Alexandre Dumas

Tři mušketýři 02.

ANGLIČANÉ A FRANCOUZI

V stanovený čas se mušketýři se všemi čtyřmi sluhy odebrali za Lucemburský palác do jakési ohrady, zanechané napospas kozám. Athos dal pasákovi drobný peníz, aby se se svými zvířaty vzdálil. Sluhům bylo uloženo hlídat.

Brzy nato se přiblížila k ohradě mlčelivá skupina lidí; vešla dovnitř a přidala se k mušketýrům; podle anglických zvyků došlo potom k vzájemnému představování.

Angličané byli samí vysoce urození šlechtici a podivná jména jejich soupeřů v nich vyvolala údiv, ba znepokojení.

Když tedy tři přátelé řekli svá jména, pravil lord de Winter:

„Z toho nejsme moudří a nevíme, kdo vlastně jste. S lidmi takových jmen se bít nebudeme, to jsou jména pastýřů.“

„Máte dobrý postřeh, mylorde,“ odvětil Athos. „Však jsou to také jména nepravá.“

„Tím dychtivěji si přejeme zvědět pravá,“ pravil Angličan.

„Když jste s námi hráli v kostky, nepídili jste se po našich jménech a hrálo se vám dobře,“ namítl Athos. „Důkazem je, že jste na nás vyhráli dva koně.“

„To je pravda, ale tehdy byly v sázce jen naše peníze; tentokrát jde o krev. Hrát se může s každým, ovšem do souboje se pouští našinec jen se sobě rovným.“

„Správně,“ pravil Athos. Nato si vzal stranou toho Angličana, s nímž se měl bít, a řekl mu šeptem své jméno. Porthos a Aramis učinili taktéž.

„Stačí vám to?“ řekl Athos svému sokovi. „Jsem vám dost vznešený, abyste se mnou zkřížil meč?“

„Ano, pane,“ pravil Angličan ukláněje se.

„Dobrá, a chcete teď, abych vám něco řekl?“ opáčil chladně Athos.

„Copak?“ ptal se Angličan.

„Že byste byl učinil lépe, kdybyste byl nenaléhal na prozrazení mého jména.“

„Proč to?“

„Protože se myslí, že jsem mrtev, a já mám důvody, aby se nevědělo, že jsem naživu, takže teď budu nucen vás zabít, aby se moje tajemství nerozneslo po světě.“

Angličan se podíval na Athose a domníval se, že žertuje. Ale Athos nebyl ničeho tak dalek jako žertování.

„Pánové,“ řekl nato Athos, obraceje se k svým druhům i k jejich sokům, „jste už připraveni?“

„Ano,“ odvětili Francouzi i Angličané.

„Nuže do střehu!“ pravil Athos.

V mžiku se zablesklo v paprscích zapadajícího slunce osm mečů a započal úporný boj, jak se dalo mezi lidmi dvojnásob znepřátelenými snadno předvídat.

Athos šermoval tak klidně a metodicky, jako by byl někde v šermířském sále.

Porthos, který byl dobrodružstvím v Chantilly patrně vyléčen ze své přílišné sebedůvěry, rozehrál partii šermu plnou jemných obratů a obezřetných úniků.

Aramis měl rozdělaný třetí zpěv své básně a chvátal jako člověk, který nemá času nazbyt.

Athos první zabil svého soka. Zasadil mu toliko jednu ránu, ale jak ho upozornil, rána byla smrtelná: meč pronikl srdcem.

Porthos složil svého protivníka do trávy jako druhý; probodl mu stehno. A ježto se Angličan přestal bránit a vydal mu meč, Porthos ho vzal do náručí a odnesl do jeho kočáru.

Aramis dorážel na svého soupeře tak houževnatě, že ho donutil couvat asi padesát kroků; nato vzal Angličan do zaječích a zmizel, doprovázen hulákáním sluhů.

D’Artagnan volil docela prostě obrannou hru. Když pak viděl, že už soupeře unavil, vyrazil mu mocnou bočnou ranou meč z ruky. Baron vida, že je odzbrojen, couvl asi tři kroky nazad, ale vtom uklouzl a padl naznak.

D’Artagnan byl jedním skokem nad ním, přiložil mu meč na hrdlo a pravil:

„Mohl bych vás zabít, pane, jste zcela v mých rukou, ale pro lásku vaší sestry vám daruji život.“

D’Artagnan by byl výskal radostí; podařilo se mu právě uskutečnit záměr, který si předsevzal.

Angličan byl šťasten, že má co dělat se šlechticem, s nímž lze tak

lehko vyjít, sevřel d’Artagnana do náručí a zahrnul mušketýry lichotkami. Poněvadž pak Porthosův protivník už byl usazen ve voze a Aramisův sok pelášil někam pryč, zbývalo jen postarat se o mrtvého.

Když ho Porthos a Aramis svlékali doufajíce, že jeho rána přece není smrtelná, vypadl mu z opasku napěchovaný měšec.

D’Artagnan jej sebral a podával jej lordu Winterovi.

„Co s tím mám, prosím vás, dělat?“ ptal se Angličan.

„Dáte ty peníze jeho rodině,“ pravil d’Artagnan.

„Jeho rodina o těch pár grošů nestojí; vždyť po něm zdědí patnáct tisíc louisdorů ročního důchodu. Ponechte si měšec pro své sluhy.“

D’Artagnan tedy vstrčil peníze do kapsy.

„A teď, můj mladý příteli – doufám, že mi dovolíte, abych vám tak říkal –“ pravil lord de Winter, „vás představím ještě dnes večer, budete-li chtít, své sestře, lady Clarickové. Chci, aby vás i ona pojala do kruhu svých přátel; je velmi dobře zapsána u dvora a její známost vám možná nebude někdy na škodu.“

D’Artagnan se začervenal radostí a uklonil se na znamení souhlasu.

Mezitím se Athos přiblížil k d’Artagnanovi a pošeptal mu do ucha:

„Co hodláte učinit s tím měšcem?“

„Chtěl jsem jej odevzdat vám, drahý Athosi.“

„Mně? A pročpak?“

„Vy jste ho přece zabil. Je to vaše válečná kořist.“

„Dědit po nepříteli?“ pravil Athos. „Za koho mne máte?“

„Ve válce je to přece zvykem,“ odvětil d’Artagnan. „Proč by se tedy nemohl uplatnit i při souboji?“

„Já jsem to nikdy nedělal ani na bojišti,“ pravil Athos.

Porthos pokrčil rameny. Aramis schválil Athosovo jednání letmým posunkem rtů.

„Tak dejme peníze lokajům, jak to navrhl lord de Winter,“ pravil d’Artagnan.

„Ano,“ pravil Athos, „ale ne našim, nýbrž sluhům Angličanů.“ Vzal měšec a hodil ho kočímu se slovy: „Pro vás a pro vaše kamarády!“

Taková velkomyslnost u člověka naprosto chudého přivedla i Porthose z konceptu; na lorda de Winter a jeho přítele, kteří o této příhodě později často vyprávěli, působila pak tato francouzská velkodušnost velkým dojmem. Jenom pánové Grimaud, Mousqueton, Planchet a Bazin dělali kyselé obličeje.

Při loučení dal lord de Winter d’Artagnanovi adresu své sestry; bydlila na náměstí Royale, což byla tehdy módní čtvrť boháčů, v čísle 6. Ostatně mu slíbil, že pro něj zajde. D’Artagnan si s ním smluvil schůzku v osm hodin u Athose.

Nadcházející návštěva u mylady nešla našemu Gaskoňci z hlavy. Měl v živé paměti, jak podivně je ta žena zapletena v jeho osud. Byl přesvědčen, že je kardinálovou stvůrou, a přece cítil, že ho to k ní nepřekonatelně vábí zvláštním citem, takovým, který si ani sami neumíme vysvětlit. Měl jen jedinou obavu: aby v něm mylady nepoznala muže z Meungu a z Doveru. Jistě by jí svitlo, že má přátelské vztahy k panu de Tréville, a je proto tělem duší oddán králi; tím by pozbyl části svých výhod. Kdyby ho totiž mylady znala jen tak jako on ji, byli by si ve hře rovni. S tím, že si mylady začíná asi milostné pletky s hrabětem de Wardes, si náš domýšlivec valně nelámal hlavu, ačkoliv byl hrabě mladý, krásný a bohatý chlapík a ve velké přízni kardinálově. Dvacet let vidí všechno v růžovém obláčku, zvláště je-li takové mládě zrozeno v Tarbes. D’Artagnan tedy začal tím, že šel domů a oblékl se do svých nejparádnějších šatů. Poté se odebral k Athosovi a podle svého zvyku mu všechno vyprávěl. Athos vyslechl celý jeho plán; nato potřásl hlavou a trochu trpce mu poradil, aby byl opatrný.

„Jakže!“ pravil, „sotva jste ztratil ženu, o níž jste říkal, že je dobrá, laskavá a půvabná, a už jdete za jinou!“

D’Artagnan cítil, že jeho výtka je oprávněná.

„Paní Bonacieuxovou jsem si zamiloval srdcem, kdežto mylady miluji hlavou,“ řekl. „Chci se k ní dát uvést hlavně proto, abych se dozvěděl, jakou úlohu hraje u dvora.“

„Jakou úlohu? Po všem, co jste mi řekl, není nic těžkého si ji domyslit. Dělá kardinálovi vyzvědačku. Vláká vás někam do léčky a přijdete tak nakrásně o krk.“

„I jděte, drahý Athosi, vy vidíte všechno zatraceně černě.“

„Jen se chráním žen, můj milý; však mne pořádně vyplatily, a zvlášť plavovlásky. Říkal jste, že je mylady plavovlasá, že?“

„Má nejkrásnější plavé vlasy, jaké lze spatřit.“

„Ach můj ubohý d’Artagnane!“ zalitoval Athos.

„Chci mít jen jasno; potom hned zmizím.“

„Nu tak si hledejte své jasno,“ řekl Athos už lhostejně.

Lord de Winter přišel v smluvený čas; Athos, který byl o tom zpraven, přešel už dřív do vedlejší místnosti. Angličan tedy nalezl d’Artagnana samotného, a protože už bylo skoro osm hodin, odvedl ho po krátké chvíli s sebou.

Dole čekal elegantní kočár. Spřežení se skládalo ze dvou výtečných koní a za okamžik byli na náměstí Royale.

Mylady Claricková přijala d’Artagnana se vší vážností. Vedla dům s nápadnou nádherou. Ačkoliv již hrozící válka zahnala většinu Angličanů z Francie a jiní se aspoň chystali ji opustit, mylady právě s velkým nákladem nově zřídila svůj byt; z toho bylo zřejmé, že obecné nařízení, aby Angličané opustili zem, se jí netýká.

„Přivádím vám mladého šlechtice,“ řekl lord de Winter, představuje d’Artagnana své sestře, „který měl můj život doslova ve svých rukou, a přece nevyužil své výhody, ačkoliv jsme byli dvojnásob nepřáteli, neboť za prvé jsem ho urazil a za druhé jsem Angličan. Poděkujte mu tedy, madame, chováte-li ke mně aspoň trochu přátelství.“

Mylady lehce svraštila obočí, po tváři se jí mihl sotva znatelný stín a na rtech se objevil tak podivný úsměv, že jinoch, vida tento trojí výraz, se až zachvěl.

Bratr si nevšiml ničeho; oblíbená opička jeho sestry ho totiž zatáhla za kabát a on se k ní otočil a škádlil ji.

„Buďte vítán, pane,“ pravila mylady hlasem, jehož sladkost byla podivně v rozporu s příznaky špatné nálady, jichž si d’Artagnan právě všiml. „Získal jste si dnes nehynoucí právo na mou vděčnost.“

Vtom se Angličan opět otočil k nim a jal se vyprávět podrobně o souboji. Mylady ho velmi pozorně poslouchala, ale bylo vidět, že se jí vyprávění pranic nelíbí, ačkoliv se to snažila všemožně zakrýt. Krev se jí vehnala do tváře a malá nožka pod jejím šatem se nervózně zachvívala.

Lord de Winter si ani teď ničeho nevšiml. Když skončil, popošel ke stolku, kde stála na podnosu láhev španělského vína a skleničky. Nalil dvě plné a posunkem vyzval d’Artagnana, aby se šel napít. D’Artagnan věděl, že by Angličana hrubě urazil, kdyby odmítl si s ním připít. Přistoupil tedy ke stolku a sáhl po druhé sklence. Nespustil nicméně mylady z očí, pozoroval její tvář nyní v zrcadle. Teď, kdy si myslila, že se na ni nikdo nedívá, objevil se v jejích rysech jakýsi výraz až sveřepý. Krásnými zoubky hryzla kapesník.

Vtom vstoupila hezká komorná, jíž si d’Artagnan povšiml již prve. Řekla několik anglických slov lordu Winterovi, jenž hned nato požádal d’Artagnana o dovolení, aby se směl vzdálit, omlouvaje se jemu i své sestře naléhavou záležitostí, která ho odvolává z jejich společnosti.

D’Artagnan si s ním stiskl ruku a vrátil se k mylady. S překvapující rychlostí nabyla její tvář opět původního roztomilého výrazu; jen několik malých rudých skvrn na jejím kapesníku prozrazovalo, že si rozkousala rty až do krve.

Měla rozkošné rty, jako z rudého korálu.

Rozhovor se hladce rozvíjel. Zdálo se, že se mylady docela vzpamatovala. Vyprávěla, že lord de Winter není jejím bratrem, nýbrž toliko švagrem. Vdala se prý za jeho staršího bratra, ale ovdověla a má po něm jen děcko. Neožení-li se lord de Winter, bude po něm její dítě jediným dědicem. Z toho ze všeho d’Artagnan vyciťoval, že jisté věci jsou tu zahaleny rouškou, ale neviděl pod ni. Po půlhodinovém rozhovoru nabyl ostatně přesvědčení, že je mylady jeho krajanka; mluvila tak čistou a vybranou franštinou, že nebylo možno o tom pochybovat.

D’Artagnan se rozplýval v dvorných řečech a v projevech oddané zdvořilosti. Všem těm pošetilůstkám, jež našemu Gaskoňci uklouzly, se mylady blahosklonně usmívala. Nadešel čas k odchodu. D’Artagnan se poroučel a opustil salón rozzářen štěstím.

Na schodišti se potkal s pěknou komornou. Když se míjeli, lehce o něj zavadila; začervenala se až po uši a zaprosila tak sladkým hláskem, aby prominul, že se jí div sám neomluvil.

Nazítří přišel d’Artagnan opět a byl přijat ještě vlídněji než poprvé. Lord de Winter nebyl přítomen a hostitelkou byla sama mylady. Dávala najevo velký zájem o jeho osobu, vyptávala se, odkud pochází, kdo jsou jeho přátelé a nezamýšlí-li dát se do služeb pana kardinála.

D’Artagnan byl, jak víme, na svých dvacet let velmi rozvážný a ihned si vzpomněl, z čeho mylady podezříval. Spustil tedy pohotově velký chvalozpěv na Jeho Eminenci a řekl jí, že by byl beze vší pochyby vstoupil do gardy kardinálovy místo do služeb králi, kdyby byl například místo pana de Tréville poznal pana de Cavois.

Mylady pak nenuceně změnila námět hovoru a optala se nejlhostejnějším tónem d’Artagnana, byl-li už někdy v Anglii.

D’Artagnan odpověděl, že tam byl jednou poslán panem de Tréville sjednat koupi koní a že odtamtud čtyři na ukázku přivezl.

Mylady se za rozhovoru několikrát kousla do rtů: tenhle Gaskoněc se zřejmě hned tak nedá.

V touž hodinu jako včera se d’Artagnan opět rozloučil. Na chodbě zase potkal hezkou Ketty; to bylo jméno komorné. Obdařila ho opět přívětivým pohledem, který byl naprosto výmluvný, ale d’Artagnan měl tak plnou hlavu její velitelky, že neměl oči pro nikoho jiného než pro ni.

Zašel k mylady i zítra a pozítří a mylady ho přijímala každého večera líbezněji.

A každý večer potkával v předsíni, na chodbě či na schodech hezounkou komornou. Avšak d’Artagnan, jak jsme již řekli, nevěnoval vytrvalosti ubohé Ketty pražádnou pozornost.

OBĚD U PROKURÁTORA

Pro souboj, v němž sehrál tak skvělou úlohu, nezapomněl Porthos nikterak na oběd u své prokurátorky. Druhého dne k jedné hodině s poledne sebral Mousqueton poslední smítku z jeho slavnostního úboru a vyšňořený mušketýr zamířil do ulice aux Ours jako člověk, který kráčí za dvojím výbojem.

Srdce mu tlouklo, ale ne jako d’Artagnanovi mladou a netrpělivou láskou. Ne, zájem mnohem hmotnější mu vzrušoval krev; konečně přestoupí tajemný práh a zleze neznámé schodiště, po němž cupkaly nahoru zlaťáčky pana Coquenarda.

Bude mu dáno spatřit na vlastní oči truhlici, jejíž přelud už dvacetkrát viděl ve svých snech: truhlici podlouhlou a hlubokou, zapuštěnou do země a zamčenou závorami a visacím zámkem; truhlici, o níž tak často slyšel vyprávět a kterou nyní měly před jeho obdivným zrakem otevřít trochu již sice suché, ale přece jen ještě ne docela nepůvabné prokurátorčiny ruce.

A pak on, chlapík věčně bloudící po světě, člověk bez majetku, bez rodiny, voják navyklý hospodám, krčmám a pokoutním putykám, labužník, nucený spokojit se většinou jen s nahodilým soustem, okusí domácího pohodlí a oněch drobných pozornosti, jež blaží tím víc, čím máme tvrdší kůži, jak říkají staří vojáci.

Už se v duchu zálibně usmíval: bude si chodit v hodnosti bratrance každý den na dobrý oběd, rozhánět chmury z žlutého a vrásčitého čela starého prokurátora. Oškube trochu zelenáče písaříky, až je bude učit karetním trikům a vrhcábům a dá si každou hodinovou lekci zaplatit jejich celoměsíčními úsporami. Bude to zábavný život!

Občas sice mušketýrovi zazněly varovně v sluch zlé pomluvy, jež v tom čase kolovaly tu a tam o prokurátorech a přežily jejich slávu: o jejich lakotě, skrblictví i na jídle. No konečně! Prokurátorka přece bývala obvykle dost štědrá, i když, pravda, mívala časem záchvaty spořivosti, jež se Porthosovi zdály svrchovaně nevhodné. Ale na prokurátorku byla rozhodně štědrá dost, a proto doufal, že přece jen najde dům vedený s trochou přepychu.

Avšak už u dveří se opět neubránil pochybám, neboť vstup nebyl nikterak takový, aby vzbudil v příchozím laskominy: páchnoucí černá chodba a schodiště osvětlené jen sporým světlem, jež sem padalo mřížovím ze sousedního dvora, nepůsobily povzbudivě, stejně jako v prvním patře dveře do bytu, nízké a obité ohromnými hřeby jako vrata do pevnůstky Grand-Châtelet.

Porthos zaklepal; přišel mu otevřít dlouhý bledý písař s naježeným obličejem, vykukujícím z pralesa vlasů. Pozdravil s výrazem člověka, který pociťuje respekt před statným vzrůstem, prozrazujícím sílu, před vojenským kabátcem, z něhož je patrný stav, i před červenými tvářemi, které ukazují na návštěvníkovo dobré bydlo.

Za prvním písařem se vynořil druhý menší, za ním ještě jeden větší a za třetím dvanáctiletý poslíček. Vcelku tři a půl písaříka. Tehdy to znamenalo kancelář velmi dobře zavedenou.

Ačkoliv mušketýr měl přijít až v jednu hodinu, byla prokurátorka již od dvanácti na čekané a počítala s tím, že ne-li srdce, tedy aspoň žaludek přinutí jejího miláčka, aby si pospíšil a dostavil se poněkud dříve.

Paní Coquenardová tedy vyšla z bytu skoro v témž okamžiku, kdy její host vstoupil dveřmi ze schodiště, a dlužno říci, že ho zjev ctihodné dámy vytrhl ze značných rozpaků. Písaři na něho zvědavě pokukovali a Porthos stál jako přimrazen nevěda, co těm stoupajícím a klesajícím píšťalám od varhan říci.

„Tu je můj bratranec!“ vypískla prokurátorka. „Tak pojďte dál, pojďte, pane Porthosi.“

Jméno Porthos zapůsobilo na písaře tak, že vyprskli smíchem. Ale stačilo, aby se Porthos obrátil, a smích jim ztuhl na rtech.

Než vstoupili do prokurátorovy pracovny, musili projít předsíní, kde byli písaři, a kanceláří, kde by byli měli být. Tato druhá místnost byl temný pokoj, plný starých papírů. Prošli kanceláří, po pravé straně minuli kuchyň a vstoupili do přijímacího pokoje.

Ani jedna místnost neučinila na Porthose dobrý dojem. Všechny dveře byly otevřeny, takže bylo jistě slyšet každé slovo v celém bytě. Kromě toho vrhl, jda mimo, bleskurychlý pátravý pohled do kuchyně, a k své veliké lítosti a k prokurátorčině hanbě si musil přiznat, že tam nebylo ani vidu ani slechu po roztopených kamnech a po onom chvatu a shonu, který obyčejně před nadcházejícím dobrým pojedením vládne v svatyni labužníků.

Prokurátor byl bezpochyby o návštěvě zpraven, neboť nedával najevo žádné překvapení, když k němu Porthos dosti nenuceně přistoupil a zdvořile ho pozdravoval.

„Jak se zdá, pane Porthosi, jsme bratranci,“ pravil, a nadzvedaje se rukama, těžce povstal ze svého rákosového křesla.

Starcovo vyzáblé tělo se doslova ztrácelo ve velkém černém kabátě, do něhož byl zahalen. I v tváři byl zelený a suchý, jen malá šedá očka zářila jako dva ohníčky a spolu se sešklebenými ústy se zdála jedinou částí obličeje, v níž zůstal život. Naneštěstí vypověděly tomuto stroji z kostí službu nohy, a tak se prokurátor za těch pět či šest měsíců, co trvalo jeho oslábnutí, stal bezmocným otrokem své ženy.

Nezbývalo mu tedy nic jiného, musel bratrance přijmout. Být při síle jako kdysi, byl by nicméně pan Coquenard dojista jakékoliv příbuzenské svazky s Porthosem odmítl.

„Ano, pane, jsme bratranci,“ pravil Porthos, nedávaje se zmást; ostatně nikdy nepočítal s tím, že by ho manžel přijal nějak zvlášť nadšeně.

„Z ženiny strany, zdá se,“ řekl zlomyslně prokurátor.

Ale Porthos nevycítil vůbec tuto narážku, vzal ji za prostoduchost a usmál se pod svými mohutnými kníry. Paní Coquenardová, která věděla, že prostoduchost nebývá znakem prokurátorů, dokázala se pousmát jen docela málo, avšak silně se začervenala.

Od okamžiku, kdy mušketýr vešel, vrhal pan Coquenard občas znepokojený pohled na velikou skříň, stojící naproti jeho dubovému psacímu stolu. Porthos vytušil, že ta skříň je asi pověstnou truhlicí – ačkoliv, pravda, tvarem se vůbec nepodobala jeho vysněné představě – a blahopřál si, že skutečnost je o šest stop vyšší než sen.

Pan Coquenard zanechal dalších výzvědů o rodokmenu; jeho neklidný pohled zatěkal ze skříně na Porthose a prokurátor se spokojil tím, že řekl:

„Pan bratranec nám zajisté prokáže tu čest a jednou, než odjede do pole, s námi poobědvá, že, paní Coquenardová?“

Tentokrát dostal Porthos dobře mířenou ránu do žaludku, a také ji ucítil. Zdálo se, že ani paní Coquenardová nezůstala nedotčena, neboť odpověděla:

„Shledá-li můj bratránek, že s ním špatně zacházíme, jistě víckrát nepřijde; v opačném případě však má na Paříž a na nás tak málo času, že ho musíme prosit, aby nám věnoval všechny své volné chvíle až do odjezdu.“

Ach, mé nohy, mé ubohé nohy, co to s vámi je? zasténal si pro sebe Coquenard. Ale navenek se pokoušel usmát. Pomoc, jíž se dostalo Porthosovi ve chvíli, kdy byl podniknut útok na jeho labužnické laskominy, přišla našemu mušketýru velmi vhod a byl za ni prokurátorce srdečně vděčen.

Blížila se doba oběda. Všichni přešli do jídelny, velkého černého pokoje naproti kuchyni.

Písaři asi zvětřili v domě neobvyklé vůně a byli přesní jako vojáci. Drželi si v rukou židličky a sotva odolávali, aby si už nesedli. Bylo vidět, jak se jejich čelisti už napřed pohybují a že jsou na jídlo jako diví.

I hrom do toho, pomyslil si Porthos, dívaje se po očku na ty tři hladovce; poslíček, jak je možno si domyslit, nebyl uznán za hodna zúčastnit se panské tabule. Kdybych byl na místě pana bratrance, věru že bych neživil ty hltouny. Člověk by řekl, že jsou to trosečníci, kteří neměli šest neděl v ústech.

Naposled vjel do jídelny i pan Coquenard, postrkovaný svou manželkou na kolečkovém křesle; Porthos přiložil také ruku a přišoupli starce ke stolu.

Sotva s ním přejeli práh, zavětřil také nosem a přemlel naprázdno čelistmi jako písaři.

„Hm jo!“ pravil, „polívčička je nějaká slibná!“

Co k čertu mohou všichni tak zvláštního cítit na té polévce? řekl si Porthos, když viděl řídký nemastný závar, v němž plovalo několik kůrek jako rozhozené ostrůvky.

Paní Coquenardová se usmála a na její pokyn všichni chvatně usedli.

První byl obsloužen pan Coquenard, pak Porthos, načež paní Coquenardová naplnila talíř sobě a písařům rozdělila kůrky bez polévky.

V tom okamžiku se skřípavě pootevřely samy od sebe dveře jídelny a Porthos jimi zahlédl malého písaříka, který, nemoha se zúčastnit hostiny, pojídal chléb v dvojí vůni kuchyně a jídelny.

Po polévce přinesla služka vařenou slepici, opravdový přepych, nad nímž písaři vyvalili tak užasle oči, že byl strach, aby jim nevypadly z důlků.

„Je vidět, že milujete svou rodinu, paní Coquenardová,“ pravil prokurátor s úsměvem takřka tragickým. „Tohle jste připravila jistě proto, abyste se zavděčila svému bratránkovi.“

Ubohá slepice byla hubená, potažená tuhou ježatou kůží, a byl div, že z ní nelezly kosti. Jistě trvalo hezky dlouho, než ji našli na hřadě, kam se skryla umřít sešlostí věkem.

Že ho huba nebolí, pomyslil si Porthos, já to ani nepozřu; vážím si stáří, ale ne vařeného nebo pečeného.

A podíval se kolem sebe, aby se přesvědčil, sdílejí-li i ostatní jeho názor. Ale viděl naopak jen rozdychtěné oči, které už předem hltaly tu báječnou slepici, předmět jeho opovržení.

Paní Coquenardová přitáhla mísu k sobě, obratně oddělila dvě dlouhé černé nohy a položila je na talíř svému manželovi. Nato uřízla krk s hlavou, dala jej stranou pro sebe a ukrojila ještě křídlo pro Porthose. Potom vrátila ptáka takřka netknutého služce, která s ním zmizela dřív, než měl mušketýr čas prostudovat škálu změn, jež podle povah vyvolalo zklamání na obličejích písařů.

Namísto slepice slavila nato vjezd ohromná mísa s boby, z nichž vykukovalo několik skopových kostí; na první pohled mohl být člověk sveden domněním, že je na nich také maso.

Ale písaři se tímto zdáním nedali oklamat a jejich truchlivé tváře nabyly odevzdaného výrazu.

Paní Coquenardová rozdělila ten pokrm mezi mladé lidi velmi obezřetně jako dobrá hospodyně.

Došlo na víno. Pan Coquenard ulil z malé kameninové lahvice a přisunul láhev k Porthosovi a paní Coquenardové.

Mladíci si dolili třetinku vína vodou, a když upili do polovice, doplnili sklenku nanovo, takže na konci oběda polykali nápoj, jehož barva zatím z rubínové červeně vybledla na pálený topas.

Porthos skromně ohryzoval své slepici křídlo a zachvěl se, když ucítil, že se koleno prokurátorčino tiskne k jeho noze. Upil i půl sklenky řídkého vína, v němž poznal břečku z montreuilských vinic, postrach zmlsaných jazýčků.

Pan Coquenard ho zahlédl, jak polyká čisté víno, a povzdechl.

„Ochutnáte také boby, milý bratránku Porthosi?“ pravila vtom paní Coquenardová tónem, z něhož bylo lze vyčíst: „Radím vám, nejezte je.“

Ať mě hrom, jestli se jich dotknu, zamručel si Porthos pod vousy… Nato nahlas řekl: „Děkuji, sestřenko, nemám už hlad.“

Chvíli bylo ticho. Porthos nevěděl, jak se tvářit. Prokurátor několikrát opakoval:

„Bože, to jsem se najedl! Dovolte, milá paní Coquenardová, abych vám blahopřál. Váš oběd byl opravdovou hostinou.“

A přitom pan Coquenard snědl polévku, ohryzal dvě černé slepičí nohy a jednu skopovou kost, na níž byly sotva stopy masa!

Porthose stále napadalo, že si z něho snad jen tropí žerty, a začínal si popotahovat kníry a vraštit obočí. Ale koleno paní Coquenardové ho jemně vybídlo k trpělivosti.

Nastalo ticho a oběd byl zřejmě u konce; pro Porthose to bylo sice nepochopitelné, písařům to však bylo hrozivě jasné.

Na prokurátorův pohled, provázený pousmáním paní Coquenardové, se pomalu zvedli od stolu, složili ještě pomaleji své ubrousky, pozdravili a odcházeli.

„Jdete, mládenci, a zažívejte pěkně při práci,“ pravil vážně prokurátor.

Jakmile písaři odešli, vstala paní Coquenardová a přinesla z kredence kousek sýra, kdoulovou zavařeninu a koláč vlastní výroby z mandlí a medu.

Pan Coquenard se zamračil, vida tolik chodů; Porthos hryzl rty, když neviděl nic, čím by se nasytil. Pátral aspoň po míse s boby, ale mísa už zmizela.

„Hostina, na mou věru,“ zvolal pan Coquenard a vrtěl se na židli. „Pravá hostina, hostina všech hostin – epulae epularum; Lucullus hoduje u Luculla.“

Porthos se zahleděl na láhev, jež stála u něho, a zadoufal, že vínem, chlebem a sýrem by se snad naobědval. Ale víno už nebylo, láhev stála prázdná a pán ani paní Coquenardová nevypadali na to, že by si toho chtěli všimnout.

Dobrá, řekl si Porthos, aspoň vím, na čem jsem.

Olízl jazykem lžičku se zavařeninou a slepil si zuby tahavým koláčem paní Coquenardové.

Po požitcích hostiny, již nazval tak znamenitou, pocítil pan Coquenard potřebu trochu si odpočinout. Porthos doufal, že se věc odbude na místě v pokoji, kde byli, ale zlořečený prokurátor nechtěl rozumět; musili ho dovézt do jeho pokoje a povykoval tak dlouho, dokud nestál před svou skříní, a ještě z opatrnosti opřel nohy o její okraj.

Prokurátorka odvedla Porthose do vedlejší místnosti a začaly smiřovačky.

„Můžete k nám chodit třikrát týdně na oběd,“ pravila paní Coquenardová.

„Děkuji,“ odvětil Porthos. „Nerad nadužívám laskavosti; ostatně mám co dělat, abych sehnal tu výzbroj.“

„Pravda,“ pravila prokurátorka s povzdechem… „Ta nešťastná výzbroj!“

„Bohužel není zbytí,“ dodal Porthos.

„A z čeho se, prosím vás, skládá výzbroj vašeho pluku, pane Porthosi?“

„Ze spousty věcí,“ pravil Porthos. „Mušketýři, jak víte, jsou elitní vojsko a musejí mít mnoho výbavy, bez níž se třebas obejdou Švýcaři nebo gardisté.“

„Vyslovte se podrobněji.“

„Nu, mohlo by to dělat tak asi…,“ řekl Porthos, který raději hovořil v celkových sumách než v podrobnostech. Prokurátorka rozechvěně čekala.

„Tak kolik?“ pravila. „Doufám, že to nepřesáhne…“

Zarazila se, nedostávalo se jí slov.

„Ale ani zdání,“ dokončil za ni Porthos. „Nebude to víc než dva tisíce pět set liber. Ba myslím, že při skromnosti na to stačí dva tisíce.“

„Dobrý bože, dva tisíce liber!“ vzkřikla prokurátorka. „Vždyť to je celé jmění!“

Porthos se ušklíbl tak významně, že paní Coquenardová pochopila.

„Ptala jsem se na podrobnosti,“ pravila, „protože máme mnoho příbuzných a zákazníků v obchodnických kruzích, a jsem si skoro jista, že bych ty věci dostala o sto procent laciněji, než kdybyste je platil vy sám.“

„Ach tak!“ řekl Porthos. „Jestli jste mi chtěla říci tohle, rozumím.“

„Ano, pane Porthosi. Tak po pořádku: potřebujete koně?“

„Jistěže ano.“

„Nu tedy: mám jednoho pro vás.“

„Ach!“ zvolal Porthos a tvář se mu rozzářila, „tak s koněm by to bylo dobré. Pak musím mít úplný postroj, který se ovšem skládá z předmětů, jež může nakoupit jen mušketýr sám. Ale to všechno nebude dělat jistě víc než tři sta liber.“

„Tři sta liber. Dobrá, tak počítejme s třemi sty,“ pravila prokurátorka s povzdechem.

Porthos se usmál. Víme, že měl sedlo od Buckinghama, a tak lišák počítal, že těch tři sta strčí do kapsy.

„Dále potřebuji koně pro svého sluhu a pro zavazadlo; co se týče zbraní, o ty se starat nemusíte, ty mám.“

„Koně pro sluhu?“ opáčila váhavě prokurátorka. „Ale, ale, to je mi nějaký pán, milý příteli!“

„Madame!“ pravil hrdě Porthos. „Cožpak jsem nějaký drnohryz?“

„Ne, ne; chtěla jsem jen říci, že kdybych pro Mousquetona opatřila pěkného mezka…“

„Dobrá, souhlasím s tím mezkem,“ řekl Porthos. „Máte pravdu, viděl jsem už velkomožné španělské grandy, jejichž celý průvod jel na mezcích. Ale rozumějte, paní Coquenardová, mezek musí mít chochol a rolničky.“

„Buďte bez starosti,“ pravila prokurátorka.

„Zbývá ještě zavazadlo,“ řekl Porthos.

„S tím si nedělejte hlavu,“ zvolala paní Coquenardová. „Můj muž má asi pět nebo šest kufrů. Vyberete si z nich ten nejlepší. Je tam jeden, který si brával na cesty, do toho se vejde půl světa.“

„Je tedy prázdný?“ ptal se prostomyslně Porthos.

„Jistěže je prázdný,“ odvětila stejně prostomyslně prokurátorka.

„Chyba! Já totiž potřebuji kufr s celou výbavou, má drahá,“ zvolal Porthos.

Paní Coquenardová znovu zavzdychala. Moliere ještě tenkrát nenapsal svou proslulou scénu z Lakomce. Paní Coquenardová tedy předešla Harpagona.

Konečně byla takto postupně prohovořena i ostatní výzbroj. Výsledek porady byl, že prokurátorka slíbila dát osm set liber v penězích a opatřit koně a mezka, jimž měl připadnout čestný úkol nést Porthose a Mousquetona na pole slávy.

Když bylo vše dojednáno, rozloučil se Porthos s paní Coquenardovou a odešel. Chtěla ho zdržet sladkými pohledy, ale Porthos předstíral naléhavou službu, a tak musila prokurátorka nakonec ustoupit králi.

Mušketýr se vrátil domů ve špatné náladě, neboť mu kručelo v žaludku nehorázným hladem.

KOMORNÁ A VELITELKA

Přes moudré Athosovy rady a navzdor výčitkám svědomí byl d’Artagnan, jak jsme již řekli, den ze dne do mylady víc zamilován; náš odvážný Gaskoněc také nevynechal jediného večera, aby se jí nepřišel dvořit, a byl přesvědčen, že se mu musí dříve či později dostat odpovědi.

Když jednou večer vcházel do domu s hlavou v oblacích a šťastným úsměvem na rtech, potkal v průjezdě komornou; tentokrát se však hezounká Ketty nespokojila s tím, že se ho dotkla, když šla kolem něho, nýbrž vzala jej zlehka za ruku.

Výborně, řekl si d’Artagnan, má asi od své velitelky vyřídit nějaké poselství, naznačí mi patrně nějakou schůzku, kterou si mi paní sama netroufá nabídnout.

A podíval se na krásnou dívčinu nejvítězoslavnějším pohledem, jehož byl schopen.

„Ráda bych vám řekla několik slov, pane rytíři…,“ vykoktala ze sebe komorná.

„Mluv, holčičko, jen mluv,“ pravil d’Artagnan, „poslouchám.“

„Zde to není možné; to, co vám chci říci, je příliš dlouhé, a hlavně příliš důvěrné.“

„Dobře, ale jak to uděláme?“

„Kdyby chtěl pan rytíř jít se mnou…,“ pravila ostýchavě Ketty.

„Kamkoli budeš chtít, krasotinko.“

„Tak pojďte.“

A Ketty, nepouštějíc d’Artagnanovu ruku, vlekla jinocha za sebou úzkým a temným točitým schodištěm, a když vystoupili asi po patnácti schodech, otevřela jakési dveře.

„Vstupte, pane rytíři,“ pravila, „zde budeme sami a budeme si moci nerušeně pohovořit.“

„A co je to za pokoj, děvenko?“ zeptal se d’Artagnan.

„To je má světnička, pane rytíři; těmito dveřmi sousedí s pokojem mé velitelky. Ale buďte klidný, nemůže slyšet, co budeme mluvit, nikdy nechodí spát před půlnocí.“

D’Artagnan se rozhlédl kolem sebe. Malá komnata byla zařízena s půvabným vkusem a čistotou se jen leskla. Ale pak mimoděk přivábily jeho oči dveře, jež podle Kettina udání vedly do pokoje myladina.

Ketty vytušila, co se děje v duši mladého muže, a povzdychla si. „Vy tedy máte mou paní hodně rád, pane rytíři?“ pravila.

„Ach, více než dovedu říci! Jsem do ní celý blázen, milá Ketty!“

Ketty vzdychla podruhé.

„Běda, pane!“ pravila. „To je velmi nemilé.“

„A co v tom, prosím tě, vidíš hrozného?“ ptal se d’Artagnan.

„To, pane, že vás moje velitelka nemá ráda ani za nehet,“ odvětila Ketty.

„Jakže!“ vzkřikl d’Artagnan. „A ona ti poručila, abys mi tohle vyřídila?“

„Kdepak, pane; ale já sama jsem se ze zájmu o vás rozhodla vám to říci.“

„Děkuji ti, milá Ketty; rozumí se, že jen za dobrý úmysl, sdělení samo, jak uznáš, není zvlášť příjemné.“

„Chcete říci, že mi nevěříte, není-liž pravda?“

„Děvenko, to víš, že se nerado věří takovým věcem.“

„Tedy zkrátka vy nevěříte?“

„Nu, přiznávám se, že dokud mi nepodáš nějaké důkazy toho, co říkáš …“

„A co říkáte tomuhle?“

A Ketty vyňala ze záňadří lístek.

„Pro mne?“ vyhrkl d’Artagnan a chtivě se zmocnil psaníčka.

„Ne, pro jiného.“

„Pro jiného?“

„Ano.“

„Jeho jméno, jeho jméno!“ vykřikl d’Artagnan.

„Podívejte se na adresu.“

„Pan hrabě de Wardes.“

V mžiku se našemu domýšlivému Gaskoňci vybavila vzpomínka na výjev v Saint-Germainu. Pohybem rychlým jako myšlenka roztrhl obálku, nedbaje výkřiku, jímž mu v tom Ketty chtěla zabránit; stejně už bylo po činu, ještě než výkřik dozněl.

„Prokrista, pane rytíři, co to děláte?“ vyhrkla.

„Já? Nic!“ řekl d’Artagnan a četl:

Neodpověděl jste na můj první lístek, jste snad nemocen, či jste už zapomněl, jak jste se na mne díval na plese paní de Guise? Nuže, nabízí se Vám příležitost, hrabě! Nedejte si ji ujít.

D’Artagnan zbledl; byl uražen ve své sebelásce, ač asi spíše věřil, že je raněna láska.

„Ubohý pane d’Artagnane!“ řekla Ketty hlasem plným soucitu a stiskla mladému muži znovu ruku.

„Ty mne lituješ, holubičko?“ pravil d’Artagnan.

„Ach ano, z upřímného srdce! Však já vím, co je láska, nemyslete!“

„Ty že víš, co je láska?“ řekl d’Artagnan a poprvé se na ni zadíval s jistým zájmem.

„Ano, bohužel!“

„Dobrá! Pomoz mi tedy, místo co bys mne litovala, abych se mohl tvé velitelce pomstít.“

„A jaký způsob pomsty byste chtěl volit?“

„Chtěl bych ji dobýt, vyhodit ze sedla svého soupeře!“

„V tom vám nebudu nikdy pomáhat, pane rytíři,“ řekla Ketty prudce.

„Pročpak?“ ptal se d’Artagnan.

„Ze dvou důvodů.“

„Z jakých?“

„První je, že vás moje paní nikdy ráda mít nebude.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Zranil jste její srdce.“

„Já? Jak bych je byl mohl zranit, když od chvíle, co jsem ji poznal, ležím u jejích nohou jako otrok. Mluv, prosím tě!“

„To bych dovedla svěřit jen muži, který by uměl číst až na dně mého srdce.“

D’Artagnan se zadíval na Ketty podruhé. Dívčina byla tak svěží a krásná, že by byla nejedna vévodkyně ráda zaplatila za její půvaby svou korunou.

„Ketty,“ pravil, „budeš-li chtít, dokážu nahlédnout až na dno tvého srdce; to záleží jen na tobě, holčičko.“

A vtiskl jí takové políbení, že ubohé děvče zrudlo jako růže.

„Ach ne,“ zvolala, „to není z lásky. Milujete mou velitelku, před chvilkou jste mi to sám řekl.“

„A to ti překáží, abys mi prozradila druhý důvod?“

„Druhý důvod, pane rytíři, je ten,“ opáčila Ketty, osmělena jednak polibkem a jednak výrazem jinochových očí, „že v lásce myslí každý jen na sebe.“

Teď teprve si d’Artagnan připomněl Kettiny toužebné pohledy, když ji potkával v předsíni, na schodišti, v chodbě, její letmé doteky rukou pokaždé, když šla kolem něho, a její potlačované vzdechy. Stravován touhou zalíbit se velké dámě, pohrdal dosud komornou; kdo honí orla, nestará se o vrabce.

Nyní však náš Gaskoněc v mžiknutí oka viděl všechny výhody, jež by mohl těžit z této lásky, k níž se Ketty právě přiznala způsobem tak prostomyslným či smělým: mohl by podchycovat listy adresované hraběti de Wardes, měl by spojence v místě, volný vstup v kteroukoliv hodinu do Kettiny komůrky, sousedící s pokojem její velitelky. Jak vidno, obětoval ten proradník již nyní v myšlenkách ubohou dívku, jen aby dobyl svou mylady po dobrém či po zlém.

„Dobrá,“ řekl dívčině, „chceš, drahá Ketty, abych ti podal důkaz lásky, o níž pochybuješ?“

„Jaké lásky?“

„Té, jíž jsem hotov k tobě vzplanout.“

„A jaký je ten důkaz?“

„Chceš, abych dnes večer strávil čas, kdy bývám u tvé velitelky, s tebou?“

„Ano, ano, to bych ráda!“ pravila Ketty tleskajíc rukama.

„Nu tak, drahoušku,“ řekl d’Artagnan a usadil se v křesle, „pojď ke mně, ať ti mohu říci, že jsi nejhezčí komorná, jakou jsem kdy viděl.“

A pověděl jí to tak pěkně, že ubohé děvče, které si nepřálo nic než uvěřit, skutečně přesvědčil.

V takových chvílích utíká čas nad pomyšlení rychle. Odbila půlnoc a skoro současně se ozval v myladině pokoji zvonek.

„Bože!“ vzkřikla Ketty, „paní mě volá. Odejdi, rychle odejdi!“

D’Artagnan se zvedl a vzal klobouk, jako by měl v úmyslu poslechnout, ale pak otevřel místo dveří vedoucích ven dveře od velikého šatníku a skrčil se dovnitř mezi myladiny šaty a pláště.

„Co to děláte?“ šeptala Ketty.

D’Artagnan, který předem obezřetně vytáhl klíč, se však zamkl dovnitř, aniž odpověděl.

„Tak bude to?“ křikla mylady ostrým hlasem. „Spíte tam nebo co, že nejdete, když na vás zvoním.“

A d’Artagnan zaslechl, jak někdo prudce otevřel spojovací dveře.

„Už jdu, mylady, už jdu,“ zvolala Ketty a vrhla se vstříc své velitelce.

Obě vstoupily do ložnice, a protože spojovací dveře zůstaly otevřeny, d’Artagnan ještě chvilku slyšel, jak mylady plísní svou komornou. Konečně se uklidnila, a zatímco ji Ketty odstrojovala, stočil se hovor na něho.

„Kam se dnes večer poděl náš Gaskoněc?“ pravila mylady.

„Opravdu nepřišel, madame?“ ptala se Ketty. „Snad by nepřelétl jinam, dřív než dosáhl štěstí?“

„Ach ne! To ho jistě zdržel pan de Tréville nebo pan des Essarts. Nejsem dnešní, Ketty, a mám ho pevně v hrsti.“

„A co s ním madame udělá?“

„Co s ním udělám!… Buď bez starosti, Ketty. Mezi tím mužem a mnou je jedna věc, o které on neví… mohl mě skoro připravit o důvěru Jeho Eminence… Však já se mu pomstím!“

„Myslila jsem, že ho má madame ráda?“

„Já, a mít ho ráda! Nenávidím ho! Je to hlupák: měl život lorda de Winter ve svých rukou a nezabil ho! Mne tím připravil o tři sta tisíc liber důchodu.“

„To je pravda,“ pravila Ketty, „váš syn je jediným dědicem svého strýce, a až do jeho plnoletosti byste byla mohla užívat jeho jmění.“

D’Artagnan se zachvěl až do morku kostí, když slyšel, jak tomu něžnému stvoření přeskakuje rezavý hlas, který se vždy při hovoru s takovým úsilím snažila zastřít. Ona mu tedy vyčítá, že nezabil člověka, který ji, jak sám viděl, zahrnoval takovým přátelstvím!

„A vůbec bych se mu již byla pomstila,“ pokračovala mylady, „kdyby mi kardinál, nevím proč, stále nedoporučoval, abych ho šetřila.“

„Ano, ale přitom jste neušetřila té ženštiny, kterou miloval.“

„Ach, té kramářky z ulice des Fossoyeurs: myslíš, že už dávno nezapomněl, že je na světě? To by pak byla pěkná pomsta, na mou věru!“

D’Artagnanovi stékal po čele studený pot. Ta žena je učiněný netvor. Chystal se znovu naslouchat, ale naneštěstí toaleta byla u konce.

„Vraťte se do svého pokoje,“ řekla ještě mylady, „a zítra se snažte dostat odpověď na dopis, který jsem vám svěřila.“

„Pro pana de Wardes?“ pravila Ketty. „Nu jistě, pro pana de Wardes.“

„Tak se mi zdá,“ uklouzlo Ketty, „že k tomu pánu máte opačné city než k ubohému panu d’Artagnanovi.“

„Jděte už, slečno,“ pravila mylady, „nemám ráda prostořekost.“

D’Artagnan zaslechl, jak se zavírají dveře, poté skříply dvě závory, jak se mylady zamykala ve svém pokoji, a i Ketty otočila na své straně co nejtišeji klíčem v zámku. V tom okamžiku d’Artagnan rozevřel dveře skříně.

„Můj bože,“ šeptla Ketty, „co je vám? Jak jste bledý!“

„Fuj, ta ohava!“ odlehčil si tlumeně d’Artagnan.

„Tiše, tiše! A honem odejděte,“ zašeptala Ketty. „Mezi pokojem mým a mylady je jen tenká přepážka a z jedné světnice do druhé je slyšet každé slovo.“

„A právě proto zrovna neodejdu,“ pravil d’Artagnan.

„Jakže!“ hlesla Ketty a začervenala se.

„Nebo aspoň odejdu … až později.“

Ketty tedy povolila. Bylo to hnutí pomsty vůči mylady. I d’Artagnan pocítil, jakou pravdu má úsloví, že se člověku lehko zalíbí v pomstě.

Připsat k dobru mu lze jen to, že první věc, na niž myslil, získav vliv na Ketty, byl plán, jak jejím prostřednictvím vyzvědět, co se stalo s paní Bonacieuxovou. Ubohé děvče se mu zapřísáhlo, že samo o tom vůbec nic neví, neboť její velitelka před ní odhaluje svá tajemství jen napůl. Jediné, co prý mu může říci, je to, že podle jejího mínění není mrtva.

Co se týče oné záležitosti, pro niž by byla mylady málem pozbyla důvěry kardinálovy, o tom Ketty nevěděla rovněž nic. Ale tady si d’Artagnan bližší domyslil: ježto zahlédl mylady na lodi připravené k odjezdu, když sám chvátal z Anglie, bylo nasnadě, že jde bezpochyby o diamantové závěsky. Nad slunce jasná byla v tom všem, pravda, jen jediná věc: že skutečná hluboká nenávist mylady k němu má kořeny v tom, že nezabil jejího švagra.

Na druhý den zašel d’Artagnan k mylady opět. Byla ve velmi špatné náladě a d’Artagnan se domýšlel, že příčinou jejího podráždění je asi mlčení pana de Wardes. Když náhodou vešla Ketty, mylady se na ni zhurta obořila. Dívka se na něho pokradmu podívala, jako by chtěla říci: Vidíte, co pro vás zkouším.

Ke konci večera rozkošná lvice přece jen trochu zjihla: s úsměvem poslouchala d’Artagnanovy sladké řeči a podala mu dokonce i ruku k políbení.

D’Artagnan odešel nevěda, co si má myslit. Ale byl chlapík, který hned tak neztrácel hlavu; mezitím co se mylady dvořil, už mu rostl v hlavě vtipný plán.

Milou Ketty nalezl u dveří a jako předešlého večera zašel k ní. Její paní prý ji celý den plísnila, vytýkala jí i nedbalost. Mylady nedovedla pochopit, proč hrabě de Wardes stále mlčí, a nařídila jí, aby k ní v devět ráno přišla pro třetí psaní.

D’Artagnan přinutil Ketty k slibu, že mu i toto psaní přinese zítra ráno do bytu. Ubohé děvče slíbilo všechno, co její milenec požadoval; bylo láskou úplně zmámené.

Dál se zběhlo všechno jako včera: d’Artagnan se zavřel do skříně, mylady zavolala komornou, dala se odstrojit, poslala Ketty pryč a zamkla své dveře. D’Artagnan se vrátil domů až v pět hodin ráno jako včera.

V jedenáct hodin přišla Ketty; v ruce držela nové psaní od mylady. Tentokrát se děvče ani nepokusilo d’Artagnanovi odporovat; nechala ho dělat, co chtěl. Patřila už svému krásnému vojákovi tělem duší.

D’Artagnan otevřel psaní a četl:

Již potřetí Vám píši, abych Vám řekla, že Vás miluji. Mějte se na pozoru, abych Vám nemusila psát počtvrté; to bych Vám řekla, že Vás nenávidím.

Chcete-li se dát na pokání a litujete svého chování ke mně, řekne Vám děvče, které přinese tento lístek, jakým způsobem může dvorný muž dojít odpuštění.

D’Artagnan při čtení několikrát zčervenal a zbledl.

„Ach, vy ji ještě stále milujete!“ řekla žalostně Ketty, která ani na okamžik nespustila z obličeje mladého muže oči.

„Ne, Ketty, mýlíš se, už ji nemám rád; ale chci se jí pomstít za její povýšenost.“

„Znám vaši pomstu, řekl jste mi, co tím myslíte.“

„Co ti na tom záleží, Ketty? Víš dobře, že mám rád jenom tebe.“

„Jak bych to mohla vědět?“

„Poznáš to z toho, jak ji ponížím.“

D’Artagnan vzal pero a napsal:

Madame, až dosud jsem byl na pochybách, byly-li první dva lístky určeny opravdu mně; tak dalece jsem se považoval za nehodna takové cti. Ostatně byl jsem ještě tak nemocen, že bych byl rozhodně i tak váhal s odpovědí. Ale dnes již musím věřit Vaší nezměrné přízni, neboť nejen Vaše psaní, nýbrž i Vaše komorná mě ujišťuje, že mám štěstí být Vámi milován.

Není třeba, aby mi říkala, jakým způsobem může dvorný muž dojít odpuštění. Přijdu proto dnes v jedenáct hodin k Vám o ně požádat. Kdybych se nyní omeškal jen o jediný den, připadalo by mi, že Vás znovu urážím.

