemi a pomalovaným železem! Jen ten, kdo vskutku skolil kance, může se pochlubit jeho kly!”

S těmito slovy hodil na podlahu zkrvavenou hlavu. Zvláštní tvar jejích čelistí, jež opravdu poněkud připomínaly protáhlé čelisti zvířete, jehož jméno de la Marck nosil, svědčil o tom, že je to skutečně hlava Divokého kance. A tak všichni přítomní, kteří kdy viděli onoho obávaného loupežníka zblízka, nyní ihned poznali jeho obličej.

Jen ten, kclo vskutku skolil kance, může se pochlubit jeho k!y!“ (str. 465)

„Doufám, Crawforde,” pravil Ludvík, zatímco Karel, zachmuřen a nepříjemné překvapen, sedel mlčky, „ze odměnu získal některý z mých věrných Skotů?”

„Ludovic Lesly, Sire, jemuZ říkáme Le Balafré,” odpověděl starý voják.

„Je však urozeného původu?” zeptal se vévoda. „Jinak je náš slib neplatný.”

„Je to sice pěkně neotesaný kus dřeva,” odvětil Crawford, pohlíZeje na lučištníkovu vysokou, neohrabanou a rozpačitou postavu, „nicméně se mohu zaručit, Ze je to výhonek rodu Rothesovců. - A od té doby, co se říká o jejich zakladateli, Ze

Kde les líbezný tiše stál, rytíře sklál a zanechal,

jsou bezesporu právě tak urození jako kterýkoliv francouzský nebo burgundský rod.”

„Nedá se tedy nic dělat,” povzdechl si vévoda, „nejkrásnější a nejbohatší burgundská dědička se musí stát ženou drsného žoldnére, nebo zemřít v odloučenosti nějakého kláštera. A je to jediné dítě našeho věrného Reinolda z Croye! - Jednal jsem příliš unáhleně.”

A k velkému překvapení jeho pairů, kteří zřídkakdy viděli, aby projevil - třebas i jen nepatrné - lítost nad nevyhnutelnými následky svých rozhodnutí, zachmuřilo se mu při těchto slovech čelo.

„Mějte chvilku strpení,” pravil lord Crawford. „Nemusí být hned tak zle, jak si Vaše Milost myslí. Poslechněte si, co vám chce říci tento rytíř. - Mluv, člověče, a mor na tebe!” dodal pak stranou k Balafréovi.

Avšak drsný skotský voják, třebaže se dovedl dostatečně srozumitelně vyjadřovat před králem Ludvíkem, na jehož familiární chování byl zvyklý, přece nebyl schopen oznámit své rozhodnutí před takovým skvělým shromážděním, před jakým stál nyní. A když se odvrátil od obou panovníků, chraptivě se zasmál a s výrazem uspokojení zkroutil postupně svou tvář do tří podivuhodných grimas, zmohl se na slova „Saunders Souplejaw,” a pak umlkl.

„Ráčí-li Vaše Veličenstvo a Vaše Milost dovolit,” pravil lord Crawford, „musím tedy sám promluvit za svého krajana a starého kamaráda. Je třeba, abyste věděli, že mu jakýsi věštec z jeho rodné země kdysi prorokoval, že sňatek založí štěstí jeho rodu. Ale můj kamarád je stejně jako já už trochu postarší a vysedává raději v krčmě než v dámském budoáru - slovem, má jisté kasárenské záliby a návyky, při nichž by mu vznešenost jeho vlastní osoby spíše překážela a byla k zlosti, než aby ho těšila. A tak přijal mou radu a všech nároků, jež získal tím, že se mu přízní osudu podařilo zabít de la Marcka, se vzdává ve prospěch svého synovce, syna své vlastní sestry, neboť on to byl, kdo ve skutečnosti Divokého kance uštval.”

„Mohu se zaručit za spolehlivost a moudrost toho chlapce,” pravil Ludvík, nesmírně potěšen, že osud hodil tak skvělou odměnu do klína člověku, na něhož měl jakýsi vliv. „Bez jeho prozíravosti a ostražitosti bychom byli nyní zničeni - neboť on nám řekl o nočním výpadu.”

„Dlužím mu tedy zadostiučinění za to, že jsem pochyboval o jeho věrohodnosti,” podotkl Karel.

„A já mohu dosvědčit, že je statečným bojovníkem,” dodal Dunois.

„Avšak i když Le Balafré je skotský šlechtic,” přerušil je Crevecoeur, „nemusí jím proto být nutně i jeho synovec.”

„Pochází z rodu Durwardů,” odvětil Crawford. „Je přímým potomkem onoho Durwarda, který byl nejvyšším skotským hofmistrem.”

„Nu, když je to tedy mladý Durward,” prohlásil Crevecoeur, „tak už nic nenamítám. Štěstěna se postavila na jeho stranu příliš jednoznačně, než abych ještě dále zápolil s tou náladovou paničkou. - Ale je to zvláštní, jak ti Skoti - od lorda až po čeledína - drží pospolu a navzájem si pomáhají.”

„Skotští horalé, svorně do toho!” zasmál se lord Crawford pokoření pyšného Burgunďana.

„Musíme se také ještě přesvědčit,” podotkl Karel starostlivě, „co bude asi o tomto šťastném dobrodruhovi soudit naše krásná dáma!”

„Namoutě kuši!” zvolal Crevecoeur. „Mám až příliš mnoho důvodu domnívat se, že tentokrát bude již ochotnější podrobit se příkazům Vaši Milosti. - Ale proč bych vlastně tomu jinochovi nepřál jeho úspěch? Vždyť koneckonců BOHATSTVÍ, ČEST A KRÁSNOU NEVĚSTU získal svým DŮVTIPEM, VYTRVALOSTÍ A STATEČNOSTÍ!”