Ten, kterého jste učinila nejšťastnějším z lidí,

hrabě de Wardes

Lístek byl především podvrh a dále hrubá nešetrnost; ba ze stanoviska našich dnešních mravů to bylo cosi jako drzá hanebnost. Ale tenkrát nebrali lidé takové věci tak úzkostlivě. Ostatně d’Artagnan věděl z myladina vlastního přiznání, že zradila významnější osobnosti, než byl on, a nevážil si jí ani za nehet.

Přitom však cítil, že ho stravuje šílená vášeň k této ženě. Byla to vášeň znamenaná pohrdáním; vášeň nebo žízeň msty, jak kdo chce.

D’Artagnanův záměr byl zcela prostý: Kettiným pokojem vnikne do ložnice její velitelky, využije prvního okamžiku překvapení, studu, hrůzy, a zvítězí nad ní. Možná ovšem také, že prohraje, ale bylo už nutno něco riskovat. Za týden začíná polní tažení a stejně musí odejít. Zapřádat nějakou pomalou lásku podle všech pravidel, na to d’Artagnan neměl čas.

„Tu máš,“ pravil mladý muž a podal Ketty zalepený dopis, „tento list odevzdej mylady. Je to odpověď pana de Wardes.“

Ubohá Ketty zbledla jako smrt; tušila, co asi v listě je.

„Poslyš, holubičko,“ řekl jí d’Artagnan, „však stejně víš, že to tak či onak jednou vyjde najevo. Mylady se může dovědět, že jsi dala první lístek mému sluhovi místo sluhovi hraběte, nebo že jsem já otevřel ty ostatní místo pana de Wardes. Pak tě mylady stejně vyžene, a tak dalece ji znáš, že svou pomstychtivost nebude držet na uzdě.“

„Běda,“ zaúpěla Ketty, „pro koho jsem to všechno udělala?“

„Pro mne, však to dobře víš, děvenko,“ odvětil mladík, „a já jsem ti za to nesmírně vděčen, to ti přísahám.“

„Aspoň mi tedy povězte, co v tom dopise je.“

„Mylady ti to řekne.“

„Ach, vy mne nemilujete!“ zvolala Ketty, „a já jsem hrozně nešťastná!“

Na tuto výčitku je jediná odpověď, kterou se dají ženy vždycky oklamat; a d’Artagnan ji dovedl dát takovým způsobem, že byla Ketty nadobro zmatena.

Přesto ještě dlouho plakala, než se rozhodla opravdu dopis mylady odevzdat. Nakonec přece jen povolila, a to bylo vše, co d’Artagnan chtěl. Ostatně jí slíbil, že večer brzy od její velitelky odejde a zaskočí ještě k ní. Tento příslib uklidnil ubohou Ketty nadobro.

ZDE JE ŘEČ O VÝZBROJI

ARAMISOVĚ A PORTHOSOVĚ

Od té doby, co naši čtyři přátelé sháněli každý na svůj vrub tu nešťastnou výzbroj, přestaly jejich pravidelné schůzky. Každý obědval sám, kde právě byl, či spíše, kde se hodilo. I služba zabírala část drahocenného času, který, žel, ubíhal tak rychle.

Umluvili si jedině to, že se jednou týdně po poledni budou scházet v Athosově bytě, neboť podle svého slibu Athos nehodlal vyjít ven.

Den, kdy byla Ketty u d’Artagnana, byl právě dnem schůzky. Sotva odešla, odebral se tedy d’Artagnan do ulice Férou. Našel Athose s Aramisem ve filosofickém rozhovoru. Aramis měl zase starosti se sutanou. Athos ho podle svého zvyku ani nezrazoval, ani nepovzbuzoval. Byl toho názoru, aby byla každému ponechána svobodná vůle. Nedával nikdy rad, o něž nebyl žádán. A i tu bylo třeba požádat ho dvakrát.

„Obyčejně chtějí lidé radu proto, aby se pak podle ní neřídili,“ říkával. „A když se podle ní zachovají, tak jen aby měli na koho svést, když se jim nepovede, co zamýšleli.“

Za chvilku po d’Artagnanovi přišel Porthos. Všichni přátelé tedy byli pohromadě.

Čtyři tváře vyjadřovaly čtyři rozličné nálady; Porthos byl vtělený klid, d’Artagnan plný naděje, Aramis byl zmítán nepokojem, Athos vypadal jako bezstarostnost sama.

Hovořilo se, a právě když Porthos naznačoval, že jakási vysoce postavená osobnost projevila ochotu postarat se o jeho výzbroj a vytrhnout ho z nesnází, vstoupil Mousqueton.

Přišel Porthose poprosit, aby se vrátil do svého bytu, kde, jak s výrazem velmi žalostným vykládal, je naléhavě potřebí jeho přítomnosti.

„Došla snad má výzbroj?“ ptal se Porthos.

„Ano a ne,“ odvětil Mousqueton.

„Co to koktáš?“

„Prosím vás, pojďte, pane.“

Porthos tedy vstal, rozloučil se s přáteli a odešel s Mousquetonem. Za okamžik nato se ve dveřích objevil Bazin.

„Co mi chcete, příteli?“ otázal se Aramis s oním sladkým přízvukem v hlase, který se u něho dostavoval vždycky, když se jeho mysl obírala církví.

„Nějaký člověk čeká doma na pána,“ odvětil Bazin.

„Nějaký člověk! Jaký člověk?“

„Snad žebrák.“

„No tak mu dejte almužnu, Bazine, a řekněte mu, aby se pomodlil za ubohého hříšníka.“

„Ale ten žebrák chce za každou cenu s vámi mluvit a tvrdí, že ho velmi rád uvidíte.“

„Vzkázal mi snad něco zvláštního?“

„Ano. »Bude-li pan Aramis váhat,« řekl, »oznamte mu, že přicházím z Toursu.«“

„Z Toursu?“ vykřikl Aramis. „Pánové, promiňte, ale jak se zdá, přináší mi ten člověk zprávy, na něž čekám.“

Vyskočil a rychle odešel.

Zbyli jen Athos a d’Artagnan.

„Tak mi připadá, že ti chlapíci už mají vyhráno. Nesoudíte také tak, d’Artagnane?“ pravil Athos.

„Vím, že Porthos už šťastně zalovil,“ řekl d’Artagnan. „A pokud jde o Aramise, o toho jsem, abych řekl pravdu, nikdy neměl vážných obav. Ale co si počnete vy, drahý Athosi, jenž jste tak velkomyslně rozdával pistole toho Angličana, které vám vším právem patřily?“

„Jsem velmi spokojen, že jsem zabil toho hlupáka, chlapče; zabít nepřítele je věc záslužná. Ale kdybych byl strčil do kapsy jeho pistole, tížily by mne jako výčitky svědomí.“

„Jděte, Athosi, vy máte věru nepochopitelné myšlenky!“

„Tak toho nechme a začněme z jiného konce! – Víte, co mi říkal pan de Tréville, který mi včera prokázal čest a navštívil mne? Prý navštěvujete podezřelé Angličany, jež podporuje pan kardinál.“

„To jest navštěvuji jednu Angličanku, o níž jsem vám už vyprávěl.“

„Ach tak, tu blondýnku! Dával jsem vám o ní tehdy rady, kterých jste se přirozeně chránil uposlechnout.“

„Řekl jsem vám své důvody.“

„Ano. Větříte v tom zkrátka svou výzbroj, zdá se mi.“

„Naprosto ne! Ale nabyl jsem jistoty, že ta žena má prsty v únosu paní Bonacieuxové.“

„Hm, rozumím; abyste našel jednu ženu, dvoříte se druhé. Je to sice cesta nejdelší, ale zato nejzábavnější.“

D’Artagnan už chtěl všechno před Athosem vyklopit, avšak zarazila ho jedna okolnost: Athos byl šlechtic s přísnými pojmy o cti, a ve vtipném plánu našeho zamilovaného ztřeštěnce proti mylady byly jisté věci, nad nimiž by se puritánský Athos jistě pozastavil, tím si byl d’Artagnan jist. Držel tedy raději jazyk za zuby, a poněvadž byl Athos nejméně zvědavý člověk na světě, musil si d’Artagnan své důvěrnosti ponechat pro sebe.

Opustíme nyní oba přátele, jejichž hovor se octl jaksi na suchu, a podíváme se za Aramisem.

Viděli jsme, s jakým spěchem se Aramis vydal za Bazinem, když uslyšel, že člověk, který s ním chce mluvit, přichází z Toursu. Letěl jako na křídlech a mžiknutím oka byl z ulice Férou v ulici de Vaugirard.

Ve svém bytě nalezl vskutku drobného mužíka s chytrýma očkama, ale oblečeného v hadry.

„Vy mi něco chcete?“ optal se mušketýr.

„To jest hledám pana Aramise. Jste to vy?“

„Jsem. Máte mi něco odevzdat?“

„Ano, ukážete-li mi jistý vyšívaný kapesníček.“

„Zde je,“ pravil Aramis; vyňal ze záňadří klíček a otevřel malou skříňku z ebenového dřeva, vykládanou perletí. „Vizte!“

„Dobrá,“ řekl žebrák. „Pošlete pryč svého sluhu.“

Bazin totiž byl zvědav, co ten žebrák chce jeho pánovi, pospíšil si a přišel skoro současně. Ale valně mu ten chvat nepomohl. Na žebrákovo vyzvání mu dal pán znamení, aby se vzdálil, a Bazinovi nezbylo než uposlechnout.

Když byl sluha pryč, žebrák vrhl kolem sebe rychlý pohled, aby se ujistil, že ho nemůže nikdo vidět ani slyšet, a rozhalil svůj rozedraný šat, špatně stažený koženým pásem. Nato se jal párat hořejší část svého kabátce a vyňal odtud dopis.

Vida pečeť, Aramis vykřikl radostí, políbil psaní a s úctou téměř nábožnou rozevřel list, jenž obsahoval toto sdělení:

Příteli, osud tomu chce, abychom byli ještě nějaký čas odloučeni; avšak krásné dny naší mladosti nejsou ještě nenávratně ztraceny. Konejte na bojišti svou povinnost; já dostojím své jinou cestou. Přijměte to, co Vám posel odevzdává. Jděte do války jako pravý šlechtic a vzpomínejte na mne, jež líbám vřele Vaše černé oči.

Sbohem, či spíše na shledanou!

Žebrák ještě stále páral. Vyndával ze špinavých cárů kus po kuse sto padesát dvojitých španělských pistolí a rovnal je do řádků na stůl. Poté otevřel dveře, pozdravil, a než se užaslý mladý muž odvážil říci jediné slovo, odešel.

Aramis přečetl dopis ještě jednou a všiml si, že má doušku:

P. S. – Doručitel zaslouží, aby byl zdvořile přijat. Je to hrabě a španělský grand.

„Můj líbezný sne!“ vzkřikl Aramis. „Oh, jak krásný je život a mládí! Ano, čekají nás ještě šťastné dny! Tobě, jen tobě, má lásko, patří má krev, můj život! Všechno, všechno, všechno, má krásná milá!“

A zlíbal vášnivě dopis, nepohlédnuv vůbec na zlato, jež se třpytilo na stole.

Bazin zaškrábal na dveře; Aramis už neměl důvodů, aby ho zdržoval venku, a dovolil mu vstoupit.

Vida tolik zlata, zůstal Bazin celý ohromený a zapomněl, že vlastně chtěl ohlásit d’Artagnana; ten byl zvědav, co s tím žebrákem vlastně je, a přicházel se na to poptat.

D’Artagnan si povšiml, že ho Bazin zapomíná ohlásit, a poněvadž u Aramise nemusil dělat okolky, ohlásil se sám.

„U všech všudy, drahý Aramisi,“ zvolal, když spatřil nadílku na stole, „jsou-li tohle ty švestky, jež vám posílají z Toursu, vyřiďte, prosím, zahradníkovi mou poklonu.“

„Mýlíte se, můj milý,“ pravil Aramis, který nehodlal prozradit své tajemství. „To mi poslal právě můj nakladatel honorář za báseň o jednoslabičných verších, kterou jsem začal tehdy venku psát.“

„Opravdu?“ řekl d’Artagnan. „Váš nakladatel je tedy velmi štědrý; to je vše, co vám mohu říci.“

„Jakže, pane!“ vykřikl Bazin. „Že by se báseň dala prodat tak draho? To je k neuvěření! Ach milostpane, vy umíte všechno, vy to jistě dotáhnete tak daleko jako pan de Voiture a pan de Benserade. Tohle je něco pro mne. Básník, to je skoro jako kněz. Pane Aramisi, dejte se na básníka, prosím vás o to.“

„Bazine, příteli,“ pravil Aramis, „zdá se, že se mícháte do rozhovoru.“

Bazin pochopil, že chybil, sklopil hlavu a odešel.

„Podívejme se,“ pravil d’Artagnan s úsměvem, „tak vy prodáváte své výplody za zlato? To jste věru šťasten, příteli. Ale pozor, vypadne vám psaní, které vám čouhá z kabátu a pochází nepochybně také od vašeho nakladatele.“

Aramis se začervenal až po kořínky vlasů, zastrčil psaní a dopjal si kabátec.

„Drahý d’Artagnane,“ pravil, „máte-li chuť, půjdeme za kamarády, a poněvadž jsem teď bohat, začneme opět společně obědvat, dokud nezbohatnete zase vy.“

„Na mou víru, to budu velmi rád,“ řekl d’Artagnan. „Už je to hezky dlouho, co jsme naposled pořádně obědvali. A poněvadž já sám mám dnes večer před sebou trochu hazardní výpravu, nemrzelo by mne nikterak, přiznávám se, kdybych si nadlehčil myšlenky nějakou lahví starého burgundského.“

„Dobrá, dáme si tedy staré burgundské, nejsem také jeho nepřítel,“ pravil Aramis; pohled na zlato mu jako kouzlem odvanul myšlenky na klášter.

Vstrčil si hned do kapsy několik dvojitých pistolí, aby měl pro první chvíli čím platit, a zavřel ostatní k známému šátečku, který byl jeho talismanem, do ebenové skříňky vykládané perletí.

Oba přátelé se pak vydali nejdříve k Athosovi, jenž věren své přísaze, že nevytáhne paty z domu, vzal na sebe starost objednat oběd k sobě do bytu. Poněvadž měl ze všech nejvybranější jazýček, přenechali mu d’Artagnan i Aramis rádi tuto důležitou úlohu.

Nato se vypravili k Porthosovi, a tu potkali na nároží ulice du Bac Mousquetona, který hnal před sebou mezka a koně a tvářil se, jako by se napil octa.

D’Artagnan vyrazil výkřik překvapení, v němž bylo znát i příměs radosti.

„Hele, můj žlutý kůň!“ zvolal. „Aramisi, podívejte se na toho koně!“

„Fuj, to je šeredný valach!“ pravil Aramis.

„Drahý příteli,“ odvětil d’Artagnan, „to je kůň, na němž jsem přijel do Paříže.“

„Jakže, milostpán zná toho koně?“ ptal se Mousqueton.

„Barvu má originální,“ poznamenal Aramis. „Takovou srst jsem dosud neviděl.“

„To si myslím,“ opáčil d’Artagnan. „Však jsem ho proto prodal za tři dukáty a jistě jen kvůli té srsti, protože jinak ten kostlivec nestojí ani za osmnáct liber. Ale jak jsi ty přišel k tomu koni, Mousquetone?“

„Ach pane, raději mi o tom ani nemluvte,“ pravil sluha. „To nám nadrobil manžel naší vévodkyně.“

„Jak to, Mousquetone?“

„Nu, těšíme se přízni jedné vznešené dámy, vévodkyně de… ale ne! Pán mi přikázal, že nesmím nic vyplesknout. Zkrátka ta dáma nás přinutila přijmout malou upomínku, nádherného španělského oře a andaluského mezka, no, krása pohledět. Ale manžel se o tom dověděl, ta dvě skvostná zvířata dal cestou zabavit a vyměnil je za tyhle dvě ohyzdy!“

„A ty mu je jdeš vrátit?“ pravil d’Artagnan.

„Rozhodně!“ odvětil Mousqueton. „Jistě uznáte, že nemůžeme přijmout takovéhle herky místo zvířat, která nám byla slíbena.“

„To ne, ačkoliv bych jednou rád viděl Porthose na svém žluťáku; aspoň bych si pak trochu dovedl představit sám sebe, jak jsem vypadal, když jsem přijel do Paříže. Ale abychom tě nezdržovali, Mousquetone, jdi a zařiď, za čím tě pán posílá. Jestlipak je doma?“

„Je, pane, ale mrzoutí až běda,“ pravil Mousqueton.

A pokračoval v cestě k nábřeží des Grands-Augustins. Oba přátelé zatím šli zazvonit k nešťastnému Porthosovi. Viděl je sice, jak přicházejí přes dvůr, ale nechtělo se mu otevřít. Zvonili nadarmo.

Zatím Mousqueton putoval dál, poháněje před sebou obě herky; přešel Nový most a dostal se do ulice aux Ours. Když dorazil na místo, přivázal podle pánova rozkazu koně i mezka ke klepadlu u prokurátorových dveří. Poté, nestaraje se o jejich další osud, vrátil se za Porthosem a oznámil mu, že úkol je vykonán. Obě nešťastná zvířata, jež od rána nedostala nic žrát, ztropila po chvíli, jak lomcovala klepadlem u dveří, takový hluk, že prokurátor nařídil poslíčkovi, aby se šel zeptat po sousedstvu, komu ten kůň a mezek patří.

Paní Coquenardová poznala svůj dar a nechápala zpočátku nic; ale návštěva Porthosova jí to brzy objasnila. Něžná milenka se zhrozila prchlého hněvu, který blýskal z mušketýrových očí, ačkoliv se jej všemožně snažil potlačit. Mousqueton totiž nezatajil svému pánu, že potkal d’Artagnana a Aramise a že d’Artagnan poznal v žlutém koni béarnského klusáka, na němž přijel do Paříže a kterého prodal za tři tolary.

Porthos si smluvil s prokurátorkou schůzku v klášteře Saint-Magloire a ihned odešel. Prokurátor vida, že se loučí, pozval ho na oběd, ale mušketýr se vznešeným gestem poděkoval.

Paní Coquenardová se odebrala do kláštera Saint-Magloire celá ustrašená, neboť tušila, jaké výčitky ji tam očekávají. Ale celkem byla velkopanským chováním Porthosovým spíš okouzlena. Všechny kletby a výčitky, jaké je schopen uražený muž vychrlit na hlavu ženy, vmetl vskutku Porthos prokurátorce do tváře, pokorně schýlené.

„Ach bože!“ naříkala, „chtěla jsem to zařídit co nejlépe. Jeden z našich klientů je koňař, byl nám dlužen peníze a liknavě splácel. Vzala jsem tedy od něho toho koně a mezka na účet dluhu; slíbil mi dvě královská zvířata.“

„Dobrá, madame,“ řekl Porthos; „byl-li vám ten váš koňař dlužen víc než pět tolarů, je to zloděj.“

„Není přece zakázáno hledat lacinější prameny nákupu, pane Porthosi,“ namítala prokurátorka na svou omluvu.

„Není, madame, ale ti, kteří hledají takové laciné prameny, musí dovolit svým známým, aby si našli štědřejší přátele.“

A Porthos, otočiv se na podpatku, měl se k odchodu.

„Pane Porthosi!“ vypískla prokurátorka, „chybila jsem, uznávám to; neměla jsem skrblit grošem, když šlo o to, vyzbrojit takového kavalíra, jako jste vy!“ Porthos odcházel bez odpovědi.

Prokurátorka ho v té chvíli už viděla v zářném oblaku, obklopeného vévodkyněmi, jež mu vrhají k nohám žoky zlata.

„Pro živého boha, pane Porthosi, počkejte!“ vykřikla. „Počkejte a pohovoříme si.“

„Hovořit s vámi mi přináší neštěstí,“ pravil Porthos.

„Co tedy žádáte, řekněte mi?“

„Nic, neboť výsledek bude týž, jako kdybych vás o něco žádal.“ Prokurátorka se zavěsila do Porthosovy paže a v návalu bolesti zvolala:

„Pane Porthosi, já tomu přece nemohu rozumět. Copak já vím, co je pořádný kůň? Vím, co je to postroj?“

„Měla jste se obrátit na mne; já tomu rozumím, madame. Ale vy jste chtěla šetřit, a hůř, lichvařit.“

„Křivdíte mi, pane Porthosi, a já všechno napravím, mé čestné slovo.“

„Ale jak?“ ptal se mušketýr.

„Poslyšte, dnes večer má jít pan Coquenard k vévodovi de Chaulnes, který si ho objednal. Jejich porada potrvá nejméně dvě hodiny; přijďte, budeme sami a vyrovnáme se.“

„Dobrá! To je jiná řeč, má drahá!“

„Odpouštíte mi?“

„Uvidíme,“ řekl vznešeně Porthos.

A oba se rozloučili se slovy: Večer na shledanou!

„Hrome,“ těšil se Porthos odcházeje, „snad se přece jen dostanu na kobylku truhlici pana Coquenarda.“

V NOCI JSOU VŠECHNY KOČKY ČERNÉ

Konečně nadešel večer, Porthosem i d’Artagnanem tak netrpělivě očekávaný.

Jako obvykle dostavil se d’Artagnan kolem deváté hodiny k mylady. Našel ji ve výborné náladě; ještě nikdy ho tak líbezně nepřijala. Náš Gaskoněc usoudil na prvý pohled, že byl lístek správně odevzdán a že dosáhl žádaného účinku.

Vešla Ketty a přinesla osvěžující nápoj. Její velitelka na ni laskavě pohlédla a obdařila ji svým nejroztomilejším úsměvem, ale běda! Ubohá dívčina byla tak smutná, že si těch projevů přízně ani nevšimla.

D’Artagnan pozoroval obě ženy, a srovnávaje je v duchu, musil přiznat, že se tu příroda zmýlila: velké dámě dala duši prodejnou a zlotřilou, komorné pak srdce hodné vévodkyně.

V deset hodin začala mylady projevovat nepokoj. D’Artagnan chápal, co to znamená; dívala se na hodiny, vstávala, opět poposedávala a usmívala se na d’Artagnana s výrazem, v němž stálo: Jste roztomilý, ale byl byste ještě roztomilejší, kdybyste se už klidil!

D’Artagnan se tedy zvedl a vzal klobouk. Mylady mu podala ruku k políbení; mladý muž ucítil stisk jejích prstů a pochopil, že to není z koketnosti, ale z vděčnosti, že odchází.

„Miluje ho ďábelsky,“ bručel si. Nato odešel.

Tentokrát ho Ketty nikde nečekala, ani v předsíni, ani na chodbě, ani v průjezdě. D’Artagnan si musil sám najít schodiště a komůrku.

Ketty seděla s hlavou zabořenou v dlaních a plakala.

Slyšela d’Artagnana vcházet, ale ani nezvedla hlavu. Když k ní jinoch přistoupil a vzal ji za ruce, propukla v pláč.

Stalo se, jak d’Artagnan předvídal. Jakmile mylady obdržela dopis, v záchvatu radosti komorné všechno vypověděla a za to, že svůj úkol tentokrát tak dobře vyřídila, dala jí dokonce odměnou váček s penězi.

Sotva se Ketty vrátila do svého pokojíku, mrštila váčkem do kouta, kde dosud ležel; tři nebo čtyři zlaťáky se z něho vykutálely na koberec.

Teprve když ji d’Artagnan polaskal, zvedla ubohá dívka hlavu. D’Artagnan se zhrozil její popleněné tváře. Sepjala prosebně ruce, ale neodvážila se promluvit ani slovo.

Ač bylo d’Artagnanovo srdce málo citlivé, ta němá bolest ho dojala. Avšak lpěl příliš na svých plánech, než aby něco měnil na tom, co si předsevzal. Neponechal Ketty dlouho naději, že by ho obměkčila; vyložil jí jenom, že to, co podniká, je pouhopouhá msta.

Té pomstě ostatně všechno hrálo do ruky, neboť mylady, snad aby před milencem ukryla svůj ruměnec, nakázala Ketty, aby v celém domě, ba i ve svém pokojíku zhasla světla. Pan de Wardes měl odejít před svítáním, ještě za tmy.

Za chvilku slyšeli, jak mylady vchází do ložnice. D’Artagnan se okamžitě ukryl do své skříně a sotva se tam uvelebil, zazněl zvonek.

Ketty vstoupila k své velitelce, ale nenechala dveře otevřené. Přepážka však byla tak tenká, že bylo rozumět takřka všemu, co obě ženy spolu hovořily.

Mylady byla jako opilá. Ketty jí musila do nejmenších podrobností znovu vykládat o svém setkání s de Wardesem, líčit, jak přijal psaní, jak odpovídal, jak se přitom tvářil, vypadal-li jako hodně zamilovaný. Ubohé děvče odpovídalo, nevidouc vyhnutí, na všechny ty otázky přidušeným hlasem; jeho bolestný přízvuk však paní zřejmě vůbec nevnímala. Tak je štěstí sobecké.

Když se konečně blížila hodina schůzky s hrabětem, dala mylady skutečně zhasnout všechna světla v pokoji a nařídila Ketty, aby se vrátila do své komůrky a uvedla k ní de Wardesa, jakmile přijde.

Dlouho Ketty čekat nemusila. Sotvaže d’Artagnan klíčovou dírkou od své skříně viděl, že se pokoj ztemnil, vyřítil se ze své skrýše právě v okamžiku, kdy Ketty zavírala spojovací dveře.

„Co je to za hluk?“ ptala se mylady.

„To jsem já,“ pravil d’Artagnan ztlumeným hlasem, „já, hrabě de Wardes.“

„Ach bože, bože,“ vzdychla si Ketty, „nevydržel čekat ani do hodiny, kterou si smluvil.“

„Nuže, proč nejde dál?“ pravila mylady chvějícím se hlasem.

„Milý hrabě,“ dodala, „pojďte, vždyť víte, jak vás očekávám.“

Na tuto výzvu d’Artagnan jemně odstrčil Ketty a rychle vstoupil do ložnice.

Mohou-li kdy šílená žárlivost a bolest drtit duši, je to tehdy, když milenec přijímá pod jménem, jež mu nenáleží, důkazy lásky, určené jeho šťastnějšímu soku.

D’Artagnan se octl v postavení tak bolestném, že to ani nepředvídal. Žárlivost mu ryla v srdci a trpěl téměř tolik jako ubohá Ketty, která v té chvíli plakala ve vedlejším pokoji.

„Ano, hrabě,“ pravila mylady svým nejsladším hlasem, tisknouc něžně jeho ruku v svých. „Ano, jsem šťastna láskou, kterou mi vaše pohledy a slova vyslovovaly vždy, kdykoliv jsme se setkali. I já vás miluji. Zítra, zítra budu chtít od vás nějakou zástavu na důkaz toho, že na mne myslíte. A protože byste mohl zapomenout, vezměte si toto.“

Sňala prsten se své ruky a navlékla jej na prst d’Artagnanovi.

D’Artagnan si vzpomněl, že ten prsten vídal mylady na ruce: byl to nádherný safír, obklopený diamanty.

V prvním hnutí jí ho chtěl d’Artagnan vrátit, ale mylady hovořila dále:

„Ne, ne; ponechte si ten prsten z lásky ke mně. Ostatně, přijmete-li jej, prokážete mi větší službu, než si dovedete představit.“

Tato žena je plná tajemství, řekl si v skrytu srdce d’Artagnan. V té chvíli cítil, že by byl s to strhnout všechny roušky. Užuž otvíral ústa, aby mylady vyzradil, kdo je a za jakým mstivým účelem přišel. Ale mylady ho předešla a pravila:

„Můj ubohý anděli, a ten gaskoňský netvor by vás byl málem zabil!“

Ten netvor byl on sám.

„Ach,“ pokračovala mylady, „ještě vás ty rány od něho bolí?“

„Ba, ještě,“ pravil d’Artagnan, který dobře nevěděl, co odpovědět.

„Buďte bez starosti,“ šeptala mylady vášnivě, „však já vás pomstím, a strašně!“

Hrome! pomyslil si d’Artagnan, to bych si byl vybral pěkný okamžik, teď se prozradit!

Bylo třeba nějaké doby, než se d’Artagnan vzpamatoval z krátké rozmluvy, ale všechny myšlenky na pomstu, s nimiž sem přišel, se vlastně úplně rozplynuly, tato žena nad ním měla neuvěřitelnou moc, nenáviděl ji a miloval zároveň. Nikdy by si byl nebyl pomyslil, že dva city tak opačné se mohou směstnat v jedné hrudi, navzájem se proniknout a vytvořit tak podivnou vášeň, lásku s ďábelskou příchutí.

Zatím však už odbila jedna hodina. Bylo nutno se rozejít; v okamžiku, kdy měl mylady opustit, necítil d’Artagnan nic než živou lítost, že se musí vzdálit, a při rozloučení si navzájem smluvili schůzku na příští týden. Ubohá Ketty doufala, že bude moci promluvit pár slov s d’Artagnanem, až půjde jejím pokojem, ale mylady jej sama provedla temnotou a opustila ho až na schodišti.

Nazítří ráno chvátal d’Artagnan k Athosovi. Cítil se zapředen do tak podivného dobrodružství, že ho chtěl požádat o radu. Vypověděl mu všechno. Athos se několikrát zamračil.

„Ta vaše mylady je nějaké hanebné stvoření, zdá se mi,“ pravil, „ale ani to vám nedalo právo takto ji klamat. Ať tak či onak, máte na krku hrozného nepřítele.“

Při těchto slovech se Athos náhle zadíval pozorně na safír, vroubený diamanty; zaujal na d’Artagnanově prstu místo prstenu od královny, uloženého pečlivě do schránky.

„Díváte se na ten prsten?“ řekl Gaskoněc, pyšný na to, že se může svým přátelům pochlubit tak bohatým darem.

„Ano,“ pravil Athos, „připomíná mi jeden rodinný skvost.“

„Je krásný, že?“ řekl d’Artagnan.

„Nádherný!“ odvětil Athos. „Nebyl bych věřil, že jsou na světě dva safíry tak čistého lesku. To jste jej vyměnil za svůj diamant?“

„Ne,“ odpověděl d’Artagnan, „to je dárek od mé půvabné Angličanky, či spíše od mé půvabné Francouzky – neboť ačkoliv jsem se jí na to neptal, jsem přesvědčen, že je narozena ve Francii.“

„Ten prsten tedy máte od mylady?“ vzkřikl Athos a na jeho hlase bylo znát veliké pohnutí.

„Ano, od ní; dnes v noci mi jej dala.“

„Ukažte mi ten prsten,“ pravil Athos.

„Tu je,“ odpověděl d’Artagnan a stáhl si jej s prstu.

Athos prsten důkladně prohlížel, silně zbledl a poté jej zkoušel navléknout na prsteník své levé ruky; seděl mu jako ulitý. Mrak hněvu a pomsty přelétl šlechticovo čelo, jindy tak klidné.

„Je nemožné, aby to byl on,“ pravil. „Jak by se ten prsten dostal do ruky lady Clarickové? Ale přitom je věru neuvěřitelné, že by byly na světě dva šperky tak nápadně si podobné.“

„Vy ten prsten znáte?“ ptal se d’Artagnan.

„Připadlo mi, že jej znám,“ řekl Athos, „ale snad se mýlím.“

A vrátil jej d’Artagnanovi, nepřestávaje se na něj dívat.

„Poslyšte, d’Artagnane,“ pravil po chvilce, „buďte tak hodný a sundejte ten prsten nebo jej obraťte kamenem do dlaně; vyvolává ve mně tak kruté vzpomínky, že bych nebyl s to s vámi hovořit. Což jste mne nepřišel požádat o jakousi radu a neříkal jste, že jste na rozpacích, co máte dělat?… Ale počkejte… půjčte mi ještě váš safír. Ten, o němž jsem vám povídal, měl na jedné hraně škrábnutí od jakési nehody.“

D’Artagnan stáhl prsten znovu s prstu a podal jej opět Athosovi. Athos se zachvěl.

„Hleďte,“ pravil, „není to zvláštní?“

A ukázal d’Artagnanovi rýhu, na niž se rozpomněl.

„Athosi, od koho jste vy měl ten safír?“

„Od své matky a ta jej dostala opět od matky. Jak vám říkám, je to starý rodinný šperk… který neměl nikdy přijít z rodiny.“

„A vy jste jej… prodal?“ optal se váhavě d’Artagnan.

„Ne,“ odvětil Athos s podivným úsměvem, „daroval jsem ho v jedné noci lásky, tak jako vy jste jej v jiné dostal.“

Teď se i d’Artagnan zamyslil; připadalo mu, že v myladině duši zahlédá propasti temných a neznámých hlubin.

Nenavlékl si prsten již zpátky na prst, nýbrž vstrčil ho do kapsy.

„Poslyšte,“ řekl Athos a vzal ho za ruku, „vy víte, že vás mám rád, d’Artagnane. Kdybych měl syna, neměl bych ho víc rád než vás. A já vám radím, zanechte té ženy. Neznám ji, ale něco uvnitř mi říká, že je to zavržené stvoření a že je na ní něco osudného.“

„V tom vám dávám za pravdu,“ pravil d’Artagnan. „Opravdu k ní už nebudu chodit; přiznávám se, že mne samého ta žena děsí!“

„Budete k tomu mít odvahu?“ optal se Athos.

„Budu,“ odvětil d’Artagnan, „a to hned.“

„Tak je to dobře, můj hochu, učiníte správně,“ pravil šlechtic a tiskl Gaskoňci ruku s vřelostí takřka otcovskou. „Dejž Bůh, aby ta žena nezanechala nějakou strašnou stopu ve vašem osudu, sotvaže zkřížila vaši dráhu!“

A Athos pokynul d’Artagnanovi hlavou, jako by mu chtěl dát na srozuměnou, že by ho nemrzelo, kdyby ho teď nechal samotného s jeho myšlenkami.

Když se d’Artagnan vrátil domů, našel tam Ketty, která na něho čekala. Ani měsíc horeček by nebyl ubohé děvče tak změnil jako tato noc bezesné bolesti.

Byla svou velitelkou poslána k domnělému de Wardesovi. Mylady byla šílená láskou a opojena radostí; chtěla vědět, kdy její milý opět přijde.

Ubohá Ketty tedy čekala s rozdrásaným srdcem na d’Artagnanovu odpověď.

Athos měl na mladého muže velký vliv: přítelovy rady a varovný hlas jeho vlastního srdce utvrdil d’Artagnana v rozhodnutí, že se s mylady navždy rozejde; ostatně jeho pýcha byla již zachráněna a i pomstě bylo učiněno zadost. Vzal pero a místo všeho odpovídání napsal tento dopis:

Madame,

pro příští smluvenou schůzku se mnou nepočítejte. Od té doby, co jsem se pozdravil, mám tolik zástojů podobného druhu, že v nich musím dodržovat jistý pořádek. Až na Vás zase dojde, dovolím si Vám to oznámit.

Ruce Vám líbá

hrabě de Wardes

O safíru ani slova; chtěl si snad milý Gaskoněc ponechat nějakou zbraň proti mylady? Anebo – ruku na srdce – nešetřil si ten safír jako poslední pramen k získání výzbroje?

Ostatně byli bychom v neprávu, kdybychom posuzovali motivy jednání v jedné době z hlediska doby jiné. To, co by dnes vrhalo hanu na čestného muže, platilo tehdy za docela prosté a přirozené.

D’Artagnan podal Ketty list otevřený; přečetla jej, ale nechápala ani slova. Teprve při druhém čtení porozuměla a mohla se zbláznit radostí.

Nechtěla ani věřit takovému štěstí: d’Artagnan byl nucen znovu jí hlasitě opakovat ujištění, jež vyplývala z dopisu. A ačkoliv ubohé děvče vědělo, jakému nebezpečí se vystavuje, troufá-li si odevzdat své prchlivé velitelce takový list, přece se rozběhlo na náměstí Royale, co jí nohy stačily.

Srdce nejlepší ženy je bez citu k útrapám sokyně.

Mylady otevřela dopis s podobným chvatem, s jakým jej Ketty doručila, ale při prvém slově zesinala; nato papír zmačkala a obrátila se s očima sršícíma vztekem ke komorné.

„Odkud je ten dopis?“ řekla.

„Ale vždyť je to odpověď na vaše psaní, milostpaní,“ odvětila Ketty a roztřásla se strachem.

„To je nemožné!“ vzkřikla mylady. „Nemožné, aby šlechtic napsal ženě takové psaní!“

Poté se náhle zachvěla a vyhrkla:

„Můj bože! Že by věděl…?“ A zarazila se.

Skřípala zuby a celá zpopelavěla. Chtěla pokročit k oknu, aby se nadýchala čerstvého vzduchu, ale vztáhla jen ruce; nohy pod ní poklesly a padla do křesla.

Ketty se domnívala, že se jí udělalo nevolno, a přiskočila k ní, aby jí rozepjala korzet. Ale mylady se rychle vzchopila a pravila:

„Co mi chcete? A proč na mne saháte?“

„Myslila jsem, že je milostpaní nevolno, a chtěla jsem jí pomoci,“ odpověděla komorná, celá vyděšená hrůzným výrazem ve tváři své velitelky.

„Nevolno, mně! Myslíte, že jsem nějaká třasořitka! Nepadám do mdlob, když mě někdo urazí, nýbrž mstím se, rozumíte?“ A dala Ketty rukou znamení, že chce být sama.

SEN O POMSTĚ

Večer dala mylady rozkaz, aby k ní d’Artagnana, jakmile v obvyklou dobu přijde, ihned uvedli. Ale on nepřišel. Nazítří zaskočila Ketty opět k mladému muži a vyprávěla vše, co se minulý večer zběhlo. D’Artagnan se usmíval; ten žárlivý myladin hněv byl jeho pomstou.

Večer byla mylady ještě netrpělivější než včera a obnovila svůj rozkaz týkající se d’Artagnana. Avšak jako včera čekala marně.

Druhého dne nato se Ketty opět objevila u d’Artagnana, ale už ne tak veselá a čilá jako po minulé dva dny; naopak, byla hrobově smutná.

D’Artagnan se ubohého děvčete zeptal, co se mu stalo. Avšak místo odpovědi vytáhla Ketty z kapsičky dopis a podala mu jej.

Písmo ukazovalo rukopis mylady, ale list byl adresován tentokrát vskutku d’Artagnanovi, nikoliv panu de Wardes.

D’Artagnan otevřel dopis a četl:

Drahý pane d’Artagnane, není hezké zanedbávat takto své přátele, zvlášť ve chvíli, kdy se s nimi bude třeba na tak dlouho rozloučit. Můj švagr a já jsme Vás včera a předevčírem marně očekávali. Bude tomu tak i dnes?

Lady Claricková

„To je docela prosté,“ pravil d’Artagnan, „nadál jsem se, že mi pošle takový dopis. Můj úvěr stoupá úměrně s poklesem ceny hraběte de Wardes.“

„Půjdete?“ ptala se Ketty.

„Poslyš, milá holubičko,“ pravil Gaskoněc, který ve svých vlastních očích hledal omluvu pro to, že se chce zpronevěřit slibům daným Athosovi, „uznáš, že by bylo nepolitické nevyhovět tak výslovnému pozvání. Kdybych nepřišel, mylady by nechápala, proč jsem přerušil své návštěvy, začala by se lecčeho dohadovat, a kdo může říci, jakou pomstu by dovedla rozvířit žena, jako je ona?“

„Můj ty bože,“ vzdychla Ketty, „vy dovedete vyložit každou věc tak, že máte pravdu. Ale vy se jí asi budete zase dvořit; a budete-li se jí teď líbit pod svým pravým jménem a se svým pravým obličejem, bude to ještě horší než prve!“

Ubohá dívka opravdu bezděčně vytušila velkou část toho, co se mělo přihodit. D’Artagnan ji však upokojil, jak jen dovedl, a slíbil jí, že zůstane necitelný ke všem myladiným půvabům.

Vzkázal ji, že je jí nanejvýš povděčen za její velikou laskavost a že vyplní, co si přeje. Avšak psát se jí neodvážil ze strachu, že by pro tak cvičené oko, jakým byl zrak mylady, nedovedl dost změnit rukopis.

Úderem deváté byl d’Artagnan na náměstí Royale. Sluhové, kteří čekali v předsíni, byli zřejmě o všem zpraveni, neboť jakmile se d’Artagnan objevil, běžel ho jeden z nich ohlásit, aniž se mladý muž vůbec zeptal, může-li s lady Clarickovou mluvit.

„Ať vstoupí,“ řekla mylady úsečně, ale tak pronikavým hlasem, že to d’Artagnan zaslechl až do předsíně.

Uvedli ho do pokoje.

„Teď nejsem pro nikoho doma,“ řekla mylady, „rozumíte, pro nikoho.“

D’Artagnan vrhl na mylady zvídavý pohled; byla bledá a měla unavené oči, ať už od slz, či od bezesné noci. Počet světel byl úmyslně zmenšen, ale mladá žena přesto nedokázala zastřít stopy horečky, která ji po dva dny spalovala.

D’Artagnan se k ní přiblížil s obvyklou dvorností; přemáhala se nadlidsky, aby ho přijala roztomile, avšak nikdy netuhl líbezný úsměv na zpustošenější tváři.

Když se jí d’Artagnan ptal na její zdraví, odvětila:

„Špatné, velmi špatné.“

„Ale pak je ode mne nešetrné, že vás ruším,“ řekl d’Artagnan. „Potřebujete si bezpochyby odpočinout, a já tedy odejdu.“

„Ne, ne,“ vskočila mu mylady do řeči, „naopak, jen zůstaňte, pane d’Artagnane, vaše milá společnost mi bude rozptýlením.“

Hele! pomyslil si d’Artagnan, takhle roztomilá ještě nebyla. Musíme se mít na pozoru!

Mylady se tvářila nejlaskavěji, jak dovedla, a hovořila s nejvybranějším vtipem. Horečka, jež ji na chvíli opustila, zanítila opět lesk jejích očí, červeň jejich tváří a karmín jejích rtů. D’Artagnan v ní nalezl opět onu starověkou kouzelnici Kirké, jež ho zapřádala v svá kouzla. Láska, kterou považoval za vyhaslou a která byla jen zasypána, hnula se opět v jeho srdci. Mylady se usmívala a d’Artagnan cítil, že by za ten úsměv dal i spásu své duše. Na okamžik pocítil i jakési výčitky svědomí.

Mylady poznenáhlu roztávala a stávala se sdílnější. Ptala se d’Artagnana, nemá-li milenku.

„Běda mi!“ pravil d’Artagnan s nejtklivějším výrazem, jaký dokázal naladit, „jak můžete být tak krutá a dávat mi podobné otázky, mně, který od první chvíle, co vás zná, vzdychá jen po vás!“

Mylady se podivně usmála.

„Vy mne tedy milujete?“ ptala se.

„Což je třeba, abych vám to říkal? Vy jste si toho sama vůbec nepovšimla?“

„Ale ano. Jenže vy jistě také víte, že čím je srdce hrdější, tím nesnadnější je ho dobýt.“

„Ach, obtíží se nelekám,“ pravil d’Artagnan, „hrozím se jenom nemožností.“

„Pravé lásce není nic nemožného,“ pravila mylady.

„Nic, madame?“

„Nic,“ opáčila mylady.

Hrome, řekl si d’Artagnan pro sebe, karty se obracejí. Zamilovala se tato náladová žena na obrátku opravdu do mne a byla by s to obšťastnit zase pro změnu mne osobně podobným safírem, jaký mi dala, když mě pokládala za hraběte de Wardes?

D’Artagnan přisunul své křeslo chvatným pohybem k myladinu křeslu.

„Nu tak,“ pravila, „co byste tedy učinil na důkaz lásky, o níž mluvíte?“

„Všechno, oč bych byl požádán. Rozkažte, a já jsem připraven.“

„Na všechno?“

„Na všechno!“ zvolal vášnivě d’Artagnan, který věděl napřed, že takovými závazky nic zvláštního neriskuje.

„Dobře, pohovoříme si trochu,“ řekla mylady a přisunula teď sama své křeslo ještě blíž k d’Artagnanovu.

„Poslouchám, madame,“ řekl jinoch.

Mylady ještě okamžik v sobě bojovala a pak, jako by se konečně rozhodla, řekla: „Mám nepřítele.“

„Vy, madame?“ vykřikl d’Artagnan, hraje si na udiveného. „Je to možné, můj bože! Vy, tak krásná a dobrá?“

„Smrtelného nepřítele.“

„Opravdu?“

„Nepřítele, který mne tak těžce urazil, že je mezi námi boj na život a na smrt. Mohu spoléhat na vás jako na svého spojence?“

D’Artagnan v mžiku pochopil, kam lstivá žena míří.

„Můžete, madame,“ řekl slavnostně, „mé rámě i můj život vám náležejí stejně jako má láska.“

„Jste-li tedy tak šlechetný jako zamilovaný…“

Zarazila se.

„Co tedy?“ naléhal d’Artagnan.

„Tedy můžete ode dneška přestat mluvit o nemožnostech,“ dodala mylady po chvilce mlčení.

„Vy mě zahrnujete štěstím,“ vzkřikl d’Artagnan, padl na kolena a její ruce pokryl horoucími polibky.

Pomsti mě na tom proklatém Wardesovi, drtila v duchu mylady mezi zuby, a pak už se tě budu umět zbavit, ty dvojnásobný troupe, ty živý nástroji mých rukou!

Jen mi padni dobrovolně do náručí, ty pokrytecká ošemetnice, která ses mi tak drze vysmívala, říkal si zase pro sebe d’Artagnan, a pak se vysměji já tobě i s tím, kterého chceš mou rukou zabít.

Nato zdvihl mladík hlavu a řekl:

„Jsem připraven.“

„Ach, vy jste mi porozuměl, pane d’Artagnane?“ řekla mylady. „Dovedl bych číst z jediného pohledu vašich očí.“

„Dáte tedy své rámě, jež se už tolik proslavilo, do mých služeb?“

„Bez výhrad!“

„Ale jak vám oplatím tu službu?“ pravila mylady. „Znám zamilované, jsou to lidé, kteří neudělají nic zadarmo.“

„Však vy znáte jedinou odpověď, jakou si od vás přeji,“ řekl d’Artagnan, „jedinou, která by byla hodna vás i mne.“

A přivinul ji něžně k sobě.

Odporovala jen skoro neznatelně.

„Vy zištníku!“ řekla s úsměvem.

„Ach!“ vzkřikl d’Artagnan, uchvácen doopravdy láskou, kterou tato žena dovedla vznítit v jeho srdci. „To proto, že mi mé štěstí připadalo nemožným, a ještě nyní mám strach, aby neodletělo jako sen; proto tak spěchám, abych je proměnil v skutečnost.“

„Nuže, zaslužte si to domnělé štěstí!“

„Jsem vám k službám,“ řekl d’Artagnan.

„Jistě?“ ptala se mylady s posledními stopami pochybnosti.

„Jmenujte mi ničemu, který byl tak drzý, že rozplakal vaše krásné oči.“

„Kdo vám řekl, že jsem plakala?“

„Myslil jsem jen…“

„Ženy jako já nepláčou,“ pravila mylady.

„Tím lépe! A teď už mi řekněte jeho jméno.“

„Pomněte, že v tom jméně je celé mé tajemství.“

„Ale to jméno přece znát musím.“

„Ano, to je nezbytné; vidíte, jakou mám k vám důvěru.“

„Jsem bez sebe radostí. Jak se tedy jmenuje?“

„Vy ho znáte.“

„Opravdu?“

„Ano.“

„Není to snad jeden z mých přátel?“ opáčil d’Artagnan, předstíraje váhavost, aby utvrdil její víru, že nic neví.

„Vy byste váhal, kdyby to byl někdo z vašich přátel?“ vzkřikla mylady a v očích jí zaplál hrozivý záblesk.

„Ne, ani kdyby to byl můj bratr!“ zvolal d’Artagnan jakoby v záchvatu nadšení.

Náš Gaskoněc si troufal tak daleko, protože věděl, kam jde.

„Vaše oddanost je mi nejvýš sympatická,“ pravila mylady.

„Běda, jen to na mně milujete?“ vyhrkl d’Artagnan.

„Vás celého miluji,“ řekla a vzala ho za ruku.

A pod tím horkým stiskem se d’Artagnan rozechvěl, jako by se dotykem vzňala i v něm horečka, která spalovala mylady.

„Vy mne tedy milujete?“ vykřikl. „Ach, kdyby to byla pravda, pozbyl bych snad rozumu.“

Věřil již téměř lásce myladině, věřil již skoro v de Wardesův zločin. Kdyby byl teď měl de Wardesa v dosahu meče, byl by ho zabil. Mylady vystihla vhodnou chvíli.

„Jmenuje se…,“ pravila.

„De Wardes, vím to,“ zvolal d’Artagnan.

„A jak to víte?“ ptala se mylady; chytila ho za obě ruce a vpíjela se mu očima až na dno srdce.

D’Artagnan cítil, že se dal unést a že učinil chybu.

„Mluvte, mluvte přece!“ opakovala mylady. „Jak to víte?“

„Jakže to vím?“ pravil d’Artagnan.

„Ano.“

„Vím to, protože včera ukazoval de Wardes v jedné společnosti, kde jsem byl, prsten, o němž říkal, že je od vás.“

„Ten bídník!“ vzkřikla mylady.

Domyslíme si, že z toho slova zamrazilo d’Artagnana až v srdci.

„Nuže?“ ptala se mylady.

„Pomstím vás na tom bídníku,“ odvětil d’Artagnan a zatvářil se strašně výhružně.

„Díky, můj udatný příteli!“ zvolala mylady. „A kdy budu pomstěna?“

„Zítra či ihned, kdykoliv budete chtít.“

Mylady užuž chtěla vykřiknout „ihned“, ale vzápětí si pomyslila, že by takový spěch byl pro d’Artagnana málo vítaný.

Ostatně musila být sama nanejvýš opatrná; bylo třeba udělit množství rad svému obhájci, aby se dovedl vyhnout před svědky hraběte jakémukoliv vysvětlování. Všechno to vystihl a rozuzlil d’Artagnan jedinou větou.

„Zítra budete pomstěna,“ pravil, „nebo budu já mrtev.“

„Ne,“ odvětila, „já budu pomstěna, a vy nezemřete. Je to zbabělec.“

„Ve styku s ženami možná, ale mezi muži… O tom bych mohl povídat.“

„Zdá se mi, že jste si v zápase s ním nemusil stěžovat na nepřízeň osudu.“

„Což, štěstí je vrtkavé: dnes máte jeho přízeň, zítra se k vám obrátí zády.“

„Chcete tím snad říci, že váháte?“

„Neváhám, bůh uchovej; ale bylo by spravedlivé, abyste mne nechala jít možná na smrt a nedala mi aspoň trochu víc než jen naději?“

Mylady odpověděla pohledem, který říkal:

„Nechcete-li víc než to, mluvte!“

Poté, vysvětlujíc svůj pohled, dodala něžně:

„Jistě, to je velmi spravedlivé.“

„Ach, vy jste anděl!“ pravil jinoch.

„Tedy vše je ujednáno?“ otázala se.

„Až na to, oč vás žádám, drahá.“

„Ale vždyť vám říkám, že se můžete spoléhat na můj něžný cit.“

„Nemám zítřka na čekání.“

„Tiše, slyším bratra. Nemusí nás tu zrovna zastihnout spolu.“ Zazvonila; vstoupila Ketty.

„Odejděte těmito dveřmi,“ pravila mylady, otvírajíc malá skrytá dvířka, „a vraťte se v jedenáct hodin; dokončíme svou záležitost. Ketty vás ke mně zavede.“

Ubohé děvče myslilo, že na místě omdlí, když slyšelo ta slova.

„Nu tak! Co je vám, slečno, vždyť tu stojíte jako solný sloup! Vyveďte pána ven; a večer v jedenáct, rozuměla jste?“

Jak se zdá, jsou ty schůzky vždycky v jedenáct, pomyslil si d’Artagnan. To už je asi její ustálený zvyk.

Mylady mu podala ruku, kterou něžně políbil.

Milý brachu, říkal si na odchodu, neodpovídaje takřka na Kettiny výčitky, jen se nepoblázni; tahle ženská je jistě prohnaný zločinec. Měj se na pozoru!

MYLADINO TAJEMSTVÍ

D’Artagnan odešel z paláce a nezůstal u Ketty, ačkoliv ho o to děvče naléhavě prosilo. Učinil to ze dvou důvodů: za prvé aby se vyhnul výčitkám, obžalobám, prosbám, za druhé protože toužil probrat si trochu myšlenky a vžít se i do myšlenek myladiných.

Jediné, co bylo na celé věci jasné, bylo to, že on je do mylady zamilován, až po uši zblázněn, a ona je k němu úplně chladná. V jedné chvíli si d’Artagnan uvědomil, že by udělal nejlíp, kdyby se vrátil domů a napsal mylady dlouhý dopis, v němž by vyznal, že on a de Wardes byli až doteď jedna a táž osoba a že se následkem toho nemůže zavazovat, že Wardesa zabije, nechce-li spáchat sebevraždu. Ale i on byl štván divokým přáním pomsty; chtěl, aby mu ta žena patřila i pod jeho vlastním jménem, a poněvadž ho pomsta lákala zvláštní sladkostí, nechtěl se jí vzdát.

Obešel pětkrát či šestkrát náměstí Royale a po každých deseti krocích se otáčel a hlídal v oknech myladina bytu světlo, jež pronikalo žaluziemi. Bylo zřejmo, že tentokrát mladá žena tak nechvátá do své ložnice jako poprvé.

Konečně světla zmizela.

S jejich svitem pohasla také poslední nerozhodnost v d’Artagnanově srdci. Se srdcem až v hrdle, s hlavou v ohni pospíšil do Kettina pokojíku.

Děvče na smrt bledé se třáslo na celém těle a chtělo ho zadržet; avšak mylady měla jemné uši a zaslechla hluk, který d’Artagnan vcházeje způsobil. Otevřela dveře a zavolala:

„Vstupte!“

V celém tom počínání se jevila tak neuvěřitelná nestoudnost, tak ohavná drzost, že d’Artagnan stěží věřil svým očím a uším. Připadalo mu, že je vtahován do nějaké fantastické zápletky, jaké se naplňují jen ve snu.

Nicméně vrhl se mylady vstříc s horečným chvatem, podléhaje přitažlivosti, jakou magnet působí na železo. Dveře se za ním zavřely. Ketty stanula jako přibitá těsně u nich.

Žárlivost, vztek, uražená hrdost, všechny vášně, jež se potýkají v srdci milující ženy, ji poháněly k tomu, aby vykřičela odhalení. Ale byla by ztracena, kdyby doznala, že se propůjčila takovým pletichám, a nadto i d’Artagnan by byl pro ni ztracen. Poslední myšlenka, myšlenka na lásku, ji donutila unést ještě tuto poslední oběť.

Zato d’Artagnanovi se dostalo splnění všech jeho přání; to už v něm nebyl milován jeho sok, to podle všeho zdání byl opravdu milován on sám. Tajný hlas v hloubi srdce mu sice našeptával, že je pouhým nástrojem pomsty, že je objímán a laskán v naději, že bude rozdávat smrt. Avšak pýcha, sebeláska, rozvášněný cit umlčovaly tento hlas, dusily jeho reptání. A pak se náš Gaskoněc, který měl, jak víme, v povaze značnou dávku sebedůvěry, v duchu srovnával s Wardesem a ptal se sám sebe, proč by si zrovna on také nemohl zasloužit lásky svou vlastní osobou.

Tak uběhly téměř dvě hodiny. Mylady, u níž pohnutky zapomnění nebyly tak silné jako u d’Artagnana, vrátila se první do skutečnosti a optala se mladého muže, zda si dobře promyslil, jak zítra nastrojí srážku s hrabětem de Wardes.

Ale d’Artagnanovy myšlenky se ubíraly docela jiným směrem, a proto se zapomněl a v pošetilé dvornosti plácl, že nyní přece není čas zabývat se soubojem na meče.

Tento chlad k záležitosti, jež byla středem jejího zájmu, poděsil mylady. Vyptávala se d’Artagnana ještě naléhavěji.

D’Artagnan, který nikdy vážně nepomyslil na ten nemožný souboj, chtěl stočit řeč na jiný předmět, ale neměl již k tomu sil. Mylady dovedla svou nezdolnou inteligencí a železnou vůlí udržet rozmluvu v mezích, které si předsevzala.

D’Artagnan myslil, že je bůhvíjak duchaplný, když nyní začal mylady radit, aby se vzdala svých krutých záměrů a de Wardesovi prominula.

Ale při prvých jeho slovech se mylady zachvěla a odtáhla se od něho.

„Snad nemáte strach, milý d’Artagnane?“ pronesla ostrým a výsměšným hlasem, který se divně rozlehl tmou.

„To si jistě ani vy nemyslíte, má drahá!“ odvětil d’Artagnan. „Ale což kdyby například chudák hrabě de Wardes nebyl ani tak zle vinen, jak vy se domýšlíte?“

„Buďsi,“ řekla nato vážně mylady, „jisté je, že mě oklamal, a od okamžiku, kdy mě podvedl, zasloužil si smrt.“

„Jestliže vy ho odsuzujete, zemře!“ pravil d’Artagnan tak pevným hlasem, že mylady nabyla opět víry v jeho neochvějnou oddanost.

Ihned se k němu zase přivinula.

Nemůžeme říci, jak dlouhou se ta noc zdála mylady; avšak d’Artagnan se domníval, že neuplynulo víc než dvě hodiny, když pronikl žaluziemi první záblesk a brzy nato zaplavil celý pokoj bledým šerem.

Mylady vidouc, že d’Artagnan už musí odejít, připomněla mu znovu slib, který dal, že ji pomstí na de Wardesovi.

„Jsem připraven,“ pravil d’Artagnan, „ale dříve bych si chtěl být jist jednou věcí.“

„Jakou?“ ptala se mylady.

„Že mě máte ráda.“

„Zdá se mi, že jsem vám to dokázala.“

„Ano, a já vám též náležím tělem duší.“

„Děkuji vám, můj statečný příteli; dokážete mi nyní svou lásku tak, jako jsem já vám dokázala svoji, viďte?“

„Zajisté. Ale milujete-li mě tak, jak říkáte,“ opáčil d’Artagnan, „nebojíte se trochu o mne?“

„Čeho bych se mohla bát?“

„Nu, vždyť mohu být vážně zraněn, snad i zabit!“

„To není možné,“ pravila mylady, „jste tak statečný a vládnete tak skvěle mečem.“

„Vy byste tedy nedala přednost nějakému jinému prostředku, který by vás pomstil, aniž by bylo třeba toho souboje?“ opáčil d’Artagnan.

Mylady se na milence mlčky zadívala; bledý přísvit prvních paprsků dne dodával jejím očím výrazu podivné osudovosti.

„Opravdu,“ řekla, „zdá se mi, že teď skutečně váháte.“

„Ne, neváhám, ale od chvíle, kdy už ho nemilujete, je mi toho ubohého hraběte de Wardes na mou duši líto, a tak se mi zdá, že muž, který byl potrestán ztrátou vaší lásky, nemá již dalšího trestu ani zapotřebí.“

„Kdo vám říká, že jsem ho milovala?“

„Doufám, že bez velké domýšlivosti smím aspoň teď věřit, že milujete jiného,“ pravil mladý muž lichotným hlasem, „a opakuji vám: mám na hraběti zájem.“

„Vy?“ ptala se mylady.

„Ano, já.“

„A proč zrovna vy?“

„Protože já jediný vím …“

„Co?“

„Že jeho vina na vás není nebo spíše nebyla zdaleka taková, jak se zdá.“

„Hleďme,“ pravila mylady znepokojeně. „Vyslovte se jasněji, opravdu nerozumím, co chcete říci.“

A zadívala se na d’Artagnana očima, v nichž se zapalovaly stále prudší ohýnky.

„Víte, já jsem dvorný muž,“ pravil d’Artagnan, odhodlán, že už konečně kápne božskou, „a od chvíle, co vaše láska náleží mně a co jsem jist, že jste mou – neboť mám přece vaši lásku, že ano?“

„Jistě, naprosto; ale pokračujte!“

„Nuže, cítím se celý jako proměněn a tíží mě jisté doznání.“

„Doznání!“

„Kdybych pochyboval o vaší lásce, netroufal bych si vám to říci; ale vy mne milujete, má čarovná milenko, není-liž pravda, milujete mne?“

„Ovšemže.“

„Kdybych se tedy byl například z přílišné lásky na vás provinil, odpustila byste mi?“

„Snad!“

D’Artagnan se pokusil s nejněžnějším úsměvem, jakého byl schopen, přiblížit své rty ke rtům myladiným, ale ta ho odstrčila.

„Nuže, vaše vyznání,“ pravila blednouc, „co to má být?“

„Minulý čtvrtek jste v tomto pokoji dala dostaveníčko hraběti de Wardes, viďte?“

„Já? Ne, to není pravda,“ odvětila mylady hlasem tak pevným a s tak nehybnou tváří, že by byl d’Artagnan, nemít tak dokonalé jistoty, asi sám zapochyboval.

„Nelžete, můj anděli,“ pravil s úsměvem, „bylo by to zbytečné.“

„Jak to? Mluvte přece! Umučíte mě!“

„Uklidněte se, vy přece nejste vůči mně nijak vinna a já jsem vám už stejně odpustil!“

„Dál, dál!“

„De Wardes se nemůže chlubit vůbec ničím.“

„Proč? Vždyť jste sám říkal, že ten prsten…“

„Ten prsten, drahoušku, mám já. Hrabě de Wardes ze čtvrtka a d’Artagnan z dneška jsou jedna a táž osoba.“

Nerozvážlivec očekával úžas smíšený se studem, malou bouři, která se rozplyne v slzách. Ale prapodivně se zmýlil a nebyl dlouho ponechán v bludu.

Mylady zbledla, hrozivě se vztyčila, udeřila d’Artagnana vztekle do prsou a odskočila od něho.

Byl už skoro jasný den.

D’Artagnan ji chytil za rukáv županu z jemného indického plátna, aby ji odprosil, ale ona se mu chtěla vymanit a prudkým pohybem se vyškubla. Tu se batistové roucho roztrhlo, vyklouzla z něho nahá ramena a na jednom z těch krásných, plných a bílých ramenou spatřil d’Artagnan k svému nevýslovnému ustrnutí květ lilie, nezničitelné znamení, které vpaluje potupná ruka katova.

„Velký bože!“ vykřikl d’Artagnan a pustil cár šatu z ruky.

Zůstal němý, nehybný a jako přimražený na lůžku.

Avšak mylady vycítila už z d’Artagnanova úděsu, že je prozrazena. Bezpochyby viděl vše; mladý muž nyní znal její tajemství, strašlivé tajemství, jež nevěděl na světě nikdo kromě něho.

Obrátila se, ne už jako rozlícená žena, ale jako raněná tygřice.

„Bídníku,“ zasykla, „podle jsi mě zradil a ke všemu ještě znáš mé tajemství! Zemřeš!“

Běžela k vykládané skříňce, jež ležela na toaletním stolku, otevřela ji třesoucí se rukou, vyňala z ní malou dýku se zlatou rukojetí a štíhlou ostrou čepelí a jedním skokem se vrhla na d’Artagnana.

Ačkoliv byl mladý muž, jak dobře víme, srdnaté povahy, zalekl se zkřivených rysů tohoto obličeje, strašlivě rozšířených zřítelnic, bledých tváří a rtů naběhlých krví; ucouvl až k pelesti, jako by byl proti němu vyrazil nějaký had, nahmátl rukou, zkropenou potem, svůj meč a vytrhl jej z pochvy.

Ale mylady, nestarajíc se o meč, snažila se vylézt na postel, aby ho bodla, a neustala, dokud neucítila na svém krku ostrý hrot.

Tu se snažila chytit meč do rukou, avšak d’Artagnan jím obratně uhýbal, šermoval jí brzy před očima, brzy jí držel hrot na prsou. Přitom sklouzl z lůžka a snažil se ucouvnout ke dveřím do Kettiny komůrky.

Po celou tu dobu se mylady vrhala proti němu jako šílená, chroptíc pomstychtivým vztekem.

Nicméně z prvotního útoku na bezbranného stával se souboj a to poznenáhlu d’Artagnana vzpamatovalo.

„Výborně, krasotinko, výborně,“ ulevil si ironicky, „ale proboha už se uklidněte, nebo vám vykreslím na vaše sličné tváře ještě druhý liliový květ.“

„Bídníku! Bídníku!“ řičela mylady.

Ale d’Artagnan, který se stále jen bránil, ustupoval krok za krokem ke dveřím.

Mylady porážela zběsile nábytek, aby se k němu dostala, d’Artagnan naopak využíval nábytku jako krytu. Tropili zkrátka takový hluk, že Ketty otevřela dveře a nahlédla dovnitř, co se děje. V té chvíli se d’Artagnan domanévroval na tři kroky od nich a jediným skokem se vyřítil z pokoje mylady do pokoje komorné. Bleskurychle za sebou přirazil dveře a opřel se celou vahou o ně, zatímco Ketty zasouvala závory.

Nápory, které daleko přesahovaly běžnou sílu ženy, pokoušela se mylady vyrazit přepážku mezi oběma místnostmi, a když si uvědomila, že to není možné, jala se zoufale bodat do dveří svou dýkou, a to s takovou prudkostí, že některé rány prošly vskutku dřevem.

Každá rána byla provázena strašlivými kletbami.

„Rychle, Ketty, rychle,“ houkl d’Artagnan polohlasně, když byly závory zastrčeny, „vyveď mě ven; necháme-li jí čas, aby se obrátila k oknu, dá mě zabít svými lokaji.“

„Ale vždyť nemůžete takto odejít,“ pravila Ketty, „podívejte se na sebe!“

„To je pravda,“ přiznal d’Artagnan, který si teprve teď všiml svého nedostatečného šatu. „Obleč mě tedy, jak můžeš, ale pospěšme si; rozumíš, jde o život!“

Tomu rozuměla Ketty až příliš dobře. Obratem ruky na něj naházela květované šaty, široký čepec a pláštěnku, hodila mu pantofle, do nichž vklouzl bosýma nohama, a odvedla ho po schodech dolů. Bylo načase; mylady už vzbouřila svým zvoněním celý dům. Vrátný zatáhl za šňůru právě v okamžiku, kdy mylady křičela z okna:

„Neotvírejte!“

JAK ATHOS DOCELA BEZ NÁMAHY

PŘIŠEL K VÝZBROJI

Zatímco za ním mylady bezmocně hrozila, prchal mladý muž pryč. Jakmile ho ztratila z dohledu, zhroutila se mylady ve svém pokoji ve mdlobách k zemi.

D’Artagnan byl tak rozrušen, že nestaraje se vůbec o to, co se stane s Ketty, proběhl půl Paříže a zastavil se až u Athosových dveří.

Zmatek v duši, děs, který mu seděl v týle, křik hlídek na pochůzce, jež se pustily za ním, a výsměšný ryk několika chodců, kteří se už v těchto časných hodinách ubírali za svým zaměstnáním, to vše jej štvalo k běhu stále rychlejšímu.

Prolétl dvůr, vyběhl rychle do druhého patra a zabušil na dveře Athosova bytu, div je nerozbil.

Grimaud, oči ještě slepené spánkem, přichvátal otevřít. D’Artagnan vpadl takovou silou do pokoje, že ho málem povalil. Ubohý chlapík zapomněl na svou málomluvnost a vyhrkl:

„No, no, no! Co tu chceš, couro? Kam tě sem čerti nesou, děvko?“

D’Artagnan nadzvedl svůj čepec a vystrčil ruce zpod pláštěnky. Zhlédnuv vousy a nahý meč, seznal ubohý chlapík, že má co dělat s mužem.

Nemyslil jinak, než že je to nějaký vrah.

„Pomoc! pomoc!“ vykřikl.

„Mlč, nešťastníče!“ pravil jinoch. „Jsem přece d’Artagnan, což mě nepoznáváš? Kde je tvůj pán?“

„Vy, pane d’Artagnane?“ vykřikl Grimaud. „Není možná!“

„Grimaude,“ ozval se hned nato hlas Athose, který vycházel v županu z pokoje, „zdá se mi, že si dovolujete mluvit.“

„Ach pane, když…“

„Ticho!“

Tu se už Grimaud spokojil jen tím, že ukázal svému pánu prstem na d’Artagnana.

Athos poznal přítele, a ačkoliv byl, jak víme, dost lhostejný, nezdržel se, a vida před sebou tu podivnou maškaru, propukl v hlasitý smích: měla čepec na uchu, sukně zapletené až do střevíců, vyhrnuté rukávy a kníry zježené rozčilením.

„Nesmějte se, kamaráde,“ zvolal d’Artagnan. „Proboha, nesmějte se, neboť, na mou čest, není na tom zbla k smíchu.“ A pronesl ta slova s tak slavnostní vážností a s tak opravdovou hrůzou v očích, že ho Athos ihned uchopil za ruce a zvolal:

„Nejste snad raněn, příteli? Jste tak bledý!“

„Nikoliv, ale stala se mi hrozná věc. Jste sám, Athosi?“

„Prosím vás, kdopak by u mne byl v tuto hodinu?“

„Dobře tedy.“

A d’Artagnan vklouzl spěšně do Athosova pokoje.

„Co je, mluvte!“ pravil Athos, když zavřel dveře a zastrčil závory, aby nebyli nikým rušeni. „Je snad král mrtev? Či jste zabil pana kardinála? Jste nějak celý pomatený. Mluvte, mluvte, umírám netrpělivostí.“

„Athosi,“ pravil d’Artagnan, zbavuje se svého ženského šatu, takže stál za okamžik před přítelem v košili, „připravte se, že uslyšíte neslýchaný, neuvěřitelný příběh.“

„Vezměte si napřed tenhle župan,“ podotkl mušketýr.

D’Artagnan si navlékl domácí oděv a spletl si přitom pravý a levý rukáv; tak byl ještě rozčilen.

„Tak začněte!“ ponoukl ho znovu Athos.

„Poslyšte tu hrůzu!“ začal d’Artagnan, naklonil se k přítelovu uchu a ztlumil hlas. „Mylady je poznamenána na rameni liliovým květem!“

„Ach!“ vzkřikl mušketýr, jako by byl dostal kulku do srdce.

„Poslechněte,“ pokračoval d’Artagnan, „jste si jist, že je ta druhá určitě mrtvá?“

„Ta druhá?“ pravil Athos tak tiše, že ho d’Artagnan stěží slyšel.

„Ano, ta, o níž jste mi vyprávěl kdysi v Amiensu.“

Athos zasténal a hlava mu klesla do dlaní.

„Té zde,“ pokračoval d’Artagnan, „je asi dvacet šest až dvacet osm let.“

„Světlovlasá,“ pravil Athos, „není-liž pravda?“

„Ano.“

„Má jasně modré oči podivné záře, s černým obočím a brvami?“

„Ano.“

„Veliká, urostlá? Chybí jí zub u levého špičáku?“

„Ano.“

„Ten liliový květ je malý, rezavé barvy a už skoro setřelý stálým nanášením krému?“

„Ano.“

„Vždyť říkáte, že je to Angličanka.“

„Říkají ji mylady, ale možná, že je Francouzka. Lord de Winter je toliko její švagr.“

„Chci ji vidět, d’Artagnane!“

„Mějte se na pozoru, Athosi, a nepokoušejte Pánaboha: chtěl jste ji přece zabít a je to žena, jež by vám dovedla splatit stejnou mincí a nechybila by vás.“

„Neodváží se ničeho. Odhalila by tím jen sama sebe.“

„Je všeho schopná! Viděl jste ji někdy rozzuřenou?“

„Ne,“ pravil Athos.

„Je to učiněná tygřice, lvice! Ach drahý Athosi! Mám strach, že jsem na nás dva uvalil hroznou pomstu!“

Nyní teprv d’Artagnan vyprávěl všechno dopodrobna, o myladině šílené zlobě, o jejích vyhrůžkách smrtí.

„Máte pravdu, a na mou duši, vydával bych svůj život nicotně všanc,“ pravil Athos. „Naštěstí vyrazíme pozítří z Paříže; podle vší pravděpodobnosti potáhneme na La Rochelle, a jakmile budeme jednou pryč…“

„Ta vás bude pronásledovat až na konec světa, pozná-li vás, Athosi; nechte ji tedy, ať si zchladí svou nenávist na mně.“

„Co záleží na tom, zabije-li mě!“ pravil Athos. „Myslíte snad, že nějak lpím na životě?“

„Pod tím vším je nějaké strašlivé tajemství, Athosi! Ta žena je kardinálovou vyzvědačkou, jsem si jist.“

„V tom případě se mějte na pozoru vy. Necítí-li k vám kardinál náhodou respekt pro tu londýnskou záležitost, má vás jistě ve velké nenávisti. Ale protože vám koneckonců nemůže nic zjevného vyčítat a každá nenávist se musí jednou přežít, zvlášť je-li to nenávist kardinálova, mějte se zvlášť v nejbližší době na pozoru! Jdete-li ven, nechoďte sám; jíte-li, buďte obezřetný; nedůvěřujte zkrátka ničemu, ba nevěřte ani svému vlastnímu stínu!“

„Naštěstí budu chodit bez ochrany jen do pozítřka,“ pravil d’Artagnan. „Až budeme u armády, budeme se muset bát jen mužů, doufejme.“

„Já se zatím zřeknu svého klášterničení a budu chodit všude s vámi. Musíte se teď například vrátit do ulice des Fossoyeurs, a já vás doprovodím.“

„Ale takhle tam přece jen nemohu, ačkoliv je to skoro za rohem,“ opáčil d’Artagnan.

„To je pravda,“ pravil Athos a zazvonil. Vstoupil Grimaud.

Athos mu posunky naznačil, že je třeba zajít k d’Artagnanovi a přinést mu šaty.

Grimaud odpověděl také posunkem, že porozuměl, a odešel.

„Ale musím říci, že to dobrodružství nijak neprospělo vaší výzbroji, můj milý,“ pokračoval Athos; „neboť nemýlím-li se, nechal jste u mylady svůj nejparádnější šat, a jistě se bude stříci, aby vám jej poslala zpátky. Ještě štěstí, že máte ten safír.“

„Safír patří vám, Athosi! Je to přece váš rodinný klenot?“

„Ano, můj otec jej koupil za dva tisíce dukátů, jak mi sám jednou vyprávěl. Byl to jeden ze svatebních darů mé matce; a je to kámen k pohledání. Já dostal prsten od matky, a jaký jsem pošetilec, daroval jsem ho té bídnici, místo abych si ho vážil jako posvátné památky.“

„Proto si, můj milý, ten prsten zase vezměte; chápu, že vám na něm musí záležet.“

„Já a vzít si zpět prsten, který prošel rukama té hanebnice! Nikdy! Ten prsten je poskvrněn, d’Artagnane.“

„Tedy ho prodejte.“

„Prodat klenot, který mi odkázala matka? Přiznávám se, že by mi to připadlo jako znesvěcení.“

„Tak jej zastavte! Půjčí vám na něj jistě hodně nad tisíc dukátů. Ty peníze vás vytrhnou ze všech nesnází, a jakmile dostanete první peníze, můžete jej zase vyplatit a k tomu očištěný od bývalé poskvrny, neboť projde rukama lichvářů.“

Athos se usmál.

„Vy jste věru kamarád k pohledání, drahý d’Artagnane,“ pravil, „dovedete svou nezničitelnou veselou myslí znamenitě zahánět chmury ze sklíčených duší. Dobrá, zastavme ten prsten, ale pod jednou podmínkou!“

„Jakou?“

„Že si pět set dukátů necháte vy a pět set já.“

„Co si myslíte, Athosi? Já, gardista, nepotřebuji ani čtvrtinu takové sumy a obstarám si ji lehce prodejem sedla. Kůň pro Plancheta, to je vše, co mi chybí. A pak zapomínáte, že mám ještě jeden prsten.“

„Na němž však lpíte víc než já na tom svém. Aspoň tak z jistých zkušeností usuzuji.“

„Ano, protože nás může v nejzazší nouzi vytrhnout nejen z velkých nesnází, nýbrž i z vážného nebezpečí; to není jen drahocenný klenot, ale i kouzelný talisman.“

„Nerozumím vám, ale věřím, co říkáte. Vraťme se tedy k mému, či spíše k vašemu prstenu. Buď si vezmete polovičku peněz, které nám za něj vyplatí, nebo ho hodím do Seiny a pochybuji, že bude nějaká ryba tak zdvořilá a přinese nám jej nazpátek jako blahé paměti Polykratovi.“

„Dobrá! Přijímám!“ řekl d’Artagnan.

Vtom vešel Grimaud provázený Planchetem. Planchet byl pln strachu o svého pána a zvědav, co se přihodilo. Využil teď příležitosti a přinesl šaty sám.

D’Artagnan se oblékl, Athos také, a když byli oba připraveni k odchodu, udělal Athos na Grimauda posunek, jako by zalicoval pušku; Grimaud okamžitě sňal svou mušketu, odhodlán pána doprovodit.

Bez nehody došli do ulice des Fossoyeurs. Ve dveřích stál Bonacieux a posměšně na d’Artagnana zamrkal.

„Můj vzácný pane tajemníku!“ řekl. „Pospěšte si honem, čeká na vás v bytě krásná dívka a ženy, jak víte, nemají rády, necháváme-li je čekat!“

„To je Ketty!“ vykřikl d’Artagnan a utíkal nahoru.

A skutečně. Na chodbě, vedoucí k pokoji, stálo ubohé děvče opřeno o dveře a celé se třáslo. Jakmile ho Ketty spatřila, vyhrkla:

„Slíbil jste mi ochranu, slíbil jste mi, že mne zachráníte před jejím hněvem. Vzpomeňte si, že jen vy jste mne zničil!“

„Jistěže, jen buď klidná, Ketty,“ řekl d’Artagnan. „Copak se stalo po mém útěku?“

„Což já vím?“ odvětila. „Na její pokřik se sběhli sluhové a našli ji šílenou vztekem; všechny kletby, co jich snad je, vychrlila na vaši

hlavu. Mně blesklo hlavou, že jste k ní vnikl mým pokojem a mohla by si pomyslit, že jsem vaší spoluvinicí. Sebrala jsem peníze, které jsem měla, své nejcennější šatstvo, a utekla jsem také.“

„Ubohé dítě! Ale co si s tebou počnu? Pozítří odjíždím.“

„Cokoliv budete chtít, pane rytíři. Jen mne dostaňte pryč z Paříže, z Francie.“

„Nemohu tě přece vzít s sebou k obléhání La Rochelle,“ pravil d’Artagnan.

„To ne, ale můžete mi najít místo u nějaké známé dámy, třebas ve vašem kraji.“

„Drahoušku, dámy mého rodného kraje nemají žádné komorné. Ale počkej, už to mám. Planchete, jdi najít Aramise; ať sem ihned přijde. Že mám pro něho něco velmi důležitého.“

„Rozumím,“ pravil Athos. „Ale pročpak vynecháváte Porthose? Myslím, že jeho markýza…“

„Porthosova markýza se dává oblékat písaři svého manžela,“ odvětil d’Artagnan se smíchem. „Ostatně Ketty by jistě nechtěla bydlit v ulici aux Ours, že ne?“

„Budu bydlit, kde budete chtít,“ pravila Ketty, „jen když budu dobře schována a nikdo se nedozví, kde jsem.“

„A teď, Ketty, když se rozloučíme a když už na mne nemusíš žárlit…“

„Ať budete blízko či daleko, pane rytíři, já vás budu mít stále stejně ráda,“ skočila mu Ketty do řeči.

„Kdypak se u toho chlapíka zahnízdí trochu stálosti?“ bručel si pro sebe Athos.

„Já tě budu mít také vždycky rád, věř mi,“ pravil d’Artagnan. „Ale teď mi pěkně odpověz; přisuzuji té otázce velkou důležitost: Neslyšela jsi nikdy mluvit o jisté mladé ženě, která byla jedné noci unesena?“

„Počkejte… Ale proboha! Pane rytíři, vy tu ženu ještě milujete?“

„Ne. Jeden z mých přátel ji miluje. Podívej se, zrovna tenhle, Athos.“

„Já?“ vzkřikl Athos s přízvukem člověka, který zjišťuje, že málem šlápl na hada.

„Ovšemže ty!“ přisvědčil d’Artagnan a stiskl potají Athosovu ruku. „A víš dobře, jak nás všechny dojímá osud ubohé paní Bonacieuxové. Ostatně Ketty nic neprozradí, viď, že ne? Abys rozuměla, drahé dítě,“ pokračoval d’Artagnan, „je to manželka toho hnusného opičáka, kterého jsi viděla na prahu dveří, když jsi sem šla.“

„Už mi zase naháníte strach,“ zakvílela Ketty. „Jen aby mne, kristapána, nepoznal!“

„Cože? Aby tě nepoznal? Ty už jsi viděla toho člověka?“

„Byl dvakrát u mylady.“

„Podívejme se. Kdypak asi?“

„Je to asi tak dva týdny nebo něco přes.“

„To souhlasí.“

„A včera večer přišel zas.“

„Včera večer?“

„Ano, chvilku předtím než vy.“

„Athosi, my jsme opředeni celou sítí špiónů! A ty myslíš, že tě poznal, Ketty?“

„Stáhla jsem si čepec do čela, když jsem ho zahlédla, ale možná, že už bylo pozdě.“

„Prosím vás, Athosi, sejděte dolů, vás tak nepodezírá, a podívejte se, jestli ještě stojí u vrat.“

Athos seběhl dolů a hned se zas vrátil. „Odešel,“ pravil, „a dům je zavřen.“

„Pospíchal asi podat zprávu a oznámit, že jsou všichni holubi v holubníku.“

„To tak! Tedy ulétněme,“ pravil Athos, „a nechme tu jen Plancheta, aby nám nosil zprávy.“

„Okamžik! A Aramis, pro něhož jsme poslali?“

„To je pravda, Athosi, vyčkejme Aramise.“

Vtom už Aramis vcházel.

Vyložili mu záležitost a zdůraznili, jak naléhavě je třeba, aby našel mezi svými vysokými známostmi pro Ketty nějaké místo. Aramis chvilku přemýšlel a pak celý červený řekl: „Opravdu vám na tom záleží, d’Artagnane?“

„Budu vám za to celý život vděčný.“

„No dobrá; paní de Bois-Tracy mne požádala, abych obstaral pro jednu její přítelkyni – z venkova, tuším – spolehlivou komornou; můžete-li se mi, drahý d’Artagnane, zaručit za slečnu…“

„Ach pane!“ zvolala Ketty, „budu oddaně sloužit komukoliv, kdo mne vysvobodí z Paříže, buďte ujištěn.“

„Půjde tedy všechno znamenitě,“ pravil Aramis.

Sedl ke stolu, napsal několik slov, zapečetil psaní prstenem a odevzdal je Ketty.

„A nyní, holubičko,“ řekl d’Artagnan, „vidíš sama, že se nám nevede lépe než tobě, a rozlučme se tedy. Sejdeme se zase v lepších časech.“

„Ať se sejdeme kdykoliv a kdekoliv,“ vzlykala Ketty, „budu vás mít tak ráda, jako vás miluji dnes.“

„Sliby – chyby,“ mručel Athos, zatímco šel d’Artagnan vyprovodit Ketty na schodiště.

Za okamžik nato se všichni tři mladí lidé rozešli a smluvili si na čtyři hodiny novou schůzku opět u Athose; Plancheta nechali hlídat dům. Aramis se vrátil domů a Athos s d’Artagnanem se začali starat, kde by udali svůj safír.

Jak náš Gaskoněc předpovídal, dostali na prsten lehce tři sta pistolí. Ba žid jim dal dokonce najevo, že kdyby ho chtěli prodat, dal by za něj i pět set, neboť by se mu prý výborně hodil jako doplněk k náušnicím.

Jako dva podnikaví vojáci a odborníci ve své věci koupili nato Athos s d’Artagnanem za necelé tři hodiny celou mušketýrskou výzbroj. Ostatně Athos byl věru kupec k pohledání a velmož každým coulem. Když se mu nějaká věc zalíbila, zaplatil za ni ihned žádanou cenu a nepokoušel se vůbec smlouvat. D’Artagnan by byl leckdy rád něco namítal, avšak Athos mu vždycky položil ruku na rameno a usmál se, a d’Artagnan pochopil, že smlouvat není sice nic špatného pro něho, gaskoňského zemánka, ale že je to pod úroveň člověka, který dělá takový knížecí dojem jako Athos.

Mušketýr si našel nádherného andaluského koně, černého jako uhel, s ohnivými chřípěmi a jemnýma, štíhlýma nohama; šlo mu na šestý rok. Důkladně ho prohlédl a shledal ho bez vady. Byl vyceněn na tisíc liber.

Snad by ho byl dostal za míň, ale zatímco d’Artagnan smlouval s koňařem o ceně, vysázel už Athos sto pistolí na stůl. Grimaud dostal silného pikardského koně, který stál tři sta liber.

Když pak koupili ještě sedlo pro tohoto koně a zbraně pro Grimauda, nezbýval už Athosovi z jeho sto padesáti pistolí ani sou. D’Artagnan příteli nabídl, aby si ukousl sousto z jeho podílu; však by mu později vrátil, co by si vypůjčil. Ale Athos o tom nechtěl slyšet a krčil jen rameny.

„Kolik nám nabízel ten žid, prodáme-li mu safír docela?“ ptal se.

„Pět set pistolí.“

„To jest o dvě stě pistolí více – sto pistolí pro vás, sto pro mne. Ale to je z pekla štěstí, kamaráde! Vraťte se k tomu židovi.“

„Jak, vy opravdu chcete…“

„Víte, ten prsten by mi vyvolával příliš smutné vzpomínky. A pak, vždyť bychom stejně nikdy nesehnali těch tři sta pistolí na vyplacení, takže na tom obchodu vlastně ztrácíme dva tisíce liber, Jděte mu říci, že je prsten jeho, d’Artagnane, a vraťte se se dvěma sty pistolemi.“

„Rozmyslete si to, Athosi!“

„Hotové peníze jsou dnes vzácné a je potřebí umět něco obětovat. Jen jděte, d’Artagnane, jděte! Grimaud se svou mušketou vás doprovodí.“

Za půl hodiny byl d’Artagnan zpátky se dvěma tisíci librami, aniž se mu přihodila sebemenší nehoda.

Tak našel Athos jaksi ve vlastní domácnosti pomoc, jíž by se byl jistě do smrti nenadál.

ZJEVENÍ

Ve čtyři hodiny se tedy přátelé sešli u Athose. Starost o výzbroj měli z krku a na všech tvářích se již jevil jen výraz neklidu a tajného očekávání, neboť za každým přítomným štěstím se hned skrývá obava o budoucnost.

Pojednou vstoupil Planchet a přinášel dvě psaní, adresovaná d’Artagnanovi. Jedno byl malý, úhledně nadél složený lístek s pěknou zelenou pečetí, do níž byl vtlačen obraz holoubka nesoucího ratolest.

Druhé byl velký čtyřhranný list a skvěl se strašlivým znakem Jeho Eminence kardinála vévody.

Při pohledu na prvé psaníčko poskočilo d’Artagnanovi srdce v hrudi, neboť se domníval, že poznává písmo; ačkoliv tento rukopis viděl jen jednou v životě, uvízla mu vzpomínka na něj hluboko v paměti.

Sáhl tedy po psaníčku a spěšně je rozpečetil. Stálo tam:

Procházejte se tuto středu mezi šestou a sedmou hodinou večer na chaillotské cestě a všímejte si pozorně, kdo pojede v kočárech, jež Vás budou míjet. Ale je-li Vám drahý život Váš i život lidí, kteří Vás milují, nepromluvte slova, neprozraďte ani posunkem, že snad poznáváte tu, jež se odvažuje všeho, aby Vás aspoň na mžik oka spatřila.

List byl bez podpisu.

„Je to léčka,“ prohodil Athos, „nechoďte tam, d’Artagnane.“

„Ale mně se zdá, že to písmo znám.“

„Dopis je možná padělán,“ odvětil Athos. „Mezi šestou a sedmou hodinou je v tomto čase chaillotská cesta úplné pustá. To byste se mohl jít rovnou procházet do bondského lesa.“

„A co kdybychom tam šli všichni!“ pravil d’Artagnan. „Všechny nás nespolykají; a k tomu máme ještě čtyři lokaje, koně a zbraně.“

„Byla by to dobrá příležitost ukázat naši výzbroj,“ přidal se Porthos.

„Ale píše-li to žena,“ řekl Aramis, „a nepřeje si být viděna, pomyslete, že ji budete kompromitovat, d’Artagnane: to by se na šlechtice neslušelo.“

„Zůstaneme vzadu,“ vmísil se opět Porthos, „on sám pojede na výzvědy.“

„Ano, ale rána z pistole se z kočáru snadno vypálí.“

„I co!“ vyhrkl d’Artagnan, „však mne netrefí. A pak kočár dohoním, a kdo bude uvnitř, neuteče živý. Aspoň bude o pár nepřátel míň.“

„Má pravdu,“ pravil Porthos, „nějaká šarvátka není k zahození, musíme si přece vyzkoušet své zbraně.“

„No buďsi, dopřejme si toho vyražení,“ svolil Aramis svým mírným a bezstarostným způsobem.

„Jak je vám libo,“ přidal se Athos.

„Je půl páté, pánové,“ pravil d’Artagnan, „chceme-li být v šest hodin na chaillotské cestě, máme načase.“

„A kdybychom vyrazili příliš pozdě,“ pravil Porthos, „neuviděli by nás a to by bylo škoda. Rychle se tedy připravme, pánové.“

„Ale ještě je tu druhý dopis,“ připomněl Athos, „a zdá se mi, že si po čertech zaslouží, abychom jej otevřeli. Pokud jde o mne, drahý d’Artagnane, přiznávám se, že mi leží víc na srdci než ta tretka, kterou jste právě vsunul tak něžně do záňadří.“

D’Artagnan se začervenal.

„Dobrá, podívejme se teď, pánové, co po mně chce Jeho Eminence.“

D’Artagnan rozpečetil dopis a četl:

Pan d’Artagnan, královský gardista ze setniny des Essarts, je dnes večer v osm hodin očekáván v kardinálové paláci.

La Houdiniere, kapitán osobní stráže

„Pěkné nadělení,“ utrousil Athos, „tohle dostaveníčko je trochu peprnější než to první.“

„Půjdu na druhé, až si odbudu první,“ pravil d’Artagnan. „Jedno je v sedm, druhé v osm hodin; to se dá stačit.“

„Hm! Já bych nešel,“ řekl Aramis. „Dvorný kavalír se nemůže nedostavit na schůzku, kterou mu poskytla dáma; ale opatrný šlechtic se může omluvit a nepřijít k Jeho Eminenci, zvlášť má-li důvod k domněnce, že ho nezvou ke gratulaci.“

„Jsem téhož názoru jako Aramis,“ řekl Porthos.

„Pánové,“ odvětil d’Artagnan, „už jednou jsem prostřednictvím pana de Cavois dostal takové pozvání od Jeho Eminence, nedbal jsem na ně a druhého dne se mi přihodilo velké neštěstí! Constance zmizela; ať se stane cokoliv, tentokrát půjdu.“

„Jste-li pevně rozhodnut, udělejte to,“ pravil Athos.

„Ale co Bastila?“ namítl Aramis.

„K smíchu! Však mne odtamtud dostanete,“ opáčil d’Artagnan.

„To se rozumí,“ pravili Aramis a Porthos jednohlasně s hrdým sebevědomím, jako by šlo o nejprostší věc na světě. „Jistěže bychom vás odtamtud dostali, ale uděláte přece jen lépe, vyhnete-li se Bastile, protože pozítří odjíždíme.“

„Uděláme to ještě lépe,“ rozhodl Athos, „dnes večer půjdeme zkrátka s ním a každý z nás na něho budeme čekat s třemi mušketýry u jedněch vrat paláce. Zahlédneme-li, že vyjíždí nějaký krytý či jinak podezřelý povoz, přepadneme jej. Však už jsme si dávno nebyli ve vlasech s gardisty pana kardinála a pan de Tréville jistě myslí, že jsme mrtví.“

„Athosi,“ pravil Aramis, „vy jste rozený generál. Co říkáte tomu plánu, pánové?“

„Znamenitý,“ odpověděli sborem mladí muži.

„Dobrá,“ řekl Porthos, „běžím teď do kasáren a uvědomím kamarády, aby byli v osm hodin připraveni; sejdeme se na náměstí před kardinálovým palácem. Vy zatím dejte lokajům osedlat koně.“

„Já sice nemám na čem jet,“ pravil d’Artagnan, „ale seženu si snad koně u pana de Tréville.“

„To je zbytečné,“ poznamenal Aramis, „vezmete si jednoho koně ode mne.“

„Kolikpak jich, prosím vás, máte?“ zeptal se d’Artagnan.

„Tři,“ odpověděl Aramis s úsměvem.

„Můj milý,“ podotkl Athos, „vy jste jistě nejlépe placený básník z celé Francie i Navarska.“

„Poslyšte, Aramisi, zřejmě nevíte, co udělat se třemi koňmi; nechápu, proč jste si jich tolik kupoval!“

„Nekupoval jsem je všechny; třetího mi přivedl dnes ráno jakýsi podomek bez livreje. Nechtěl říci, ke komu patří, jen mě ujistil, že dostal rozkaz od svého pána…“

„Či od své paní,“ přerušil ho d’Artagnan.

„Na tom nezáleží,“ pravil Aramis, ale začervenal se… „Zkrátka mě ujistil, že od své paní dostal rozkaz postavit toho koně do mé stáje a neprozrazovat, od koho je.“

„Tohle se může přihodit jen básníkům,“ pravil vážně Athos.

„Nuže, všechno půjde lehce,“ řekl d’Artagnan. „Kterého z těch dvou koní si vezmete vy sám? Toho, kterého jste si koupil, či toho, kterého jste dostal?“

„Toť víte, že toho darovaného; takové urážky bych se přece nemohl dopustit, to uznáte, d’Artagnane…“

„…Na tom neznámém dárci,“ dodal d’Artagnan.

„Nebo na té tajemné dárkyni,“ řekl Athos.

„Tedy ten, kterého jste si koupil, je teď pro vás zbytečný?“

„Málem.“

„A sám jste si ho vybral?“

„Ano, a velmi pečlivě, však víte, že bezpečnost jezdce závisí takřka vždy na jeho koni.“

„Dobrá! Přenechte mi jej za cenu, kterou jste za něj sám zaplatil.“

„Zrovna jsem vám ho chtěl nabídnout, drahý d’Artagnane, a tu maličkost mi můžete zaplatit, kdy budete moci.“

„A kolik jste za něj dal?“

„Osm set liber.“

„Tady je čtyřicet dvoupistolí, drahý příteli,“ pravil d’Artagnan; „vím, že asi tolik dostáváte za své básně.“

„Vy jste tedy teď bohat?“ ptal se Aramis.

„Peněz jako želez, můj milý!“

A d’Artagnan zacinkal v kapse zbylými pistolemi.

„Pošlete své sedlo do kasáren mušketýrů a přivedou vám sem toho koně spolu s našimi.“

„Výborně; ale už je skoro pět hodin, pospěšme si.“

Čtvrt hodiny poté se objevil na jednom konci ulice Férou Porthos na přepychovém oři. Na pěkném auverňském koníku klusal za ním Mousqueton. Porthos zářil radostí a pýchou.

V téže chvíli se na druhém konci ulice objevil Aramis na nádherném anglickém klusáku; za ním jel Bazin na grošáku, veda za sebou na uzdě statného meklenburského hřebce: to byl kůň pro d’Artagnana.

Oba mušketýři se setkali u domovních dveří. Athos a d’Artagnan je pozorovali z okna.

„Hrome!“ řekl Aramis, „máte skvělého koně, drahý Porthosi!“

„Ujde,“ přiznával Porthos. „To je ten, kterého mi měli poslat nejdřív. Manžel si dovolil špatný vtip a vyměnil jej za jiného; odpykal si to však a mně se dostalo plného zadostiučinění.“

Vzápětí dorazili i Planchet a Grimaud, vedouce za uzdu jezdecká zvířata svých pánů. D’Artagnan s Athosem sešli dolů, vyšvihli se po bok svých druhů do sedel a všichni čtyři vyrazili: Athos na koni, nepřímém daru od své ženy, Aramis na koni od své milenky, Porthos na koni od prokurátorky a d’Artagnan na koni od Štěstěny, což je nejlepší milenka ze všech.

Sluhové klusali za nimi.

Jak si Porthos sliboval, kavalkáda budila dobrý dojem; a kdyby je byla potkala paní Coquenardová a viděla, jak vznešeně vypadá Porthos na svém španělském krasavci, jistě by byla nelitovala, že tak pustila žilou pokladnici svého chotě.

Poblíž Louvru potkali naši čtyři přátelé pana de Tréville, který se vracel ze Saint-Germainu. Zastavil je a blahopřál jim k jejich výzbroji, což mělo za následek, že byli v okamžení obklopeni několika sty zevlounů.

D’Artagnan využil příležitosti a řekl panu de Tréville o dopise s velkou rudou pečetí a vévodským znakem; rozumí se, že o druhém psaníčku se nezmínil ani slovem. Pan de Tréville schválil jeho rozhodnutí a ujistil ho, že neobjeví-li se zítra, vyhledá ho, nechť bude kdokoli.

Vtom odbila na orloji de la Samaritaine šestá; naši čtyři přátelé se omluvili, že chvátají na schůzku, a rozloučili se s panem de Tréville.

Cvalem dojeli na chaillotskou cestu; pomalu se začínalo šeřit, oběma směry je minulo několik povozů. D’Artagnan, střežen zpovzdálí svými druhy, pátravě nahlížel do každého vozu, ale nikde neobjevil známou tvář.

Po čtvrthodině, když už bylo skoro tma, vynořil se konečně na cestě od Sevres tryskem jedoucí kočár. Předtucha řekla d’Artagnanovi předem, že v tomto kočáře je osoba, jež si ho pozvala k dostaveníčku, a až se sám podivil, jak se mu rozbušilo srdce. V témž okamžiku už vyhlédla z okénka hlava ženy s dvěma prsty na ústech, jako by vybízela k mlčení či snad jako by posílala kradmý polibek. D’Artagnan lehce vykřikl radostí: ta žena nebo spíše to zjevení (neboť kočár se přehnal kolem opravdu jako zjevení) byla paní Bonacieuxová.

Z bezděčného hnutí pobídl d’Artagnan, ač varován, koně v cval a několika skoky dohonil kočár. Avšak okénko už bylo neprodyšně zavřeno; zjevení zmizelo.

Ve zlomku vteřiny si d’Artagnan vzpomněl na onu doložku z dopisu:

Je-li Vám drahý život Váš i život lidí, kteří Vás milují, nepromluvte slova, neprozraďte ani posunkem, že snad poznáváte tu, jež se odvažuje všeho, aby Vás aspoň na mžik oka spatřila.

Strhl tedy koně zpět, strachuje se ne o sebe, ale o ubohou ženu, která se vystavila již dost velkému nebezpečí, udělujíc mu tuto schůzku. Vůz ujížděl tryskem dále směrem k Paříži a zmizel mezi domy. D’Artagnan zůstal nejistě stát na místě, kde zarazil koně, a nevěděl, co si má myslit. Byla-li to paní Bonacieuxová a vracela se do Paříže, proč ta letmá schůzka, proč ten jedinký pohled, proč ten kradmo poslaný polibek? A nebyla-li to ona, což bylo také možné, neboť za takového soumraku byl omyl snadný, nebyl to spíše začátek nějaké intriky osnované proti němu s vnadidlem ženy, o níž se vědělo, že ji miluje?

Tři přátelé dojeli k němu. Všichni zřejmě viděli v okénku hlavu ženy, ale nikdo vyjma Athose paní Bonacieuxovou neznal. Athos byl ovšem přesvědčen, že to byla ona; ale jelikož jeho pozornost nebyla tak soustředěna k pěknému obličejíku jako pozornost d’Artagnanova, tvrdil, že zahlédl v nitru kočáru ještě jednu hlavu.

„Je-li tomu tak,“ pravil d’Artagnan, „převážejí ji patrně z jednoho vězení do druhého. Ale co s tím ubohým stvořením asi zamýšlejí a jak ji opět spatřím?“

„Příteli,“ řekl vážně Athos, „pomněte, že jedině mrtvé není již možno potkat na této zemi. O tom přece cosi víte stejně jako já, není-liž pravda? A jestli vaše milenka není mrtva a je opravdu onou ženou, kterou jsme právě zhlédli, dříve či později ji zase najdete. A možná, člověče,“ připojil škarohlídsky, „že to bude dřív, než budete sám chtít.“

Odbilo půl osmé, vůz přijel asi o dvacet minut později, než bylo řečeno v dopise. Přátelé upozornili d’Artagnana, že je čas k návštěvě, nechce-li ji ovšem ještě v posledním okamžiku odříci.

Ale d’Artagnan byl současně svéhlavý i zvědavý. Vzal si do hlavy, že půjde do kardinálova paláce a že vyzví, co mu chce říci Jeho Eminence. Nic nemohlo změnit jeho rozhodnutí.

Dojeli do ulice Saint-Honoré a na náměstí před kardinálovým palácem nalezli dvanáct přizvaných mušketýrů, jak se tam procházejí a čekají na kamarády.

Teprve nyní jim vysvětlili, oč jde.

D’Artagnan byl u slavného sboru královských mušketýrů velmi dobře znám, vědělo se, že bude jednoho dne stejně patřit k nim, a pokládali ho tedy již předem za druha. Bylo přirozené, že přijali s nadšením úkol, k němuž byli přizváni. Ostatně šlo o to, vyvést nějaký peprný kousek panu kardinálovi a jeho lidem, a k takovým podnikům byli tito chlapíci vždy ihned ochotni.

Athos je rozdělil na tři skupiny, ujal se vedení jedné z nich, druhou svěřil Aramisovi a třetí Porthosovi. Poté se každá skupina postavila do zálohy proti jednomu vchodu do paláce.

D’Artagnan pak vešel hlavním vchodem dovnitř.

Ačkoliv věděl, že má za zády statečné ochránce, nemohl se přece jen ubránit jakémusi neklidu, když krok za krokem vystupoval po hlavním schodišti. Jeho jednání s mylady se hodně podobalo zradě a dohadoval se, že mezi touto ženou a kardinálem jsou zřejmě politické styky. A nadto ten de Wardes, kterého tak zle zřídil, byl jedním z věrných Jeho Eminence a d’Artagnan věděl, že je Jeho Eminence právě tak krutá k svým nepřátelům, jako je vřele nakloněna přátelům.

Jestli ten de Wardes vypravoval naši příhodu kardinálovi – a jistě ji vypravoval –, mohu se pokládat takřka za odsouzence, říkal si d’Artagnan potřásaje hlavou. Ale proč čekal až dodneška? Je to asi jednoduché: mylady patrně na mne žalovala s tou pokrytecky bolestnou tváří, která jí tak sluší, a tím posledním přečinem přetekla míra trpělivosti. Naštěstí, dodal sám k sobě, jsou dole moji dobří přátelé a ti mne nenechají odvléci bez boje. Pravda ovšem je, že celá mušketýrská setnina pana de Tréville nemůže sama začít válku s kardinálem, který vládne veškerou mocí Francie a proti němuž je i královna bezbranná a král bez vůle. D’Artagnane, milý chlapče, jsi statečný, máš znamenité vlastnosti, ale ty ženské tě zničí!

K tomuto smutnému závěru dospěl, zrovna když už vstupoval do předsíně. Odevzdal dopis komorníkovi a ten ho uvedl do čekárny a sám zmizel v paláci.

V čekárně bylo asi pět či šest gardistů pana kardinála, kteří poznali d’Artagnana, a vědouce, že to byl on, kdo zranil Jussaka, podívali se na něho a podivně se usmáli.

D’Artagnan si vyložil ty úsměvy jako špatné znamení. Jenže náš Gaskoněc měl pro strach uděláno, či spíše – dík pyšné sebedůvěře, vrozené lidem jeho kraje – nedával hned tak najevo, co se děje v jeho duši, zvláště když to, co se tam dálo, se podobalo strachu. Proto se před pány gardisty hrdě napřímil a s rukou opřenou o bok zaujal postoj, který nepostrádal vznešenosti.

Komorník se nyní vrátil a pokynul d’Artagnanovi, aby šel za ním. D’Artagnanovi připadlo, že si gardisté, vidouce ho odcházet, něco mezi sebou šuškají.

Byl veden chodbou, prošel velikým sálem, vstoupil do knihovny a octl se tváří v tvář muži, který seděl u psacího stolu a psal.

Komorník ho uvedl do místnosti a beze slova se vzdálil.

D’Artagnan zůstal stát a prohlížel si sedícího.

Zpočátku se mu zdálo, že má co dělat s nějakým soudcem, který se probírá ve svých listinách, ale pak zpozoroval, že ten muž u psacího stolu píše, či spíše opravuje nestejně dlouhé řádky, rytmuje si na prstech nějaká slova. Poznal z toho, že stojí tváří v tvář básníku. Za chvilku sklapl básník rukopis, na jehož obálce bylo napsáno: Mirame, tragédie o pěti jednáních, a zdvihl hlavu.

D’Artagnan poznal kardinála.

HROZIVÉ ZJEVENÍ

Kardinál si opřel loket o rukopis, sklonil tvář do dlaní a okamžik mladého muže pozoroval. Nikdo neměl tak pronikavě pátravý pohled jako kardinál de Richelieu a d’Artagnan cítil, že mu ten pohled prolétl všemi žilami jako horečný zážeh.

Nicméně nepozbyl mysli a s kloboukem v ruce vyčkával přání Jeho Eminence. Nebylo na něm znát ani přílišnou pýchu, ani zbytečnou pokoru.

„Pane,“ promluvil kardinál, „jste z béarnských d’Artagnanů?“

„Ano, monsignore,“ odvětil mladý muž.

„V Tarbes a okolí je několik větví d’Artagnanů,“ pravil kardinál; „z které větve pocházíte?“

„Jsem synem toho, který bojoval v náboženských válkách po boku velikého krále Jindřicha, otce Jeho nejmilostivějšího Veličenstva.“

„Dobře. Tedy vy jste odešel asi před sedmi či osmi měsíci do hlavního města, hledat zde štěstí?“

„Ano, monsignore.“

„Přijel jste přes Meung, kde se vám cosi přihodilo, nevím už, co to bylo, ale zkrátka nějaká příhoda.“

„Monsignore,“ pravil d’Artagnan, „stalo se mi tohle…“

„Není třeba, není třeba,“ opáčil kardinál s úsměvem, který naznačoval, že tu historku zná tak dobře jako ten, který ji chtěl vypravovat. „Byl jste doporučen panu de Tréville, že?“

„Ano, monsignore; ale právě při té nešťastné záležitosti v Meungu…“

„…se dopis ztratil,“ doplnila Eminence. „Ano, to vím. Ale pan de Tréville je obratný znalec lidí, který prohlédne člověka na první pohled, a umístil vás v setnině svého švagra, pana des Essarts, ponechávaje vám naději, že dříve či později vstoupíte mezi mušketýry.“

„Monsignore je dokonale informován,“ pravil d’Artagnan.

„Od té doby se vám všelicos přihodilo: tak jste se jednoho dne procházel za Chartreux, ačkoliv by bylo bývalo tenkrát lépe, abyste byl jinde. Pak jste se svými přáteli podnikl cestu do lázní Forges; oni zůstali na cestě, vy jste jel dále. Měl jste zkrátka co dělat až v Anglii.“

„Monsignore,“ pravil d’Artagnan všecek zaražen, „jel jsem…“

„Na hon, do Windsoru či kam jinam, však do toho nikomu nic není. Já to ovšem vím, neboť můj úřad žádá, abych věděl vše. Po svém návratu jste byl přijat vznešenou osobou a vidím s radostí, že jste si ponechal památku, kterou vám dala.“

D’Artagnan si sáhl bezděčně na královnin diamant a rychle obrátil prsten kamenem do dlaně: bylo však již pozdě.

„Druhý den nato vás navštívil Cavois a vyzval vás, abyste přišel do mého paláce. Ale vy jste mu návštěvu neoplatil a to od vás nebylo rozumné.“

„Monsignore, obával jsem se, že jsem upadl v nemilost Vaší Eminence.“

„Jak? Pročpak, pane? Za to, že jste vykonal rozkazy svých nadřízených chytřeji a srdnatěji, než by to učinil kdokoliv jiný? Vždyť jste zasluhoval jen chválu! Jsem nemilostiv jen k těm, kteří neposlouchají, ne k těm, kdo poslouchají, jako vy… až příliš dobře… A abyste měl důkaz: upamatujte se, který den to bylo, když jsem pro vás vzkázal, a vzpomeňte si, co se zrovna ten večer stalo.“

Byl to ten večer, kdy došlo k únosu paní Bonacieuxové. D’Artagnan se zachvěl; blesklo mu hlavou, že se před půl hodinou jeho cesty znovu zkřížily s ubohou ženou, unášenou opět touž mocí, jež tehdy způsobila její zmizení.

„Abych dopověděl,“ pokračoval kardinál, „ježto jsem o vás již delší dobu neslyšel mluvit, chtěl jsem vědět, co děláte. Ostatně jste mi povinován jakýmisi díky; jistě jste sám pozoroval, jak šetrně s vámi bylo za všech okolností nakládáno.“

D’Artagnan se uctivě uklonil.

„Příčinou toho,“ pokračoval kardinál, „byl nejen cit pro přirozenou spravedlnost, ale i jistý záměr, který s vámi mám.“

D’Artagnanův úžas stoupal stále víc.

„Chtěl jsem vám ten záměr vyložit onoho dne, kdy jste obdržel mé první pozvání, ale vy jste nepřišel. Naštěstí není tím odkladem nic ztraceno a vyslechnete si můj návrh dnes. Sedněte si tamhle naproti mně, pane d’Artagnane; jste tak dobrý šlechtic, že nemusíte poslouchat vstoje.“

A kardinál ukázal prstem na židli. Mladý muž byl však tak udiven vším, co se dělo, že uposlechl až na druhý pokyn.

„Jste statečný, pane d’Artagnane,“ pokračovala Eminence, „jste také rozvážný, a to třeba cenit ještě výš. Mám rád lidi, kteří mají hlavu i srdce na pravém místě. Nijak se nelekejte,“ řekl kardinál s úsměvem, „těmi lidmi srdce myslím lidi srdnaté. Ale třebaže jste mladý a vstoupil jste sotva do života, máte mocné nepřátele: nedáte-li si pozor, zničí vás!“

„Bohužel, monsignore!“ odvětil mladý muž. „Mohou to učinit snadno, o tom není pochyby, neboť jsou silní a mají oporu, zatímco já jsem sám.“

„Ano, to je pravda; ale ač jste sám, vykonal jste již dosti a uděláte ještě víc, o tom nepochybuji. Nicméně je vám třeba ochrany na dobrodružné dráze, kterou jste nastoupil; neboť nemýlím-li se, přišel jste do Paříže se ctižádostivým rozhodnutím udělat tu štěstí.“

„Jsem ve věku ztřeštěných nadějí, monsignore,“ řekl d’Artagnan.

„Ztřeštěné naděje jsou jen pro hlupáky, pane, a vy jste muž ducha. Co byste řekl tomu, kdybych vám nabídl hodnost poručíka v mé gardě a po válečném tažení vám přidělil setninu?“

„Ach monsignore!“

„Přijímáte, není-liž pravda?“

„Monsignore,“ opakoval d’Artagnan rozpačitě.

„Jak, vy odmítáte?“ zvolal udiveně kardinál.

„Jsem v gardě Jeho Veličenstva, monsignore, a nemám nejmenší příčiny být nespokojen.“

„Ale mně se zdá,“ řekla Eminence, „že moje garda je také gardou Jeho Veličenstva, a slouží-li kdo ve francouzském sboru, slouží přece vždy králi.“

„Monsignore, Vaše Eminence rozuměla špatně mým slovům.“

„Chcete záminku, není-liž pravda? Rozumím. Dobrá, záminka je po ruce. Povýšení, válečné tažení na obzoru, příležitost, kterou vám nabízím – to bude pro svět; pro vás – potřeba spolehlivého ochránce, neboť je dobře, abyste věděl, pane d’Artagnane, že mi na vás došly těžké stížnosti: nezasvěcujete své dny a noci výhradně službě královské!“

D’Artagnan se začervenal.

„Ostatně,“ pokračoval kardinál a položil ruku na hromadu listin, „mám zde celý svazek listin, které se týkají vás. Ale než je budu číst, chtěl jsem s vámi promluvit. Znám vás jako muže, který se umí rozhodnout, a bude-li někdo dobře řídit vaše služby, nepovedou vás do záhuby, nýbrž k vašemu prospěchu. Rozmyslete si to a rozhodněte se.“

„Vaše dobrotivost mne uvádí do rozpaků, monsignore,“ odvětil d’Artagnan, „a připadám si před vaší velkodušností jako ubohý červ. Ale dovoluje-li mi Vaše Milost promluvit upřímně…“

D’Artagnan se zarazil.

„Zajisté, mluvte.“

„Děkuji. Musím tedy říci Vaší Eminenci, že všichni mí přátelé jsou mezi mušketýry a u královské gardy a všichni mí nepřátelé nepochopitelným řízením osudu ve službách Vaší Eminence. Sem bych přišel nevhod a tam by se na mne dívali skrz prsty, kdybych přijal to, co mi Vaše Milost nabízí.“

„Snad už nejste natolik zaslepen pýchou, abyste se domníval, že vám nenabízím, zač stojíte?“ řekl kardinál s pohrdlivým úsměškem.

„Naopak, monsignore, Vaše Eminence je ke mně až přespříliš laskavá a já si myslím, že jsem ještě dávno nevykonal tolik, aby mě to činilo hodným vaší dobroty. Milosti, co nevidět začne obléhání La Rochelle. Budu sloužit na očích Vaší Eminence, a budu-li mít to štěstí, že se v boji osvědčím tak, abych na sebe obrátil vaši pozornost, nuže, potom budu mít za sebou aspoň nějaký vynikající čin, který bude moci ospravedlnit přízeň, jíž mne chce Vaše Milost poctít. Každá věc potřebuje čas, monsignore; snad budu mít později právo dát se dobrovolně do vašich služeb – v této chvíli bych vypadal, jako bych se prodával.“

„To jest odmítáte zkrátka přejít do mých služeb, pane,“ pravil kardinál podrážděně; nicméně pronikla z jeho hlasu i jakási úcta k tomuto pevnému postoji. „Zůstaňte tedy volný a ponechte si své nenávisti i své sympatie.“

„Monsignore…“

„Dobře, dobře,“ řekl kardinál. „Nehorším se na vás, ale pochopíte zajisté, že mám už tak dost starostí, abych ochránil a odměnil své přátele. Své nepřátele musím ponechat osudu; přesto však vám ještě dám dobrou radu: chovejte se dobře, pane d’Artagnane, neboť odtáhnu-li jednou ruku, kterou nad vámi držím, nedám za váš život ani zlámanou grešli.“

„Vynasnažím se, monsignore,“ odvětil Gaskoněc s ušlechtilou sebedůvěrou.

„A bude-li vám jednou viset nebezpečí přímo nad hlavou,“ pravil Richelieu se zřejmým úmyslem, „vzpomeňte si, že jsem vás vyhledal a učinil, co mohl, abych od vás to neštěstí odvrátil.“

„Ať se stane cokoliv,“ odvětil d’Artagnan, ukláněje se s rukou na srdci, „budu na věky vděčen Vaší Milosti za to, jak laskavě se mnou jednala.“

„Dobře tedy; jak jste řekl, pane d’Artagnane, uvidíme se po válce. Budu vás mít na očích, neboť budu také při tom,“ řekl ještě kardinál a ukázal prstem na nádherné brnění, které měl připraveno. „A po návratu spolu zúčtujeme.“

„Monsignore,“ zvolal d’Artagnan, „neničte mne tíhou své nemilosti. Zůstaňte nestranný, shledáte-li, že jsem jednal jako řádný muž.“

„Mladíčku,“ pravil Richelieu, „budu-li vám vůbec moci říci ještě jednou to, co jsem řekl dnes, slibuji, že to bude řečeno.“

Poslední Richelieuova slova obsahovala hroznou nejistotu. D’Artagnana poděsila ještě více než přímá hrozba, neboť skrývala výstrahu. Kardinál jej tedy hodlal uchránit jistého nebezpečí, jež mu zřejmě hrozí. Otvíral již ústa, aby odpověděl, ale kardinál ho velitelským posunkem propustil.

D’Artagnan vyšel ven, avšak u východu se mu podivně sevřelo srdce a jen taktak že se nevrátil zpátky. Ale tu uviděl v duchu vážnou a přísnou tvář Athosovu: kdyby byl přistoupil na návrh, který mu Richelieu učinil, Athos by mu již nikdy nepodal ruku. Athos by se ho zřekl.

To pomyšlení jej zadrželo; tak mocný je vliv, jímž povaha opravdu veliká působí na své okolí.

Sestoupil rychle po témž schodišti, kterým přišel, a před bránou nalezl Athose a čtyři mušketýry, kteří čekali na jeho návrat a počali se již znepokojovat, co s ním je. D’Artagnan je jedním slovem upokojil a Planchet běžel zpravit ostatní hlídky, že není třeba stát déle na stráži, protože jeho pán právě živ a zdráv opustil kardinálův palác.

Odebrali se všichni k Athosovi a tam se Aramis a Porthos vyptávali po příčině podivné schůzky; avšak d’Artagnan se omezil na vysvětlení, že si ho dal pan de Richelieu zavolat, aby mu nabídl vstup do jeho gard s hodností poručíka, a on že odmítl.

„Jednal jste správně,“ vykřikli jedním hlasem Porthos i Aramis. Athos upadl do hlubokého zasnění a neřekl nic. Ale jakmile osaměli, pravil: „Udělal jste to, co jste měl, ale možná, že jste tím chybil.“

D’Artagnan si povzdychl; tato slova souzněla se skrytým hlasem v jeho duši a ten hlas mu napovídal, že jde vstříc trpkým dobám.

Nazítří uběhlo v přípravách k odjezdu; d’Artagnan se šel rozloučit s panem de Tréville. To se ještě soudilo, že rozluka gardistů s mušketýry bude jen kratičká. Král konal toho dne válečnou radu a příští den se mělo vyrazit. Pan de Tréville se tedy pouze d’Artagnana otázal, nepotřebuje-li od něho něco, avšak d’Artagnan hrdě odvětil, že má vše, co potřebuje.

Noc svedla dohromady všechny přátele z gard pana des Essarts a z mušketýrské setniny pana de Tréville, kteří byli zvyklí se spolu stýkat. Loučili se, aby se zase sešli, až dá Bůh a dá-li vůbec. Noc byla tudíž nadmíru hlučná, jak si lze představit, neboť v podobném případě se vyhánějí nejtěžší starosti okázalou bezstarostností.

Druhého dne se za prvních zvuků trubky přátelé rozešli: mušketýři chvátali do paláce pana de Tréville, gardisté do paláce pana des Essarts. Oba velitelé odvedli svou setninu ihned nato do Louvru a král vykonal jejich přehlídku.

Král byl smutný a vypadal nemocen, takže poněkud pozbyl svého vznešeného vzezření. Včera ho zachvátila horečka uprostřed sezení soudní rady. Neotřáslo to však nikterak jeho rozhodnutím vytáhnout do pole, a ačkoliv ho lékaři varovali, vykonal přehlídku, neboť doufal, že rázností nejspíš přemůže chorobu, jež se ho počínala zmocňovat.

Po přehlídce vytáhli do pole ihned toliko gardisté; mušketýři měli vyjet z Paříže až zároveň s králem. Tak se mohl Porthos ve své nádherné výzbroji ještě jít ukázat do ulice aux Ours.

Prokurátorka viděla z okna, jak se nese ve své krásné uniformě a na krásném koni. Milovala Porthose příliš, aby ho nechala takto odejít; zakývala na něj, aby slezl s koně a přišel nahoru. Porthos byl báječný; řinčel ostruhami, jeho kyrys zářil, meč bil hrdě o nohy. Tentokrát nebylo písařům do smíchu, šla z něho hrůza. Mušketýr byl uveden k panu Coquenardovi, jehož malá šedivá očka zasvítila hněvem, když svého bratrance spatřil nového od hlavy k patě. Jedna věc jej však utěšovala, a to obecné tvrzení, že tažení bude tvrdé: doufal v skrytu srdce, že bude Porthos na výpravě zabit.

Porthos složil panu Coquenardovi poklonu a rozloučil se s ním. Mistr Coquenard mu přál mnoho štěstí.

Pokud jde o paní Coquenardovou, nedovedla zadržet slzy, ale tuto bolest jí nikdo neměl za zlé; znali její příchylnost k příbuzným, pro niž mívala často s manželem prudké spory.

Pravé rozloučení se ovšem odbylo v pokoji paní Coquenardové a bylo srdcervoucí.

Prokurátorka mávala šátečkem svému milenci, pokud ho mohla sledovat očima, a nahýbala se přitom z okna tak vášnivě, jako by se chtěla vrhnout dolů. Porthos přijímal ty důkazy lásky jako člověk zvyklý podobným projevům. Teprve když zahýbal za roh ulice, sňal klobouk a zamával jím na rozloučenou.

Aramis zatím psal dlouhý dopis. Komu? Nikdo nevěděl. V sousedním pokoji čekala Ketty, která měla ještě týž den odjet do Toursu.

Athos pil pomalými doušky poslední láhev svého španělského vína. V té chvíli už byl d’Artagnan se svou setninou na pochodu. Když dorazili na předměstí Saint-Antoine, ohlédl se a zvesela si prohlížel Bastilu. Pohroužil se tak do svého pohledu, že si nevšiml mylady, která jela kolem na žlutohnědém koni a ukázala naň prstem dvěma zarputile vyhlížejícím mužům, kteří se ihned nato přiblížili k jedoucí četě, aby si ho lépe prohlédli. Na jejich dotaz němým pohledem odpověděla mylady pokynem, že právě to je on.

Když se ujistila, že její rozkazy budou vykonány a nedojde k omylu, pobídla koně a zmizela.

Oba muži nato sledovali setninu a u výjezdu z předměstí Saint-Antoine vsedli na osedlané koně, s nimiž už na ně čekal podomek bez livreje.

OBLÉHÁNÍ LA ROCHELLE

Obléhání La Rochelle bylo jednou z velikých politických událostí panování Ludvíka XIII. a jedním z hlavních vojenských podniků kardinálových. Je tedy vhodné, a dokonce nutné říci o něm několik slov. Řada podrobností tohoto obléhání se ostatně dosti úzce váže s příběhy, jejichž vyprávění jsme se podjali, takže je stejně nemůžeme přejít mlčením.

Politické důvody, pro něž kardinál započal obléhání, byly vážné. Vyložme nejprve je a přejděme poté na hlediska zvláštní, jež měla na Jeho Eminenci jistě vliv nemenší.

Z důležitých měst, která poskytl Jindřich IV. jako útočiště hugenotům, zbývala už jen La Rochelle. Šlo nyní o to, zničit tuto poslední pevnost kalvinismu, zhoubný kvas, odkud se neustále podněcovaly zárodky občanské vzpoury nebo války se zahraničím.

Stačila jediná výzva a nespokojení Španělé, Angličané, Italové, dobrodruzi všech národů, žoldnéři všech sekt se sbíhali pod prapory protestantů a tvořili jakési rozlehlé sdružení, jehož údy se rozbíhaly do všech koutů Evropy.

Pevnost La Rochelle, jejíž důležitost vyrostla na troskách jiných kalvínských měst, byla tedy ohniskem různic a rozkolných ctižádostí. Ba více, její přístav byl ve francouzském království poslední bránou, jež zůstala otevřena Angličanům. Tím, že tento přístav uzavřel Anglii, dokončil kardinál dílo Jany z Arku a vévody de Guise.

Však také Bassompierre, který byl zároveň protestant i katolík, protestant z přesvědčení a katolík jakožto komtur řádu sv. Ducha, ten Bassompierre, který byl rodem Němec a srdcem Francouz, a měl konečně zvláštní velení při obléhání La Rochelle, pravil při útoku v čele několika pánů, rovněž protestantů:

„Uvidíte, pánové, že budeme tak hloupí a tu La Rochelle opravdu dobudeme!“

A Bassompierre měl pravdu, dělová palba z ostrova Ré předpovídala dragonády v Cevennách: dobytí La Rochelle bylo předmluvou k Ediktu nantskému.

Ale jak už jsme řekli, vedle těchto politických záměrů ministrových, jež měly za cíl jednotu a zjednodušení, musí se kronikář zmínit i o jeho vlastních osobních pohnutkách člověka zamilovaného a žárlivého soupeře.

Jak je obecně známo, byl Richelieu zamilován do královny; těžko ovšem říci, zda u něho měla ta láska pouze cíl politický nebo byla-li to opravdu jedna z těch hlubokých vášní, jež Anna Rakouská vzněcovala ve všech mužích kolem sebe. Ale buď jak buď, víme podle vývoje, který předcházel tomuto příběhu, že Buckingham nad ním zvítězil a ve dvou či třech případech, zvlášť v známé historce se závěsky, ho díky oddanosti tří mušketýrů a odvaze d’Artagnanově krutě přelstil.

Richelieuovi tedy šlo nejen o to, zbavit Francii nepřítele, nýbrž i o pomstu nad sokem. A msta měla být ve svém celkovém účinu velkolepá a skvělá a důstojná muže, který třímá ve své ruce síly celého království.

Richelieu věděl, že potíraje Anglii potírá Buckinghama a že triumf nad Anglií je triumfem nad Buckinghamem; věděl konečně také, že pokoří-li Anglii v očích Evropy, pokoří Buckinghama v očích královniných.

Avšak i Buckingham, ačkoliv mu šlo na prvním místě o čest Anglie, byl ze své strany poháněn naprosto stejnými zájmy jako kardinál. Také Buckingham šel za svou osobní pomstou: nemohl-li se vrátit do Francie jako vyslanec, chtěl se tam vrátit jako dobyvatel.

Vysvítá z toho, že významnou sázkou partie, kterou rozehrávala dvě nejmocnější království z vůle dvou zamilovaných mužů, byl pohled krásných očí Anny Rakouské.

První výhodu získal vévoda z Buckinghamu: připluv znenadání k ostrovu Ré s devadesáti loďmi a asi dvaceti tisíci muži, překvapil hraběte de Toirac, který měl na ostrově velení královských sil, a po krvavém boji dosáhl, že hrabě odplul.

Připomeňme mimochodem, že v té bitce zahynul baron de Chantal, který zanechal sirotka, půldruhého roku starou holčičku.

Z té holčičky se potom stala paní de Sévigné. Hrabě de Toirac ustoupil s posádkou do tvrze Saint-Martin a stovkou mužů obsadil pevnůstku nazvanou La Prée.

Tato událost uspíšila kardinálovo rozhodnutí; zatím než se on a král mohli ujmout velení nad obléháním La Rochelle, poslal napřed vévodu Orleánského, aby zahájil prvé operace, a odeslal na válečné jeviště všechno vojsko, jež měl po ruce.

K takovému oddílu, vyslanému jako přední hlídka, náležel náš přítel d’Artagnan.

Jak jsme pravili, král měl vytrhnout za nimi ihned po skončení soudní rady. Ale když odtud odcházel – bylo to 23. června – cítil, že se ho zmocňuje horečka. Vydal se však přesto na cestu, ale jeho stav se zhoršil a ve Villeroi byl nucen zastavit.

Tam, kde zůstal král, musili přerušit pochod i mušketýři. Tak se stalo, že gardista d’Artagnan se vzdálil, byť dočasně, od svých dobrých přátel Athose, Porthose a Aramise. To odloučení zatím pokládal jen za drobnou nehodu; byl by soudil jinak a vážně se znepokojil, kdyby byl mohl tušit, jakými tajemnými a zhoubnými nástrahami je obklopen.

Nicméně však dorazil bez nehody do tábora, zřízeného před La Rochelle, asi 10. září roku 1627.

Nic se zatím ještě nezměnilo: vévoda Buckingham se svými Angličany, pány ostrova Ré, pokračoval bez úspěchu v obléhání tvrze Saint-Martin a pevnůstky La Prée, a otevřené nepřátelství s La Rochelle trvalo teprv asi dva nebo tři dny; propuklo kvůli tvrzi, kterou dal vévoda z Angouleme postavit naproti městu.

Gardisté, kteří sloužili pod panem des Essarts, byli ubytováni v Minimes.

Jak víme, byl d’Artagnan tak zaujat ctižádostí dostat se do mušketýrské setniny, že zřídkakdy uzavíral přátelství se svými současnými druhy. Byl tedy celkem sám a mohl se nerušeně obírat vlastními úvahami.

Nebyly nikterak růžové: od chvíle, kdy přišel do Paříže, se mu pletly do cesty veřejné intriky; jeho soukromé zájmy, láska a štěstí, příliš nepokročily.

Mluveno o lásce: jediná žena, již miloval, byla paní Bonacieuxová, a paní Bonacieuxová zmizela a on dosud nebyl s to vyzvědět, co se s ní stalo.

A pokud jde o štěstí: on, chudák, si znepřátelil kardinála, člověka, před nímž se třásly i nejvýše postavené osoby v království, králem samým počínaje.

Tento člověk ho mohl rozdrtit, a přece to neučinil. Pro ducha tak důvtipného jako d’Artagnan byla ta shovívavost průzorem, jímž zahlédal lepší budoucnost.

Znepřátelil si ještě jednoho člověka; domníval se, že se ho nemusí tolik obávat, ale podvědomě přitom cítil, že ho nelze přezírat: byla to mylady.

V náhradu za to si získal ochranu a přízeň královninu. Ale v té době byla královnina přízeň důvodem k nejurputnějšímu pronásledování a její ochranná ruka, jak víme, ochraňovala velmi špatně: svědectvím byly případy Chalaisův a paní Bonacieuxové.

Nejurčitější hodnotou z toho, co získal, byl diamant na jeho prstě v ceně asi pěti či šesti tisíc liber. A vlastně ani ten diamant pro něho neměl okamžitě větší cenu než oblázky, po kterých šlapal, neboť jeho ctižádostivé záměry vyžadovaly, aby si jej ponechal a mohl se jím jednou před královnou prokázat; nemohl se ho tedy stejně zbavit.

Říkáme oblázky, po kterých šlapal, neboť zabývaje se těmito úvahami, procházel se d’Artagnan sám a sám po jedné pěkné cestičce, která vedla z tábora do vesnice Angoutin; jeho myšlenky ho zavedly dále, než si myslil, a schylovalo se už k večeru, když se mu zazdálo, jako by se v posledních paprscích zapadajícího slunce zablyštělo za křoviskem ústí muškety.

D’Artagnan měl bystré oko a nebyl na hlavu padlý; pochopil, že mušketa sem nepřišla sama a že ten, kdo ji přinesl, se neskryl za plotem v přátelském úmyslu.

Rozhodl se tedy vzít do zaječích, když tu za skaliskem na druhé straně cesty zahlédl ústí druhé muškety.

Byla to zřejmě nastražená past.

Mladý muž vrhl rychlý pohled na mušketu a srdce mu zabušilo, když viděl, že se sklání směrem k němu; avšak jakmile ústí hlavně znehybnělo, vrhl se na břicho k zemi. V témž okamžiku vyšla rána a d’Artagnan slyšel, jak mu kulka zasyčela nad hlavou.

Nemohl ztrácet ani chvilku. Vymrštil se jako struna, uskočil a v témž okamžiku rozmetala kulka z druhé muškety oblázky v místě, kde prve ležel tváří k zemi.

D’Artagnan nebyl z mužů zbytečně statečných, kteří pokoušejí smrt, jen aby se o nich mohlo říci, že necouvli ani o krok. Ostatně zde nešlo vůbec o odvahu – d’Artagnan zkrátka upadl do zákeřné léčky.

Mají-li ještě třetí ránu, řekl si sám k sobě, jsem ztracen. A ihned vzal nohy na ramena a utíkal směrem k táboru tak mrštně, jak to dovedou jen lidé jeho kraje, proslulí svou hbitostí. Avšak ačkoliv utíkal jako jelen, první střelec měl ještě čas znova nabít a poslat za ním druhou ránu tak dobře mířenou, že kulka srazila d’Artagnanův širák, který odletěl na deset kroků stranou.

Nemaje jiný klobouk, shýbl se d’Artagnan v plném běhu pro něj a udýchán a bledý dorazil konečně do svého bytu. Neřekl nikomu ani slova, sedl si za stůl a počal přemýšlet.

To, co se právě stalo, mohlo mít tři příčiny.

První a nejpřirozenější: mohl to být zákeřný úskok Rochellanů, kterým by přišlo jak náleží vhod, kdyby zabili jednoho z gardistů Jeho Veličenstva, předně proto, že by měli o jednoho nepřítele méně, a za druhé, že tento nepřítel mohl mít v kapse napěchovaný měšec.

D’Artagnan vzal do ruky svůj klobouk, prohlížel díru od kulky a potřásl hlavou. Kulka nebyla z muškety, nýbrž z hákovnice; však už jistota rány mu prve vnukla myšlenku, že bylo vystřeleno z nějaké zvláštní zbraně. Nebyla to tedy léčka vojenská, neboť kulka nebyla užívané ráže.

Mohla to být milá vzpomínka od pana kardinála. Vzpomínáme si, že ve chvíli, kdy spatřil – dík šťastnému dopadu slunečního paprsku – zablesknout se ústí hlavně, podivoval se právě v duchu, jak je Jeho Eminence k němu shovívavá. Než d’Artagnan opět potřásl hlavou. Proti lidem, po nichž stačilo jen vztáhnout ruku, uchylovala se Jeho Eminence zřídka k podobným prostředkům.

Tohle mohla být jen pomsta mylady. Ano, to bylo nejpravděpodobnější.

Marně se snažil upamatovat se na rysy či na oblek vrahů; vzdálil se od nich tak rychle, že neměl čas ničeho si všimnout.

„Ach drazí přátelé!“ povzdychl si d’Artagnan, „kde jen jste? Jak mi chybíte!“

Strávil velmi špatnou noc. Třikrát nebo čtyřikrát se vytrhl ze sna, vyděšen představou, že se někdo plíží k jeho lůžku a chce ho bodnout dýkou. Ale přece jen se rozednilo, aniž se co přihodilo.

D’Artagnan však tušil správně, že co je odloženo, není ještě proto zapomenuto.

Zůstal po celý den ve svém bytě. Omlouval se sám před sebou, že je špatné počasí.

Pozítří v devět hodin byl vybubnován nástup. Vévoda Orleánský přehlížel stráže. Gardisté se stavěli do zbraně a d’Artagnan se zařadil mezi své druhy.

Vévoda předstoupil před bojový šik. Všichni vyšší důstojníci se dostavili k němu, aby mu vzdali poctu, mezi nimi i pan des Essarts, kapitán gardistů.

Po chvilce se d’Artagnanovi zazdálo, jako by pan des Essarts na něho kýval, aby k němu přišel; čekal ještě na jedno gesto svého představeného, aby se ujistil, že se nemýlí. Pak však vystoupil z řady a zamířil k důstojníkovi, aby přijal rozkaz.

„Vévoda hledá několik dobrovolníků pro nebezpečné poslání, jež bude velmi čestné pro ty, kteří je vykonají, a tak jsem vám dal znamení, abyste byl připraven.“

„Díky, kapitáne,“ odvětil d’Artagnan, který si nepřál nic lepšího než se vyznamenat před generálovýma očima.

Rochellané totiž podnikli v noci výpad a dobyli zpět jedné bašty, jíž se královská armáda před dvěma dny zmocnila. Bylo třeba provést obhlídku, aby se zjistilo, jakými silami nová posádka baštu chrání.

Po nějaké chvíli skutečně vévoda hodně nahlas řekl: „Potřeboval bych pro ten úkol tři nebo čtyři dobrovolníky, vedené spolehlivým mužem.“

„Pokud jde o spolehlivého muže, takového mám na dosah ruky,“ pravil pan des Essarts a ukázal na d’Artagnana, „a co se týče těch tří či čtyř dobrovolníků, stačí, když Vaše Milost blíže vyloží svůj záměr, a hned bude mít na vybranou lidí, co bude libo.“

„Čtyři dobrovolníci, kteří jsou ochotni dát se se mnou zabít,“ zvolal d’Artagnan a zvedl svůj meč.

Dva z jeho kamarádů gardistů přiskočili ihned a k nim se přidružili dva vojáci; důstojníci shledali, že je to dostatečný počet, a d’Artagnan tedy odmítl všechny ostatní, nechtěje připravit o zásluhy ty, kteří se přihlásili první.

Nevědělo se, zda Rochellané dobytou pevnůstku opravdu obsadili a ponechali tam posádku, a proto bylo třeba prozkoumat označené místo dostatečně zblízka a celou věc ověřit.

D’Artagnan a jeho čtyři druhové se vydali ihned na cestu. Pustili se příkopem: oba gardisté kráčeli v řadě s velitelem a vojáci šli za nimi.

Dostali se tak, chráněni přední zdí, až asi na sto kroků k baště. Tam se d’Artagnan ohlédl a zjistil, že oba vojáci zmizeli. Usoudil, že dostali strach a zůstali vzadu, a pokračoval tedy v postupu.

Na ohybu hradeb byli už jen asi šedesát kroků od bašty.

Nebylo nikoho vidět, bašta vypadala opuštěná. Naši tři ztracenci chviličku uvažovali, mají-li jít dále ještě dopředu, když tu náhle zakroužily kolem kamenného obra obláčky dýmu a d’Artagnanovi a jeho druhům zasvištělo kolem hlavy asi tucet střel. Věděli, co chtěli vědět: bašta byla obsazena. Pobývat déle na místě tak nebezpečném bylo by bývalo zbytečnou neopatrností. D’Artagnan a oba gardisté se otočili a dali se na ústup, který se podobal útěku.

Když dorazili k ohybu příkopu, který jim měl sloužit jako záštita, jeden z gardistů padl: koule mu prostřelila prsa. Druhý, který zůstal živ a zdráv, utíkal dále směrem k táboru.

D’Artagnan nechtěl takto opustit svého druha a sklonil se k němu, aby ho pozdvihl a pomohl mu dostat se ke svým. Ale v tom okamžiku třeskly dvě rány: jedna koule roztříštila hlavu raněnému gardistovi, druhá proletěla na dva palce od d’Artagnana a rozplácla se na skalisku.

Mladý muž se mžikem obrátil, neboť tento útok nemohl pocházet z bašty, jež byla skryta za ohybem příkopu. V mysli se mu pojednou mihla vzpomínka na dva vojáky, kteří ho opustili, a připomněla mu vrahy z předvčerejška; tentokrát se rozhodl přijít věci na kloub a padl na tělo svého druha, jako by byl také mrtev.

V témž okamžiku zahlédl dvě hlavy, jež se objevily nad opuštěným předním opevněním asi třicet kroků od něho: byly to opravdu hlavy oněch dvou vojáků. D’Artagnan se nemýlil: tito dva chlapíci s ním šli jen proto, aby ho zavraždili, doufajíce, že smrt mladého muže bude přičtena na vrub nepříteli.

Jelikož však mohl být jen poraněn a vyzradit jejich zločin, přiblížili se, aby své dílo dokonali; naštěstí je d’Artagnanova lest tak oklamala, že opomněli znovu nabít své zbraně.

Jakmile byli na deset kroků od něho, vymrštil se d’Artagnan, který ani při pádu nepustil z ruky meč, a dvěma skoky byl u nich.

Vrahové pochopili, že nemohou utéci zpět do tábora, neboť nezabijí-li tohoto muže, budou jím obviněni; bylo tedy jejich prvním pomyšlením přeběhnout k nepříteli. Jeden z nich uchopil svou pušku za hlaveň a užil jí jako kyje. Chtěl d’Artagnanovi zasadit strašnou ránu, ale mladík uskočil stranou, a tak se jí uhnul. Tímto pohybem však uvolnil cestu druhému zákeřníku, který se ihned pustil úprkem k baště. Rochellané ovšem nevěděli, s jakým úmyslem k nim ten člověk běží; proto naň vypálili a chlapík klesl zasažen kulí, jež mu roztříštila rameno.

D’Artagnan se mezitím vrhl na druhého vojáka a dorážel na něj

mečem; zápas nebyl dlouhý, bídník měl na svou obranu jen nenabitou ručnici. Gardistův meč sklouzl po hlavni zbraně nyní nepotřebné a proklál vrahovo stehno. Muž upadl. D’Artagnan mu mžikem nasadil hrot svého meče na hrdlo.

„Proboha, nezabíjejte mne!“ křičel bandita. „Milost, milost, pane důstojníku! Řeknu vám všechno.“

„Jestlipak to tvoje tajemství stojí aspoň za to, abych ti daroval život?“ otázal se ho mladík a zadržel ránu.

„Ba jistě; však vy sám také uznáte, že je život pěkná věc, když je člověku dvaadvacet let jako vám a může všeho dosáhnout, když je tak krásný a statečný jako vy.“

„Bídníku!“ pravil d’Artagnan, „mluv tedy rychle: kdo tě pověřil, abys mne zavraždil?“

„Žena, kterou neznám, ale již nazývají mylady.“

„Neznáš-li tuto ženu, jak to, že víš její jméno?“

„Můj kamarád ji znal a jmenoval ji tak. Jednala také s ním, a ne se mnou. On má dokonce v kapse psaní od té osoby; má asi pro vás nějakou zvláštní důležitost, jak jsem poznal z řeči.“

„A jaký ty máš podíl na tom úkladu?“

„Navrhl mi, abychom ten kousek provedli spolu, a já jsem přijal.“

„A kolikpak vám dala za tu počestnou výpravu?“

„Sto louisdorů.“

„Na mou věru,“ prohodil jinoch se smíchem, „to si mne cení opravdu vysoko: sto louisdorů! To je pro takové bídáky jako vy celé jmění, teď chápu, že jsi tu nabídku přijal, a dám ti milost, ale pod jednou podmínkou!“

„Pod jakou?“ vyhrkl voják znepokojeně, neboť viděl, že všechno ještě není skončeno.

„Že mi dojdeš pro ten dopis, co má tvůj kamarád v kapse.“

„Ale to je jen jiný způsob, jak mne zabít!“ vykřikl voják. „Jakpak mohu dojít v dešti kulí z bašty pro dopis?“

„Přesto se musíš rozhodnout, že půjdeš, nebo se ti zaručuji, že tě vlastní rukou zabiji.“

„Milost, pane, slitování! Ve jménu té mladé dámy, kterou milujete a o níž snad myslíte, že je mrtva, ačkoliv mrtva není!“ vzkřikl bandita. Padl na kolena, ale musil se již opřít o ruce, neboť mu s krví ubývalo sil.

„Odkud víš, že já miluji nějakou mladou ženu a že jsem myslil, že je mrtva?“ ptal se d’Artagnan

„Z psaní, jež má kamarád v kapse.“

„Nu, aspoň vidíš, že potřebuji to psaní dostat,“ pravil d’Artagnan. „Nech už tedy odkladů a váhání, nebo ti přísahám jako čestný muž, že ačkoliv se štítím až dost smočit svůj meč ještě jednou v krvi takového bídáka jako ty…“

A při těch slovech učinil d’Artagnan tak hrozivý pohyb, že se raněný zvedl.

„Zadržte, zadržte!“ zasténal. „Hrůza mi dodala odvahy; už jdu…“

D’Artagnan sebral se země vojákovu hákovnici, poručil mu, aby šel před ním, a postrkoval ho směrem, kde ležel jeho druh, bodaje ho hrotem svého meče do beder.

Na nešťastníka, který se snažil dovléci pokud možno neviděn těch dvacet kroků k tělu svého spoluviníka, zanechávaje za sebou krvavou stopu a zbledlý ještě více blízkostí smrti, byl hrozný pohled.

Na jeho tváři, pokryté studeným potem, zračila se taková hrůza, že byl d’Artagnan jat soucitem a řekl s opovržlivým pohledem:

„Dobrá, ukážu ti, jaký je rozdíl mezi statečným mužem a takovým zbabělcem, jako jsi ty. Zůstaň si tu, půjdu sám.“

A ostražitě sleduje, co dělá nepřítel, svižně vyskočil. Využíval nerovnosti půdy, a tak se doplížil až k druhému vojáku.

Svého cíle mohl dosáhnout dvěma způsoby: buď prohledá chlapíka na místě, nebo ho odnese, chráně se jeho tělem jako štítem, až do příkopu a prohledá ho tam.

D’Artagnan se rozhodl pro to druhé a naložil si vraha na záda v témž okamžiku, kdy nepřítel vypálil.

Slabý otřes, lehké zafičení tří kulek, poslední sten a zachvění v agónii dokazovaly d’Artagnanovi, že ten, který ho chtěl zavraždit, mu právě zachránil život.

D’Artagnan dostihl příkopu a složil mrtvolu se sebe k nohám raněného, který byl málem stejně bledý jako jeho mrtvý druh.

Nato začal prohledávat jeho majetek: kožené pouzdro, tobolka, v níž byla zřejmě část peněz, které již bandita obdržel, míšek a kostky – to bylo celé dědictví po mrtvém. Míšek a kostky nechal ležet, kam padly, tobolku hodil raněnému a dychtivě otevřel kožené pouzdro.

Mezi papíry zřejmě nedůležitými nalezl toto psaní, pro jehož získání nasadil život:

Protože jste ztratil stopu té ženy, jež je nyní v bezpečí v jednom klášteře, kam jste ji nikdy neměl nechat skrýt, vynasnažte se aspoň, aby Vám neunikl muž. Ne-li, víte, že mám dlouhé ruce a že byste mi draze zaplatil těch sto louisdorů, které jsem Vám dala.

Podpis chyběl. Bylo však zřejmé, že dopis psala mylady.

D’Artagnan si jej tedy ponechal jako doličný předmět, a jsa za ohybem příkopu nadále v bezpečí, jal se vyslýchat raněného. Ten doznal, že společně se zabitým druhem měli uloženo unést jakousi mladou ženu, která opouštěla Paříž bránou de la Villette; avšak zastavili se prý na skleničku v jedné krčmě a kočár o deset minut propásli.

„A co jste měli dělat s tou ženou?“ zeptal se d’Artagnan s úzkostí.

„Měli jsme ji dopravit do jednoho paláce na náměstí Royale,“ pravil raněný.

„Tak, tak,“ zašeptal d’Artagnan, „tedy rovnou k ní, rovnou k mylady.“

A tu jinoch pochopil, jaká hrozná žízeň pomsty pohání tu ženu, aby zničila jeho i ty, kteří ho milují, a zachvěl se pod vědomím, jak je zasvěcena do všeho, co se děje u dvora, když tolik odhalila. Bezpochyby mívá své zprávy rovnou od kardinála.

Ale uprostřed všech těchto úvah mu zároveň svitlo, že královna konečně našla vězení, kde ubohá paní Bonacieuxová pykala za svou věrnou oddanost, a že ji z toho žaláře vysvobodila. Pocítil nad tím nelíčenou radost. Takový smysl tedy mělo ono psaní, které obdržel od mladé ženy, a její průjezd chaillotskou silnicí, jenž se tolik podobal zjevení.

Od této chvíle je vskutku v mezích možnosti, co předpověděl Athos: snad se opravdu shledá s paní Bonacieuxovou, klášter není žádným nedobytným místem.

To pomyšlení vneslo do jeho srdce opět bývalou laskavost. Obrátil se k raněnému, který úzkostlivě sledoval měnící se výraz jeho obličeje. Podal mu ruku a řekl:

„Seber se, opři se o mne a vrátíme se do tábora. Nenechám tě tu takhle zahynout.“

„Ano,“ vyhrkl raněný, který nechtěl věřit svému sluchu nad takovou velkodušností, „ale není to snad proto, abyste mne dal pověsit?“

„Zaručuji se ti svým slovem,“ pravil d’Artagnan, „že ti dnes podruhé dávám život.“

Raněný se smekl na kolena a políbil znovu nohy svého zachránce; avšak d’Artagnan už neměl pražádného důvodu zůstávat tak blízko nepříteli a sám zkrátil tyto důkazy vděčnosti.

Gardista, který se po prvém hromadném výstřelu vrátil, oznámil, že jeho čtyři druhové jsou mrtvi. Tím větší byl nyní údiv a také radost u pluku, když spatřili mladého muže, jak se živ a zdráv navrací.

Bodnou ránu svého průvodce vysvětlil d’Artagnan improvizovanou pohádkou o nepřítelově výpadu. Vylíčil smrt druhého vojína a nebezpečí, v němž se nacházeli. Vyprávění mu vyneslo pravý triumf. V armádě se celý den nemluvilo o ničem jiném než o jeho výpravě, a sám vévoda mu dal vyslovit své blahopřání.

Ostatně jako každý dobrý skutek s sebou přináší svou odměnu, i krásný čin d’Artagnanův přinesl své ovoce: vrátil mu ztracený klid. D’Artagnan skutečně počal opět věřit, že už může být klidný, když jeden jeho nepřítel je zabit a druhý obrácen a oddán jeho zájmům.

Ten klid však jen dokazoval, že náš milý d’Artagnan ještě stále mylady nezná.

ANJOUSKÉ VÍNO

Po zprávách o takřka beznadějném stavu králově začaly táborem pozvolna kolovat pověsti, že se uzdravuje. A poněvadž se vědělo, že na obležení velmi spěchá a chce mu být osobně přítomen, rozhlásilo se, že bude pokračovat v cestě, jakmile bude moci sednout na koně.

Po celý ten čas nepodnikal vévoda Orleánský téměř nic, neboť věděl, že bude tak jako tak brzy vystřídán ve své velitelské hodnosti, ať už vévodou d’Angouleme či Bassompierrem nebo Schombergem, kteří se hádali o vůdcovství.

Utrácel se tedy jeden den za druhým na průzkumy výzvědných hlídek; vévoda se nechtěl pouštět do žádného většího podniku a neměl se ani k tomu, aby zahnal Angličany z ostrova Ré, kde stále obléhali tvrz Saint-Martin a pevnůstku La Prée, jako Francouzi obléhali La Rochelle.

Jak jsme již řekli, nabyl d’Artagnan opět svého bývalého klidu, což se obvykle stává po zdařile přestálém nebezpečí. Zůstával mu v duši jen jediný neklid, a to, že nedostával žádné zprávy o svých přátelích.

Avšak jednoho rána, na počátku listopadu, se mu dostalo i v této věci vysvětlení dopisem, datovaným z Villeroi. Zněl takto:

Pane d’Artagnane,

pánové Athos, Porthos a Aramis se u mne dobře poměli a znamenitě poveselili, a byl to věru takový halas, že zámecký dozorce, muž velice přísný, jim uložil na několik dní domácí vězení.

Nicméně plním jejich rozkaz a posílám Vám dvanáct lahví svého anjouského vína, jež je tak rozjařilo; chtějí, abyste to víno vypil na jejich zdraví.

Učinil jsem tak, pane, a zůstávám s veškerou úctou Váš nejoddanější a nejposlušnější služebník

Godeau,

hostinský pánů mušketýrů

„V pořádku!“ zvolal d’Artagnan, „myslí na mne při svých radovánkách, tak jako jsem myslil já na ně při svých strastech. Toť se rozumí, že budu pít na jejich zdraví, a s radostí, ale nebudu pít sám.“

A d’Artagnan pospíšil k dvěma gardistům, s nimiž byl více spřátelen než s ostatními, a pozval je, aby si přišli k němu popít rozkošného anjouského vínečka, jež právě dostal z Villeroi. Jeden z gardistů byl však již zadán na dnešní večer, druhý na zítřejší, schůzka tedy byla smluvena na pozítří.

Po svém návratu domů poslal d’Artagnan oněch dvanáct lahví do

jídelny gardistů a nařídil, aby je dobře opatrovali. Když pak nastal slavnostní den, poslal d’Artagnan už v devět hodin Plancheta, aby všechno připravil; oběd byl stanoven na poledne.

Planchet, který zářil pýchou, že byl povýšen na správce tabule, přemýšlel, jak všechno zařídit. Přibral si proto sluhu jednoho ze spolustolovníků svého pána, jménem Fourreaua, a onoho falešného vojáka, který chtěl d’Artagnana zabít, a nemaje po svém zachránění kam se vrtnout, vstoupil do služeb d’Artagnanových či spíše Planchetových.

Doba hostiny nadešla, oba hosté se už dostavili, zasedli na svá místa a na stole se objevila řada mís s jídlem. Planchet s ubrouskem pod paží přisluhoval, Fourreau otvíral láhve a Brisemont, tak se jmenoval uzdravený, přeléval víno do skleněných karaf, neboť, jak se zdálo, otřesy po cestě se poněkud srazilo. První láhev byla při spodu trochu zakalena; Brisemont nalil tento rmut do skleničky a d’Artagnan mu dovolil, aby jej vypil, neboť ubohý chlapík nebyl ještě zcela při síle.

Stolovníci snědli polévku a právě nesli k ústům první sklenku, když tu z pevnosti Louis a z pevnosti Neuf zahřměly dělové rány. Gardisté myslili nejinak, než že jde o nějaký neočekávaný útok, buď ze strany obležených, či Angličanů, a skočili k svým mečům. D’Artagnan nebyl pomalejší než oni a všichni tři vyběhli z jídelny, aby co nejrychleji zaujali svá místa.

Avšak sotvaže vyšli ven, dozvěděli se o příčině té kanonády. Ze všech stran zaznívalo: „Ať žije král! Ať žije pan kardinál!“ a bubeníci bubnovali do všech úhlů světa.

Byla to pravda. Král, jak jsme řekli, byl již velmi netrpělivý, pospíšil si, urazil dvoudenní cestu za den a právě v této chvíli dorazil s celým svým dvorem a s posilou deseti tisíc mužů na místo. Před ním a za ním jeli mušketýři. D’Artagnan stál se svou setninou ve špalíru a pozdravil radostným gestem své přátele, kteří se na něho dívali, a pana de Tréville, jenž ho rovněž poznal.

Když byl uvítací obřad skončen, letěli si čtyři přátelé do náručí.

„Hrome,“ křičel d’Artagnan, „v lepší čas jste věru nemohli přijít a jídla nebudou mít ani čas vystydnout! Není-liž pravda, pánové?“ dodal, obraceje se k oběma gardistům, jež představil svým přátelům.

„Hleďme,“ podotkl Porthos, „tak se mi zdá, že se zde vesele žilo.“

„Doufám, že se toho vašeho oběda nezúčastní ženy,“ pravil Aramis.

„A máte v tom hnízdě nějaké slušné víno?“ ptal se Athos.

„Aby ne! Přece máme vaše víno, drahý příteli,“ odvětil d’Artagnan.

„Naše víno?“ řekl udiveně Athos.

„Jistěže, to, co jste mi poslali.“

„My že jsme vám poslali víno?“

„Vzpomeňte si přece, to libé vínečko z anjouských strání.“

„Ano, rozumím, které víno míníte.“

„Je to vaše oblíbené.“

„Určitě, nemám-li zrovna šampaňské či chambertinské.“

„Dobrá tedy, a protože není ani šampaňského, ani chambertinského, spokojíte se snad s tímhle.“

„Tak říkáte, že my – jací jsme labužníci – jsme si sem dali poslat anjouské víno?“ ptal se Porthos.

„To ne, ale je to víno, jež mi bylo posláno vaším jménem.“

„Naším jménem?“ řekli všichni tři mušketýři jedním hlasem.

„Že byste byl vy, Aramisi, poslal to víno?“ pravil Athos.

„Ne, a vy, Porthosi?“

„Či snad vy, Athosi?“

„Ani zdání.“

„Když jste to nebyli vy,“ vmísil se d’Artagnan, „tak to byl váš hostinský.“

„Náš hostinský?“

„Ano, váš hostinský Godeau, hostinský mušketýrů.“

„Pro mne za mne, ať je to víno odkud chce,“ řekl Porthos, „ochutnáme je, a je-li dobré, o vypití se postaráme.“

„Ba ne,“ zakročil Athos, „nepijme víno, o němž nevíme, odkud je.“

„Máte pravdu, Athosi,“ pravil d’Artagnan. „Nikdo z vás tedy nepověřil hostinského Godeaua, aby mi poslal víno?“

„Ne! A on vám je přesto naším jménem poslal, říkáte?“

„Zde je psaní,“ odvětil d’Artagnan. A podal dopis přátelům.

„To není jeho písmo!“ řekl Athos, „znám jeho rukopis, zrovna před odjezdem jsem platil účet naší společnosti.“

„Je to podvržené psaní,“ pravil Porthos, „vůbec žádné domácí vězení jsme přece neměli.“

„D’Artagnane,“ řekl vyčítavě Aramis, „jak jste mohl uvěřit, že bychom my byli dělali nějakou výtržnost?“

D’Artagnan zbledl a zachvěl se po celém těle.

„Ty mne lekáš,“ řekl Athos, který mu tykal jen při obzvláštních příležitostech. „Co se vlastně stalo?“

„Nohy na ramena, přátelé, nohy na ramena a běžme!“ vyhrkl d’Artagnan. „Klíčí mi v duši strašlivé podezření. Což kdyby to byla zase nová pomsta té ženy?“

V té chvíli zbledl i sám Athos.

D’Artagnan se vrhl do jídelny, tři mušketýři i oba gardisté za ním. První, co padlo d’Artagnanovi do oka, byl Brisemont, ležící na zemi a svíjející se v hrozných křečích.

Planchet a Fourreau, bledí jako smrt, snažili se mu pomoci, ale bylo zřejmé, že jakákoliv pomoc je marná – rysy umírajícího byly již staženy agónií.

„Hrůza!“ vykřikl třeštivě, když zhlédl d’Artagnana. „Hrůza! Dělal jste, že mi prokazujete milost, a otrávil jste mě!“

„Já?“ zvolal d’Artagnan zoufale, „já, ty nešťastníče? Že to můžeš vyslovit!“

„Vy jste mi dal to víno, vy jste mě vybídl, abych se napil, vy jste se na mně chtěl pomstít!“

„Nevěřte tomu, Brisemonte,“ pravil naléhavě d’Artagnan, „nevěřte tomu; přísahám vám, protestuji…“

„Ale je ještě Bůh na nebi! Bůh vás ztrestá! Panebože, ať trpí jednou tak jako teď já!“

„Při všem, co je mi svaté!“ vykřikl d’Artagnan a přiskočil až k umírajícímu, „přísahám vám, nevěděl jsem, že to víno je otrávené, a hodlal jsem je pít jako vy.“

„Nevěřím vám,“ zasténal znovu voják.

A v strašlivém záchvatu muk vydechl naposled.

„Hrůza hrůzoucí,“ mručel si pro sebe Athos, zatímco Porthos rozbíjel láhve a Aramis volal opožděně po zpovědníku.

„Ach přátelé drazí,“ promluvil konečně souvisle d’Artagnan, „přišli jste mi tedy zase jednou zachránit život, a nejen mně, ale i těmto pánům zde. A vás, páni, snažně žádám,“ pokračoval, obraceje se ke gardistům, „abyste o té příhodě pomlčeli. Je dobře možné, že v tom, co jste viděli, mají prsty hodně velcí páni, a zlo by tak padlo na naše hlavy.“

„Milostpane,“ vykoktal vtom Planchet víc mrtvý než živý, „milostpane, já z toho vyvázl jen o vlásek.“

„Jak, ty mezku,“ vykřikl d’Artagnan, „snad ses taky nenapil toho vína?“

„Ba, milostpane, chtěl jsem zrovna vypít skleničku na zdraví našeho krále, ale zaskočil mne Fourreau, že mě volají.“

„Běda!“ vyjekl Fourreau, drkotaje zuby hrůzou, „a já se ho chtěl zbavit, abych se mohl napít sám.“

„Pánové,“ řekl d’Artagnan a obrátil se znovu ke gardistům, „jistě uznáte, že po všem, co se zběhlo, bylo by velmi smutné teď hodovat. Račte mne tedy pro dnes omluvit a odložme, libo-li, hostinu na jiný den.“

Oba gardisté byli zdvořilí lidé a přijali d’Artagnanovy omluvy uznávajíce, že by čtyři přátelé byli nyní rádi o samotě; rozloučili se a odešli.

Jakmile byli mladý gardista a tři mušketýři beze svědků, podívali se na sebe pohledem, který nezastíral, že všichni jasně chápou vážnost chvíle.

„Především jděme pryč odtud,“ pravil Athos, „mrtvý, který zahynul násilnou smrtí, není příjemná společnost.“

„Planchete,“ řekl d’Artagnan, „svěřuji vaší péči mrtvolu toho ubožáka. Dejte ho pochovat v posvěcené zemi. Spáchal, pravda, zločin, ale konal pokání.“

Nato opustili čtyři přátelé místnost a zanechali tam jen Plancheta a Fourreaua, aby se postarali o ubohého Brisemonta.

Hostinský jim vykázal jiný pokoj a donesl jim vejce naměkko; pili k nim vodu, kterou si Athos nelenoval vlastnoručně načerpat ze studny. Několika slovy byli poté Porthos a Aramis zasvěceni do situace.

„Neříkal jsem to?“ pravil d’Artagnan Athosovi. „Vidíte sám, drahý příteli, je to boj na život a na smrt.“

Athos pokývl.

„Bohužel, vidím to až příliš dobře,“ pravil. „Jste si však jist, že to byla ona?“

„Ano, jsem si tím jist.“

„Nicméně se vám přiznám, že mám ještě své pochyby.“

„A co ten znak lilie na rameni?“

„Je to třebas Angličanka, která spáchala ve Francii nějaký zločin, a za to ji tu poznamenali.“

„Athosi, je to vaše žena, říkám vám,“ pravil d’Artagnan. „Nevzpomínáte si, jak se na ni hodil můj popis?“

„Věřil jsem tak najisto, že je mrtvá – pověsil jsem ji velmi důkladně.“

Nyní opět potřásl hlavou d’Artagnan. „Hlavní věc je, co teď dělat,“ pravil.

„Nepochybně nemůžeme natrvalo žít takhle s mečem nad hlavou,“ řekl Athos, „a je nutno z toho stavu nějak vyváznout.“

„Ale jak?“

„Poslyšte, snažte se s ní nějak setkat a domluvit; řekněte jí: Mír, nebo válku! Dávám vám čestné slovo, že mi vaše jméno nepřejde přes rty a že proti vám nikdy nic nepodniknu, a vy mi zase slavnostně slibte, že už se nikdy nebudete plést do mých věcí. Ne-li, vyhledám kancléře, půjdu ke králi, seženu sám kata, vzbouřím proti vám celý dvůr, označím vás veřejně jako znamenanou, odevzdám vás soudu, a jestliže vás osvobodí, pak, na mou čest, zabiju vás někde na rohu jako vzteklého psa.“

„Takový způsob by se mi líbil, ale kde se jí dostat na kobylku?“ pravil d’Artagnan.

„Čas, příteli, čas už si vynajde příležitost a příležitost zdvojnásobuje výhru; čím víc jsme vsadili, tím víc se dá vyhrát, umí-li člověk čekat.“

„Ale čekat obklopen vrahy a traviči…“

„Třesky plesky, vyvázli jsme až podnes, vyvázneme i nadále.“

„O nás tak nejde; však jsme muži a koneckonců patří k našemu povolání riskovat život. Ale ona!“ doložil d’Artagnan polohlasem.

„Kdo ona?“ neporozuměl Athos.

„Constance.“

„Paní Bonacieuxová! Ach pravda!“ řekl Athos. „Ubohý příteli, zapomněl jsem, že jste zamilován.“

„Ale cožpak nevíte z psaní, jež jste našel u toho mrtvého lumpa, že je v nějakém klášteře? V klášteře je člověk jako v peřince, a co se mne týče, slibuji vám, že jakmile obléhání La Rochelle bude skončeno…“

„Bravo!“ pravil Athos, „ano, můj milý Aramisi, však víme, že vaše touhy tíhnou k církvi.“

„Jsem mušketýrem jen prozatímně,“ řekl pokorně Aramis.

„Zdá se, že už zas dlouho nemá zpráv o své milence,“ dodal potichu Athos. „Ale žádné strachy, s tímhle si už na nás nepřijde.“

„Dobrá,“ vmísil se Porthos, „stačil by tedy, myslím, jednoduchý prostředek.“

„Jaký?“ optal se d’Artagnan.

„Pravil jste, že je v nějakém klášteře, viďte?“ mluvil dále Porthos.

„Ano.“

„Nu tak, jakmile bude po obléhání, z toho kláštera ji uneseme.“

„Ale musíme vědět, v kterém klášteře je.“

„To je pravda,“ řekl Porthos.

„Jak na to myslím,“ pravil Athos, „nesoudíte také, drahý d’Artagnane, že ve volbě toho kláštera má prsty královna?“

„Ano, té domněnce přikládám dost víry.“

„Nuže, to vám Porthos znamenitě pomůže.“

„Jakpak, prosím vás?“

„Nu, vaše vévodkyně přece, vaše markýza, vaše princezna; ta má panečku jistě dlouhé ruce!“

„Pst!“ zasyčel Porthos, položiv si prst na ústa. „Jestli se moc nemýlím, je na straně kardinálově, a nesmí tudíž nic vědět.“

„Tedy já beru na sebe pátrání v té věci,“ řekl Aramis.

„Vy, Aramisi?“ vykřikli všichni tři přátelé. „Vy, jakpak?“

„Prostřednictvím královnina almužníka, jsem s ním velmi zadobře,“ řekl Aramis a začervenal se.

Po tom ujištění skončili naši čtyři přátelé svůj skromný oběd a rozloučili se se slibem, že se ještě téhož večera opět sejdou; d’Artagnan se vrátil do Minimes a tři mušketýři odkvapili do králova ležení, kde si musili obstarat nějaké ubytování.

KRČMA U ČERVENÉHO HOLUBNÍKU

Zatím konal král s největším urychlením přípravy, aby mohl nasadit vojsko proti nepříteli; sdílel totiž – a jistě ještě větším právem – kardinálovu nenávist vůči Buckinghamovi. Nejprve šlo o to, zahnat Angličany z ostrova Ré, potom urychlit obležení La Rochelle. Avšak proti své vůli byl zdržen rozepřemi, které vypukly mezi pány de Bassompierrem a Schombergem kvůli vévodovi d’Angouleme.

Pánové de Bassompierre a Schomberg byli francouzskými maršály a dovolávali se svého práva velet armádě pod královými rozkazy. Ale kardinál se obával, že Bassompierre, tajný hugenot, bude schválně jen slabě dorážet na Angličany a Rochellany, své náboženské bratry, a usiloval proto dostat do popředí vévodu d’Angouleme, jehož král na kardinálův popud vskutku jmenoval generálem. Věc nakonec dopadla tak, že nechtělo-li se, aby Bassompierre a Schomberg vůbec opustili armádu, musili jim každému svěřit velení zvláštní: Bassompierre obdržel úsek na sever od města, od La Leu až k Dompierru; vévoda d’Angouleme si vzal velení na východ od Dompierru až k Périgny a pan de Schomberg na jih od Périgny až k Angoutinu. Stan vévody Orleánského byl v Dompierru.

Král sídlil brzy v Étré, brzy v La Jarrie.

Kardinál konečně rozbil svůj stan na přesypech, na mostě La Pierre, v prostém domě, nijak zvlášť nechráněném.

Tak hlídal vévoda Orleánský Bassompierra, král vévodu d’Angouleme a kardinál Schomberga.

Jakmile bylo vše takto zařízeno, počala se řešit otázka, jak vyhnat Angličany z ostrova.

Okolnosti byly příznivé. Aby byli Angličané dobrými vojáky, potřebují se především dobře najíst; měli však k jídlu jen solené maso a špatné suchary, a proto v jejich táboře řádilo mnoho nemocí. Nadto pak moře, v té roční době na celém oceánu silně rozbouřené, den co den zničilo nějakou jejich loď. Pobřeží od mysu Aiguillon až k zákopům bylo při každém odlivu doslova poseto troskami šalup, lodic a lehkých člunů; bylo tedy možno soudit, že i když se královská posádka nezdvihne ze svých ležení, bude patrně Buckingham, který setrvával na ostrově Ré jen z umíněnosti, dnes či zítra stejně donucen od obléhání upustit.

Nicméně pan de Toirac vzkázal, že se v nepřátelském táboře podle všeho zdání chystají k novému útoku. Král se tudíž rozhodl, že celou věc skoncuje, a dal potřebné rozkazy k rozhodnému činu.

Naším úmyslem však nebylo psát deník o obležení, nýbrž jen zaznamenávat události, pokud mají nějaký vztah k ději námi vypravovanému; proto jen stručně řekneme, že se podnik zdařil k velkému údivu královu a k veliké slávě páně kardinálově. Angličané, zatlačováni krok za krokem zpět, poraženi kdekoliv se strhla bitka, rozdrceni na přechodu z ostrova Loix, byli konečně donuceni nalodit se k odjezdu. Na bojišti nechali dva tisíce mužů, mezi nimiž bylo pět plukovníků, tři podplukovníci, dvě stě padesát kapitánů a dvacet vyšších šlechticů, čtyři děla a šedesát praporů, jež byly přeneseny do Paříže Claudem de Saint-Simon a s velkou okázalostí vyvěšeny pod klenbou chrámu Notre-Dame.

Už na bojišti se zpívalo Te Deum a poté zaznívalo v celé Francii.

Kardinál byl pánem situace a mohl pokračovat v obléhání, aniž se musil – aspoň v dohledné době – ze strany Angličanů čehokoliv obávat.

Avšak, jak jsme řekli, klid byl jen dočasný. Byl chycen Buckinghamův vyslanec, jménem Montaigu, a u něho nalezen důkaz o spojenectví mezi císařstvím, Španělskem, Anglií a Lotrinskem. Liga byla namířena proti Francii.

V Buckinghamově obydlí – byl patrně nucen opustit je rychleji, než se nadál – našly se nadto další listiny, prokazující existenci Ligy; jak alespoň tvrdí pan kardinál ve svých Pamětech, velmi silně kompromitovaly paní de Chevreuse a tím i samu královnu.

A tak na něm ležela veškerá odpovědnost, neboť nelze být svrchovaným ministrem bez odpovědnosti. Všechen důvtip jeho politického génia byl proto ve dne v noci napjat a zaměstnán sledováním všeho, co se kde ve velkých evropských zemích hnulo.

Kardinál znal Buckinghamovu podnikavost a zvláště jeho nenávist; zvítězí-li Liga, ohrožující Francii, mocné kardinálovo postavení bude ztraceno: však má španělská a rakouská politika v pařížském kabinetě doposud své zástupce z dob, kdy byl kabinet složen takřka výlučně z jejich přívrženců. Jemu, Richelieuovi, francouzskému ministru, ministru národnímu, hrozí zkáza. Král, který ho poslouchá jako dítě a zároveň ho nenávidí jako děcko nenávidí svého učitele, by ho vydal klidně napospas pomstě vévody Orleánského i pomstě královnině. Pak by byl ztracen a s ním snad i Francie. Tomu bylo třeba čelit.

Ve skromném domku u mostu La Pierre, kde si kardinál zařídil sídlo, podával si tak dnem i nocí dveře stále hustší proud kurýrů.

Byli mezi nimi mniši, kterým sutana seděla tak špatně, že bylo snadné poznat, že patří daleko spíše k církvi bojující. Ženy trochu nesvé ve svých pážecích úborech, jejichž široké kalhoty nemohly docela zakrýt oblé tvary, a konečně i venkované se začerněnýma rukama, ale s jemnýma nohama, z nichž bylo na míli cítit šlechtice.

Vyskytly se i návštěvy méně příjemné, neboť se dvakrát či třikrát roznesla pověst, že málo chybělo a kardinál by byl býval zavražděn. Nepřátelé Jeho Eminence, pravda, rozhlašovali, že on sám si to najímá a přivádí do tábora nešikovné vrahy, aby pak měl záminku k represáliím; avšak doporučuje se nevěřit ani tomu, co říkají ministři, ani tomu, co vyjde z úst jejich nepřátel.

To vše ovšem nebránilo kardinálovi, jemuž ani nejzavilejší pomlouvači nikdy nemohli upřít osobní statečnost, aby nepodnikal časté noční vyjížďky, ať k vévodovi d’Angouleme, jemuž sděloval potřebné rozkazy, ať na důvěrné porady ke králi či za posly a vyslanci, jež by byl nerad přijímal doma ve svém sídle.

Pokud jde o mušketýry, neměli při obléhání zrovna mnoho co dělat, nedrželi je nijak zvlášť přísně, a proto milí kumpáni vedli veselý život. Zvlášť naši tři druhové si lehce mohli zařádit, neboť jako osobní přátelé pana de Tréville dostávali snadno zvláštní povolení zdržet se a zůstat venku i po uzavření tábora.

Jednou večer, když měl d’Artagnan právě stráž v zákopu a nemohl je doprovázet, vraceli se Athos, Porthos a Aramis z jedné hospůdky, kterou Athos před dvěma dny objevil na cestě do La Jarrie – jmenovala se U červeného holubníku. Jeli na svých válečných koních, zahalení do vojenských plášťů, ruku na kohoutku pistolí, po cestě vedoucí do tábora. Bylo nutno se mít na pozoru, jak jsme řekli, neboť nebylo vyloučeno zákeřné přepadení. Když byli asi tak na čtvrt míle od vesnice Boinar, zazdálo se jim pojednou, že slyší dusot blížících se koní; ihned všichni tři zastavili, a stojíce těsně u sebe uprostřed cesty, čekali, co se bude dít. Za chvíli nato, zrovna když se měsíc na okamžik vynořil z mraků, zahlédli v záhybu cesty dva jezdce, kteří, sotva je zhlédli, rovněž zastavili koně a uvažovali, jak se zdálo, mají-li jet dále nebo se vrátit. Tyto rozpaky vnukly našim třem přátelům podezření; Athos popojel několik kroků a zavolal jasným hlasem:

„Kdo tam?“

„Kdo jste vy?“ odpověděl jeden z jezdců.

„To není žádná odpověď! Kdo tam? Odpovězte, nebo střelíme!“

„Mějte se na pozoru s těmi hrozbami, pánové!“ řekl nato chvějící se hlas, který, jak bylo patrno, byl zvyklý poroučet.

„Je to asi nějaký vysoký důstojník na noční obhlídce,“ pravil Athos. „Co budeme dělat, pánové?“

„Kdo jste?“ naléhal dál týž hlas rozkazujícím tónem. „Odpovězte, nebo si zle odpykáte svou neposlušnost.“

„Královští mušketýři,“ odpověděl Athos, který byl stále více přesvědčen, že tazatel má právo, jež si osobuje.

„Z které setniny?“

„Z Trévillovy.“

„Přibližte se podle mého rozkazu a odpovězte, co zde v tuto dobu děláte.“

Naši tři přátelé tedy pobídli koně a popojeli trochu schlíple, neboť všichni tři nyní nabyli přesvědčení, že mají co dělat s někým, kdo je mnohem mocnější než oni; úlohu mluvčího hodlali ostatně i nadále přenechat Athosovi.

Jeden z obou jezdců, a to ten, který promluvil později, předjel o deset kroků svého druha. Také Athos popojel dopředu a pokynul Porthosovi i Aramisovi, aby zůstali vzadu.

„Odpusťte, pane!“ pravil Athos, „ale nevěděli jsme, s kým máme čest, a jak jste viděl, konáme hlídku dobře.“

„Vaše jméno?“ opáčil důstojník, který si stále zakrýval část obličeje pláštěm.

„Ale vy, pane,“ pravil Athos, jemuž se začínala už zase vařit krev při tom vyzvídání, „dejte mi nejdříve důkaz, že máte právo mě vyslýchat.“

„Vaše jméno?“ opakoval podruhé jezdec a pustil cíp svého pláště, takže měl nyní obličej odkrytý.

„Pan kardinál!“ zvolal mušketýr ohromen.

„Vaše jméno?“ opakovala potřetí Jeho Eminence.

„Athos,“ pravil mušketýr.

Kardinál pokynul podkonímu, aby se přiblížil.

„Tito tři mušketýři pojedou s námi,“ pošeptal mu tiše, „nechci, aby se vědělo, že jsem opustil tábor, a pojedou-li s námi, budeme mít jistotu, že to nikomu neřeknou.“

„Jsme šlechtici, monsignore,“ namítal Athos, „vyžádejte si naše slovo a nemějte nejmenších obav. Umíme bohudíky zachovat tajemství.“

Kardinál upřel své pronikavé zraky na smělého mluvčího.

„Máte tenké uši, pane Athosi,“ řekl kardinál, „ale nyní poslyšte, není to z nedůvěry k vám, proč vás prosím, abyste jeli se mnou; chci to pro svou bezpečnost. Vaši druhové jsou bezpochyby pánové Porthos a Aramis?“

„Ano, Vaše Eminence,“ řekl Athos, mezitímco oba mušketýři se smeknutými klobouky dojížděli k nim.

„Znám vás, pánové,“ pravil kardinál, „znám vás: vím, že nejste tak docela mí přátelé a mrzí mě to, ale vím, že jste stateční a na slovo vzatí šlechtici a že je možno se na vás spolehnout. Pane Athosi, prokažte mi tedy tu čest a doprovoďte mne se svými dvěma přáteli; budu mít doprovod, který by mi závidělo i Jeho Veličenstvo, kdyby nás potkalo.“

Tři mušketýři se poklonili až k šíjím svých koní.

„Na mou čest!“ pravil Athos, „Vaše Eminence činí věru dobře, že nás bere s sebou. Potkali jsme cestou hrozná individua a se čtyřmi takovými chlapy jsme měli dokonce potyčku v Červeném holubníku.“

„Potyčku, a proč?“ pravil kardinál. „Víte, že nemám rád rvačky.“

„Právě proto si dovoluji Vaši Eminenci předem uvědomit o tom, co se stalo: mohla by se to dovědět od jiných a myslet si po nějaké falešné výpovědi, že je vina na naší straně.“

„A jaké byly důsledky té šarvátky?“ ptal se kardinál a svraštil obočí.

„Ale jen tady Aramis byl trochu bodnut mečem do paže. Nic to jinak není; poručí-li zítra Vaše Eminence ztéci hradby, nezabrání mu to ani za mák v útoku.“

„Avšak vy přece nejste dojista z těch, kteří by se nechali jen tak bodnout mečem,“ pokračoval kardinál. „Poslyšte, buďte upřímní, pánové, vy jste jistě nějakou tu ránu taky vrátili; vyznejte se, víte dobře, že mám právo dát vám rozhřešení.“

„Já, Milosti, jsem meč ani nevzal do ruky,“ pravil Athos. „Vzal jsem toho, který se na mne kasal, pěkně do náručí a vyhodil jsem ho oknem. Ovšem, zdá se mi,“ pokračoval Athos s jistým zaváháním, „že si při pádu zlomil nohu ve stehně.“

„Ach, ach!“ zvolal kardinál, „a vy, pane Porthosi?“

„Já, Milosti, vím, že je souboj zakázán, a proto jsem popadl lavici a po tom lumpovi jsem se ohnal, takže jsem mu, tuším, rozbil rameno.“

„Dobrá,“ pravil kardinál, „a co vy, pane Aramisi?“

„Já jsem, Milosti, velmi mírné povahy, a poněvadž jsem – což snad monsignore ví – stále stejně jednou nohou na odchodu do kláštera, chtěl jsem prostě odvést své druhy pryč, když tu mi jeden z těch ničemů zasadil zákeřnou ránu do ruky. To mi ovšem došla trpělivost a já jsem tasil meč. Když se pak na mne znovu sápal, prohnal si, myslím, můj meč sám tělem, jak na mne naběhl. Vím určitě jen tolik, že padl a odnesli ho, tuším, s oběma jeho druhy pryč.“

„U čerta, pánové!“ pravil kardinál, „tři muži nezpůsobilí k boji pro jedinou hospodskou hádku, to jste věru nejednali v rukavičkách. A proč vlastně ta rozepře povstala?“

„Ti lumpové byli opilí,“ pravil Athos, „dověděli se, že do hospody přišla teď večer žena, a chtěli vypáčit dveře.“

„Vypáčit dveře? A proč?“ otázal se kardinál.

„Asi aby ji znásilnili,“ odpověděl Athos. „Měl jsem už čest říci Vaší Eminenci, že byli opilí.“

„A ta žena byla mladá a hezká?“ optal se kardinál trochu zneklidněn.

„Neviděli jsme ji, Milosti,“ pravil Athos.

„Vy jste ji tedy neviděli; nu dobrá!“ řekl nato živě kardinál. „Učinili jste jistě správně, že jste bránili čest ženy. Ostatně mířím právě do hospody U červeného holubníku a sám se přesvědčím, zda je to pravda.“

„Milosti,“ pravil hrdě Athos, „jsme šlechtici a nesnížili bychom se ke lži, i kdyby nám šlo o hlavu.“

„Já také nikterak nepochybuji o tom, co mi říkáte, pane Athosi, ani na okamžik jsem nepochyboval. A ta dáma,“ dodal, aby změnil předmět hovoru, „byla sama?“

„S tou dámou se v pokoji zavřel nějaký kavalír,“ pravil Athos, „ale protože se ani neukázal, když se strhl ten povyk, lze soudit, že to je nějaký zbabělec.“

„Nesuďte nerozvážně, praví evangelium,“ odrazil ho kardinál.

Athos se uklonil.

„A nyní, pánové, je vše v pořádku,“ pokračovala Jeho Eminence. „Vím, co jsem chtěl vědět. Pojeďme nyní dále.“

Tři mušketýři se zařadili za kardinála, který si opět zahalil tvář do pláště a pobídl koně do kroku, udržuje jej asi osm nebo deset kroků před svými průvodci.

Záhy dojeli k tiché a osamělé hospůdce; hostinský bezpochyby věděl, jakého vzácného hosta se má nadít, a poslal proto všecky dotěravce pryč.

Když dojeli na deset kroků k vratům, dal kardinál svému podkonímu a třem mušketýrům znamení, aby zastavili. K okenici byl přivázán osedlaný kůň; kardinál třikrát zvláštním způsobem zaklepal. Nato vyšel ven nějaký muž, zahalený v plášť, a vyměnil s kardinálem několik spěšných slov. Poté vyskočil na koně a odjel směrem k Surgeres, což je směr k Paříži.

„Pojďte dál, pánové,“ pravil kardinál.

„Mluvili jste pravdu, páni šlechtici,“ řekl, obraceje se k třem mušketýrům, „a bude záležet jen na vás, zda vám toto naše dnešní setkání přinese prospěch; zatím mě následujte.“ Nato kardinál seskočil s koně a tři mušketýři učinili podobně. Kardinál hodil uzdu koně podkonímu, tři mušketýři uvázali své k okenicím.

Hospodský stál na prahu dveří; pro něho byl kardinál neznámým důstojníkem, který přichází navštívit dámu.

„Máte v přízemí nějakou světnici, kde by na mne mohli tito pánové u teplého krbu počkat?“ pravil kardinál.

Hostinský otevřel dveře k velké síni, kde právě nahradili špatná kamna velikým krbem.

„Mám tuhle síň,“ pravil.

„Dobrá,“ řekl kardinál; „vstupte, pánové, a počkejte tu laskavě na mne. Nezdržím se déle než půl hodiny.“

A zatímco tři mušketýři vcházeli do síně v přízemí, kardinál, nedávaje se nikým vést, stoupal po schodech nahoru jako někdo, kdo zná dobře cestu.

O UŽITEČNOSTI TROUBY OD KAMEN

Bylo zřejmé, že naši tři přátelé zcela bezděčně a jen v důsledku dobrodružné a rytířské povahy prokázali před chvílí službu někomu, jejž kardinál choval v obzvláštní přízni.

Kdo asi ten někdo byl? To byla první otázka, kterou si tři mušketýři dávali; když však viděli, že marně pokoušejí důvtip a nemohou najít uspokojivou odpověď, zavolal Porthos hospodského a požádal o kostky. Porthos a Aramis se posadili za stůl a dali se do hry. Athos přecházel po síni a přemýšlel.

Jak tak chodil a uvažoval, povšiml si, že přechází stále kolem trouby od kamen, která byla v polovici přeražena a jejíž druhý konec patrně vedl do hořejší světnice; a kdykoliv šel kolem, zaslechl ohlas hovoru, který konečně upoutal jeho pozornost. Athos přistoupil blíž a rozeznal několik slov, jež se mu beze vši pochyby zdála natolik hodna pozoru a zájmu, že pokynul svým druhům, aby se ztišili, a sám zůstal stát, naslouchaje u ústí trouby.

„Poslyšte, mylady,“ říkal právě kardinál, „ta věc je velmi důležitá. Posaďte se sem a pohovoříme si o tom.“

„Mylady!“ zašeptal Athos.

„Poslouchám Vaši Eminenci s největší pozorností,“ odpověděl ženský hlas, při jehož zvuku se mušketýr zachvěl.

„U ústí Charente poblíž pevnosti La Pointe vás očekává malá lodice s anglickým kapitánem, který je mi oddán; zítra ráno rozvine plachty.“

„Musím se tam tedy odebrat ještě dnes v noci?“

„Hned, to jest jakmile vám oznámím své rozkazy. Dva muži, kteří na vás čekají u vrat, vás doprovodí. Necháte mě odejít prvního a opustíte tento dům půl hodiny po mně.“

„Ano, monsignore. A nyní se vraťme k poslání, jímž mě ráčíte pověřit. A protože mi velmi záleží na tom, abych si i nadále zasloužila důvěry Vaší Eminence, račte mi vše vyložit jasně a přesně, abych se nedopustila nějaké chyby.“

Nato se mezi oběma rozmlouvajícími rozhostil okamžik hlubokého ticha. Kardinál si patrně rozvažoval výrazy, jichž hodlal v rozmluvě užít, a mylady opět zřejmě soustřeďovala veškerou svou chápavost, aby porozuměla všemu, co bude řečeno, a aby si každé slovo vtiskla náležitě do paměti.

Athos využil této chvilky a řekl svým druhům, aby zamkli dveře; pak jim dal znamení, aby šli poslouchat s ním. Oba mušketýři si potrpěli na pohodlí a donesli ke stěně pro sebe i pro Athose židle. Nato se všichni tři posadili, přiklonili hlavy k troubě a nastavili uši.

„Pojedete do Londýna,“ promluvil opět kardinál. „Až tam přijedete, vyhledáte Buckinghama.“

„Dovoluji si však Vaší Eminenci připomenout,“ pravila mylady, „že od té příhody s diamantovými závěsky mě má Jeho Jasnost v podezření a nedůvěřuje mi.“

„Tentokrát nejde o to, vetřít se v jeho důvěru,“ řekl kardinál, „nýbrž představit se mu upřímně a poctivě jako vyjednávačka.“

„Upřímně a poctivě,“ opakovala mylady s nenapodobitelně dvojsmyslným přízvukem.

„Ano, upřímně a poctivě,“ řekl kardinál týmž tónem. „Celé toto vyjednávání musí býti vedeno otevřeně.“

„Budu se doslova řídit instrukcemi Vaší Eminence a čekám na ně.“

„Vyhledáte Buckinghama mým jménem a řeknete mu, že jsou mi známy všechny jeho počiny, ale že se jich pranic nelekám, neboť při prvním skutku, jehož se proti mně odváží, zničím královnu.“

„Bude věřit, že je Vaše Eminence s to splnit svou hrozbu?“

„Ano, neboť mám důkazy.“

„Je třeba, abych mohla uvést tyto důkazy a on mohl posoudit jejich váhu.“

„To se rozumí; řeknete mu, že zveřejním zprávu, již mi dali Bois-Robert a markýz de Beautru o schůzce, kterou měl vévoda u první dvorní dámy s královnou ten večer, kdy první dvorní dáma pořádala maškarní ples. A aby už nebyl nikterak v pochybnostech, řeknete mu, že tam přišel v masce Velikého Mogula, kterou měl mít na sobě rytíř de Guise, a že ji od něho odkoupil za tři tisíce pistolí.“

„Dobře, Milosti.“

„Vyjevíte podrobnosti o jeho příchodu a odchodu za noci, kdy se vloudil do paláce v přestrojení italského potulného hadače; a kdyby ještě pochyboval o věrohodnosti těchto zpráv, řeknete mu, že měl pod svým pláštěm dlouhý bílý oděv posetý černými slzami, umrlčími lebkami a zkříženými hnáty. Kdyby byl býval přistižen, měl totiž v úmyslu proměnit se v přízrak bílé paní, která, jak kdekdo ví, se objevuje v Louvru pokaždé, kdy se má stát něco důležitého.“

„Je to vše, Milosti?“

„Řekněte mu, že znám všechny podrobnosti amienské příhody, že z toho dám udělat pikantní románek s plánem zahrady a s podobiznami hlavních herců toho nočního výjevu.“

„Řeknu mu to.“

„Řekněte mu také, že mám pod zámkem jeho vyslance Montaiguho, že je v Bastile, že u něho sice žádný dopis nenašli, pravda, ale že je možno donutit ho mučením, aby řekl, co ví… ba i to, co neví.“

„Rozumím.“

„Konečně dodejte, že Jeho Jasnost zapomněla ve svém obydlí, když tak spěšně opouštěla ostrov Ré, jistý dopis od paní de Chevreuse, který jedinečně kompromituje královnu, neboť dokazuje, že Její Veličenstvo nejen dovede milovat královy nepřátele, ale že se dokonce i spolčuje s nepřáteli Francie. Zapamatovala jste si to všechno dobře, že ano?“

„Nechť Vaše Eminence sama posoudí: ples první dvorní dámy; noc v Louvru, večer v Amiensu; zatčení Montaiguho; list paní de Chevreuse.“

„Tak, tak,“ řekl kardinál, „máte požehnanou paměť, mylady.“

Ta, jíž kardinál právě vysekl tak lichotivou poklonu, nato řekla:

„Ale co když se vévoda přes všechny ty důvody nevzdá a bude nadále ohrožovat Francii?“

„Vévoda je zamilován jako šílený nebo spíše jako hlupák,“ odvětil Richelieu s hlubokou hořkostí; „tuto válku podnikl jako dávní paladinové, jen aby se mu dostalo jediného pohledu jeho krásky. Doví-li se, že válka může stát čest a možná i svobodu paní jeho myšlenek, jak on říká, ručím vám za to, že si to pořádně rozmyslí.“

„Kdyby však přece odolal?“ namítla znovu mylady s vytrvalostí, jež svědčila o tom, že chce vidět jasně až k posledním důsledkům v poslání, jež jí bylo svěřováno.

„Kdyby odolal,“ pravil kardinál, „…to není pravděpodobné.“

„Je to možné,“ řekla mylady.

„Jestliže odolá…,“ Jeho Eminence se na vteřinu odmlčela a dodala: „Nuže, jestliže odolá, pak budu doufat v jednu z těch událostí, jež mění tvářnost států.“

„Kdyby mi Vaše Eminence chtěla uvést z historie nějaké takové události,“ pravila mylady, „snad bych pak sdílela touž důvěru v budoucnost.“

„Nu, tak poslyšte příklad,“ odpověděl Richelieu. „Když roku 1610 král Jindřich IV. slavné paměti spěchal náhle z důvodu skoro stejného, jako je ten, který pohání vévodu, do Flander a do Itálie, aby napadl Rakousko současně ze dvou stran, nepřihodila se tehdy událost, která zachránila Rakousko? Pročpak by nemohl mít francouzský král takové štěstí jako tehdy císař?“

„Vaše Eminence myslí bodnutí nožem v ulici de la Ferronnerie?“

„Jistěže,“ pravil kardinál.

„Neobává se Vaše Eminence, že muka Ravaillakovy popravy odstraší ty, kdo by snad přišli na myšlenku ho napodobit?“

„V každé době a v každé zemi, zvlášť je-li ta zem rozdělena dvojím náboženstvím, najdou se fanatici, kteří si nebudou přát nic tak horoucně jako stát se mučedníky. A poslyšte, právě mi napadá, že puritáni jsou zle rozlíceni na vévodu z Buckinghamu a jejich kazatelé ho označuji za Antikrista.“

„Jakou myšlenku sledujete?“ pravila mylady.

„Nu,“ pokračoval kardinál strojeně lhostejným tónem, „šlo by například jen o to, nalézt třebas ženu, mladou, krásnou, chytrou, která by měla osobní důvod mstít se na vévodovi. Takovou ženu lze patrně najít: vévoda je záletný muž, a rozsel-li hodně lásek svými sliby o věčné věrnosti, rozsel asi i hodně nenávisti svou věčnou nevěrností.“

„Není pochyby,“ pravila chladně mylady, „takovou ženu lze asi najít.“

„Nuže, kdyby taková žena vtiskla dýku Jacquese Clémenta nebo Ravaillaka do ruky nějakého zanícence, zachránila by Francii.“

„Ano, ale byla by spoluviníci vraždy.“

„Cožpak kdy vyšli najevo spoluviníci Ravaillakovi nebo Clémentovi?“

„Ne, protože snad měli příliš vysoké postavení, aby se soudcové odvážili hledat je tam, kde byli: palác Spravedlnosti se nezapaluje pro kdekoho, monsignore.“

„A vy věříte, že se palác Spravedlnosti zapaluje z jiné příčiny než náhodou?“ otázal se Richelieu takovým tónem, jako by právě vyřkl tu nejobyčejnější otázku.

„Já, Milosti,“ odvětila mylady, „nevěřím nic, nýbrž uvádím fakt, toť vše; chci říci jen tolik, že kdybych se jmenovala slečna de Montpensier nebo královna Marie Medicejská, nemusila bych být tak opatrná, jako když se jmenuji pouze lady Claricková.“

„To je správné,“ řekl Richelieu. „Co byste tedy chtěla?“

„Chtěla bych rozkaz, který by předem schválil vše, cokoliv uznám za vhodné vykonat pro dobro a čest Francie.“

„Ale nejdříve by přece bylo nutno najít takovou ženu, o níž jsem mluvil a jež by si chtěla vyřídit s vévodou svůj účet.“

„Ta je nalezena,“ pravila mylady.

„Pak by bylo třeba najít toho nešťastného fanatika, jehož by mohlo být užito jako nástroje božské spravedlnosti.“

„Nalezne se.“

„Dobrá,“ řekl vévoda, „ale až tehdy bude příhodná chvíle vyžádat si rozkaz, který jste právě ode mne chtěla.“

„Vaše Eminence má pravdu,“ pravila mylady, „a mylně jsem se dohadovala, že v poslání, jímž mě ráčíte pověřit, je ještě něco jiného; mám zkrátka oznámit Jeho Milosti vzkazy Vaší Eminence: Že znáte rozličná přestrojení, pomocí nichž se mu podařilo přiblížit se královně při slavnosti pořádané první dvorní dámou. Že máte důkazy o schůzce udělené královnou v Louvru jistému italskému astrologovi, jenž nebyl nikým jiným než vévodou z Buckinghamu. Že jste objednal velmi vtipný románek o dobrodružství v Amiensu s plánem zahrady, kde se ta událost zběhla, a s portréty herců, kteří při ní účinkovali. Že je Montaigu v Bastile a že ho může mučení přimět, aby vypověděl vše, na co si vzpomíná, ne-li dokonce na věci, které už snad zapomněl. Konečně, že máte v rukou jistý dopis paní de Chevreuse, který se našel v obydlí Jeho Jasnosti a který silně kompromituje nejen tu, jež jej psala, ale ještě více tu, jejímž jménem je psán. A bude-li po tom všem, co jsem teď řekla a co je jediným obsahem mého poslání, přece jen trvat na svém, pak mi nezbývá než prosit Boha, aby nějakým zázrakem zachránil Francii. Pochopila jsem správně svou věc, Milosti, není-liž pravda, a nemám vykonat nic jiného?“

„Ano, je to tak,“ odvětil suše kardinál.

„A nyní,“ pravila mylady, jako by si byla ani nevšimla, že vévoda změnil vůči ní tón, „nyní, když jsem od Vaší Eminence obdržela rozkazy, týkající se vašich nepřátel, dovolí mi monsignore, abych mu řekla několik slov i o nepřátelích svých?“

„Což vy máte nepřátele?“ ptal se Richelieu.

„Ano, monsignore; mám nepřátele, proti nimž mě musíte chránit, neboť jsem si je udělala ve službách Vaší Eminence.“

„A kdo je to?“ tázal se vévoda.

„Je to především jedna malá intrikánka, jistá Bonacieuxová.“

„Je ve vězení v Nantes.“

„To jest, byla tam,“ odvětila mylady, „ale královna si vymohla od krále rozkaz, který jí umožnil dát ji převézt do kláštera.“

„Do kláštera?“ řekl vévoda. „Ano, do kláštera.“

„A do kterého?“

„Nevím, to tajemství se mi nepodařilo vyzvědět.“

„Já je vyzvím.“

„A Vaše Eminence mi řekne, v kterém klášteře ta žena je?!“

„Nemám důvodů, proč bych vám to neřekl,“ pravil kardinál. „Děkuji; mám však ještě jednoho nepřítele, jehož se musím obávat mnohem více než té nepatrné paní Bonacieuxové.“

„Kdopak to je?“

„Její milenec.“

„Jak se jmenuje?“

„Oh, Vaše Eminence ho dobře zná,“ vykřikla mylady a hlas se jí chvěl zlostí, „je to zloduch nás obou. Je to ten, který kdysi při šarvátce gardistů Vaší Eminence rozhodl o vítězství ve prospěch královských mušketýrů. Je to člověk, který dal tři rány mečem de Wardesovi, vašemu vyslanci, a jenž způsobil, že záležitost se závěsky dopadla špatně. Je to konečně ten, který mi přísahal smrt, když se dověděl, že já jsem dala unést paní Bonacieuxovou.“

„Vím, o kom chcete mluvit,“ řekl kardinál.

„Chci mluvit o tom bídáku d’Artagnanovi.“

„Je to smělý chlapík,“ pravil kardinál.

„Tím víc se ho musíme obávat, že je tak smělý.“

„Bylo by třeba mít nějaký důkaz o jeho stycích s Buckinghamem,“ pravil kardinál.

„Nějaký důkaz!“ vykřikla mylady, „deset jich budu mít.“

„Nu, pak je věc velmi prostá. Podejte důkaz a já ho pošlu do Bastily.“

„Dobře, Milosti; ale co pak?“

„Když je někdo jednou v Bastile, není už žádného pak,“ řekl kardinál hluše. „Můj ty bože,“ pokračoval, „kdybych já se mohl tak lehce zbavit svého nepřítele jako těch vašich a kdyby mi stačilo bojovat jen s takovými lidmi, jejichž potrestání se dožadujete!“

„Milosti,“ odvětila mylady, „služba za službu, život za život, muž za muže; dejte mi toho zde a já vám dám toho druhého.“

„Nevím, co chcete říci,“ odtušil kardinál, „a ani to nechci vědět; ale je mým přáním zavděčit se vám a nevidím důvodu, proč bych vám neměl vyhovět v případě tak nepatrného človíčka, zvlášť když, jak říkáte, je ten d’Artagnan zhýralec, rváč, zrádce.“

„Bídák, monsignore, bídák!“

„Dejte mi tedy papír, pero a inkoust,“ pravil kardinál.

„Zde to je, monsignore.“

Nastalo na okamžik ticho; kardinál hledal patrně výrazy, jak stylizovat svůj list, nebo jej snad už psal. Athos, jemuž neušlo jedinké slovo z rozhovoru, vzal oba své druhy za ruce a odvedl je na druhý konec světnice.

„Co chceš?“ pravil Porthos. „A proč nás nenecháš vyslechnout tu rozmluvu do konce?“

„Ticho,“ řekl Athos tlumeně, „slyšeli jsme z ní vše, co bylo třeba vyslechnout. Ostatně nijak vám nezabraňuji, abyste si neposlechli i zbytek, ale já musím odejít.“

„Ty že musíš odejít?“ namítl Porthos. „Ale co řekneme, bude-li se kardinál po tobě ptát?“

„Nebudete čekat, až se vás zeptá, nýbrž řeknete mu sami, že jsem odjel jako výzvědná hlídka napřed, neboť hostinský nadhazoval něco, z čeho jsem soudil, že cesta není bezpečná. Utrousím o tom pár slov kardinálovu podkonímu. Ostatek se týká mne, o to se nestarej.“

„Buďte opatrný, Athosi!“ pravil Aramis.

„Buďte klidni,“ odvětil Athos, „víte přece, že mám chladnou krev.“

Porthos a Aramis zaujali opět svá místa u trouby od kamen. Athos nato se vší rozvahou opustil místnost, šel si vzít koně, který byl s koňmi jeho přátel uvázán k okenici, přesvědčil několika slovy podkoního, že je třeba obhlédnout zpáteční cestu, okázale prohlédl doutnák své pistole, dal si meč mezi zuby a pustil se samojediný cestou, jež vedla nazpět k táboru.

MANŽELSKÝ VÝJEV

Athos předvídal správně. Netrvalo dlouho a kardinál otevřel dveře do místnosti, kam vešli předtím mušketýři; uzřel Porthose a Aramise, vášnivě zabrané do hry v kostky. Jediným rychlým pohledem prohledal všechny kouty sálu a viděl, že mu jeden z mužů chybí.

„Co se stalo s panem Athosem?“ zeptal se.

„Monsignore,“ odvětil Porthos, „vyjel napřed na výzvědy, poněvadž mu hostinský nějakým žvaněním vnukl podezření, že cesta není bezpečná.“

„A co jste dělal vy, pane Porthosi?“

„Já jsem vyhrál pět pistolí na Aramisovi.“

„A nyní se můžete se mnou vrátit.“

„Jsem k službám Vaší Eminenci.“

„Tedy na koně, pánové, čas kvapí.“

Podkoní stál u dveří a držel za uzdu kardinálova koně. Trochu dále ve stínu se zjevila skupina dvou mužů a tří koní; byli to muži, kteří měli doprovodit mylady do pevnosti La Pointe a bdít nad jejím naloděním.

Podkoní potvrdil kardinálovi to, co mu již řekli o Athosovi oba mušketýři. Kardinál pokynul, že souhlasí, a vyjel na zpáteční cestu se stejnou obezřetností jako při cestě sem.

Nechme ho klusat k táboru pod ochranou jeho podkoního a dvou mušketýrů a vraťme se k Athosovi.

Asi sto kroků jel touž cestou; avšak jakmile byl z dohledu, stočil svého koně doprava, udělal zatáčku a vrátil se na dvacet kroků k cestě, aby z houštiny sledoval odjezd kardinálova průvodu. Poznal lemované klobouky svých druhů a zlaté třepení pláště pana kardinála. Vyčkal, až jezdci zmizeli v oblouku cesty, a když je ztratil z očí, vrátil se tryskem k hospodě, kde mu beze všech obtíží otevřeli.

Hostinský jej poznal.

„Můj důstojník,“ pravil Athos, „zapomněl říci dámě v prvním poschodí cosi důležitého a posílá mě, abych to napravil.“

„Pojďte nahoru,“ řekl hostinský, „je dosud ve svém pokoji.“

Athos využil dovolení, vyběhl svým lehkým krokem nahoru po schodišti, dosáhl chodby a skrze pootevřené dveře zahlédl mylady, jak si právě nasazuje klobouk.

Vstoupil do pokoje a zavřel za sebou dveře.

Závora klapla a mylady, upozorněna hlukem, se ohlédla. Athos stál vztyčen u dveří, zahalen pláštěm a s kloboukem naraženým hluboko do očí.

Vidouc němou a nehybnou postavu, jež tu stála jako socha, dostala mylady strach.

„Kdo jste a co si přejete?“ zvolala.

„Bože, je to přece ona,“ zašeptal Athos.

Spustil plášť, pozvedl svůj širák a popošel až k mylady.

„Poznáváte mne, madame?“ pravil.

Mylady učinila krok dopředu, poté však ucouvla, jako by spatřila hada.

„Dobrá,“ pravil Athos, „vidím, že mne poznáváte.“

„Hrabě de La Fere!“ zašeptala mylady, blednouc a ustupujíc stále až těsně k protější zdi.

„Ano, mylady,“ odvětil Athos, „hrabě de La Fere, který přichází osobně z onoho světa pro potěšení ještě jednou vás uvidět. Usedněte tedy a pohovořme si, jak řekl před chvílí pan kardinál.“

Mylady ovládla nevyslovitelná hrůza; usedla, aniž promluvila slovo.

„Vy jste přece jen ďábel vyslaný na tento svět!“ pravil Athos. „Vaše moc je velká, vím. Ovšem i vám je jistě známo, že s pomocí boží lidé často zvítězili i nad nejstrašlivějšími démony. Přišla jste mi již jednou do cesty a domníval jsem se, že jsem vás zneškodnil, madame, ale je patrno, že jsem se mýlil, nebo vás snad peklo opět vzkřísilo k životu.“

Po těchto slovech, jež v ní oživila děsivé vzpomínky, mylady sklopila hlavu a tiše zakvílela.

„Ano, peklo vás vzkřísilo,“ pravil Athos, „peklo vám dalo bohatství, peklo vám dalo nové jméno, peklo vám dalo skoro i jinou tvář; ale nesmazalo skvrn z vaší duše ani poznamenání, které nosíte na těle.“

Mylady vyskočila, jako by ji vymrštil, a její oči metaly blesky. Athos zůstal sedět.

„Vy jste tedy myslila, že jsem mrtev, pravda, tak jako jsem pokládal za mrtvou já vás? A jméno Athos skrylo hraběte de La Fere, jako jméno mylady Clarickové ukrylo Annu de Bueil! Že jste se tak jmenovala, když nás váš vážený bratr oddával? Naše postavení je opravdu prazvláštní,“ pokračoval Athos se smíchem. „Jeden i druhý jsme žili do nynějška vlastně jen proto, že jsme se navzájem pokládali za mrtvé a že vzpomínka hryže méně než živý člověk, ačkoliv i ta někdy umí pořádně potrýznit!“

„Řekněte však konečně,“ pravila mylady hluchým hlasem, „co vás ke mně přivádí? Co mi chcete?“

„Chci vám říci, že jsem vás nespustil z dohledu, zůstávaje sám úplně skryt vašim zrakům.“

„Vy víte, co jsem dělala?“

„Mohu vám vylíčit vaše činy den ze dne od chvíle, kdy jste vstoupila do kardinálových služeb, až po dnešní večer.“ Bledé rty mylady přešel nevěřící úsměšek.

„Poslyšte tedy: vy jste to byla, kdo ustřihl diamantové závěsky s ramenou vévody z Buckinghamu; vy jste dala unést paní Bonacieuxovou; vy jste byla zamilována do Wardesa, a domnívajíc se, že trávíte noc s ním, otevřela jste dveře panu d’Artagnanovi; vy jste myslila, že vás de Wardes oklamal, a chtěla jste ho dát zabít jeho sokem; toho soka, když odhalil vaše hanebné tajemství, jste pak chtěla dát zabít dvěma vrahy. Když však kulky minuly cíl, poslala jste otrávené víno s falešným dopisem, abyste svou oběť obloudila, že víno pochází od jeho přátel. Jste to konečně vy, jež jste se zde, na této židli, zavázala kardinálu Richelieuovi, že dáte zavraždit vévodu z Buckinghamu výměnou za slib, že vám obětuje d’Artagnana.“

Mylady byla zsinalá, že by se v ní krve nedořezal.

„Vy jste jistě sám satan?“ vzmohla se toliko říci.

„Snad,“ řekl Athos, „avšak buď jak buď, poslyšte tolik: zavražděte nebo dejte zavraždit vévodu Buckinghama, na tom mi nezáleží! Neznám ho a ostatně je to Angličan. Ale nedotkněte se mi ani konečkem prstu jediného vlasu d’Artagnanova; je to můj věrný přítel, jehož mám rád a jejž chráním. Jinak vám přísahám při hlavě svého otce, že zločin, který spácháte, bude vaším zločinem posledním.“

„Pan d’Artagnan mě krutě urazil,“ řekla mylady bezbarvým hlasem, „pan d’Artagnan zemře.“

„Jděte mi, cožpak je možno, aby vás někdo urazil, madame?“ pravil Athos se smíchem. „Urazil vás, tedy zemře!“

„Zemře,“ opakovala mylady. „Ona nejdřív a pak on.“

Na Athose šla závrať; pohled na tuto bytost, která v sobě neměla nic ženského, v něm probouzel hrůzyplné vzpomínky. Stravovalo ho pomyšlení, že již jednou, a to v postavení méně nebezpečném než dnes, byl hotov ji obětovat pro svou čest. Touha po vraždě se v něm opět žhavě vzbudila a zavalila ho jako prudká horečka: zvedl se, sáhl si za pas, vytáhl pistoli a nabil ji.

Mylady, bledá jako smrt, chtěla křičet, ale její zdřevěnělý jazyk dokázal vypustit z úst toliko chraplavý zvuk, který neměl nic společného s lidskou řečí a podobal se spíše zaskučení divokého zvířete. Tak jak se tiskla k tmavě čalounované stěně, s divoce rozházenými plavými vlasy, vypadala jako vtělený obraz děsu.

Athos pomalu zvedal hlaveň pistole, natáhl paži tak, že se zbraň téměř dotýkala myladina čela, a poté promluvil hlasem, který byl tím strašnější, že v něm zněl ledový klid neúprosného rozhodnutí:

„Madame, vrátíte mi okamžitě listinu, kterou kardinál podepsal, nebo vám, přisámbůh, roztříštím mozek.“

Tváří v tvář jinému muži byla by snad mohla mylady zapochybovat o váze těch slov, ale Athose znala příliš dobře; přesto zůstala nehybná.

„Máte vteřinu na rozmyšlenou,“ pravil ještě Athos.

Mylady poznala z jeho napjatého obličeje, že rána opravdu v nejbližší vteřině vyjde; sáhla rychle do záňadří, vyndala listinu a podala ji Athosovi.

„Tady je,“ řekla, „a buďte proklet!“

Athos vzal papír, zastrčil pistoli za opasek a popošel k lampě, aby se přesvědčil o pravosti listu, rozbalil jej a četl:

To, co nositel tohoto listu učinil a učiní, děje se na můj rozkaz a pro blaho země.

5. srpna 1628. Richelieu

„A nyní,“ pravil Athos, sbíraje plášť a nasazuje si širák, „nyní, když jsem ti vyrval jedovatý zub, kousej, zmije, můžeš-li ještě.“

Neohlédl se už a vyšel ze světnice.

U vrat našel oba muže, kteří drželi připravené koně.

„Pánové,“ řekl, „rozkaz Jeho Milosti, jak víte, zní: doprovodit bez otálení tuto ženu do pevnosti La Pointe a neopouštět ji, dokud nebude na palubě.“

Protože se to skutečně shodovalo s rozkazem, který jim byl dán, muži se uklonili na znamení souhlasu.

Pak se Athos vyšvihl lehce do sedla a klusem odjel. Avšak místo aby jel rovnou po cestě, pustil se přes pole, pobodávaje prudce koně; jen občas zastavoval jeho běh, aby naslouchal. Při jednom takovém zastavení zaslechl směrem od cesty dusot několika koní. Nebylo pochyby, že to je kardinál se svým průvodem. Hned nato vyrazil zase vpřed, otřel svého koně vřesem a listím a nějakých dvě stě kroků od tábora se s ním postavil doprostřed cesty.

„Kdo tam?“ křikl z dálky, jakmile spatřil jezdce.

„Myslím, že je to náš statečný mušketýr,“ pravil kardinál.

„Ano, monsignore,“ odvětil Athos, „on sám.“

„Pane Athosi,“ pravil Richelieu, „přijměte mé díky za dobrou stráž, kterou jste konal; pánové, jsme na místě. Vejděte levým vchodem, heslo je: Král a Ré.“

Po těchto slovech pozdravil kardinál úklonem hlavy tři přátele, a následován svým podkoním, dal se vpravo; neboť tuto noc i on sám spal v táboře.

„Poslyš,“ vyhrkli jedním hlasem Porthos i Aramis, jakmile byl kardinál z dohledu, „on tu listinu, kterou od něho žádala, podepsal!“

„Všechno vím,“ pravil klidně Athos, „mám ji zde.“

A tři přátelé již nepromluvili celou cestu ani slova kromě hesla, jež řekli strážím.

Jen Mousquetona poslali k Planchetovi se vzkazem, že prosí jeho pána, aby ihned, jakmile bude vystřídán ve službě, přišel k mušketýrům.

Zatím mylady nalezla u vrat muže, kteří ji očekávali, a bez jakéhokoliv zpěčování, jak Athos předvídal, s nimi odjela. Jednu chvíli měla chuť dát se dovést ke kardinálovi a všechno mu vypovědět. Ale odhalení z její strany by bylo zajisté přivodilo odhalení Athosovo: řekla by sice, že ji Athos chtěl oběsit, ale Athos by vyzradil, že je znamenaná. Pomyslila si tedy, že bude lépe být zticha, nenápadně odjet a vykonat s obvyklou obratností obtížné poslání, jímž byla pověřena. Pak, až bude všechno hotovo ke kardinálově spokojenosti, bude dost času přijít a dožadovat se pomsty.

A tak dorazila po celonoční jízdě v sedm hodin ráno k pevnosti La Pointe; v osm byla již na lodi a v devět zvedl koráb, který měl listiny s razítkem kardinálovým a o němž se myslilo, že jede do Bayonne, kotvy a odplul do Anglie.

BAŠTA SVATÉHO GERVAISA

Když d’Artagnan přichvátal k přátelům, našel je všechny pospolu v jedné světnici: Athos přemýšlel, Porthos si kroutil kníry, Aramis si říkal hodinky z půvabné knížky, vázané v modrém sametu.

„Zatroleně, pánové,“ byla d’Artagnanova první slova, „doufám, že to, co mi chcete říci, stojí za to; jinak bych vám neodpustil, že mne sem táhnete, místo abyste mě nechali odpočinout po noci, v níž jsme dobývali a čistili baštu. Ach, že jste tam nebyli. Tam bylo horko!“

„Byli jsme jinde a také tam nebylo zrovna zima,“ odvětil Porthos a zatočil kníry zvláštním způsobem, jak to dělal jen on.

„Ticho!“ pravil Athos.

„Aha!“ uklouzlo d’Artagnanovi, který porozuměl lehce svraštělému mušketýrovu obočí. „Tak to vypadá, že máte nějakou náramnou novinu.“

„Aramisi,“ pravil Athos, „vy jste, tuším, předevčírem snídal v hostinci u Parpaillota, viďte?“

„Ano.“

„Jaké to tam je?“

„Ale jedl jsem velmi špatně: předevčírem byl postní den a oni měli jen maso.“

„Jakže,“ zvolal Athos, „v mořském přístavu, a nemají ryby?“

„Říkají,“ odvětil Aramis, nedávaje se vytrhnout ze své zbožné četby, „že hráz, kterou dal vystavět pan kardinál, je zahání do širého moře.“

„Ale na to jsem se vás vlastně ani nechtěl ptát, Aramisi,“ promluvil Athos. „Myslil jsem, zda jste tam měli pokoj a zda vás nikdo nerušil?“

„Nu, příliš nás tam neobtěžovali; v tom ohledu to bylo u Parpaillota dost dobré, Athosi.“

„Pojďme tedy k Parpaillotovi,“ pravil Athos, „tady jsou zdi tenké jako z papíru.“

D’Artagnan, který byl zvyklý na způsob jednání svého přítele a podle řeči, nenápadného gesta a znamení, které mu dali, ihned poznal, že jsou okolnosti závažné, vzal Athose pod paždím a vyšel s ním beze slova ven; Porthos a Aramis je v družném hovoru následovali.

Cestou potkali Grimauda a Athos mu pokynul, aby šel s nimi. Grimaud, jak už byl zvyklý, poslechl; ubohý chlapec se už skoro odnaučil mluvit.

Za chvíli byli v krčmě. Bylo sedm hodin ráno, teprve svítalo. Tři přátelé si objednali snídani a vstoupili do síně, kde prý podle ujištění hostinského nebudou nijak rušeni.

Naneštěstí to byla hodina špatně volená pro spikleneckou schůzku; zrovna odtroubili vojenský budíček a kdekdo ze sebe setřásal noční spánek, a aby přemohl chlad ranního vzduchu, tlačil se do krčmy na skleničku: rychle za sebou se tu vystřídali dragouni, Švýcaři, gardisté, mušketýři, lehká jízda. Pro krčmářovy obchody to bylo jistě vítané, ale naši přátelé se na to nerudně mračili. Odpovídali také čím dál tím mrzutěji na pozdravy, přípitky a vtipy svých druhů.

„Zpropadeně!“ pravil Athos, „uvidíte, že si tu ještě uženeme nějakou hádku, a to teď naprosto nepotřebujeme. D’Artagnane, vypravujte nám o své noci; my vám budeme vyprávět o své až potom.“

„Pravda,“ omočil si jeden voják od lehké jízdy, který přešlapoval na místě se skleničkou kořalky v ruce a pomalu upíjel, „páni gardisté byli dnes v noci v zákopech a zdá se, že se trochu popadli za vlasy s Rochellany.“

D’Artagnan se podíval na Athose, aby věděl, má-li odpovědět vetřelci, který se vmísil do hovoru.

„Nu tak,“ pravil Athos, „neslyšíš, že ti pan de Busigny prokázal čest a chce s tebou hovořit? Vypravuj, co se zběhlo dnes v noci, když to pánové touží vědět.“

„Netopili ste nějakou paštu?“ zeptal se jeden Švýcar, který popíjel rum z pivní sklenice.

„Ano, pane,“ odvětil d’Artagnan a uklonil se, „potkala nás ta čest. Jak jste mohl slyšet, dopravili jsme dokonce pod jeden roh soudek prachu, který vybuchl a udělal pěknou paseku. A poněvadž bašta nestojí od včerejška, pocuchalo to vlastně celou stavbu.“

„A jaká bašta to byla?“ optal se jakýsi dragoun, který si nesl na meči nabodnutou husu, aby si ji opekl.

„Bašta svatého Gervaisa,“ odvětil d’Artagnan; „pod její ochranou Rochellané pořád znepokojovali naše dělníky.“

„A šlo do tuha?“

„To si myslím; ztratili jsme při tom pět lidí, Rochellané asi osm nebo deset.“

„Hrom do skopku,“ ujelo Švýcarovi, který si zvykl klít po francouzsku, přestože měl ve své němčině bohatou sbírku nadávek.

„Ale je možné,“ pravil ten od lehké jízdy, „že tam teď ráno pošlou pionýry, aby baštu zase spravili.“

„Ano, to je pravděpodobné,“ pravil d’Artagnan. „Pánové,“ vmísil se Athos, „vsaďme se o to.“

„Jo, jo, sadme se!“ přitakal hned Švýcar.

„A oč?“ ptal se muž od lehké jízdy.

„Počkejte,“ řekl dragoun, pokládaje svou šavli jako rožeň na dva velké železné stojany, které tvořily okraj krbu. „Souhlasím. Hospodo! Honem sem dej větší pekáč, abych neztratil ani kapku sádla z toho vzácného ptáka.“

„Ma praftu,“ breptal Švýcar, „chusí sátlo je moc tobrý se savašeninou.“

„Tak, to by bylo,“ pravil dragoun, „tak honem sem s tou sázkou. Už posloucháme, pane Athosi!“

„Ano, jaká bude sázka?“ ptal se muž od lehké jízdy.

„Dobrá! Sázím se s vámi, pane de Busigny,“ pravil Athos, „že já a mí druhové, pánové Porthos, Aramis a d’Artagnan, půjdeme snídat do bašty svatého Gervaisa, a že se tam udržíme celou hodinu, ať dělá nepřítel co chce.“

Porthos a Aramis na sebe mrkli, už jim začínalo svítat.

„Ale,“ šeptl d’Artagnan, nakláněje se Athosovi k uchu, „to nás vlastně vedeš bez milosrdenství na smrt.“

„Nepůjdeme-li tam, budeme zabiti tím spíš,“ odvětil Athos.

„Na mou věru, pánové,“ řekl Porthos, „sázka je to krásná.“ Zvrátil se přitom na židli a nakrucoval si okázale knír.

„Však já ji také přijímám,“ pravil pan de Busigny. „Teď jde o to, stanovit cenu.“

„To je jednoduché, pánové,“ řekl Athos, „vy jste čtyři, my jsme také čtyři: tedy oběd podle libosti pro osm osob; jste s tím srozuměni?“

„Zajisté,“ odvětil pan de Busigny.

„Dokonale,“ pravil dragoun.

„Snamenyte,“ řekl Švýcar.

Čtvrtý z posluchačů, který po celou tu dobu hrál němou roli, kývl hlavou na znamení, že s návrhem také souhlasí.

„Snídaně pro pány je připravena,“ řekl vtom hostinský.

„Dobrá, přineste ji,“ pravil Athos.

Hostinský uposlechl. Athos zavolal Grimauda, ukázal mu veliký koš, který ležel v koutě, a naznačil mu posunkem, aby pečeni zabalil do ubrousků.

Grimaud ihned pochopil, že jde o snídani v přírodě, sebral koš, vložil do něho maso, přidal k tomu láhve a pověsil si plný koš na ruku.

„Kampak jdete s mou snídaní?“ ptal se hostinský.

„Co je vám po tom,“ řekl Athos, „když vám zaplatíme?“

A hodil okázale na stůl dvě pistole.

„Mám dát nazpět, pane důstojníku?“ pravil hostinský.

„Ne, přidej tam pouze dvě láhve šampaňského a zbytek bude za ubrousky.“

Hostinský nepochodil tak dobře, jak si zprvu myslil, ale odškodnil se tím, že podstrčil místo šampaňského dvě láhve anjouského.

„Pane de Busigny,“ pravil Athos, „chcete si nařídit své hodinky podle mých, nebo mi dovolíte, abych si já nařídil svoje podle vašich?“

„S radostí, pane!“ odpověděl lehký kavalerista a vytáhl z kapsičky krásné hodinky, vykládané diamanty. „Já mám půl osmé,“ dodal.

„Půl osmé a pět minut,“ pravil Athos. „Budete tedy vědět, že moje hodinky jdou proti vašim o pět minut napřed.“

Nato čtyři mladí lidé pozdravili užaslé hosty a odešli cestou k baště svatého Gervaisa, doprovázen Grimaudem, který nesl koš, nevěda kam. Ale na to, aby se zeptal, ve své trpné poslušnosti ani nepomyslel.

Dokud byli v obvodu tábora, nepromluvili čtyři přátelé ani slova; ostatně byli doprovázeni zvědavci, kteří zvěděli o sázce a byli napjati, jak se naši čtyři mladí odvážlivci zhostí svého úkolu.

Jakmile však překročili opevňovací čáru a octli se ve volné přírodě, domníval se d’Artagnan, který naprosto nechápal, oč jde, že je načase, aby požádal o vysvětlení.

Obrátil se k příteli:

„A nyní, drahý Athosi, buďte tak laskav a řekněte mi, kam jdeme?“

„Jak vidíte,“ odvětil Athos, „jdeme na baštu.“

„Ale co tam budeme dělat?“

„Však víte, budeme tam snídat.“

„Ale pročpak jsme vlastně nesnídali u Parpaillota?“

„Protože si musíme říci velmi důležité věci a protože bylo nemožné pohovořit si třebas jen pět minut mezi těmi zvědavci, kteří pořád přicházejí, odcházejí, zdraví, oslovují. Tady nás alespoň,“ pokračoval Athos a ukázal na baštu, „nebude nikdo vyrušovat.“

„Mně se však zdá,“ řekl d’Artagnan s onou rozvážlivostí, jež se docela přirozeně pojila s jeho neobyčejnou statečností, „mně se zdá, že jsme si za tím účelem mohli najít nějaké zastrčené místo mezi přesypy na mořském břehu.“

„Kde by nás uviděli, jak se domlouváme, a kardinál by se za čtvrt hodiny od svých špehů dozvěděl, že jsme se o něčem radili.“

„Ano,“ pravil Aramis. „Athos má pravdu: Animadvertuntur in desertis (slídí se po nich v pustinách).“

„Cožpak, poušť by nebyla tak špatná,“ pravil Porthos, „ale jak ji nalézt?“

„Není takové pouště, kde by nám aspoň pták nepřeletěl nad hlavou, kde by se aspoň ryba nemohla vymrsknout nad hladinu, kde by ani králík nemohl vyběhnout z doupěte, a nutno počítat s tím, že i pták, ryba, králík se mohou stát kardinálovými špehy. Bude tedy lépe, nepustíme-li se svého předsevzetí, neboť stejně už nemůžeme couvnout, sic bychom si utržili hanbu. Uzavřeli jsme sázku, kterou bylo nemožno předvídat a jejíž pravou příčinu ztěžka kdo uhodne. Abychom ji vyhráli, půjdeme teď na hodinu do bašty. Možná že na nás nepřítel zaútočí, možná že ne. Když ne, budeme moci celý ten čas hovořit a nikdo nás neuslyší, neboť ručím za to, že zdi v baště uši nemají. Dostaneme-li se do ohně, promluvíme si spolu přesto, a co více, dobudeme si bojem slávy. Vidíte, že ať to dopadne jak chce, vždycky tu je pro nás výhoda.“

„Ano,“ pravil d’Artagnan, „ale slízneme nepochybně nějakou tu kulku.“

„Ach můj drahý,“ řekl na to Athos, „však víte, že nejobávanější kule nejsou ty, které střílí nepřítel.“

„Ale zdá se mi, že jsme si na tu výpravu měli vzít aspoň muškety,“ pravil Porthos.

„Vy jste blázínek, příteli Porthosi; proč bychom si s sebou brali tak zbytečné břímě?“

„Myslím, že dobrá těžká mušketa s dvanácti náboji a prachem není nic zbytečného, když se jde k nepříteli.“

„Ale,“ pravil Athos, „cožpak jste neslyšel, co říkal d’Artagnan?“

„Co říkal d’Artagnan?“ ptal se Porthos.

„D’Artagnan povídal, že bylo dnešní noci zabito při útoku asi osm či deset Francouzů a zrovna tolik Rochellanů.“

„Nu a co dál?“

„Nebylo ani kdy sebrat jim zbraně, že ano? Byly v té chvíli jiné důležitější věci na práci.“

„Nu a?“

„Nu, patrně najdeme jejich muškety, míšky na prach a náboje, a místo čtyř mušket a dvanácti kulí budeme mít patnáct pušek a sto ran.“

„Athosi,“ vyhrkl Aramis, „ty jsi opravdu veliký muž!“

Porthos přikývl na souhlas.

Toliko d’Artagnan se nezdál přesvědčen.

Grimaud patrně sdílel pochybnosti mladého muže; když totiž viděl, že se jde stále směrem k baště – až dosud o tom pochyboval – zatahal svého pána za šos kabátu.

„Kam jdeme?“ optal se posunkem.

Athos ukázal na baštu.

„Ale vždyť tam necháme kůži,“ namítl mlčelivý Grimaud názornou posunčinou.

Athos zvedl oči a prst k nebi.

Grimaud složil košík na zem a usedl, vrtě hlavou.

Athos vytáhl z opasku bambitku, podíval se, je-li dobře nasazena zápalka, natáhl kohoutek a přiložil ústí Grimaudovi k uchu.

Grimauda jako by vymrštilo pružné pero; ihned byl na nohou.

Athos mu dal znamení, aby vzal košík a šel před ním.

Grimaud poslechl.

A tak vše, co Grimaud touto němohrou získal, bylo, že postoupil ze zadního voje na předvoj.

Když došli k baště, čtyři přátelé se ohlédli.

U vchodu do tábora se shromáždilo více než tři sta vojáků všech zbraní a v hloučku, který stál stranou, bylo možno rozeznat pana de Busigny, dragouna, Švýcara a čtvrtého sázkaře.

Athos sňal klobouk, nastrčil jej na špičku meče a zamával jím ve vzduchu.

Všichni diváci mu odpověděli na pozdrav a připojili k této zdvořilosti hromové hurá, jež dolétlo až k nim.

Poté zmizeli všichni čtyři přátelé v baště, kam je již předešel Grimaud.

MUŠKETÝRSKÁ PORADA

Athos předvídal dobře; bašta byla obsazena jen asi tuctem mrtvých Francouzů a Rochellanů.

„Pánové,“ pravil Athos, který se ujal velení výpravy, „než Grimaud prostře stůl, seberme všechny pušky a náboje; při té práci se dá ostatně stále hovořit. Tihle pánové,“ dodal a ukázal na mrtvé, „nás poslouchat nebudou.“

„Ale mohli bychom je snad hodit do příkopu,“ pravil Porthos, „ovšem, až bychom se přesvědčili, nemají-li nic v kapsách.“

„Ano,“ odvětil Athos, „to je Grimaudova věc.“

„Dobrá,“ pravil d’Artagnan, „ať je Grimaud prohledá a hodí je přes hradby.“

„Nedělejme to,“ podotkl vtom Athos, „mohou nám být k užitku.“

„Ti mrtví že nám mohou být k užitku?“ opáčil Porthos. „Poslechni, přítelíčku, začínáš nějak bláznit.“

„Nesuďte nerozvážlivě, jak praví evangelium a pan kardinál,“ odpověděl Athos; „kolik je pušek, pánové?“

„Dvanáct,“ hlásil Aramis. „Kolik nábojů?“

„Asi sto.“

„Zrovna tolik potřebujeme; nabijme zbraně!“

Čtyři mušketýři se dali do práce. Když nabíjeli poslední pušku, dal Grimaud znamení, že je snídaně připravena.

Athos mu dal zase jen posunkem najevo, že je dobře, a ukázal Grimaudovi na jakousi vížku, z čehož on pochopil, že tam má stát na stráži. Aby mu osladil nudný úkol, dovolil mu Athos vzít si s sebou chléb, dvě kotletky a láhev vína.

„A teď ke stolu,“ pravil Athos.

Čtyři přátelé usedli na zem, zkříživše nohy jako Turci nebo jako krejčíři.

„A nyní, když se už nemusíš bát, že tě někdo uslyší, řekneš nám, doufám, své tajemství,“ pravil d’Artagnan.

„Myslím, pánové, že vám poskytnu zároveň povyražení i slávu,“ začal Athos. „Vylákal jsem vás na pěknou procházku; pojídáte zde nejchutnější přesnídávku a tamhle odtud, jak můžete vidět střílnami, na nás civí pět set lidí, kteří nás mají buď za blázny, nebo za hrdiny – v jádře jsou si ostatně tyto dva druhy hlupáků značně podobny.“

„Ale to tajemství?“ pravil d’Artagnan.

„Tím tajemstvím je, že jsem včera večer mluvil s mylady,“ odtušil Athos.

D’Artagnan právě zvedal ke rtům sklenku; avšak při jméně mylady se mu ruka tak silně zachvěla, že víno honem postavil, aby je nerozlil.

„Tys viděl svou že…“

„Pst!“ přerušil ho Athos. „Zapomínáte, drahý, že tito pánové nejsou zasvěceni jako vy do tajemství mé domácnosti; mluvil jsem s mylady.“

„A kde?“ zeptal se d’Artagnan.

„Asi tak dvě míle odtud, v hostinci U červeného holubníku.“

„To jsem tedy ztracen,“ pravil d’Artagnan.

„Ne ještě tak docela,“ odvětil Athos, „neboť v tuto chvíli již patrně opustila francouzské břehy.“

D’Artagnan vydechl.

„Ale kdo u všech všudy ta mylady je?“ zeptal se Porthos.

„Velmi půvabná žena,“ pravil Athos, ochutnávaje skleničku pěnivého vína. „To je přece lotr, ten hostinský,“ zvolal, „dá nám anjouské víno místo šampaňského a myslí, že se dáme napálit! Ano, je to nadmíru půvabná žena,“ pokračoval, „zahrnula přízní přítele d’Artagnana, ale ten jí provedl nevím už jakou špatnost; před měsícem se na něm pokusila pomstít a chtěla ho dát zabít střelbou z mušket; před týdnem ho chtěla otrávit a včera žádala kardinála o jeho hlavu.“

„Kardinála požádala o mou hlavu?“ vykřikl d’Artagnan.

„Tohle je pravdivé jako evangelium,“ pravil Porthos, „slyšel jsem to na vlastní uši.“

„Já také,“ pravil Aramis.

„Pak tedy,“ řekl d’Artagnan a paže mu malomyslně poklesly, „je zbytečno dále zápasit: bude to zrovna tak, proženu-li si kulku hlavou.“

„Na tuhle poslední hloupost je vždycky dost času,“ řekl Athos, „neboť to je jediná, na niž už doopravdy není léků.“

„Ale vždyť se takovým nepřátelům nikdy z drápů nedostanu,“ pravil d’Artagnan. „Nejdříve můj neznámý z Meungu; pak de Wardes, jemuž jsem zasadil tři rány mečem; poté mylady, jejíž tajemství jsem odhalil; a konečně kardinál, jemuž jsem překazil pomstu.“

„Tak co?“ pravil Athos. „Pořád to nedělá víc než čtyři lidi a my jsme také čtyři, čili je to muž proti muži. Ale hrome! Máme-li věřit znamení, která nám dává tamhle Grimaud, budeme mít, zdá se, co dělat s jinší kupkou lidí. Copak je, Grimaude?“ tázal se Athos. „Vzhledem k závažnosti situace vám dovoluji, příteli, abyste mluvil. Ale buďte, prosím, co nejstručnější! Co vidíte?“

„Četu mužů.“

„Kolik asi?“

„Dvacet.“

„Co je to zač?“

„Šestnáct zákopníků, čtyři vojáci.“

„Jak jsou daleko?“

„Pět set kroků.“

„Tak to ještě zrovna dojíme tohle kuřátko a vypijeme skleničku na tvoje zdraví, d’Artagnane!“

„Na tvé zdraví!“ opakovali Porthos a Aramis.

„Budiž tedy, na mé zdraví! Ačkoliv si věru myslím, že mi vaše přání moc nepomohou.“

„I co!“ pravil Athos. „Bůh je veliký, jak říkají vyznavači Mohamedovi, a budoucnost je v jeho rukou.“

Pak vyzunkl obsah sklenky, postavil ji vedle sebe, zvolna se zvedl, vzal namátkou první pušku a pokročil ke střílně.

Porthos, Aramis a d’Artagnan ho následovali. Pokud jde o Grimauda, dostal rozkaz stoupnout si za čtyři přátele a vyměňovat jim zbraně.

Za malou chvilku se četa vynořila v dohledu; postupovala jakýmsi postranním zákopem, který spojoval baštu s městem.

„Zatracená práce!“ zvolal Athos. „Tohle že stálo za to, abychom se vyrušovali? Pro dvacet hlupáků, ozbrojených motykami, špičáky a lopatami! Asi by bylo stačilo, kdyby jim dal Grimaud znamení, aby odešli, a jsem si jist, že by nás byli nechali na pokoji.“

„Pochybuji,“ pravil d’Artagnan, „postupují velmi rázně. Jdou s nimi čtyři vojáci a poddůstojník a ti mají muškety.“

„To si tak vykračují, poněvadž nás nevidí,“ podotkl Athos.

„Na mou věru,“ řekl Aramis, „přiznávám se, že se mi příčí střílet na ty ubohé civilisty.“

„Špatný kněz, který má soucit s kacíři!“ štípl ho Porthos.

„Ale je to pravda,“ pravil Athos, „souhlasím s Aramisem; dám jim vědět, na čem jsou.“

„Co to chcete dělat?“ namítal d’Artagnan. „Vždyť se necháte zastřelit, člověče!“

Ale Athos si nevšímal varování a vystoupil na cimbuří, v jedné ruce pušku a v druhé klobouk.

„Pánové,“ zvolal na blížící se vojáky a dělníky; ti byli jeho zjevem tak udiveni, že zůstali asi na padesát kroků od bašty stát. Athos je zdvořile pozdravil a pokračoval:

„Pánové, já a několik mých přátel tu právě v baště snídáme. Zajisté víte, že není nic nepříjemnějšího, než když je člověk vyrušen od jídla, a prosíme vás tedy, máte-li tu už mermomocí co dělat, abyste počkali, až dojíme, nebo vůbec přišli později. Ledaže byste ovšem měli spásné nutkání opustit vzbouřeneckou stranu a jít si s námi připít na zdraví francouzského krále.“

„Dej si pozor, Athosi,“ zvolal d’Artagnan, „nevidíš, že už zalícili zbraně?“

„Jen ať,“ odtušil Athos, „jsou to měšťáci, sváteční střelci, ti mne netrefí.“

V tom okamžiku vskutku vyšly čtyři rány a kulky se rozplácly kolem Athose, aniž ho některá zasáhla.

Takřka zároveň jim odpověděly taktéž čtyři rány, ale ty byly mířeny lépe: tři vojáci se skáceli mrtvi, jeden dělník byl raněn.

„Grimaude, druhou pušku!“ zvolal Athos, který stál stále na cimbuří.

Grimaud ihned uposlechl. Také tři přátelé znovu nabili. Za první salvou následovala druhá; poddůstojník a dva zákopníci klesli mrtvi, zbytek čety se dal na útěk.

„A teď, pánové, vypadneme na ně!“ zvolal Athos.

A čtyři přátelé se vyřítili z pevnůstky, doběhli až k místu boje a sebrali čtyři muškety vojáků a krátkou píku poddůstojníkovu. Pak se vrátili k baště, přesvědčeni, že se prchající nezastaví až v městě. Trofeje vítězství vzali s sebou.

„Nabij znovu zbraně, Grimaude,“ řekl Athos, „a my, pánové, se pusťme znovu do jídla a pokračujme v rozhovoru. Kdepak jsme vlastně přestali?“

„Já si vzpomínám,“ pravil d’Artagnan, jemuž ležel velmi na srdci myladin cestovní plán.

„Jede do Anglie,“ odvětil Athos, jenž uhádl jeho myšlenky.

„A za jakým účelem?“

„Má zavraždit nebo dát zavraždit Buckinghama.“

D’Artagnanovi se vydral výkřik překvapení a rozhořčení.

„To je ale podlost,“ zvolal.

„Ach, co se toho týče,“ pravil Athos, „s tím si věru hlavu nedělám. Jste-li už hotov, Grimaude,“ pokračoval, „vemte tu poddůstojníkovu píku, napíchněte na ni ubrousek a připevněte ji nahoru na baštu, ať ti rebelové z Rochelle vědí, že mají co dělat s udatnými a poctivými královskými vojáky.“

Grimaud ani nehlesl a uposlechl. Za okamžik poté se třepotal nad hlavami čtyř přátel bílý praporec. Bouře potlesku pozdravila jeho objevení; půl tábora bylo u bran.

„Jak to,“ navázal zase d’Artagnan řeč, „tobě je lhostejné, zabije-li Buckinghama? Vévoda je přece naším přítelem.“

„Vévoda je Angličan a bojuje proti nám; s ním ať si ona udělá, co se jí zlíbí, na tom mi záleží tak málo jako na téhle prázdné láhvi.“

A Athos odhodil na patnáct kroků od sebe láhev, z níž právě vylil poslední krůpěj do své sklenky.

„Tak to tedy ne,“ pravil d’Artagnan, „já takhle Buckinghama neopustím, dal nám krásné koně.“

„A zvláště krásná sedla,“ podotkl Porthos, jenž i teď měl na plášti prýmek ze svého sedla.

„A potom,“ pravil Aramis, „Bůh chce, aby se hříšník obrátil a činil pokání, a ne aby zemřel.“

„Amen,“ zakončil Athos. „K tomu se vrátíme později, bude-li vám libo. Mou největší starostí pro první chvíli bylo – a jsem jist, d’Artagnane, že mi to schválíš – zmocnit se listiny, kterou ta žena vymámila na kardinálovi. Pomocí té listiny se měla beztrestně zbavit tebe a snad i nás všech.“

„Ale ta žena je skutečně vtělený démon!“ pravil Porthos, podávaje svůj talíř Aramisovi, jenž rozkrajoval kuře.

„A ta listina s podpisem zůstala v jejích rukou?“ řekl zase d’Artagnan.

„Ne, ta se dostala do mého majetku; nemohu ovšem tvrdit, že bez námahy, to bych lhal.“

„Drahý Athosi,“ pravil d’Artagnan, „nepočítám už ani, kolikrát jste mi zachránil život.“

„Tak tys nás opustil, aby ses dostal k ní?“ optal se Aramis.

„Zcela správně.“

„A máš ten kardinálův list?“ optal se d’Artagnan.

„Zde je,“ pravil Athos a vytáhl drahocenný papír z kapsy svého kabátce.

D’Artagnan jej rozbalil, nesnaže se ani zakrýt, jak se mu ruka chvěje, a četl:

To, co nositel tohoto listu učinil a učiní, děje se na můj rozkaz a pro blaho země.

5. srpna 1628. Richelieu

„To je opravdu rozhřešení podle všech pravidel,“ podotkl Aramis.

„Ten papír se musí roztrhat,“ řekl d’Artagnan; připadalo mu, že čte svůj rozsudek smrti.

„Ale právě naopak,“ namítl Athos, „je nutno si ho schovat jako vzácnost a já bych jej nevydal, ani kdyby mi jej někdo posázel zlatem.“

„A co ona asi teď udělá?“ tázal se mladý muž.

„Nu, co by,“ řekl nedbale Athos. „Bude asi psát kardinálovi, že jakýsi proklatý mušketýr jménem Athos jí násilím odebral průvodní list. A v témž dopise mu možná poradí, aby se současně zbavil i jeho dvou druhů, Porthose a Aramise. Kardinál se rozpomene, že to jsou titíž lidé, kteří se mu stále pletou do cesty, a tak dá jednoho krásného dne zatknout d’Artagnana, a aby se nenudil sám, pošle nás do Bastily za ním, abychom mu dělali společnost.“

„No no!“ broukl Porthos, „zdá se, že děláš šibeniční vtipy, kamaráde.“

„Ani mne nenapadlo žertovat,“ řekl Athos.

„Víš ty,“ pravil Porthos, „že zakroutit krk té prokleté mylady by bylo menším hříchem než tu škrtit ty ubožáky hugenoty, kteří nikdy nespáchali jiný zločin, než že zpívají francouzsky žalmy, jež my zpíváme latinsky?“

„Co tomu říká abbé?“ ptal se klidně Athos.

„Pravím, že jsem téhož názoru jako Porthos,“ odvětil Aramis.

„A natož já!“ pravil d’Artagnan.

„Štěstí že je tak daleko,“ řekl Porthos. „Přiznám se, že mít ji tady by mi šlo silně na nervy.“

„Mně je nepříjemná v Anglii stejně jako ve Francii,“ pravil Athos.

„Mně jde na nervy, ať je kdekoliv,“ přiložil polínko d’Artagnan.

„Ale žes ji neutopil, nezaškrtil, nepověsil, když jsi ji měl v hrsti,“ pravil Porthos. „Jen mrtví se nevracejí.“

„Myslíte, Porthosi?“ odvětil Athos s temným úsměvem, jemuž toliko d’Artagnan porozuměl.

„Mám nápad,“ vyjel vtom d’Artagnan.

„Sem s ním!“ zahlaholili mušketýři.

„Do zbraně!“ křikl do toho Grimaud.

Mladí lidé se hbitě zvedli a utíkali k puškám.

Tentokrát se blížila opět malá četa, skládající se z dvaceti až pětadvaceti mužů; ale nebyli to už žádní dělníci, nýbrž vojáci z posádky.

„Neměli bychom se vrátit do tábora?“ nadhodil Porthos. „Tak se mi zdá, že je to pěkná přesila.“

„Nemožné ze tří důvodů,“ řekl Athos. „Za prvé nejsme hotovi se snídaní, za druhé jsme se ještě nedohovořili o důležitých věcech a za třetí ještě chybí celých dvacet minut do hodiny.“

„Dobrá, ale je třeba sestavit bitevní plán,“ pravil Aramis.

„Ten bude velmi prostý,“ řekl Athos. „Jakmile bude nepřítel na dostřel mušket, zahájíme palbu. Půjde-li stále vpřed, budeme pálit dál, dokud budeme mít nabité pušky. Bude-li si zbytek čety ještě troufat útočit, necháme obléhatele vstoupit až do příkopu a shodíme na ně tenhle kus zdi, který tu doposud jen zázrakem drží rovnováhu.“

„Výborně,“ zvolal Porthos. „Athosi, tys rozený generál a pan kardinál, který si o sobě myslí, že je bůhvíjak velký válečník, je proti tobě ubříděný kaprál.“

„Pánové,“ pravil Athos, „nechme zbytečných řečí, prosím vás; každý ať si vezme na mušku jednoho muže.“

„Už mám svého na mušce,“ řekl d’Artagnan.

„Já mám také svého,“ pravil Porthos.

„A já také,“ přihlásil se Aramis.

„Tedy palte!“ zavelel Athos.

Čtyři rány z pušek zazněly jako jeden výstřel a čtyři muži padli. Ale bubeník zavířil na buben a hlouček postupoval útočným krokem dále.

Nato padaly nepravidelně znovu rány a pokaždé zasáhly stejně přesně. Avšak Rochellané běželi dále kupředu, jako by znali číselnou slabost našich přátel.

Tři rány z pušek skosily dva muže, ale přesto se postup zbývajících nezpomalil.

Když nepřátelé dorazili k baště, bylo jich ještě dvanáct nebo čtrnáct. Přivítala je poslední salva, ale nezarazila je; skočili do příkopu a chystali se zlézt hradbu.

„A teď do toho, přátelé,“ zvolal Athos, „zatrhněme jim típek jednou ranou. Rychle ke zdi!“

A čtyři přátelé s Grimaudem se opřeli pažbami pušek o ohromný kus zdi, který se naklonil, jako by jej smetl vítr, odtrhl se od svého základu a s ohromným rachotem spadl do příkopu. Hned nato zazněl strašný výkřik, k nebi se zvedl mrak prachu a bylo všemu konec.

„Což jsme je opravdu všechny do jednoho rozdrtili?“ zeptal se Athos.

„Na mou věru, skoro to tak vypadá,“ řekl d’Artagnan.

„Ne, podívejte se, tamhle utíkají tři pryč celí potlučení,“ pravil Porthos.

Vskutku, úvozem k městu prchalo několik těch nešťastníků, pokrytých blátem a krví; to bylo vše, co zbylo z celé čety. Athos se podíval na hodinky.

„Pánové,“ pravil, „hodina uplynula a sázka je již vyhrána. Ale nutno hrát velkomyslně; ostatně nám d’Artagnan dosud nevyložil svůj nápad.“

A mušketýr si šel s obvyklou chladnokrevností znovu sednout k zbytkům snídaně.

„Můj nápad?“ řekl d’Artagnan.

„Ano, říkal jste, že máte nějaký nápad,“ pravil Athos.

„Aha, už to mám,“ vzpomněl si d’Artagnan. „Pojedu podruhé do Anglie a vyhledám opět pana Buckinghama.“

„To neuděláte, d’Artagnane,“ řekl chladně Athos.

„A proč ne, což jsem to už jednou neudělal?“

„Ano, ale tenkrát jsme nebyli ve válce, pan Buckingham byl tehdy spojencem, a ne nepřítelem! To, co chcete udělat nyní, bylo by nutno pokládat za zradu.“

D’Artagnan pochopil, že je to důvod skutečně pádný, a odmlčel se.

„Počkejte,“ vmísil se Porthos, „tak se mi zdá, že se mi v hlavě vylíhl taky nápad.“

„Ticho, ať slyšíme nápad pana Porthose!“ pravil Aramis.

„Vyžádám si od pana de Tréville pod nějakou záminkou, kterou mi vymyslíte, dovolenou – sám bych na nějakou záminku těžko přišel – mylady mne nezná, dostanu se k ní, aniž vzbudím její podezření, a až tu krasotinku budu mít v rukou, zaškrtím ji.“

„Hleďme,“ pravil Athos, „nejsem zrovna dalek toho, abych tenhle Porthosův návrh přijal.“

„Fuj,“ řekl Aramis, „zabít ženu! Ne, poslyšte, teď mě napadlo to pravé.“

„Napínáme uši, Aramisi,“ pravil Athos, který měl mladého mušketýra v značné vážnosti.

„Je třeba uvědomit královnu.“

„Ano, ano, to je pravda,“ řekli jako jedním hlasem Porthos a d’Artagnan; „teď jsi trefil do černého.“

„Uvědomit královnu!“ namítl Athos, „ale jak? Máme nějaké styky s dvorem? Můžeme poslat někoho do Paříže, aby to v táboře nezvěděli? Odtud je do Paříže sto čtyřicet mil. Náš list nebude ještě ani v Angersu, a my budeme sedět v chládku.“

„Jde-li o to, odevzdat bezpečně nějaký list do rukou Jejího Veličenstva,“ pravil Aramis červenaje se, „to si beru na starost; znám v Toursu obratnou osobu…“

Aramis se zarazil, vida, jak se Athos pousmál.

„Vy, Athosi, neschvalujete tento návrh?“ optal se d’Artagnan.

„Nezamítám jej docela,“ pravil Athos, „avšak chtěl bych jen upozornit Aramise na to, že se nemůže vzdálit z tábora; že nikdo mimo nás není spolehlivý; že za dvě hodiny po poslově odchodu budou znát náš dopis nazpaměť všichni kapucíni a že vás a vaši obratnou osobu zatknou.“

„Nehledě k tomu,“ vmísil se do řeči Porthos, „že královna zachrání pana Buckinghama, ale o nás ostatní se přirozeně starat nebude.“

„Pánové,“ podotkl d’Artagnan, „v Porthosových slovech je zdravý rozum.“

„Ale, copak se to děje ve městě?“ optal se vtom Athos.

„Bubnují na poplach.“

Čtyři přátelé nastavili uši a vskutku, hluk bylo slyšet až k nim.

„Uvidíte, že na nás pošlou celý pluk,“ řekl Athos.

„Myslíte, že neudržíme v šachu celý pluk?“ pravil Porthos sebevědomě.

„Proč ne,“ odpověděl mušketýr, „já jsem v takové náladě, že bych vydržel před celou armádou. Škoda že jsme si nevzali s sebou o tucet lahví víc.“

„Na mou čest, bubeník se blíží,“ pravil d’Artagnan.

„Nechte ho, ať jde,“ řekl Athos. „Odtud do města je čtvrt hodiny cesty a z města sem tedy také tak. To je až příliš času na to, abychom si sestavili plán. Odejdeme-li odtud, nenajdeme už žádné tak příhodné místo. Aha, už to mám, jak to uděláme. Hned vám to řeknu.“

„Mluvte rychle!“

„Dovolte, abych dal Grimaudovi několik nevyhnutelných rozkazů.“ Athos dal znamení svému sluhovi, aby přistoupil blíže.

„Grimaude,“ pravil a ukázal na mrtvé, kteří leželi v baště, „seberte tyto pány, opřete je o zeď, dejte jim na hlavy jejich klobouky a do ruky pušky.“

„Ó, veliký muži!“ zvolal d’Artagnan, „už ti rozumím.“

„Vy tomu rozumíte?“ ptal se Porthos.

„A ty, Grimaude, rozumíš?“ pravil Aramis.

Grimaud přikývl na znamení, že ano.

„To je vše, čeho je třeba,“ řekl Athos, „a vraťme se k mé myšlence.“

„Přece jen bych rád, aby i mně bylo jasno,“ podotkl Porthos.

„Je to zbytečné.“

„Ano, ano, teď ten Athosův nápad,“ zvolali jednohlasně Aramis a d’Artagnan.

„Ta mylady, ta stvůra, ten démon má švagra, že ano, d’Artagnane?“

„Ano, dokonce ho sám dobře znám, a pokud vím, nemá svou švegruši právě v lásce.“

„To nikterak neškodí,“ odvětil Athos, „a hodilo by se nám ještě líp, kdyby ji nenáviděl.“

„Co se toho týče, můžeme být spokojeni.“

„Nicméně bych velmi rád rozuměl tomu, co dělá Grimaud,“ pravil opět Porthos.

„Ticho, Porthosi,“ okřikl ho Aramis.

„Jak se jmenuje ten švagr?“

„Lord de Winter.“

„Kde teď asi je?“

„Při prvních náznacích války se vrátil do Londýna.“

„Nuže, právě toho člověka potřebujeme,“ pravil Athos.

„Musíme ho upozornit na to, co se chystá; dáme mu vědět, že jeho švagrová hodlá kohosi zavraždit, a poprosíme ho, aby ji nespouštěl z očí. Myslím, že je v Londýně jistě nějaký ústav jako u nás Magdalenky nebo Kající sestry; dá tam svou švagrovou zavřít a my budeme mít pokoj.“

„Ano,“ řekl d’Artagnan, „až do té chvíle, dokud se odtamtud nedostane.“

„Na mou věru, d’Artagnane, žádáte trochu příliš; dal jsem vám už všechno, co mám, a oznamuji vám, že jsem na dně se svou moudrostí.“

„Já si stále myslím, že by bylo nejlepší upozornit jak královnu, tak lorda de Winter,“ pravil Aramis.

„Ano, ale koho pošleme s listem do Toursu a koho do Londýna?“

„Já ručím za Bazina,“ pravil Aramis.

„A já za Plancheta,“ dodal d’Artagnan.

„To je pravda,“ vmísil se Porthos, „nemůžeme-li se my vzdálit z tábora, mohou to udělat naši sluhové.“

„Jistěže,“ pravil Aramis. „Hned dnes tedy napíšeme dopisy, dáme jim peníze a vydají se na cestu.“

„Dáme jim peníze?“ optal se Athos. „Vy máte peníze?“

Čtyři přátelé na sebe pohlédli a po čelech, která se na okamžik rozjasnila, jim přelétl stín.

„Rychle,“ vykřikl vtom d’Artagnan, „už se to dole jen hemží černými a červenými body; kdepak pluk, Athosi! To je celá armáda!“

„Nu tak, už jsou zde,“ pravil Athos. „Vida ty potměšilce: přišli bez bubnů a trumpet. Tak jsi už hotov, Grimaude?“

Grimaud přikývl, že ano, a ukázal na dvanáct mrtvých vojáků, jež rozestavil v nejmalebnějších polohách: jedny s ručnicí na rameni, jiné tak, jako by přikládali pušku k líci, jiné zas s mečem v ruce.

„Výborně!“ zvolal Athos, „hleďme, jakou máš fantazii!“

„Vem to nešť,“ ozval se zase Porthos, „ale přece jen bych tomu rád rozuměl.“

„Nejdřív se odtud rychle ztraťme,“ pravil d’Artagnan, „potom porozumíš.“

„Okamžik, pánové, okamžik! Ponechme ještě Grimaudovi čas, aby sklidil se stolu!“

„Hrome,“ pravil Aramis, „podívejte se, jak ty černé a červené body povážlivě rostou! Jsem téhož mínění jako d’Artagnan: nejvyšší čas, abychom se vrátili do tábora.“

„No budiž,“ přidal se i Athos, „nemám už zhola nic proti tomu, abychom se dali na ústup; vsadili jsme se na hodinu a jsme tu už půldruhé. Všechno je dohovořeno, tedy vyrazme, pánové, vyrazme.“

Grimaud byl už s košíkem a se zbytky jídel kus napřed.

Čtyři přátelé vyšli za ním a udělali chvatně asi deset kroků.

„Ach pánové,“ zvolal vtom Athos, „co jsme to, k sakru, zase vyvedli?“

„Zapomněl jsi něco?“ optal se Aramis.

„Prapor! Prapor se nemá nikdy nechat v rukou nepřítele, kdyby jím byl třebas jen ubrousek!“

A Athos se vrhl zpět do bašty, vyšvihl se na plošinu a strhl prapor. Jenomže Rochellané už byli na dostřel a zahájili na muže, který se jako ze žertu vystavoval jejich kulím, strašlivou palbu.

Avšak Athose jako by chránilo nějaké kouzlo: kule hvízdaly kolem něho, ale ani jedna ho nezasáhla.

Athos se ještě obrátil zády k městským vojům a zamával praporcem směrem k táboru. Z obou stran se zvedl veliký křik, z jedné strany hněvivý, z druhé nadšený.

Druhá salva následovala za první a tři kulky, které proděravěly ubrousek, jej opravdu posvětily na prapor. Tu bylo slyšet, jak celé ležení volá:

„Slezte dolů! Slezte dolů!“

Athos seběhl z bašty; jeho druzi již s napětím čekali a radostně ho přivítali.

„Honem, Athosi, honem,“ pravil d’Artagnan, „přidejme do kroku! Teď, když jsme se až na ty peníze o všem pěkně dohodli, bylo by hloupé, kdyby nás zabili.“

Ale Athos se nedal přivést z míry a vykračoval si dál svým majestátně klidným krokem; vidouce nezbytí, přizpůsobili se jeho druhové posléze jeho tempu.

Grimaud s košem byl už zatím daleko napřed, mimo dosah střelných zbraní.

Za chviličku se ozvala strašlivá palba.

„Co to?“ ptal se Porthos. „Na co střílejí? Neslyším hvízdat kulky a nikoho nevidím.“

„Střílejí na naše mrtvé,“ odvětil Athos. „Ale mrtví jim neodpovědí.“

„Jistě; ale tím víc si budou lámat hlavu, nejde-li o nějakou léčku. Pošlou parlamentáře, a než přijdou tomu žertu na kloub, budeme my z dostřelu. Proto je taky zbytečné chvátat a uhnat si zápal plic.“

„Aha, už rozumím,“ zvolal Porthos nadšeně.

„To je dost,“ odvětil Athos a pokrčil rameny.

Také Francouzi, vidouce, že se čtyři přátelé vracejí, a volným krokem k tomu, je vítali nadšenými výkřiky.

Vtom se rozlehla nová střelba; tentokrát se rozpláclo několik kulek o kameny těsně vedle našich čtyř přátel a jiné jim hvízdaly naříkavě kolem uší. Rochellané se konečně zmocnili bašty.

„Jsou to ale nemotorové!“ pravil Athos. „Kolikpak jsme jich zabili? Dvanáct?“

„Spíš patnáct.“

„A kolik jsme jich rozdrtili?“

„Osm nebo deset.“

„A za to za všechno nejsme ani škrábnuti. Ale co vy to máte, d’Artagnane, na ruce? Krev, zdá se!“

„To nestojí za řeč,“ pravil d’Artagnan.

„Zbloudilá kulka?“

„Ani to ne.“

„Tak co je to?“

Už jsme řekli, že Athos miloval d’Artagnana jako syna a jeho zachmuřená, jakoby okoralá duše občas jihla otcovskou péčí o jinocha:

„Pouhá oděrka,“ odvětil d’Artagnan. „Prsty se mi dostaly mezi kámen ze zdi a kámen prstenu a trochu to odřelo kůži.“

„Vidíte, to je z toho, když člověk nosí diamanty, milý pane,“ řekl opovržlivě Athos.

„Namoutě, opravdu je to diamant,“ zvolal užasle Porthos. „Ale proč si tedy u všech všudy stěžujeme, že nemáme peněz, máme-li diamant?“

„Hleďme, to je pravda,“ pravil Aramis.

„Nu vida, Porthosi, tentokrát máš zas ty dobrý nápad.“

„To si myslím,“ pravil Porthos a nafoukl se pro Athosovu poklonu. „Máme-li diamant, tož jej prodejme.“

„Ale to je diamant od královny,“ namítl d’Artagnan.

„O důvod více,“ pokračoval Athos. „Královna jím zachrání svého milence, pana Buckinghama – nic není správnější; královna jím nadto zachrání nás, své přátele – nic není morálnější. Jen ten diamant prodejme. Co o tom soudí pan abbé? Porthose se neptám na mínění, neboť ten už svoje řekl.“

„Já myslím,“ řekl Aramis červenaje se, „že to není prsten od milenky, není tedy zástavou lásky, a proto jej může d’Artagnan prodat.“

„Příteli, vy mluvíte jako vtělená teologie. Tedy vaše mínění je?“

„Prodat diamant,“ odvětil Aramis.

„Dobrá,“ zvolal bodře d’Artagnan, „prodejme diamant a už o tom nemluvme.“

Palba pokračovala, ale přátelé již byli z dostřelu a Rochellané už zřejmě pálili jen pro uklidnění svědomí.

„Na mou věru, bylo načase, že Porthos dostal ten nápad; už jsme u tábora. Teď, pánové, už ani slova o naší záležitosti. Jsme středem pozornosti, jdou nás vítat, ponesou nás asi triumfálně do tábora.“

Jak jsme již řekli, byl vskutku celý tábor na nohou; na dva tisíce lidí přihlíželo jako na nějakém divadle zdařenému bravurnímu kousku čtyř přátel, jehož skutečný důvod nikdo ani zdaleka netušil. Všechno se rozléhalo výkřiky: „Ať žijí gardisté! Ať žijí mušketýři!“ Pan de Busigny první přispěchal stisknout Athosovi ruku a uznal, že sázka je prohrána. Hned za ním přišli dragoun a Švýcar a pak všichni jejich přátelé. Blahopřání, stisky rukou, objímání nemělo konce, stejně jako nezadržitelné výbuchy smíchu na vrub Rochellanů. Byl z toho krátce a dobře takový poprask, že pan kardinál myslil, že vypukla vzpoura, a poslal Houdiniera, aby se zeptal, co se děje.

Celou věc mu vyložili s patřičným zápalem a nadšením.

„Nuže?“ ptal se kardinál, když se La Houdiniere vrátil.

„Monsignore,“ odpověděl kapitán, „tři mušketýři a jeden gardista uzavřeli sázku s panem de Busigny, že posnídají na baště svatého Gervaisa; a opravdu tam hodovali, vydrželi celé dvě hodiny proti nepříteli a zabili nevím ani kolik Rochellanů.“

„Zeptal jste se, jak se jmenují ti tři mušketýři?“

„Ano, monsignore.“

„Jakpak se jmenují?“

„Jsou to pánové Athos, Porthos a Aramis.“

„Pořád ti moji tři chlapíci!“ zabručel kardinál. „A ten gardista?“

„Pan d’Artagnan.“

„Pořád ten můj mladý ztřeštěnec! Tyhle čtyři musím stůj co stůj získat pro sebe!“

Ještě týž večer mluvil kardinál s panem de Tréville o slavném činu dnešního rána, který byl senzací celého tábora. Pan de Tréville znal to dobrodružství z úst samých hrdinů, a tak o něm vyprávěl Jeho Eminenci se všemi podrobnostmi a nezapomněl ani na příhodu s ubrouskem.

„Výborně, pane de Tréville,“ pravil kardinál, „dejte mi ten ubrousek, prosím vás. Dám naň vyšít tři zlaté lilie a odevzdám jej vaší setnině jako čestný praporec.“

„Monsignore,“ odvětil pan de Tréville, „bylo by to nespravedlivé vůči gardistům; pan d’Artagnan nepatří ke mně, nýbrž k panu des Essarts.“

„Dobrá, vezměte si ho tedy,“ pravil kardinál. „Ti čtyři stateční chlapíci se mají tak rádi, že by bylo nespravedlivé, aby nesloužili v jedné setnině.“

Ještě večer oznámil pan de Tréville třem mušketýrům a d’Artagnanovi radostnou zprávu a pozval všechny čtyři nazítří na oběd.

D’Artagnan byl radostí celý bez sebe. Však víme, že stát se mušketýrem bylo snem jeho života.

I ostatní tři přátelé byli velmi rozradostněni.

„Měl jsi opravdu nádhernou myšlenku,“ pravil d’Artagnan Athosovi, „a jak jsi řekl, dobyli jsme si slávy a prohovořili jsme zároveň věci svrchované důležitosti.“

„A v rozhovoru teď můžeme pokračovat bez jakéhokoliv podezření, neboť s pomocí boží budeme ode dneška platit za stoupence kardinálovy.“

Téhož večera zašel ještě d’Artagnan k panu des Essarts, složil mu svou poklonu a oznámil své povýšení.

Pan des Essarts, který si d’Artagnana velmi oblíbil, mu nabídl výpomoc: přestoupením k jinému útvaru prý vzniknou d’Artagnanovi jistě výdaje na výstroj.

D’Artagnan odmítl, avšak využil příležitosti, odevzdal mu diamant a poprosil, aby jej dal odhadnout, že ho chce prodat.

Nazítří v osm hodin ráno vyhledal d’Artagnana sluha pana des Essarts a odevzdal mu váček se zlatem, který obsahoval sedm tisíc liber.

Byla to cena za královnin diamant.

RODINNÁ ZÁLEŽITOST

Athos připadl na pravé pojmenování: rodinná záležitost. Rodinná záležitost nepodléhala kardinálovu slídění; po rodinné záležitosti nikomu nic nebylo; rodinnou záležitostí bylo možno se zabývat veřejně a před kdekým.

Athos tedy nalezl to pravé slovo: jde o rodinnou záležitost.

Aramis přišel na nápad: sluhové.

Porthos vymyslil prostředek: diamant.

Jenom d’Artagnan nevymyslil nic, ačkoliv byl obyčejně ze všech čtyř nejvynalézavější; nutno ovšem říci, že už samotné jméno mylady ho ochromovalo.

Ale přece něco! Mýlíme se: našel kupce na diamant.

Oběd u pana de Tréville byl ve znamení bujarého veselí.

D’Artagnan už měl na sobě novou uniformu; měl totiž skoro stejnou postavu jako Aramis, a ježto, jak si vzpomínáme, byl Aramis bohatě založen penězi od nakladatele, který koupil jeho báseň, dával si na sebe všechno ušít dvojmo. Teď tedy zkrátka postoupil svému příteli celou jednu kompletní výzbroj.

D’Artagnan by byl býval na vrcholu štěstí, kdyby mu bylo v duši pořád neviselo jako temný mrak pomyšlení, co mylady.

Po obědě se dohodli, že se večer sejdou v Athosově bytě a dohovoří tam podrobnosti.

D’Artagnan strávil pak celý den tím, že ukazoval po všech koutech tábora svůj nový mušketýrský stejnokroj.

V umluvenou hodinu se všichni čtyři přátelé sešli; zbývalo již jen dohodnout se o třech věcech:

co napíší švagru mylady;

co napíší obratné osobě z Toursu;

a kteří poslové ten který dopis ponesou.

Každý nabízel svého. Athos chválil Grimaudovu diskrétnost. Promluví prý jen tehdy, když mu jeho pán odemkne ústa. Porthos vynášel Mousquetonovu sílu, jež prý je taková, že on sám je s to nařezat čtyřem mužům průměrného vzrůstu. Aramis opět měl důvěru v Bazinovu vykutálenost a pěl chválu na svého uchazeče. D’Artagnan konečně neomezeně věřil v Planchetovu srdnatost a připomínal, jak se statečně choval v oné nebezpečné příhodě v Boulogni.

Tyto čtyři ctnosti byly dlouho přehazovány sem a tam na vážkách a vznikla z toho velkolepá soutěž; nebudeme se však o ní příliš šířit, neboť se bojíme, že by to unavovalo.

„Naneštěstí bychom potřebovali, aby ten, koho pošleme, v sobě spojoval ty čtyři ctnosti najednou,“ podotkl Athos.

„Ale kde najít takového sluhu?“

„Takového nenajdeme,“ pravil Athos, „to vím najisto! Vezměte tedy Grimauda!“

„Vezměte Mousquetona!“

„Vezměte Bazina!“

„Vezměte Plancheta; Planchet je statečný a obratný, to už jsou aspoň dvě dobré vlastnosti z těch čtyř pohromadě.“

„Pánové,“ vmísil se Aramis, „vlastně ani není hlavní věc vědět, který z našich sluhů je nejdiskrétnější, nejsilnější, nejchytřejší nebo nejstatečnější – hlavní je vědět, který z nich má nejraději peníze.“

„To, co říká Aramis, je velmi moudré,“ pravil Athos; „nutno spekulovat s lidskými chybami, ne s jejich přednostmi. Ve vás dříme velký moralista, pane abbé!“

„Zcela jistě,“ odvětil Aramis. „My vlastně nepotřebujeme dobrých služeb jenom proto, aby se náš záměr zdařil, ale proto, aby vůbec neztroskotal; neboť v případě nezdaru jde o hlavu, a nejenom našich lokajů…“

„Tišeji, Aramisi,“ pravil Athos.

„Nu což, pravda pravdoucí je, že nejde jen o sluhy, ale i o pána, neřku-li o pány! A jsou nám naši sluhové natolik oddáni, aby pro nás dali všanc život? Ne.“

„Na mou věru,“ pravil d’Artagnan, „já i v tomhle za Plancheta skoro ručím.“

„Dobrá tedy, příteli: přidejte k jeho přirozené oddanosti ještě nějakou tu hromádku peněz, aby si osladil živobytí, a můžete pak za něho ručit dvojnásob tak jistě.“

„Božínku, i pak vás oklame,“ řekl Athos, jenž byl optimista, pokud běželo o věci, ale pesimista, jakmile šlo o lidi. „Slíbí vám modré z nebe, aby dostali ty peníze, ale cestou jim strach sváže údy a zapomenou jednat. Jakmile je chytí, přijdou do vězení a tam už kápnou božskou. Přece nejsme děti. K tomu, aby se někdo dostal do Anglie (Athos ztišil hlas), musí projít celou Francií, prolezlou zvědy a kardinálovými stvůrami; aby se dostal na loď, musí mít průvodní list; aby se dostal do Londýna, musí umět anglicky. Zkrátka, mně se zdá celá ta věc velmi nesnadná.“

„Ale vůbec ne,“ odporoval d’Artagnan, jemuž velmi záleželo na tom, aby se záměr uskutečnil. „Mně se to zdá naopak velmi lehké. Rozumí se ovšem samo sebou, že kdybychom psali lordu de Winter příliš okatě o kardinálových ukrutnostech…“

„Tišeji,“ napomenul Athos.

„O intrikách a státních tajemstvích,“ pokračoval d’Artagnan tlumeněji, „tu bychom, rozumí se, byli všichni, jak tu jsme, zaživa vpleteni v kolo. Nezapomeňte proboha, že mu budeme psát, jak jste už sám, Athosi, řekl, vlastně v rodinné věci. Napíšeme mu zkrátka jen za tím cílem, aby mylady, jakmile přibude do Londýna, nějak odstranil, aby nám nemohla škodit. Složím pro něho dopis asi takového znění.“

„Slyšme,“ pravil Aramis a zatvářil se už napřed pochybovačně.

„Pane a drahý příteli…“

„Ach ano; drahý příteli – a je to Angličanovi,“ přerušil ho Athos.

„To krásně začínáte! Stačí jen tohle slovo a budete místo toho vpletení do kola rozčtvrcen.“

„Dobrá! Řeknu tedy krátce a stručně: Pane.“

„Můžete dokonce užíti oslovení »mylorde«,“ pravil Athos, který si velmi potrpěl na obřadný styk.

„Mylorde, vzpomínáte si ještě na to malé kozí pastvisko u Lucemburského paláce?“

„To byste tomu dal! Teď, a psát o Lucemburském paláci. V tom by se hned čila narážka na královnu matku. To je nápad!“ pravil Athos.

„Nuže, napíšeme prostě:

Vzpomíná si ještě mylord na jisté malé pastvisko, kde mu byl zachráněn život?“

„Drahý d’Artagnane,“ neudržel se opět Athos, „budete vždy jen velmi špatným spisovatelem. »Kde vám byl zachráněn život!« Fuj! To přece není důstojné. Urozenému člověku se takové zásluhy nepřipomínají. Vypichovat své dobrodiní, to je učiněná urážka.“

„Příteli, jste nesnesitelný,“ pravil d’Artagnan; „mám-li psát pod vaší cenzurou, raději toho nechám.“

„A učiníte dobře. Držte se své pušky a svého meče, můj milý, to je vaše řemeslo, v tom se vyznáte. Ale pero přenechte tady panu abbému; uvidíte, jak vám vytře zrak.“

„Baže! To je ono,“ vmísil se Porthos, „dejte pero Aramisovi, však píše celé latinské traktáty.“

„Tak tedy budiž,“ řekl d’Artagnan, „složte tu diplomatickou notu, Aramisi, ale při Svatém otci, držte se zkrátka, nebo vám to sepsuji zase já, předem vás upozorňuji!“

„Nepřeji si nic jiného,“ řekl Aramis s onou naivní sebedůvěrou, již má v sobě každý básník. „Ale napřed mne pořádně do všeho zasvěťte; slyšel jsem jen takové útržky, jako že je ta švagrová nějaká vykutálená osoba. Sám jsem se o tom přesvědčil, když jsme vyslechli její rozmluvu s kardinálem.“

„Tišeji, u všech všudy!“ napomenul je zase Athos.

„Ale podrobnosti mi unikají,“ pokračoval Aramis.

„Mně také,“ pravil Porthos.

D’Artagnan a Athos na sebe nějakou dobu beze slova hleděli. Konečně se Athos vzchopil, a zblednuv ještě o poznání více než obvykle, přikývl d’Artagnanovi na znamení souhlasu, aby mluvil.

„Nuže, třeba říci asi toto,“ navázal opět d’Artagnan. „Mylorde, vaše švagrová je zločinná osoba; chtěla vás dát zabít, aby po vás dědila. Ale vašeho bratra si vzít nemohla, protože už je jednou provdána ve Francii a protože byla…“

D’Artagnan se zarazil, jako by hledal vhodné slovo, a podíval se na Athose.

„Vyhnána svým manželem,“ pravil Athos.

„A poněvadž má na těle potupné znamení,“ pokračoval d’Artagnan.

„Dejte pokoj,“ zvolal Porthos. „Nemožné! Že chtěla dát zabít svého švagra?“

„Ano.“

„Že byla provdána?“ optal se Aramis.

„Ano.“

„A že manžel přišel na to, že má na rameni liliový květ?“ zvolal Porthos.

„Ano.“

Ta tři „ano“ pronesl Athos, pokaždé hlasem o odstín ponuřejším.

„A kdo ten liliový květ viděl?“ ptal se Aramis.

„D’Artagnan a já, či spíše, abychom zachovali časový sled, já a d’Artagnan,“ odvětil Athos.

„A manžel toho strašného stvoření ještě žije?“ řekl Aramis.

„Ano, ještě žije.“

„Jste si tím jist?“

„Jsem jím já sám.“

Na okamžik se rozhostilo hrobové ticho; každý se podle své povahy vypořádával s ohromujícím dojmem. Athos první přerušil mlčení a řekl:

„Teď nám konečně dal d’Artagnan znamenitou látku a to třeba tedy napsat nejdříve.“

„Máte pravdu, Athosi,“ opáčil Aramis, „ale je ošidný úkol to skládat. Myslím, že by sám pan kancléř byl v rozpacích, jak sesumírovat v krátkosti tak šťavnaté věci, a pan kancléř přece dovede i protokol o hrdelní při sepsat velmi elegantně. Ale nic nevadí! Buďte chvíli tiše, už píšu.“ Aramis vzal skutečně do ruky pero, několik vteřin přemýšlel a pak napsal asi osm nebo deset řádek půvabným drobným ženským písmem. Poté přečetl melodickým hlasem a tak zvolna, jako by každé slovo, které napsal, úzkostlivě odvažoval:

Mylorde,

osoba, která Vám píše těchto několik řádek, měla čest zkřížit s Vámi meč v malé ohradě v ulici d’Enjer. Poněvadž jste byl tak laskav a prohlásil se od té doby několikrát za přítele té osoby, jest povinna ocenit toto přátelství dobrou radou. Dvakrát byste se byl stal málem obětí jedné své blízké příbuzné, kterou pokládáte za svou dědičku, neboť nevíte, že dříve než uzavřela manželství v Anglii, byla již provdána ve Francii. Ale potřetí, to jest tentokrát, byste již mohl podlehnout. Vaše příbuzná odjela v noci z La Rochelle do Anglie. Střežte její příjezd, neboť má dalekosáhlé a hrozné záměry. Chcete-li bezpečně vědět, čeho je schopna, přečtěte si její minulost na jejím levém rameni.

„To je znamenité,“ pravil Athos, „jen co je pravda, máte pero jako státní sekretář, milý Aramisi. Teď si dá lord de Winter dobrý pozor, dostane-li se mu ovšem ta rada do ruky. A i kdyby padla do rukou samotné Jeho Eminenci, není možno, abychom byli nějak kompromitováni. Ale protože by nám sluha, který list ponese, mohl namluvit, že byl v Londýně, a zůstal by zatím třebas jen v Châtelleraultu, dejme mu s listem jen polovičku peněz a druhou mu slibme za odpověď. Máte ještě diamant?“ pokračoval Athos.

„Mám něco lepšího, mám už za něj peníze.“

A d’Artagnan hodil na stůl váček. Jak zazvonilo zlato, pozvedl Aramis oči, Porthos se zachvěl. Jediný Athos zůstal nepohnut.

„Kolik je v tom váčku?“ optal se.

„Sedm tisíc liber v dukátech po dvanácti francích.“

„Sedm tisíc liber!“ zvolal Porthos. „Ten mizerný malý diamant měl cenu sedmi tisíc liber?“

„Zdá se,“ řekl Athos, „protože tady jsou; nemyslím, že by byl náš přítel d’Artagnan do toho přidal něco ze svého.“

„Ale při tom všem, pánové, nemyslíme vůbec na královnu,“ pravil d’Artagnan. „Pečujme trochu také o blaho jejího drahého Buckinghama. Nějakou tou troškou jsme mu také povinni.“

„Máte pravdu,“ pravil Athos, „ale to je věc Aramisova.“

„Nu, a co mám dělat?“ odvětil mladý muž s uzarděním.

„To je náramně jednoduché,“ pokračoval Athos; „napište ještě druhý dopis té obratné osobě v Toursu.“

Aramis se chopil znovu pera, chviličku opět přemýšlel a napsal pak tyto řádky, jež dal ihned přezkoumat svým přátelům:

Drahá sestřenko…

„Ach, hleďme, ta obratná osoba je vaše příbuzná!“ řekl Athos.

„Sestřenice,“ pravil Aramis.

„Nu buďsi, tak sestřenka.“

Aramis četl dále:

Drahá sestřenko, jeho Eminence pan kardinál, jehož Bůh nechť zachová pro blaho Francie a pro postrach všem nepřátelům království, brzy již asi skoncuje tažení proti kacířským rebelům z La Rochelle. Je pravděpodobné, že anglické vojsko, plující jim na pomoc, ani nedorazí na místo; ba odvážím se tvrdit, že panu z Buckinghamu bude závažnými událostmi zabráněno vůbec vyjet. Jeho Eminence je nejslavnější politik všech časů minulých, přítomných, a pravděpodobné i budoucnosti. Uhasil by i slunce, kdyby mu překáželo. Sdělte tyto radostné zprávy své sestře, drahá sestřenko. Měl jsem sen, že je ten prokletý Angličan mrtev. Nemohu si již vzpomenout, stalo-li se to dýkou nebo jedem, jen jsem jist, že se mi zdálo, že je mrtev, a jak víte, sny mne nikdy neklamou. Ujišťuji Vás proto, že se již brzy vrátím.

„Výborně!“ zvolal Athos, „vy jste král všech básníků, drahý Aramisi, mluvíte jako Apokalypsa a jste přitom pravdivý jako evangelium. Nezbývá už nic, než abyste napsal na dopis adresu.“

„To je velmi prosté,“ pravil Aramis.

Přeložil úhledně psaní a napsal na ně:

Slečně Michonové, plátenici v Toursu.

Tři přátelé se na sebe se smíchem podívali: byli pěkně odbyti.

„Teď snad, pánové, chápete,“ pravil znovu Aramis, „že dopis může vzít do Toursu jen Bazin. Má sestřenka zná toliko jeho a jen jemu důvěřuje: každý jiný by celou věc jen zpackal. Ostatně Bazin má ctižádost a je i učený. Bazin četl dějiny, pánové, ví, že Sixtus V., prve než se stal papežem, pásával vepře. Nuže, jelikož chce vstoupit do kláštera zároveň se mnou, nevzdává se současně naděje, že by se jednou mohl stát papežem nebo aspoň kardinálem. A pochopíte zajisté, že muž, který má takové plány, se nedá jen tak lehce chytit, a bude-li už chycen, raději se dá umučit, než aby mluvil.“

„Dobrá, dobrá,“ řekl d’Artagnan, „povolím vám velkomyslně Bazina, ale povolte zas vy mně Plancheta. Mylady ho dala jednou vypráskat holí ze dveří; v tomhle má Planchet dobrou paměť a ručím vám za to, že hodí-li se mu příležitost k pomstě, dá se raději zabít, než by si ji dal ujít. Máte-li vy své osobní vztahy k Toursu, mám zas já svoje k Londýnu. Prosím tedy, alby byl vybrán Planchet, jenž byl už konečně jednou se mnou v Londýně a umí velmi správně říci: »London, sir, if you please? (Kudy se, prosím, pane, dostanu do Londýna?)« a »my master lord d’Artagnan (můj pán lord d’Artagnan)«. S tím on se tam už protluče, buďte bez starosti, a dokáže se i vrátit.“

„Když je to takhle,“ pravil Athos, „musí Planchet dostat sedm set liber na cestu tam a sedm set na zpáteční cestu, a Bazin tři sta liber na cestu tam a pro nazpátek zas tři sta. To zmenší naši hotovost na pět tisíc; my si každý vezmeme tisíc liber, jichž použijeme, jak bude každému libo, a tisíc zbylých liber ponecháme jako zálohu. Abbé ji uschová pro nepředvídané případy nebo pro společnou potřebu. Souhlasíte?“

„Drahý Athosi,“ řekl Aramis, „promluvil jste jako Nestor, který byl, jak každý ví, nejmoudřejší z Řeků.“

„Tak ujednáno,“ pokračoval Athos. „Planchet a Bazin odcestují. Abych se přiznal, ani mne nemrzí, že mi Grimaud zůstane, je zvyklý mým způsobům a já jsem zvyklý jemu. Včerejšek už mu stejně dal co proto a tahle cesta by ho zničila docela.“

Nato vzkázali pro Plancheta a dali mu instrukce; ostatně už ho napřed o všem zpravil d’Artagnan, jenž mu pěkně po pořádku vypočítal, jaká mu kyne sláva, kolik peněz a jaké nebezpečí.

„Ponesu dopis pod výložkami kabátu,“ pravil Planchet, „a když mě chytnou, spolknu jej.“

„Ale to bys pak nemohl vyřídit své poselství,“ namítal d’Artagnan.

„Dáte mi dnes večer opis toho listu a do zítřka se mu naučím nazpaměť.“

D’Artagnan se podíval na přátele, jako by jim chtěl říci:

„Nu tak, neříkal jsem to?“

Pak se obrátil k Planchetovi a řekl mu: „Máš osm dní na cestu k lordu de Winter a osm dní na návrat sem, tedy celkem šestnáct dní. Nebudeš-li tu šestnáctého dne do osmi hodin večer, je s penězi amen, i kdybys přišel v osm hodin a pět minut.“

„Tak mi, pane, kupte hodinky,“ pravil Planchet.

„Vezmi si tyhle,“ řekl Athos, podávaje mu s bezstarostnou velkomyslností svoje, „a buď statečný. Měj na paměti, že budeš-li mluvit, žvanit, toulat se, je to, jako bys strkal svému pánu hlavu do oprátky. A on má v tebe takovou důvěru, že se nám za tebe zaručil. Ale měj na paměti také to, že stane-li se tvou chybou d’Artagnanovi neštěstí, najdu tě všude a rozpárám ti břicho.“

„Ach pane!“ vypravil ze sebe Planchet, ponížený podezřením a poděšen nade vše mušketýrovým klidným vzezřením.

„A já bych z tebe zaživa sedřel kůži, zapiš si to za uši,“ dodal Porthos a strašně přitom koulel očima.

„Ach pane!“

„A já,“ pravil Aramis svým měkkým melodickým hlasem, „nezapomeň, že já bych tě upekl na malém ohni, jak to dělají divoši.“

„Ach pane!“

A Planchet se dal do pláče; neodvážím se říci, bylo-li to z hrůzy před pohrůžkami, jež vyslechl, nebo z dojetí, jak k sobě čtyři přátelé lnou. D’Artagnan ho vzal za ruku a objal ho.

„Víš, Planchete,“ řekl mu, „ti pánové ti to povídají z přátelství ke mně, ale vlastně mají rádi i tebe.“

„Pane!“ pravil Planchet, „buď se mi to podaří, nebo ať mě třebas rozčtvrtí; ale věřte, že i když mě budou čtvrtit, ani jeden ten kousek nepromluví.“

Bylo rozhodnuto, že Planchet odjede zítra v osm hodin ráno, aby se mohl ještě v noci, jak říkal, naučit dopisu nazpaměť.

Získal na tom právě dvanáct hodin; měl se vrátit šestnáctého dne v osm hodin večer.

Když ráno vsedal na koně, vzal si ho d’Artagnan, který v hloubi srdce soucítil s vévodou, stranou a řekl mu:

„Poslyš, až odevzdáš lordu de Winter ten list a on si jej přečte, řekni mu ještě: Bděte nad Jeho Milostí lordem Buckinghamem, neboť ho chtějí zavraždit. Ale víš, Planchete, tohle je věc velmi vážná a důležitá, ani jsem nechtěl říci svým přátelům, že ti svěřím tohle tajemství, a nenapsal bych ti to, ani kdyby mne za to udělali kapitánem.“

„Buďte klidný, pane,“ odvětil Planchet, „uvidíte, je-li na mne spolehnutí či nic.“

A Planchet vsedl na znamenitého koně, jehož měl vyměnit po dvaceti mílích za poštovní vůz; odjel tryskem, se srdcem trochu sevřeným oním trojím slibem, jímž mu pohrozili mušketýři, ale jinak v nejlepší kondici.

Nazítří časně ráno odjel Bazin do Toursu a dostal na své poselství osm dní.

Jak snadno pochopíme, byli čtyři přátelé po celou dobu nepřítomnosti obou sluhů víc než kdy jindy všemi smysly ve střehu. Po celé dny se snažili slyšet všechno, co se kde povídalo, stopovat, co dělá kardinál, a jak se kde mihl nějaký kurýr, hned špicovali uši. Nejednou se jich zmocnilo nepřekonatelné rozechvění, když je náhle zavolali k výkonu nějaké služby. Musili být ostatně na stráži i pro svou vlastní bezpečnost, neboť mylady byla jako strašný přízrak: komu se jednou objevila, ten už nedokázal klidně usínat.

Ráno osmého dne, právě když naši přátelé obědvali, objevil se na prahu hospody u Parpaillota Bazin, svěží jako jablíčko a usměvavý jako vždy, a řekl, jak bylo ujednáno:

„Pane Aramisi, zde je odpověď vaší sestřenky.“

Čtyři přátelé po sobě radostně blýskli očima: polovina úkolu byla splněna, ovšem ta snazší a kratší.

Červenaje se proti své vůli, přijal Aramis dopis, psaný nevzhledným písmem a s pravopisnými chybami, a zvolal se smíchem:

„Na mou věru, ta ubohá Michonová nebude nikdy psát jako pan de Voiture.“

„Zo do má znamenat, da ubochá Mižonova?“ optal se Švýcar, který tu byl také a v té chvíli právě rozprávěl se čtyřmi přáteli.

„Ale dohromady nic,“ pravil Aramis, „je to jedna malá rozkošná švadlenka, která se mi moc líbila, a požádal jsem ji o několik řádek na památku.“

„Chromská véc!“ vyprskl Švýcar, „jestli to být srovná tak velgá dáma jako její písmo, máde sčestý, gamaráde!“

Aramis přečetl psaní a podal je Athosovi.

„Podívejte se jen, co píše, Athosi,“ pravil.

Athos přelétl list očima, a aby rozptýlil všechno podezření, jež by snad mohlo vzniknout, četl nahlas:

Milý bratránku,

sestra a já umíme moc dobře hádat sny a máme z nich dokonce hrozný strach; ale o tom Vašem by se, doufám, dalo říci: sen – čert ho vem; není v něm pravdy za nehet. Na shledanou! Mějte se dobře a dejte nám zase o sobě vědět.

Marie Michonová

„A o jakém snu to mluví?“ ptal se dragoun, který k nim při četbě dopisu přistoupil.

„Prafta, o jaký sen?“ pravil Švýcar.

„Inu, to je jednoduché,“ vysvětlil Aramis, „měl jsem sen a vypravoval jsem jí ho.“

„Mordié, do je opraftu prima vybrafovat sén, jenže já nemám nikdy zny.“

„To jste moc šťasten,“ pravil Athos, „a byl bych velmi rád, kdybych mohl o sobě říci totéž.“

„Já nichdy, na mou veru nichdy!“ ujišťoval znovu Švýcar, rozradován, že takový člověk jako Athos mu něco závidí.

Vida, že Athos vstává, zvedl se i d’Artagnan, vzal přítele pod paží a vyšli ven.

Porthos s Aramisem zůstali, aby čelili dále Švýcarovu a dragounovu povídání.

Co se týče Bazina, šel si lehnout na otep slámy; a poněvadž měl více obrazotvornosti než Švýcar, zdálo se mu, že pan Aramis se stal papežem a vsazoval mu na hlavu kardinálský klobouk.

Avšak jak jsme již řekli, Bazinův šťastný návrat zbavil naše čtyři přátele jen částečně neklidu, který je trýznil. Dny čekání jsou předlouhé, a zejména d’Artagnan by se byl sázel, že den má čtyřicet osm hodin. Zapomínal, jak dlouho trvá taková plavba, a myslel jen na to, jak obludně velkou moc má mylady. Přičítal té ženě, jež mu připadala jako zlý démon, nadpřirozené pomocníky. Při každém zaharašení užuž viděl, že jdou pro něho, aby ho zatkli, a že přivádějí Plancheta, aby ho konfrontovali s ním a s jeho přáteli. Ba více: důvěra v poctivého Pikarďana, dříve tak silná, slábla nyní den ze dne. Jeho neklid byl tak velký, že přeskakoval i na Porthose a Aramise. Toliko Athos zůstal chladnokrevný, jako by se kolem něho nemíhal přízrak žádného nebezpečí a jako by dýchal docela normální vzduch.

Šestnáctého dne byly známky neklidu u d’Artagnana a jeho dvou přátel již tak patrné, že nedovedli vydržet na jednom místě a bloudili jako mátohy po cestě, kudy se měl vrátit Planchet.

„Opravdu,“ dobíral si je Athos, „jako byste ani nebyli muži, ale děcka; jedna žena vám dovede nahnat tolik strachu! A oč koneckonců jde? Že nás zavřou? Dobrá, však nás někdo z toho vězení vytáhne, jako z něho vytáhli paní Bonacieuxovou. Že nám setnou hlavu? Ale vždyť se den jak den v zákopech s docela veselou myslí vystavujeme horším věcem, neboť kulka nám může roztříštit nohu, a zkusili bychom víc od ranhojiče, kdyby nám řezal stehno, než od kata, kdyby nám stínal hlavu. Čekejte klidněji! Za dvě, za čtyři, nejpozději za šest hodin je tu Planchet jako na koni: slíbil, že tu bude, a já mám v jeho sliby plnou důvěru.“

„Ale co nepřijde-li?“ řekl d’Artagnan.

„Nu, nepřijde-li, asi že se někde zpozdil, to je toho! Mohl třebas spadnout s koně, mohl někde na mostě udělat kotrmelec, možná že tak chvátal, až si uhnal zápal plic. Vmysleme se trochu do takových náhod, pánové! Život je jako růženec a každé zrnko je samá bída – ale filosof je pouští s úsměvem mezi prsty. Buďte filosofy jako já, pánové, zasedněte za stůl a pijme; nikdy se vám neobjeví budoucnost tak růžová, jako když se na ni díváme skrz jiskřivou sklenku chambertinského.“

„To je správné,“ odvětil d’Artagnan, „ale už jsem syt té ustavičné bázně, aby víno, které piji, nepocházelo ze sklepů mylady.“

„S vámi je věru kříž,“ řekl Athos. „Taková krásná žena!“

„Ale poznamenaná!“ pravil Porthos a ryčně se zasmál.

Athos se zachvěl, sáhl si rukou na čelo, aby si setřel pot, a vstal; ani on nemohl potlačit nervózní hnutí.

Přes to všechno chýlil se den ke konci; večer nadcházel sice pomalu, ale konečně přece jen přišel. Athos, který měl v kapse svůj díl z diamantu, nehnul se vůbec z hospody u Parpaillota. Našel si v panu de Busigny, jenž jim dal tenkrát připravit skutečně skvělou večeři, rovnocenného soupeře, a hráli spolu jako obvykle, dokud neodbilo sedm hodin: bylo slyšet, jak přešly hlídky k zesílení stráží. V půl osmé zazněla večerka.

„Jsme ztraceni,“ pošeptal d’Artagnan Athosovi do ucha.

„Chcete říci, že jsme prohráli,“ řekl klidně Athos a vytáhl z kapsy čtyři pistole, které pak hodil na stůl. „Pánové, troubí se večerka,“ pokračoval, „pojďme spat.“

A Athos vyšel z krčmy, d’Artagnan za ním. Poslední kráčel Aramis, drže se Porthose v podpaží. Aramis přežvykoval jakési verše a Porthos si na znamení zoufalství co chvíli vyrval několik vousů.

Avšak hle! Najednou se z temna vynořil stín, jehož obrysy byly d’Artagnanovi známy, a hlas skrz naskrz povědomý ho oslovil: „Pane, přináším vám plášť, dneska je velmi chladný večer.“

„Planchet!“ zvolal d’Artagnan celý divý radostí.

„Planchet!“ opakovali Porthos a Aramis.

„Na mou věru, ano, Planchet,“ řekl Athos. „Konečně, co je na tom divného? Slíbil, že tu bude do osmi hodin, a zrovna osm bije. Bravo, Planchete, jste muž slova, a odejdete-li někdy od svého pána, vezmu vás do služby já.“

„Ach ne, nikdy!“ odmítl Planchet, „pana d’Artagnana já nikdy neopustím.“

Vtom d’Artagnan ucítil, že mu Planchet vsunul do ruky lístek. Měl sto chutí Plancheta obejmout za jeho návrat, tak jako ho objal při loučení. Ale bál se, že by se tento projev citu vůči sluhovi na veřejné ulici mohl zdát nějakému chodci nápadný, a ovládl se.

„Mám psaní,“ pravil Athosovi a ostatním přátelům.

„Dobrá,“ řekl Athos, „pojďme domů a přečtěme si je.“

Lístek pálil d’Artagnana v ruce; trhalo to s ním, jak chtěl zrychlit krok. Ale Athos mu vsunul ruku pod loket a donutil mladíka, aby vyrovnal krok podle něho. Konečně vešli do stanu, zažehli lampu, a zatímco Planchet stál u dveří, aby naši přátelé nebyli překvapeni, zlomil d’Artagnan třesoucí se rukou pečeť a rozevřel dopis, tak dlouho očekávaný.

Obsahoval jen půl řádky, napsané typickým anglickým písmem se spartánskou strohostí.

Thank you, be easy.

Což znamenalo: „Děkuji, buďte klidný.“

Athos vzal nato dopis d’Artagnanovi z rukou, přiblížil jej k lampě, až chytl, a nepustil jej, dokud neshořel celý na popel. Pak zavolal Plancheta a řekl mu:

„Nyní, chlapče, můžeš požádat o svých sedm set liber, ale je pravda, že s takovýmhle lístkem jsi nebyl zrovna ve zvláštním nebezpečí.“

„A přesto jsem se něco navymýšlel, abych jej ukryl,“ pravil Planchet.

„Nu tak, vypravuj nám o tom,“ řekl d’Artagnan.

„Je to moc dlouhé, pane.“

„Máš pravdu, Planchete,“ pravil Athos. „Ostatně už odtroubili večerku a mohli bychom být nápadní, kdybychom svítili déle než ostatní.“

„Budiž,“ svoloval d’Artagnan. „Jděme tedy spat. Vyspi se dobře, Planchete!“

„Na mou duši, pane, bude to zase poprvé za šestnáct dní.“

„Však u mne také!“ řekl d’Artagnan.

„A u mne také,“ dodal Porthos.

„Já jsem na tom stejně!“ řekl Aramis.

„Nu, a chcete, abych vám i já řekl pravdu? Já rovněž!“ doložil Athos.

OSUD

Zatím měla mylady, nepříčetná vztekem, sto chutí vrhnout se do moře, aby se zase dostala na břeh; zuřila na palubě lodi jako lvice, kterou strkají do klece. Nemohla se spřátelit s myšlenkou, že musila snést takové potupení od d’Artagnana a takové vyhrůžky od Athose, a přesto se nedokázala pomstít. Brzy se jí ta představa stala tak nesnesitelnou, že bez ohledu na nebezpečí, jež by jí samé mohlo hrozit, žadonila na kapitánovi, aby ji zase vysadil na břeh. Ale kapitán měl naspěch, aby se dostal ze svého choulostivého postavení mezi francouzskými a anglickými křižníky; připadal si jako netopýr, který neví, je-li myš nebo pták, a chvátal, aby už byl v Anglii. Odmítl tedy uposlechnout proseb, jež měl za ženské vrtochy; slíbil své pasažérce, která mu byla ostatně zvlášť doporučena kardinálem, že dovolí-li to moře a Francouzi, vysadí ji v některém z bretoňských přístavů, buď v Lorientu, nebo v Brestu. Ale zatím se obrátil vítr, moře se vzdulo a loď klouzala sem a tam, vzdalujíc se stále břehů. Devátý den, co vypluli z Charenty, zahlédla mylady, bledá zlostí a žalem, toliko modravé břehy mysu Finistere. Počítala, že na cestu z tohoto koutu Francie zpět ke kardinálovi by potřebovala nejméně tři dny; přidejte ještě jeden den na přistávání, a jsou to čtyři; a připočtěte; je k dalším devíti a máte dohromady třináct ztracených dní, třináct dní, během nichž se mohlo stát v Londýně tolik důležitých událostí! Pomyslila dále na to, jak by se kardinál jejím návratem rozzuřil a že by pak asi spíše popřál sluchu stížnostem proti ní než obviněním, jež ona sama vysloví. Nechala tudíž minout Lorient i Brest a na kapitána již nenaléhala; ten se zase střežil, aby jí to připomínal. A tak mylady pokračovala v cestě a téhož dne, kdy Planchet vstoupil na loď, aby odjel z Portsmouthu do Francie, vjela poselkyně Jeho Eminence vítězoslavně do přístavu.

Celé město bylo vzrušeno neobyčejnou událostí: právě byly spuštěny na moře čtyři veliké koráby, nedávno dostavěné. Uprostřed svého štábu, který se skvěl jako on, stál na hrázi Buckingham, vyšňořený zlatem a zářící podle svého zvyku diamanty a drahými kameny, na hlavě klobouk, zdobený bílým perem, jež mu spadalo až na rameno.

Byl jeden z těch krásných a vzácných dnů, kdy se Anglie rozpomíná, že je na světě také slunce.

Blednoucí, ale přece ještě zářivá hvězda skláněla se k západu, barvíc do nachova ohnivými pruhy nebe i moře a vrhajíc na věže i staré domy města poslední zlatý paprsek, který zahořel v oknech jako odlesk požáru. Když vdechovala mořský vzduch, v blízkosti pevniny svěžejší a vonnější, a viděla všechnu tu moc, připravující se k úderu, jejž měla překazit, tu mohutnou armádu, proti níž měla ona, samotinká žena, bojovat s několika váčky zlata, připadala si mylady v duchu jako biblická Judita, když se dostala do asyrského ležení a viděla ty ohromné spousty vozů, koní, lidí a zbraní, jež měla jediným gestem rozptýlit jako obláček dýmu.

Loď vjela do rejdy; avšak právě když se chystala spustit kotvy, přiblížila se k obchodnímu korábu silně ozbrojená strážní loď, pravděpodobně hlídkující podél pobřeží, a spustila na moře člun, který zamířil k lodním schůdkům. V člunu seděl důstojník, lodivod a osm veslařů; na palubu vstoupil jen důstojník sám a byl přijat se vší úctou, již vnuká uniforma.

Důstojník chvíli hovořil s kapitánem, dal mu přečíst několik papírů, jež měl s sebou, a na rozkaz kapitána byla nato celá lodní posádka, lodníci i cestující, svolána na palubu.

Když byli všichni pohromadě, začal se důstojník nahlas vyptávat, z kterého místa loď vyplula, jakou cestou plula, kde všude přistala. Všechny tyto otázky kapitán zodpověděl bez váhání a jakýchkoliv nesnází. Poté si důstojník po řadě prohlédl všechny osoby jednu po druhé, a zastaviv se u mylady, prohlížel si ji drahnou chvíli velmi pozorně, avšak nepromluvil s ní ani slova. Potom se vrátil ke kapitánovi a řekl mu ještě několik slov. A jako by od té chvíle byl přejal velení na korábu, dal povel, jehož posádka ihned uposlechla. Koráb se dal opět do pohybu, eskortován strážní lodí, která plula těsně vedle něho a ohrožovala jeho bok ústími svých šesti děl. Člunek jel zatím zčeřenou brázdou za korábem a vypadal vedle té ohromné hmoty jako bod.

Snadno pochopíme, že ve chvíli, kdy si důstojník mylady prohlížel, hltala ho i ona svými pohledy. Třebaže však tato žena s plamennýma očima dovedla hádat v srdcích lidí každé tajemství, jež potřebovala vědět, setkala se tentokrát s tváří tak neproniknutelně chladnou, že její pátrání nemělo žádného úspěchu. Důstojníku, jenž se před ní zastavil a tak pozorně a zkoumavě si ji prohlédl, bylo asi tak pětadvacet či šestadvacet let, měl bledou tvář a trochu vpadlé světle modré oči; jemně kreslená ústa, korektně sevřená, nepohnula se nejmenším zachvěním; výrazná hranatá brada prozrazovala pevnou vůli, jež není u prostého Brita obyčejně ničím jiným než umíněností. Čelo poněkud sražené, jak se sluší básníkům, snílkům a vojákům, bylo stěží zakryto řídkými a krátkými vlasy, jež měly stejně jako vous, který kryl spodní část obličeje, krásnou, tmavě kaštanovou barvu.

Když dopluli do přístavu, byla již noc. Mlha činila tmu ještě neprostupnější a tvořila kolem majáků a pobřežních světel kruh, který se podobal pásu kolem měsíce, když hrozí deštivé počasí. Vzduch byl ponurý, vlhký a chladný.

Mylady, ta silná žena, cítila, že se proti své vůli chvěje. Důstojník si dal ukázat její zavazadla a dal je odnést do člunu. Jakmile se to stalo, vyzval ji, aby také vystoupila z lodi, a nabídl jí ihned rámě.

Mylady se na něho podívala a zaváhala.

„Kdo jste, pane,“ zeptala se, „a proč mě vyznamenáváte takovou obzvláštní pozorností?“

„Kdo jsem, vidíte přece na mé uniformě, madame: důstojník anglického námořnictva,“ odpověděl mladý muž.

„Nu ano, ale což je zvykem, aby se důstojníci anglického námořnictva měli tak ochotně k službám svých krajanek, přijíždějících do přístavů Velké Británie, a stupňovali svou dvornost dokonce tak daleko, že je dovedou až na pevninu?“

„Ano, mylady, takový je zvyk, a diktuje jej nikoliv dvornost, ale opatrnost. V době války musí být cizinci odváděni do předem stanovených bydlišť, aby byli pod dohledem vlády, dokud o nich nedojdou přesné informace.“

Tato slova byla pronesena s vybranou zdvořilostí a s dokonalým klidem.

Přesto však nezapůsobila na mylady zcela přesvědčivě.

„Ale já přece nejsem žádná cizinka, pane,“ řekla s nejčistším přízvukem, který kdy bylo slyšet mezi Portsmouthem a Manchestrem, „jmenuji se lady Claricková a toto opatření…“

„Toto opatření je všeobecné, mylady, a marně se pokoušíte mu vyhnout.“

„Půjdu tedy s vámi, pane.“

Přijala důstojníkovo rámě a sestupovala po schůdkách, pod nimiž čekal člun. Důstojník šel za ní; na přídi byl prostřen velký plášť, důstojník ji na něj posadil a usedl sám vedle ní.

„Veslujte,“ zavelel nato posádce.

Osm vesel se pohroužilo jediným úderem do moře a zabralo tak pádně, že člun po hladině jen letěl.

Za pět minut přistali u břehu.

Důstojník vyskočil na nábřeží a podal mylady ruku.

Čekal tu již kočár.

„Ten povoz je pro nás?“ optala se mylady.

„Ano, madame,“ odvětil důstojník.

„To mne tedy chcete ubytovat daleko?“

„Na druhém konci města.“

„Tak jeďme,“ pravila mylady.

A odhodlaně usedla do kočáru.

Důstojník dozíral, aby všechna zavazadla byla pečlivě přivázána na zadek kočáru, a jakmile byla tato práce skončena, přisedl k mylady a zavřel dvířka.

Hned nato se kočí bez jakéhokoliv rozkazu a bez udání cíle tryskem rozjel a vůz zmizel v ulicích města.

Přijetí tak podivné poskytlo mylady hojně látky k přemýšlení; vidouc, že důstojník nejeví nijaké chuti navázat hovor, schoulila se do kouta kočáru a nechala si procházet hlavou všechny možné dohady, jež jí právě přišly na mysl.

Až za čtvrt hodiny, když se v ní zvedl podiv nad tím, že jedou tak dlouho, vyklonila se z okénka, aby viděla, kam ji vezou. Nikde už nebylo vidět žádné domy, jenom stromy nořily se jeden za druhým z temnoty jako přízraky.

Mylady se zachvěla.

„Vždyť už nejsme ve městě, pane,“ pravila. Mladý muž setrval v mlčení.

„Nepojedu dále, neřeknete-li mi, kam mě vezete; upozorňuji vás na to, pane!“

Avšak i tato vyhrůžka zůstala bez odpovědi.

„To už je příliš!“ vykřikla mylady. „Pomóc! Pomóc!“

Ale ani hlásek se neozval na její volání a povoz drkotal stejně rychle dále; důstojník seděl pořád jako socha.

Mylady vrhla na důstojníka jeden z těch strašlivých pohledů, charakteristických pro její tvář, které se málokdy míjely účinkem. V temnotě jí oči zajiskřily hněvem.

Mladý muž zůstal necitelný.

Mylady chtěla otevřít dvířka a vrhnout se ven.

„Pozor, paní,“ řekl chladně důstojník, „vyskočíte-li, zabijete se.“

Mylady se opět posadila, zuříc vztekem. Důstojník se k ní sklonil, podíval se na ni a zdál se překvapen, že její tvář, dříve tak krásná, zlostí tak zošklivěla. Vychytralá ženština poznala, že si škodí, dává-li takto nahlížet do své duše. Vyjasnila tedy tvář a pravila plačtivým hlasem:

„Proboha vás prosím, pane, řekněte mi, komu mám přisuzovat násilí, jež se na mně páše? Jste to vy, vaše vláda či nějaký můj nepřítel?“

„Neděje se vám žádné násilí, madame, a to, co se s vámi přihodilo, je prostý důsledek opatření, jehož jsme nuceni užívat u každého cizince, který přibude do Anglie.“

„Vy mne tedy, pane, neznáte?“

„Mám čest vás vidět poprvé.“

„A nemáte na své čestné slovo žádné osobní příčiny mě nenávidět?“

„Žádné, přísahám vám.“

Hlas mladého muže měl v sobě tolik jistoty, tolik chladnokrevnosti, a dokonce i vřelosti, že byla mylady uklidněna.

Konečně po skoro hodinové jízdě zastavil vůz u železné mříže, jíž končil úvoz vedoucí k mohutnému zámku, který vypadal velmi stroze a opuštěně.

A jak se kola tlumeněji zatočila na jemném písku, zaslechla mylady mocný šum, v němž poznala hukot moře, narážejícího na nedaleký strmý břeh.

Kočár projel pod dvěma oblouky a zastavil konečně v temném čtyřhranném dvoře. Téměř současně se otevřela dvířka, mladý muž seskočil lehce na zem a podal ruku mylady; ona se o ni opřela a dosti klidně vystoupila z vozu.

„Tak to vypadá,“ řekla, upírajíc s nejpůvabnějším úsměvem zraky na důstojníka, „jako bych byla vězněna. Avšak nebude to snad nadlouho,“ dodala, „mé svědomí a vaše zdvořilost, pane, jsou mi toho zárukou.“

Avšak ať byla tato poklona sebelichotivější, důstojník na ni neodpověděl ani slůvkem; vytáhl z opasku stříbrnou píšťalku, jaké užívají lodivodové na válečných korábech, a zapískal na ni třikrát v různých tóninách. Hned nato se objevilo několik mužů, vypřáhli koně, z nichž se kouřilo, a odtáhli kočár do kůlny.

Poté vybídl důstojník stále s touž klidnou zdvořilostí svou zajatkyni, aby ho následovala do domu. Usmívajíc se, podepřela se mylady o jeho rámě a prošla s ním nízkou klenutou místností ke kamennému schodišti, jež se točilo kolem kamenného sloupku. Pak se zastavili před těžkými dveřmi; mladý muž vstrčil do zámku klíč, který vyňal z kapsy, dveře se těžce otočily ve veřejích a otevřely cestu do pokoje určeného pro mylady. Zajatkyně ho jediným pohledem prozkoumala do nejmenších podrobností.

Byla to místnost, jejíž zařízení se hodilo zrovna tak dobře i na žalář i na obydlí volného člověka; mříže na oknech a závory vně dveří mluvily ovšem spíše pro vězení.

Ať byla mylady jakkoliv neohrožená, na okamžik ji opustily všechny síly. Klesla do lenošky, zkřížila ruce, svěsila hlavu a nadála se, že každé chvíle vstoupí soudce, aby s ní zavedl výslech.

Avšak nepřišel nikdo kromě námořníků přinášejících zavazadla a kufry; postavili své břímě do kouta a beze slova se opět vzdálili.

Důstojník tomu všemu přihlížel s týmž klidem, jejž na něm mylady pozorovala od počátku. Nepronesl ani slova a své rozkazy udílel jen pohybem ruky či zapísknutím na píšťalku.

Vypadalo to tak, jako by mezi tímto mužem a jeho podřízenými neexistovala žádná mluvená řeč, nebo jako by tu aspoň byla jakákoliv mluva zcela zbytečná.

Konečně už to mylady nemohla déle vydržet a přerušila sama mlčení.

„Proboha, pane,“ zvolala, „co to všecko znamená? Zbavte mě nejistoty; mám odvahu nést všemožná nebezpečí, jež dovedu vytušit, a všechna neštěstí, jimž jen trochu rozumím. Kde to jsem a v jakém postavení? Jsem-li svobodná, proč ty mříže a závory? Jsem-li vězněna, jaký zločin jsem spáchala?“

„Jste zde v obydlí, které je vám určeno, madame. Dostal jsem rozkaz, abych vás na moři zajal a dovedl do tohoto zámku. Myslím, že jsem rozkaz vyplnil se vší vojenskou strohostí, ale také s veškerou dvorností, důstojnou šlechtice. Tím končí, aspoň prozatím, úkol, který jsem měl vykonat; ostatní je věcí kohosi jiného.“

„A kdo je ten druhý?“ zeptala se mylady. „Nemůžete mi říci jeho jméno?“

V téže chvíli se schodištěm rozlehlo silné zvonění ostruh. Několik hlasů se ozvalo a zase zaniklo a dveřím se blížil ohlas jednotlivých kroků.

„Ten druhý je zde, madame,“ řekl důstojník, odstoupil od dveří a zaujal uctivý, zdvořilý postoj.

Současně se otevřely dveře a na prahu se objevil muž.

Byl bez klobouku, po boku měl meč a v prstech si pohrával kapesníkem.

Mylady pozvolna poznávala, kdo je tím šerým stínem; opřela se rukou o lenoch křesla a naklonila hlavu dopředu, jako by chtěla vyjít vstříc jistotě.

Neznámý kráčel pomalu k ní, a tou měrou, jak se blížil k světelnému kruhu, který vrhala lampa, mylady instinktivně couvala zpět. Když pak už neměla žádné pochybnosti, zvolala s krajním údivem: „Vy? Můj švagr? Jste to vskutku vy?“

„Ano, krásná paní!“ odvětil lord de Winter, pozdraviv polo dvorně, polo ironicky. „Já sám.“

„A co ten zámek?“

„Je můj.“

„A tenhle pokoj?“

„Je váš.“

„Jsem tedy vaší zajatkyní?“

„Tak trochu.“

„Ale to je strašlivé zneužití moci.“

„Nechme velkých slov; posaďme se a klidně si pohovoříme, jak se sluší mezi příbuznými.“

Poté se lord obrátil ke dveřím, a vida, že mladý muž čeká na jeho poslední rozkazy, pravil:

„Dobrá, děkuji vám, pane Feltone; a nyní nás, prosím, nechte o samotě.“

PŘÍBUZENSKÁ ROZPRÁVKA

Zatímco lord de Winter zavíral dveře, zasouval okenici a přitáhl si křeslo blíže ke své švagrové, měla mylady čas na okamžik se zasnít a pohřížila se do dohadů o skutečném stavu věcí: přišly jí na mysl nové pravděpodobné souvislosti, jichž se ani nenadála, dokud nevěděla, komu padla do rukou. Znala svého švagra jako dobrého šlechtice, výborného lovce, odvážného hráče a dobyvatele žen, ale pokud jde o intriky, neschopného osnovat jedinou pletichu. Jak jen mohl odhalit její příjezd a dát ji polapit? Proč ji tu drží?

Athos jí, pravda, řekl několik slov, jež dokazovala, že její rozhovor s kardinálem vyslechly nepovolané uši, ale nechtěla připustit, že by mohl podkopat její poslání tak rychle.

Obávala se spíše, nebyly-li snad odhaleny její dřívější pletichářské podniky v Anglii. Možná že Buckingham uhodl, že to byla ona, kdo mu ustřihl oba diamantové závěsky, a že se mstí za tuto drobnou zradu. Ale Buckingham vlastně nebyl schopen postupovat tak tvrdě vůči ženě, zvlášť když si přece musil říci, že ta žena byla dohnána k svému činu žárlivostí.

Přesto však se jí ten dohad zdál nejpravděpodobnější; chtějí se jí asi pomstít za minulost, a ne předejít budoucnosti. A tu si blahopřála, že upadla do rukou svého švagra; spoléhala se, že s ním bude mít lehkou práci a vyvázne laciněji než z tenat vychytralého a bezprostředního nepřítele.

„Ano, pohovořme si, švagre,“ řekla hraně rozmarným hlasem. Umínila si, že si tímto rozhovorem zjedná jasno ve všem, co potřebovala vědět pro své budoucí jednání, ať už se lord de Winter bude vykrucovat jak chce.

„Vy jste se tedy rozhodla vrátit do Anglie,“ pravil lord de Winter, „přesto, že jste mi tak často dávala najevo pevné odhodlání nevstoupit již nikdy na půdu Velké Británie?“

Mylady odpověděla na tuto otázku taktéž otázkou.

„Především mi vysvětlete,“ pravila, „jak je možné, že jste mě dal tak přísně hlídat, abyste se mohl nejen předem dopátrat toho, že přijedu, ale abyste zjistil i den a hodinu a přístav, v němž vystoupím z lodi.“

Lord de Winter se ihned chopil téže taktiky, soudě, že užívá-li jí jeho švagrová, bude jistě dobrá.

„Jen mi dřív řekněte vy sama, milá švagrová,“ řekl vyhýbavě, „co jste chtěla v Anglii dělat?“

„Nu, přišla jsem vás navštívit,“ odvětila mylady, netušíc, že touto odpovědí potvrdí podezření, jež zasil do duše jejího švagra d’Artagnanův list. Myslila, že si tou lží švagra nakloní.

„Jakže, mne navštívit?“ řekl potměšile lord de Winter.

„Jistě, vás navštívit. Co je na tom divného?“

„A pro nic jiného jste nepřišla do Anglie než proto, abyste mě uviděla?“

„Ne.“

„Tedy jen kvůli mně jste se vydala všem možným útrapám cesty přes Kanál?“

„Jen kvůli vám.“

„Hrome, to je láska, sestřičko!“

„Cožpak nejsem vaší nejbližší příbuznou?“ optala se mylady tónem dojemně prostým.

„A dokonce mou jedinou dědičkou, že?“ řekl zase lord de Winter a zadíval se mylady ostře do očí.

Ačkoliv se mylady dovedla znamenitě ovládat, nemohla nyní přemoci zachvění; a protože jí lord de Winter při posledních slovech položil ruku na rameno, to zachvění mu neušlo.

A opravdu, zásah šel přímo a hluboko. První, co mylady napadlo, bylo, že ji zradila Ketty a že snad baronovi něco vyzvonila o zištné nenávisti, do níž dala své služebné neprozřetelně nahlédnout. Rozpomněla se též na svůj zuřivý a nerozmyslný výpad vůči d’Artagnanovi za to, že zachránil jejímu švagrovi život.

„Nerozumím vám, mylorde,“ odpověděla, aby získala čas a přiměla svého protivníka k hovoru. „Co tím chcete říci? Ve vašich slovech je pro mne skryt nějaký neznámý smysl.“

„Ale ne, proboha, ne,“ pravil lord de Winter se zdánlivou prostosrdečností; „vím, toužíte mne jen spatřit, a proto přicházíte do Anglie. Nu, a já jsem se dozvěděl o vaší touze, či spíše jsem ji vytušil, a abych vám ušetřil všechny nepříjemnosti nočního příjezdu do přístavu a obtíže spojené s vyloděním na břeh, poslal jsem vám v ústrety jednoho ze svých důstojníků. Dal jsem mu k dispozici povoz a on vás zavezl do tohoto zámku, který je pod mou správou a kam denně přicházím. A abych uspokojil naše vzájemná přání se vidět, dal jsem tu pěkně pro vás připravit útulnou světnici. Copak je v tom všem, co jsem vám řekl, podivnějšího než v tom, co jste mi vyprávěla vy?“

„Nic, ale co mně se zdá divné, je, že jste byl zpraven o mém příjezdu.“

„A přece není nic prostšího, má milá. Což jste neviděla, že kapitán vaší lodi vyslal, ještě než vjel do rejdy, napřed malý člun se svými průkazy a seznamem posádky a cestujících, aby dostal povolení vplout do přístavu? Nu, a já jsem velitelem přístavu, dostal jsem ten seznam do ruky a našel jsem tam vaše jméno. Mé srdce mi řeklo totéž, co jsem právě slyšel z vašich úst, to jest vytušil jsem, proč jste se asi vystavila nebezpečím proradného moře a vyčerpávající plavby, a tak jsem vám poslal naproti strážní člun. Ostatní už víte.“

Mylady vystihla, že lord de Winter lže, a byla tím ještě více zlekána.

„Nebyl to, švagre, mylord Buckingham, jehož jsem zahlédla včera večer při příjezdu na hrázi?“ optala se.

„Ano, on sám. Chápu, že jste byla překvapena, když jste ho spatřila,“ pokračoval lord de Winter. „Přicházíte ze země, kde se asi mnoho starají o to, co dělá, a je mi známo, že jeho zbrojení proti Francii působí velmi vážné obavy vašemu příteli kardinálovi.“

„Mému příteli kardinálovi?“ zvolala mylady, vidouc, že jak v první, tak v druhé věci je lord de Winter patrně o všem zpraven.

„A není vaším přítelem?“ pokračoval lhostejně baron. „Není-li, promiňte, byl jsem toho názoru. Ale k mylordu vévodovi se vrátíme později, neodchylujme se ještě od toho cituplného tónu, jaký dostal náš rozhovor; pravila jste tedy, že jste se přišla na mne podívat?“

„Ano.“

„Nuže, já jsem vám na to řekl, že tu budete obsloužena podle přání a že se budeme vídat každý den.“

„Což budu musit pořád bydlit tady?“ ptala se mylady s jistým úděsem.

„A vám se zdá, že tu budete špatně ubytována, milá švagrová? Řekněte jen, co vám chybí, a já ihned splním vaše přání.“

„Ale nemám tu ani svou komornou, ani služebnictvo…“

„Všechno to budete mít, madame; řekněte mi jen, jak vám zařídil dům váš první manžel, a ačkoliv jsem jen váš švagr, zařídím vám jej podobně.“

„Můj první manžel!“ vykřikla mylady, dívajíc se na lorda vyděšenýma očima.

„Ano, váš francouzský manžel; o svém bratru nemluvím. Ostatně jestli jste to již zapomněla, váš muž ještě žije a mohl bych mu napsat, jistě by mi v té věci poradil.“

Mylady vyrazil na čele studený pot.

„Žertujete,“ řekla hluchým hlasem.

„Vypadám snad na to?“ optal se baron, povstal a ustoupil o krok.

„Nebo spíš mě urážíte,“ pokračovala mylady a drtila zaťatými pěstmi opěradlo křesla; pak se vzepřela křečovitě o zápěstí a celá se nadzvedla.

„Vás urazit!“ řekl lord de Winter pohrdavě. „Myslíte opravdu, madame, že by to bylo možné?“

„Opravdu, pane,“ pravila mylady, „buď jste opilý, nebo nejste při smyslech; odejděte a pošlete mi sem nějakou ženu.“

„Ženy jsou příliš indiskrétní, milá švagrová. Nemohl bych vám já posloužit za komornou? Pak by aspoň všechna tajemství zůstala v rodině.“

„Nestoudníku,“ vykřikla mylady, a jako by byla vymrštěna nějakým perem, vrhla se na barona; ten čekal se zkříženýma rukama, drže však přesto jednu ruku na jilci svého meče.

„Ach, vím, že máte rutinu ve vraždění lidí,“ pravil, „ale budu se bránit, věřte, a nedám se tak lehko.“

„Máte pravdu,“ řekla mylady, „vypadáte věru na takového zbabělce, že byste dovedl vztáhnout ruku i na ženu.“

„Možná že ano; ostatně měl bych při tom omluvu: má ruka by, tuším, nebyla prvou mužskou rukou, jež se vás dotkla.“

A baron ukázal pomalým obviňujícím pohybem na levé rameno mylady, dotknuv se ho skoro svým prstem.

Mylady temně vykřikla a ucouvla až do kouta pokoje jako pardál, který se chystá ke skoku.

„Ječte jen podle libosti,“ zvolal lord de Winter, „ale neopovažujte se kousnout, nebo se vám to nevyplatí. Zde není prokurátor, aby vás předem určil za dědice, a není tu ani potulného rytíře, který by mě vyzval na souboj pro krásnou ženu, již vězním. Mám tu však pohotově soudce, kteří vynesou rozsudek nad nestoudnou ženou, jež se neštítila dvojmužství, aby se vloudila do lože lorda de Winter, mého staršího bratra, a říkám vám, že vás tito soudcové budou umět poslat ke katovi, aby obě vaše ramena dostala stejný odznak.“

Z očí myladiných šlehaly takové blesky, že lord, ačkoliv stál jako ozbrojený muž proti bezbranné ženě, cítil, jak jím až do hloubi duše zachvívá mrazivý strach; ale přemohl se a pokračoval se vzrůstajícím hněvem:

„Ano, rozumím, dědila jste po mém bratrovi a teď by vám bylo zajisté příjemné dědit i po mně; avšak vězte předem: můžete mě zabít, nebo dát mě zabít – učinil jsem již nutná opatření: ani jediné penny z mého majetku nedostane se vám do rukou. Což už nejste dosti bohatá, vy, která máte skoro milión, a nemohla byste se už zastavit na své zhoubné cestě? Ale vy konáte zlo jen pro jakousi závratnou rozkoš z něho samého. Poslyšte, co vám říkám: kdyby mi památka mého bratra nebyla svatá, shnila byste někde ve státním vězení nebo bych vás dal napospas námořníkům v Indii. Budu mlčet, ale pod podmínkou, že aspoň klidně snesete svoje zajetí. Za čtrnáct dní či za tři neděle odjedu s vojskem k La Rochelle; avšak v předvečer mého odjezdu vás nalodí na koráb, který já ještě uvidím vyplout, a ten vás zaveze do našich jižních kolonií. A buďte klidná; dám vám s sebou opatrovníka, který vám při prvním pokusu vrátit se do Anglie či na pevninu prožene lebku kulí.“

Mylady poslouchala tak napjatě, že se jí až rozšiřovaly žhoucí zorničky.

„Ano,“ pokračoval lord de Winter, „a do té doby zůstanete zde v zámku. Zdi má dosti tlusté, dveře dosti pevné, mříže solidní; ostatně vaše okno vede přímo do moře; lidé z mé posádky jsou mi oddáni na život a na smrt, hlídají celý váš byt a střeží všechny cesty do nádvoří; a i kdybyste se dostala až na nádvoří, musila byste projít ještě trojí mříží. Rozkaz je přesný: jediný krok, jediný pohyb, jediné slovo, prozrazující úmysl utéci, a jste terčem palby; zabijí-li vás, myslím, že mi bude anglická justice jen vděčna, že jsem jí ušetřil práci. Nu vida! Vaší tváři se navrací klid, vaše rysy nabývají opět jistoty. »Čtrnáct dní, dvacet dní,« říkáte si, »to uteče jako voda; nejsem na hlavu padlá a do té doby má vynalézavost už na něco přijde. Mám ďábelského ducha a ten už si vyhlédne nějakou oběť. Ode dneška za čtrnáct dní,« říkáte si, »budu už odsud pryč!« Nuže, jen to zkuste.“

Mylady viděla, že ji prohlédli, a zaryla si proto nehty do kůže, aby potlačila hnutí, jež by bylo mohlo dát její tváři jiný výraz než výraz úzkosti.

Lord de Winter pokračoval:

„Důstojníka, který za mé nepřítomnosti má neomezené velení, jste viděla, tedy ho již znáte. Jak víte, umí plnit rozkazy, neboť jistě jste se cestou z Portsmouthu pokoušela přimět ho k řeči. Co mu říkáte? Může být mramorová socha chladnější a němější? Zkusila jste již moc svých svodů na mnoha mužích a naneštěstí jste měla vždy úspěch; pokuste se i o tohoto! Podaří-li se vám to, uznám vás za vtěleného ďábla!“

Poté šel ke dveřím a hlučně je otevřel.

„Ať zavolají pana Feltona,“ pravil. „Mějte ještě okamžik strpení, doporučím vás rovnou jemu.“

Ve zvláštním tichu, jež se mezi oběma rozhostilo, bylo slyšet blížit se dunění pomalého pravidelného kroku; brzy nato se v stínu chodby objevila lidská postava a na prahu stanul mladý poručík, s nímž jsme se již seznámili, a očekával baronovy rozkazy.

„Vejděte, milý Johne,“ vyzval ho lord de Winter. „Vejděte a zavřete za sebou dveře.“

Mladý důstojník vstoupil.

„Podívejte se teď na tuto ženu,“ pravil baron, „je mladá, krásná, má všechny možné půvaby. A přece je to stvůra, jež se do svých pětadvaceti let dopustila tolika zločinů, kolik se jich jen do roka nashromáždí v archívech našich soudů. Její hlas dovede obluzovat, její krása slouží jako vnadidlo obětem, a umí i platit svým tělem, co slíbila, to jí dlužno přiznat. Pokusí se vás svést, snad se pokusí vás i zabít. Vytáhl jsem vás z bídy, Feltone, dal jsem vás povýšit na poručíka, zachránil jsem vám jednou život, víte, při jaké příležitosti; jsem nejen vaším ochráncem, ale i přítelem; nejen dobrodincem, ale i otcem. Ta žena se vrátila do Anglie, aby mi ukládala o život, a mám teď toho hada ve svých rukou. Nuže, dal jsem vás zavolat a pravím vám: Příteli Feltone, Johne, mé dítě, střež mne a především střež sebe před touto ženou. Přísahej při své spáse, že mi ji uhlídáš, abych ji mohl potrestat, jak zaslouží. Johne Feltone, spoléhám na tebe; Johne Feltone, věřím ti.“

„Mylorde,“ pravil mladý důstojník a jeho čistý zrak zaplanul vší nenávistí, jíž bylo jeho srdce schopno, „mylorde, přísahám vám, že se stane, jak si přejete.“

Mylady snesla tento pohled jako odevzdaná oběť; bylo nemožno představit si poddanější a měkčí výraz, než jaký se rozhostil po její krásné tváři.

Sám lord de Winter stěží poznával tygřici, s níž musil před chvílí tak těžko zápasit.

„Nevyjde nikdy z tohoto pokoje, rozumíte, Johne!“ pokračoval baron. „Nebude si s nikým psát a bude mluvit jen s vámi, prokážete-li jí ovšem tu čest a oslovíte ji.“

„Stačí, mylorde, přísahal jsem.“

„A nyní, madame,“ pravil lord de Winter, „hleďte se smířit s Bohem, neboť lidmi jste již odsouzena.“

Mylady sklopila hlavu, jako by se cítila zdrcena tímto rozsudkem. Lord de Winter pak odešel, pokynuv Feltonovi, aby vyšel za ním a zavřel za sebou dveře.

Za okamžik nato rozléhal se už chodbou těžký krok námořníka, který tu stál se sekerou za pasem a s mušketou v ruce stráž.

Mylady zůstala několik minut nehybně v téže poloze, neboť soudila, že ji třebas pozorují klíčovou dírkou. Poté pomalu zvedla hlavu a bylo vidět, že zase nabývá svého výhružného a pohrdlivého výrazu. Přiskočila ke dveřím a okamžik naslouchala, podívala se z okna; pak usedla do křesla a zamyslela se.

DŮSTOJNÍK

Kardinál zatím čekal na zprávy z Anglie, ale žádná nepřicházela, leda jen neblahé a hrozivé zvěsti.

Ačkoliv tedy La Rochelle byla obklíčena a úspěch se zdál jistý, díky různým opatřením a díky hrázi, jež nedovolila již ani jediné bárce proniknout do obleženého města, mohlo přece jen obléhání trvat ještě dlouho. To bylo velkou urážkou pro královy zbraně a pan kardinál z toho měl těžkou hlavu; kromě toho nemusil již sice rozsévat svár mezi Ludvíka XIII. a Annu Rakouskou, ten už byl zaset, ale musil zase smiřovat pana de Bassompierre s vévodou d’Angouleme.

Co se týče vévody, který obléhání započal, ponechával nyní kardinálovi na starosti, aby je dokončil.

Přes neuvěřitelnou houževnatost svého starosty pokusilo se město o jakousi vzpouru; obyvatelé se chtěli vzdát, ale starosta dal vzbouřence oběsit. Poprava uklidnila i ty nejvzpurnější hlavy, takže se obyvatelé rozhodli zemřít hladem. Taková smrt jim připadala přece jen vzdálenější a méně jistá než uškrcení, čas od času pochytali obléhající posly, které Rochellané vysílali k Buckinghamovi, či Buckinghamovy zvědy vyslané k Rochellanům. V obou případech se s nimi dělal krátký proces. Pan kardinál pronášel jen jediné slovo: „Pověsit!“ Pozvali krále, aby se šel podívat na popravu. Král přicházel unaven a vyhlédl si dobré místo, aby mohl sledovat všechny podrobnosti; to ho aspoň trochu rozptylovalo a odškodňovalo za dlouhou dobu obléhání, ale jeho nudu to přece nezahnalo, ani to nezastavilo jeho ustavičné řeči o tom, že se vrátí do Paříže. A tak nebýt těch poslů a zvědů, byla by se Jeho Eminence přes svou vynalézavost octla ve velkých nesnázích.

Nicméně čas ubíhal a Rochellané se stále nevzdávali. Poslední zvěd, jehož chytili, nesl dopis. V tom dopisu se Buckinghamovi sdělovalo, že město je již u konce svých sil. Avšak místo závěru: „Nepřijde-li vaše pomoc do čtrnácti dnů, vzdáme se,“ stálo tam jenom: „Nepřijde-li vaše pomoc do čtrnácti dnů, budeme, až přijdete, všichni mrtví hladem.“

Rochellští tedy již doufali jen v Buckinghama. Buckingham byl jejich mesiášem. Bylo zřejmé, že dozvědí-li se jednoho dne docela najisto, že už nemohou spoléhat na Buckinghama, klesne s nadějí i jejich odvaha.

Kardinál proto s velkou netrpělivostí čekal na zprávy z Anglie, jež mu měly oznámit, že Buckingham nepřijde.

V královské radě byla stále znovu přetřásána a stále oddalována otázka, nemají-li zkusit vzít město útokem. Váhali, neboť jednak se zdála La Rochelle nedobytnou, a za druhé kardinál, ať mluvil cokoliv, věděl sám nejlépe, že hrůza z krve, jež by se prolila v tomto boji Francouzů proti Francouzům, by měla velice nepopulární politické důsledky. Vždyť by šlo o zpátečnický čin, na jaký se už jednou doplatilo před šedesáti lety, a kardinál byl v té době jakýmsi mužem pokroku. Opravdu, drancování La Rochelle a vyvraždění nějakých tří čtyř tisíc hugenotů, kteří by se byli dali zabít, bylo by se v roce 1628 příliš podobalo masakru bartolomějské noci z r. 1572. Ale přes to všecko by se byl král, ač dobrý katolík, tomuto prostředku nijak nevzpíral, jen kdyby byl neodporoval mínění generálů, že La Rochelle je nedobytná a dá se zlomit jen hladem. Kardinál se v duši stále nemohl zbavit obav, jež mu vnukla jeho strašná vyslankyně, neboť i on postihl její proměnlivé vlastnosti: brzy byla jako had, brzy jako lvice. Zradila ho? Je mrtva? Znal ji však přece jen dost, aby věděl, že ať už pracuje pro něho či proti němu, jako přítel či nepřítel, nedává o sobě vědět jen proto, že se jí postavily v cestu závažné překážky. Avšak odkud ty překážky pocházejí? To byla věc, jíž se nemohl dopátrat.

Ostatně pořád ještě na mylady spoléhal, a právem. Uhodl, že jsou v minulosti té ženy strašlivé věci, které mohl přikrýt jen jeho rudý plášť; a cítil, že ať z té či z oné příčiny si tu ženu získal, neboť nemohla najít vyšší opory než jeho v nebezpečí, jež ji ohrožovala.

Rozhodl se tedy vést válku zcela sám a na cizí přispění čekat jen natolik, nakolik očekáváme zásah šťastné náhody. Dal pokračovat v stavbě proslulé hráze, jež měla La Rochelle vyhladovět, a kdykoliv se zadíval na nešťastné město, které ve svých zdech chovalo tolik propastné bídy a tolik hrdinských ctností, připomínal si heslo Ludvíka XI., svého politického předchůdce, jako byl on sám předchůdcem Robespierrovým: „Rozděl a panuj!“

Když Jindřich IV. obléhal Paříž, dával házet přes hradby chléb a potraviny; kardinál dával házet psaníčka, v nichž stavěl Rochellanům před oči, jak je chování jejich vůdců neodpovědné, sobecké a barbarské. Tito vůdcové mají prý hojnost obilí, ale nerozdílejí je; přijali prý zásadu, že je lhostejno, pomřou-li ženy, děti a starci, jen když zůstanou při síle obránci hradeb. Až do té chvíle byla ona zásada opravdu praktikována, ať už z oddanosti věci či proto, že se nedalo jednat jinak; avšak ta psaníčka ji začala ohrožovat. Lístky připomněly mužům, že ty děti, ženy a starci, co umírali, jsou jejich syny, manželkami a otci; že by bylo spravedlivější, kdyby každý strádal stejně společnou bídou, aby týž osud přivodil jednomyslně stejné rozhodnutí. Lístky tedy dosáhly plně účelu, který sledovaly, totiž ponoukly mnoho obyvatel, aby vstoupili s královským vojskem v soukromé vyjednávání.

Avšak v okamžiku, kdy kardinál užuž viděl, jak jeho prostředek přináší ovoce, a blahopřál si, že ho použil, dostal se do města jeden Rochellan, jemuž se bůhvíjakým způsobem podařilo proklouznout královským vojskem, ačkoliv byl průchod tak přísně hlídán Bassompierrem, de Schombergem a vévodou d’Angouleme, a nad nimi ještě kardinálem. Jeden občan z La Rochelle zkrátka přišel z Portsmouthu do města a vyprávěl, že tam viděl skvělé loďstvo, připravené do týdne zvednout kotvy. Kromě toho ještě Buckingham vzkazoval starostovi, že se konečně ustavuje velká liga proti Francii a že do království zanedlouho současně vnikne vojsko anglické, císařské a španělské. Tento list byl veřejně čten na všech náměstích, jeho opisy byly vyvěšeny na nárožích ulic, a tak dokonce i ti, kteří už začali vyjednávat, přerušili styky a rozhodli se, že vyčkají pomoci, tak slavnostně přislíbené.

Tato neočekávaná okolnost vzbudila v kardinálově duši opět starý neklid a přinutila ho, že proti své vůli obracel zraky znovu za moře.

V té době si královské vojsko, jež nesoužily starosti jeho jediného a opravdového vůdce, žilo vesele; v táboře nechyběly ani potraviny, ani peníze. Chytat zvědy a věšet je, konat odvážné výpravy na hráz či na moře, vymýšlet si bláznovské kousky a chladnokrevně je páchat – taková byla vyražení, jimiž si vojsko krátilo dlouhé dny, které nebyly nekonečné jen pro Rochellany, trýzněné hladem a úzkostmi, ale i pro kardinála, který tak urputně město obléhal.

Občas se kardinál projížděl ležením, maje ve zvyku slídit jako poslední četník, a tu si zamyšleně prohlížíval dílo, postupující mnohem pomaleji, než jak by si byl přál. Pod jeho rozkazy na něm pracovali inženýři, které svolal ze všech koutů francouzského království. Potkal-li při těchto objížďkách nějakého mušketýra ze setniny pana de Tréville, přibližoval se až k němu a nápadně si ho prohlížel; teprve když v něm nepoznal některého z našich čtyř druhů, svezl se jeho pátravý pohled a zamyšlený duch k jinému předmětu.

Jednoho dne, když ho sžírala smrtelná nuda, když ztrácel všechnu naději na vyjednávání s městem a neměl jediné zprávičky z Anglie, vyjel si kardinál zcela bez cíle jen tak na procházku. Doprovázeli ho jen Cahusac a La Houdiniere. Jeli podél pobřeží a kardinálovy odvážné sny se mísily s nesmírností oceánu. Mírným klusem dojeli na pahorek a z jeho vrcholu spatřil kardinál, jak za živým plotem leží na písku uprostřed prázdných lahví sedm mužů a užívá lázně slunečních paprsků v té době dost skrovných, čtyři z oněch mužů byli naši mušketýři a ti se zrovna chystali vyslechnout obsah dopisu, který jeden z nich právě obdržel. Tento list byl zjevně tak důležitý, že pro něj zapomněli na karty a kostky a nechali je ležet opodál na jakémsi bubnu.

Druzí tři byli zaměstnáni otvíráním ohromné, slámou opletené láhve colliourského vína; byli to sluhové oněch pánů. Kardinál, jak

jsme již řekli, byl ve velmi ponuré náladě, a byl-li v takovém rozpoložení ducha, nic ho tak nedráždilo a nepopouzelo, jako viděl-li jiné se veselit. Kromě toho trpěl utkvělou představou, že se druzí radují právě z toho, co je příčinou jeho smutku. Dal znamení La Houdinierovi a Cahusakovi, aby zastavili, seskočil sám s koně a přiblížil se k podezřelým smíškům, doufaje, že pod ochranou písku, který tlumil jeho kroky, a živého plotu, zastírajícího jeho postavu, bude moci vyslechnout aspoň několik slov z rozhovoru, který se mu zdál tak zajímavý. Na deset kroků od plotu rozeznal gaskoňské nářečí, a protože již věděl, že ti lidé jsou mušketýři, nebyl déle na pochybách, že tři druzí jsou ti, jež nazývají „nerozlučnými“, to jest Athos, Porthos a Aramis.

Je nasnadě, že jeho touha vyslechnout rozhovor po tomto odhalení ještě stoupla; v očích mu blýskl podivný výraz a jako kočka se plížil k plotu. Ale nebyl ještě s to zachytit nic jiného než nejasné slabiky bez určitého smyslu, když jím otřásl zvučný a krátký výkřik, jenž vzbudil pozornost mušketýrů.

„Důstojník!“ zavolal Grimaud.

„Zdá se, že mluvíte, hlupáku,“ pravil Athos; vzepřel se na loket a přeměřil Grimauda svým jiskřivým pohledem.

Grimaud už ani nehlesl a spokojil se tím, že namířil ukazováčkem směrem k plotu a odhalil tím pohybem kardinála a jeho průvod.

Skokem byli čtyři mušketýři na nohou a uctivě pozdravili. Kardinál vypadal velmi rozzuřeně.

„Zdá se, že se páni mušketýři dávají hlídat!“ zasyčel. „Cožpak lezou kolem po zemi Angličané, nebo je to snad proto, že se mušketýři pokládají za vyšší důstojníky?“

„Monsignore,“ odvětil Athos, neboť on jediný si za všeobecného zděšení zachoval klid a chladnokrevnost velmože, která ho nikdy neopouštěla, „monsignore, nejsou-li mušketýři ve službě nebo ji zrovna skončili, rádi si popijí a zahrají v kostky – a pro své sluhy jsou pak opravdu velmi vysokými důstojníky.“

„Sluhové!“ bručel kardinál. „Sluhové, kteří mají rozkaz upozornit své pány, jde-li někdo kolem, nejsou sluhové, nýbrž stráže.“

„Vaše Eminence nicméně vidí, že kdybychom byli neučinili toto opatření, byli bychom se vystavili nebezpečí, že vás necháme přejít, aniž bychom vám složili poklonu a poděkovali vám za milost, již jste nám prokázal tím, že jsme tak pohromadě. D’Artagnane,“ pokračoval Athos, „přál jste si právě před chvílí najít příležitost, abyste vyjádřil monsignorovi své díky, nuže, využijte jí.“

Tato slova byla pronesena s oním neotřesitelným klidem, jímž vynikal Athos ve chvílích nebezpečí, a s onou krajní zdvořilostí, jež mu v určitých chvílích dodávala více královského majestátu, než ho mívají králové rození.

D’Artagnan přistoupil a vykoktal ze sebe několik děkovných slov, jejichž proud pod zachmuřenými kardinálovými pohledy brzy vyschl.

„Na tom nezáleží, pánové,“ pokračoval kardinál a nezdálo se ani za mák, že by ho scéna, kterou tak pohotově zosnoval Athos, byla nějak odvedla od jeho prvotního záměru. „Na tom nezáleží, pánové, nemám prostě rád, dělají-li prostí vojáci jen proto, že mají výhodu sloužit v privilegovaném pluku, velké pány; a kázeň platí pro ně stejně jako pro každého jiného.“

Athos nechal kardinála domluvit, uklonil se na znamení souhlasu a ujal se opět slova.

„Doufám, monsignore,“ pravil, „že jsme na kázeň nikterak nezapomněli. Nejsme ve službě a domnívali jsme se proto, že můžeme se svým časem nakládat, jak je nám libo. Máme-li to štěstí, že nám Vaše Eminence chce udělit zvláštní rozkaz, jsme připraveni uposlechnout. Monsignore vidí,“ pokračoval Athos, vraště obočí, neboť ten výslech ho začínal znepokojovat, „že jsme si vyšli se zbraněmi, abychom byli při sebemenším poplachu připraveni konat svou povinnost.“

A ukázal kardinálovi prstem na čtyři muškety v jehlanci poblíž bubnu, na němž ležely kostky a karty.

„Vaše Eminence nechť věří,“ vmísil se d’Artagnan, „že bychom jí byli zajisté vyšli vstříc, kdybychom byli mohli tušit, že k nám přichází s tak malým průvodem.“

Kardinál si hryzl knír a trochu i rty.

„Víte, jak vypadáte, stále tak pohromadě jako teď, stále ozbrojeni jako nyní a střeženi svými sluhy?“ pravil kardinál. „Vypadáte jako čtyři spiklenci.“

„Co se toho týče, monsignore, máte pravdu,“ promluvil zase Athos, „a kujeme opravdu pikle, jak mohla Vaše Eminence onehdy ráno vidět, ale jen proti Rochellanům.“

„Eh, páni politici!“ opáčil kardinál a zamračil se. „Možná že by se ve vašich hlavách dal najít klíč k mnohým neznámým věcem, jen kdyby se v nich dalo číst tak, jako jste vy četli dopis, který jste skryli, když jste mne viděli přicházet.“

Athosovi se mihl tváří rudý stín, postoupil o krok ke kardinálovi a pravil:

„Člověk by řekl, že nás máte opravdu v podezření, monsignore, a že tu podstupujeme skutečně výslech; je-li tomu tak, nechť se Vaše Eminence ráčí vyslovit. Budeme aspoň vědět, na čem jsme.“

„A i kdyby to byl výslech,“ odvětil kardinál, „však se mu podrobili jiní než vy, a nezůstali dlužni odpověď.“

„Proto jsem Vaší Eminenci řekl, že se může jen tázat a že jsme připraveni odpovídat.“

„Jaký to byl dopis, který jste se chystal číst, pane Aramisi, a který jste ukryl?“

„Dopis od ženy, monsignore.“

„Ó, rozumím,“ pravil kardinál, „k dopisům toho druhu nutno být shovívavý; nicméně lze jej ukázat zpovědníku, a já, jak víte, jsem osoba duchovní.“

„Monsignore,“ řekl vtom Athos s klidem tím strašlivějším, že svými slovy dával v sázku hlavu. „Je to dopis od ženy, ale není podepsán ani jménem Marion de Lorme, ani madame d’Aiguillon.“

Kardinál zbledl jako smrt a z očí mu šlehl divoký blesk. Užuž se obracel, aby dal rozkaz Cahusakovi a La Houdinierovi. Athos ten pohyb zpozoroval; udělal úkrok směrem k mušketám, na něž se upíraly i zraky jeho přátel. Nevypadali nikterak jako lidé, kteří by se dali jen tak zatknout. Kardinál měl jen dva průvodce; mušketýrů, počítaje v to sluhy, bylo sedm. Usoudil tedy, že by to bylo utkání tím nerovnější, že Athos a jeho druhové kuli pikle doopravdy. Provedl tudíž střelhbitý ústup, který měl vždy pohotově, a celý jeho hněv roztál v úsměv.

„Ale, ale!“ pravil. „Jste stateční mladí lidé, hrdí na světle, věrní v temnu. Však není nic zlého na tom, bdí-li člověk nad sebou a umí-li bdít i nad jinými. Nezapomněl jsem, pánové, nikterak na onu noc, kdy jste mi poskytli doprovod k Červenému holubníku. Kdybych zase jel na nějakou nebezpečnou cestu, požádal bych vás opět, abyste mě doprovodili; ale protože tomu tak není, zůstaňte, kde jste, dopijte víno, dokončete klidně hru a dočtěte si dopis. Sbohem, pánové!“

A vyšvihl se na koně, jehož mu Cahusac přivedl, pokynul jim na pozdrav a odjel.

Čtyři mladí lidé stáli bez hnutí a sledovali jej mlčky očima, dokud nezmizel.

Poté se podívali jeden na druhého.

Byli celí vyděšení, neboť si uvědomovali, že ačkoliv se kardinál tak přátelsky rozloučil, odjel se vztekem v duši.

Jediný Athos se usmíval nepřemožitelným, pohrdlivým úsměvem.

Když už byl kardinál z doslechu a dohledu, zvolal Porthos, který měl chuť vylít si na někom špatnou náladu:

„Grimaud nám dal zkrátka pozdě výstrahu!“

Grimaud se chystal ospravedlnit, ale Athos zvedl prst a Grimaud spolkl, co měl na jazyku.

„Byl byste vydal ten dopis, Aramisi?“ otázal se d’Artagnan.

„Já,“ pravil Aramis svým nejtenčím hlasem, „jsem byl rozhodnut; kdyby byl požádal, abych mu list vydal, byl bych mu jej jednou rukou podal a druhou bych ho byl proklál svým mečem.“

„Toho jsem se obával,“ řekl Athos. „Proto jsem se vrhl mezi něho a vás. Opravdu, ten člověk je nerozumný, mluví-li takhle s muži; jako by byl nikdy neměl co dělat než se ženami a s dětmi.“

„Drahý Athosi,“ pravil d’Artagnan, „obdivuji se vám, ale byli jsme koneckonců přece jen v neprávu.“

„Jak to, v neprávu?“ zvolal Athos. „Čí je vzduch, který dýcháme? Čí je tento oceán, po němž bloudí naše zraky? Čí je písek, na němž jsme leželi? Čí je ten dopis od vaší milenky? Patří to snad všechno kardinálovi? Na mou čest, ten člověk se tváří, jako by bylo všechno jeho. A vy tu před ním koktáte a krve by se ve vás nedořezal. Člověk by řekl, že už se před vámi vztyčovala Bastila a že vás nějaká obrovitá medúza změnila v kámen. Cožpak být zamilován znamená totéž jako kout pikle? Jste zamilován do ženy, kterou dal kardinál zavřít, a chcete ji vyprostit z jeho rukou. Je to hra, kterou hrajete s Jeho Eminencí; ten dopis, to je váš trumf; pročpak byste ukazoval svému protivníkovi karty? Uhodne-li je, dobrá! Však my se jeho karet také domakáme!“

„Opravdu,“ řekl d’Artagnan, „co říkáte, je rozumné, Athosi.“

„Tak už přestaňte mluvit o tom, co se stalo, a ať Aramis pokračuje v četbě dopisu od své sestřenky tam, kde ho pan kardinál přerušil.“

Aramis vytáhl dopis z kapsy, tři přátelé se shlukli kolem něho a tři sluhové se opět sesedli kolem demižonu s vínem.

„Přečetl jste teprve sotva jednu či dvě řádky,“ pravil d’Artagnan, „vezměte to tedy ještě jednou od začátku.“

„Milerád,“ řekl Aramis.

Drahý bratranče,

myslím, že se rozhodnu odjet do Stenay, kde má sestra dala naši malou služebnou do kláštera karmelitánek. To ubohé dítě se odevzdaně podrobilo, ví, že nemůže žít nikde jinde, chce-li, aby spása jeho duše nebyla v nebezpečí. Utváří-li se však nicméně záležitost naší rodiny tak, jak si přejeme, myslím, že se přece jen vydá v nebezpečí zatracení a vrátí se k těm, po nichž se jí stýská, tím spíše, že ví, jak i oni na ni stále vzpomínají. Zatím není příliš nešťastná; vše, po čem touží, je dopis od jejího milého. Vím, že takové koření těžko prochází klášterními mřížemi, ale koneckonců jsem Vám již, milý bratranče, podala důkazy, že nejsem tak neobratná, a vezmu na sebe tento úkol. Sestra Vám děkuje za to, že na ni stále myslíte. Nějaký čas žila ve velikém znepokojení, teď však už je poněkud uklidněna, neboť tam poslala svého poručence, aby se nestalo nic nepředvídaného.

Sbohem, milý bratránku, a pište nám, jak nejčastěji budete moci, to jest vždy, kdy soudíte, že to můžete učinit bezpečně.

Líbá Vás Vaše

Marie Michonová

„Ach, za co vše vám vděčím, Aramisi,“ zvolal d’Artagnan. „Drahá Constance! Konečně mám o ní zprávu, žije, je v bezpečí v klášteře, je ve Stenay. Kde, prosím vás, to Stenay asi tak je, Athosi?“

„Několik mil od alsaských hranic, v Lotrinsku. Až bude obléhání skončeno, můžeme si v tu stranu udělat výlet.“

„A nebude to už dlouho trvat, doufám,“ pravil Porthos. „Dnes ráno pověsili špióna, který prohlásil, že Rochellané už jedí kůži z bot. Předpokládám, že až snědí kůži, pustí se do podrážek. Co jim pak ještě zůstane: snad se budou jíst navzájem.“

„Ubozí blázni!“ pravil Athos a vyprázdnil sklenici výborného bordeauxského vína, jež sice v té době nemělo takovou pověst jako nyní, ale už tenkrát si ji zasloužilo. „Ubozí blázni! Jako by nebylo katolické náboženství ze všech nejvýhodnější a nejpříjemnější! Nicméně,“ pokračoval, mlasknuv jazykem o patro, „lidé jsou to stateční. Ale co to, k čertu, děláte, Aramisi? Vy si ten dopis strkáte do kapsy?“

„Ano,“ pravil d’Artagnan, „Athos má pravdu, musíme jej spálit. A i když bude spálen, kdo ví, nezná-li ještě pan kardinál tajemství, jak zpytovat popel.“

„Jistěže nějaké zná,“ řekl Athos.

„Tak co chcete s tím dopisem udělat?“ otázal se Porthos.

„Pojďte sem, Grimaude,“ pravil Athos.

Grimaud vstal a uposlechl.

„Za trest, že jste, příteli, mluvil bez dovolení, ten kousek papíru sníte. Abych vás pak odměnil za službu, kterou nám tím prokážete, vypijete potom tuhle sklenici vína; tady je nejdříve dopis, kousejte statečně.“

Grimaud se usmál a s očima upřenýma na sklenici, kterou Athos naplnil až po okraj, sežvýkal papír a spolkl jej.

„Výborně, mistře Grimaude,“ zvolal Athos, „a nyní přijměte tohle; dobře, nemusíte mi ani děkovat, zprošťuji vás toho.“

Grimaud mlčky srkal sklenici bordeauxského; po celou dobu, co trvalo toto milé zaměstnání, mluvily jeho oči řečí sice němou, ale neméně výraznou.

„A teď,“ pravil Athos, „můžeme být, myslím, skoro klidní, nepřipadne-li ovšem pan kardinál na duchaplnou myšlenku dát Grimaudovi rozpárat břicho.“

V téže chvíli pokračovala Jeho Eminence ve své melancholické procházce a hučela si do vousů:

„Tyhle čtyři lidi musím rozhodně získat na svou stranu.“

PRVNÍ DEN ZAJETÍ

Po letmém pohledu na francouzský břeh vraťme se opět k mylady, kterou jsme na okamžik pustili z očí.

Najdeme ji v témž zoufalém postavení, v němž jsme ji zanechali, jak se noří do propasti temných myšlenek a maluje si ponuré peklo, u jehož vrat ji opouštěla skoro všechna naděje: neboť poprvé v životě pochybuje, poprvé cítí strach.

Ve dvou vážných chvílích jí selhalo štěstí, podvakrát se viděla odhalena a zrazena. V obou těch situacích podlehla asi proto, že osud proti ní vyslal ducha povolaného, aby ji přemohl; d’Artagnan zvítězil nad ní, nepřemožitelnou mocností zla.

Zneužil ji pro svou lásku, pokořil její pýchu, poničil její ctižádost a hle, nyní hubí i její štěstí, sahá na její svobodu, ba ohrožuje její život. A co víc, nadzvedl dokonce i její masku, ten ochranný štít, za nějž se ukrývá a který ji činí tak silnou.

D’Artagnan odvrátil od Buckinghama, jehož ona nenávidí tak, jako nenávidí všechno, co kdy měla ráda, bouři, jíž mu hrozil Richelieu v osobě královnině. D’Artagnan se vydával za de Wardesa, k němuž vzplanula vášní. D’Artagnan zná její strašné tajemství a ona přísahala, že kdo je pozná, zemře. A když pak konečně dostala do ruky listinu, pomocí níž by se byla užuž pomstila na svém nepříteli, byl jí cenný papír opět vyrván a znovu je to d’Artagnan, jenž ji drží v zajetí a pošle ji do nějaké špinavé Botany-Bay nebo do nějakého hanebného Tyburnu v Indickém oceánu.

Neboť beze vší pochybnosti to všechno pochází od d’Artagnana. Kdo jiný by byl na její hlavu navalil tolik hanby, ne-li on? Jedině on mohl de Winterovi vyzradit všechna ta strašná tajemství, jež se mu podařilo řízením osudu odhalit. Zná jejího švagra a asi mu poslal psaní.

Kolik nenávisti v ní žíří! Znehybněla jako solný sloup; žhavé oči třeští do pustého pokoje; výbuchy temného skučení, jež se jí občas vyderou z prsou zároveň s dechem, doprovázejí náladově hukot moře, jehož řev sem občas stoupá. Oceán tu burácí jako bezmocné a věčné zoufalství, praštící o skály, na nichž stojí ponurý a pyšný hrad. A v záři blesků rozpoutané bouře svého nitra kuje pikle proti paní Bonacieuxové, proti Buckinghamovi, a zvláště proti d’Artagnanovi, velkolepé pomstychtivé vidiny, ztrácející se v dálavách budoucnosti! Ano, ale aby se mohla mstít, musí být svobodná; a chce-li se vězněný člověk dostat na svobodu, musí prolomit zeď, vypáčit mříže, prokopat se podlahou. To jsou samé věci, jež se mohou podařit trpělivému a silnému muži, avšak zimničná podrážděnost ženy s nimi nic nesvede. Ostatně, na to všecko je třeba času, měsíců, let, a ona… ona má jen deset či dvanáct dní, soudě podle toho, co řekl lord de Winter, její blízký příbuzný, a přece tak hrozný žalářník.

Nicméně by se o to všechno pokusila, jen být mužem! A snad by se jí to zdařilo; proč se jen příroda tak zmýlila, že vložila mužskou duši do tak křehkého a něžného těla!

A tak byly prvé hodiny v zajetí věru strašné. Několika záchvaty zuřivosti, které nedovedla utlumit, splatila daň své křehké ženské přirozenosti. Avšak poznenáhlu ovládla výbuchy své šílené zlosti, nervózní chvění, jež jí probíhalo tělem, pominulo, a nyní se svinula do sebe jako znavená, odpočívající zmije.

„Jak jsem byla zpozdilá, že jsem se tak dala unést,“ pravila sama k sobě, zhlížejíc se v zrcadle, které odráželo žhavý pohled jejích zraků, s nimiž jako by se sama radila. „Jen ne žádné násilí, násilí je projev slabého ducha. A já jsem také tímto prostředkem nikdy nezvítězila: snad ještě kdybych ho užila proti ženám, měla bych naději, že budou ještě slabší než já, a možná že bych je přemohla; avšak čeká mne boj proti mužům a v jejich očích jsem jen ženou. Musím tedy bojovat jako žena a má síla je v mé slabosti!“

A jako by chtěla sama sebe vyzkoušet, do jaké míry dovede pozměňovat rysy tváře, tak výrazné a pohyblivé, vykouzlila na ní po řadě všechny možné výrazy, od hněvu, který křivil její rysy, až po nejsladší, nejlaskavější a nejsvůdnější úsměv. Poté si upravila obratnýma rukama účes tak, aby podle jejího mínění co nejlépe napomáhal zdůraznit kouzlo tváře. Konečně zašeptala, spokojena sama sebou:

„Nic ještě není ztraceno. Jsem pořád krásná.“

Bylo asi osm hodin večer. Mylady si všimla, že je tu postel, a pomyslila si, že několik hodin spánku občerství nejen její hlavu a její myšlenky, ale i její pleť. Avšak dříve než si lehla, šlehl jí hlavou lepší nápad. Slyšela, že se mluvilo o večeři. Byla už přes hodinu v pokoji, jistě už nebude dlouho trvat a přinesou jí jídlo. Zajatkyně nechtěla ztrácet čas a rozhodla se, že se ještě dnes večer pokusí rozhodit své sítě a vyzkoumat povahu lidí, jejichž bdělosti byla svěřena.

Pod dveřmi se objevilo světlo, ohlašující příchod jejích žalářníků. Mylady, která do té doby stála, rychle se zase vrhla do křesla, zvrátila hlavu nazad, aby vynikly její krásné rozpuštěné vlasy, obnažila napůl hrdlo pod zmačkanými krajkami a jednu ruku si položila na srdce, zatímco druhá visela volně dolů.

Závory se otevřely, dveře zaskřípaly v čepech, komnatou se rozlehly blížící se kroky.

„Postavte ten stůl sem,“ pravil nějaký hlas, v němž zajatkyně poznala hlas Feltonův.

Rozkaz byl vykonán.

„Přineste světla a dejte vystřídat stráž,“ pokračoval Felton.

Tento dvojí rozkaz, udělený Feltonem týmž lidem, mylady potvrdil, že její sloužící jsou totožní s jejími hlídači, to jest, že jsou vojáci. Feltonovy rozkazy byly ostatně vykonány s mlčenlivou rychlostí, jež dokazovala, že mladý důstojník má dobrou kázeň.

Felton se doposud na mylady ani nepodíval; nyní se k ní obrátil.

„Hleďme,“ pravil, „ona spí. Nu dobrá, navečeří se, až se vzbudí.“

A učinil několik kroků, chtěje odejít.

„Ale ne, pane poručíku,“ řekl vtom jeden voják, patrně méně stoicky založený než jeho velitel, a popošel k mylady. „Ta žena nespí,“ odvětil.

„Jakže, nespí?“ pravil Felton, „a co tedy dělá?“

„Asi omdlela; její tvář je hrozně bledá a marně jsem naslouchal, neslyším ji vůbec dýchat.“

„Máte pravdu,“ řekl Felton, a nepřiblíživ se ani o krok, podíval se na mylady z místa, kde stál. „Jděte oznámit lordu de Winter, že zajatkyně omdlela; nevím, co mám dělat, ten případ nebyl předvídán.“

Voják odešel vykonat rozkaz svého důstojníka. Felton si zatím sedl do křesla, jež stálo náhodou u dveří, a bez jediného slova nepohnutě čekal. Mylady se vyznala ve velkém umění, jež ženy rády cvičívají, totiž dívat se skrze dlouhé řasy tak, aby nebylo znát, že pootvírají víčka: viděla tedy Feltona, jak sedí zády k ní; pozorovala ho tak asi deset minut a za celých těch deset minut se chladný strážce ani jednou neotočil.

Tu si uvědomila, že má přijít lord de Winter a že svou přítomností dodá jejímu žalářníku nové síly. Její první pokus ztroskotal, ale ona ho oželela jako žena, která ví, co má ještě v záloze. Zvedla hlavu, otevřela oči a slabě vzdychla. Při tom povzdechu se Felton konečně obrátil.

„Tak už jste se vzbudila, madame!“ pravil. „Nemám tu už tedy co dělat. Budete-li něco potřebovat, zazvoňte.“

„Ach bože, bože! Co jsem jen vytrpěla!“ zašeptala mylady lahodným hlasem, který podoben hlasu starověkých kouzelnic opojil dosud každého, koho chtěla zničit.

A vztyčivši se v křesle, zaujala ještě půvabnější a odevzdanější postoj, než když ležela.

Felton povstal a řekl:

„Budete takto obsloužena třikrát denně, madame: v devět ráno, v jednu odpoledne a v osm večer. Není-li vám to vhod, můžete označit jiné hodiny než čas, který navrhuji, a přizpůsobíme se v tom ohledu vašim přáním.“

„A což mám zůstávat stále sama v této velké a ponuré komnatě?“ ptala se mylady.

„Zavolali jsme jednu ženu z okolí; zítra bude v zámku a přijde k vám vždycky, budete-li si její přítomnosti přát.“

„Děkuji vám, pane,“ odpověděla zajatkyně pokorně.

Felton se lehce uklonil a zamířil ke dveřím. V okamžiku, kdy chtěl přejít práh, objevil se v chodbě lord de Winter, sledován vojákem, který mu šel oznámit, že mylady omdlela. Držel v ruce lahvičku s roztokem soli.

„Nu copak je? Co se tu děje?“ pravil posměšným hlasem vida, že zajatkyně stojí a Felton je na odchodu. „Tak ta mrtvá už zase procitla? Hrome, Feltone, ty děcko, což jsi nepostihl, že tě pokládá za nováčka a hraje ti tu první jednání komedie, na jejíž průběh se máme patrně co těšit?“

„Myslil jsem si to, mylorde,“ odvětil Felton, „ale zajatkyně je koneckonců přece jen žena a chtěl jsem k ní zachovat všechny ohledy, jimiž je dobře vychovaný člověk k ženě zavázán, když už ne kvůli ní, aspoň kvůli sobě.“

Mylady se zachvěla po celém těle. Feltonova slova ji mrazila ve všech žilách jako led.

„Tedy,“ pokračoval lord de Winter se smíchem, „ještě tě nesvedly ty umně rozpuštěné vlasy, ta bílá pleť a ten nyvý pohled, ty srdce z kamene?“

„Ne, mylorde,“ odpověděl chladně mladý muž, „a věřte mi, je třeba víc než ženských úskoků a koketnosti, aby to mnou hnulo.“

„Nuže, nechme tedy, statečný poručíku, ať si vynajde mylady něco jiného, a pojďme večeřet. Ostatně buď klidný, ta má bohatou vynalézavost a druhé jednání komedie nedá na sebe dlouho čekat.“

Při těch slovech vsunul de Winter rámě pod mladíkovu paži a se smíchem ho odvedl.

„Ó, však já už najdu, co na tebe platí,“ šeptala si mylady mezi zuby. „Jen počkej, ty ubohý zběhlý mníšku, ty obrácený vojáčku, který sis střihl uniformu podle kutny.“

„Abych nezapomněl, mylady,“ obrátil se lord de Winter ještě ve dveřích, „nedejte si tím nezdarem zkazit chuť. Okuste jen kuře a ryby, nedal jsem je otrávit, na mou čest. Držím dost na svého kuchaře, a poněvadž po mně nemá dědit, mám v něho naprostou důvěru. Učiňte tedy jako já. Sbohem, drahá švegruše! Na shledanou při příštím omdlení!“

To bylo tak zrovna tolik, kolik dovedla mylady ještě snést; zaťala ruce do křesla, zaskřípala tiše zuby a sledovala očima dveře, jež se zavíraly za lordem a za Feltonem. Jakmile pak viděla, že je sama, zmocnil se jí nový nával zoufalství. Přelétla očima stůl a spatřila na něm ležet lesknoucí se nůž; vrhla se ke stolu a chopila se ho, ale zažila kruté zklamání: měl kulatou čepel a byl z měkkého stříbra.

Výbuch smíchu zazněl za nedovřenými dveřmi, jež se opět prudce rozlétly.

„Pojď se podívat, milý Feltone,“ volal lord de Winter, „tady vidíš, co jsem ti řekl; ten nůž měl být pro tebe, tím by tě byla zabila, milý hochu. Vidíš, to je jedna z jejích léček, tak nebo onak se zbavit lidí, kteří jí jsou v cestě. Kdybych tě byl poslechl, byl by ten nůž býval ostrý a z ocele; a už by bylo po Feltonovi, jako kuře by tě podřízla a po tobě kdekoho. Jen se dívej, Johne, jak ten nůž umí držet.“

Opravdu, mylady dosud držela zákeřnou zbraň v zaťaté ruce, ale při těchto posledních slovech, při té největší urážce, jí ochably ruce, ochabla veškerá síla vůle. Nůž padl na zem.

„Máte pravdu, mylorde,“ pravil Felton s přízvukem hlubokého hnusu, který pronikl mylady až do hloubi srdce. „Máte pravdu a já jsem se mýlil.“

A oba vyšli znovu z pokoje.

Tentokrát však mylady naslouchala pozorněji než poprvé a skutečně zaslechla, jak se jejich kroky vzdalují a doznívají v hloubce chodby.

„Jsem ztracena,“ zašeptala, „padla jsem do drápů lidem, na něž nebudu mít víc vlivu než na sochy z bronzu a žuly. Znají mě zpaměti a mají pancíř proti všem mým zbraním. Ale přece jen nemůže být, aby to skončilo, jak oni rozhodli.“

Poslední myšlenka naznačovala už jen návrat k naději; bylo zřejmé, že v této propastné duši nedovedly bázeň a city slabosti podržet dlouho vrch. Mylady usedla ke stolu, pojedla několik soust, vypila trochu španělského vína a cítila, že se jí opět vrací odvaha.

Než ulehla, rozebrala už zase důkladně ze všech stran, rozpitvala v mysli a bedlivě uvážila všechna slova, kroky, gesta, každičké znamení, ba i mlčení svých návštěvníků; a z těchto bystrých a zkušených úvah vyplynulo, že z obou jejích pronásledovatelů je Felton koneckonců přece jen zranitelnější.

Zvlášť jedna věta se zajatkyni stále znovu vracela na mysl:

„Kdybych tě byl poslechl,“ pravil lord de Winter Feltonovi.

Felton tedy mluvil v její prospěch, nechtěl-li ho lord de Winter poslechnout.

Ať je silný nebo slabý, opakovala si mylady, ten muž má v srdci záblesk soucitu a z toho záblesku já vyvolám požár, který ho spálí. Co se týče toho druhého, ten mne zná, bojí se mne a ví, čeho by se mohl ode mne nadít, kdybych jednou unikla z jeho rukou; je tedy marné cokoli proti němu zkoušet. Ale Felton, to je jiná věc; je to naivní mladík a zdá se ctnostný, toho bude snad možno dostat.

A mylady ulehla a usnula s úsměvem na rtech. Kdyby ji byl někdo viděl, jak spí, byl by řekl, že je to mladá dívka, která sní o vínku z květin, jímž si o nejbližším svátku ověnčí čelo.

DRUHÝ DEN ZAJETÍ

Mylady měla sen, že má d’Artagnana konečně ve své moci a že je přítomna jeho popravě; a pohled na jeho nenáviděnou krev, stékající pod katovou sekyrou, ji vykouzlil na rtech ten půvabný úsměv.

Spala jako vězeň ukolébaný prvými záblesky naděje.

Když vstoupili ráno do jejího pokoje, byla ještě na lůžku. Felton zůstal na chodbě; přiváděl ženu, o níž včera mluvil a která právě přišla. Ta žena teď vešla do komnaty, přistoupila k lůžku a nabídla mylady své služby.

Mylady byla obyčejně bledá a její pleť mohla tedy snadno oklamat někoho, kdo ji viděl poprvé.

„Mám horečku,“ pravila, „po celou dlouhou noc jsem nezamhouřila ani oka a velmi trpím; budete vy ke mně lidštější než ti včera? Ostatně vše, co žádám, je, abych směla zůstat ležet.“

„Chcete, abych dala zavolat lékaře?“ zeptala se žena.

Felton vyslechl hovor, aniž pronesl jediné slovo.

Mylady přemítala: čím více lidí bude kolem ní, tím těžší bude vzbudit u nich soucit a tím větší bude ostražitost de Wintera. Ostatně lékař by mohl prohlásit, že nemoc je pouhou přetvářkou, a mylady prohrála už jednu hru; nechtěla prohrát i druhou.

„Lékaře?“ pravila proto. „K čemu to? Ti pánové včera řekli, že je má nemoc pouhá komedie, a dnes by tomu bylo asi stejně; neboť od včerejška už mohli lékaře zavolat.“

„Řekněte tedy sama, madame,“ pravil Felton znepokojen, „jak se chcete léčit?“

„Ach, což já vím, můj bože! Cítím jen, že jsem nemocná, to je vše; dejte mi, co chcete, mně na tom nezáleží.“

„Dojděte pro lorda,“ poručil Felton, unaven těmi věčnými nářky.

„O, ne, ne!“ vykřikla mylady. „Ne, pane, nevolejte ho, zapřísahám vás, je mi už dobře a nic nepotřebuji, jen ho nevolejte.“

Vložila do výkřiku tolik vášnivé prudkosti a strhující výmluvnosti, že Felton, zaujat, postoupil o několik kroků do pokoje.

Přišel, pomyslila si mylady.

„Jste-li, madame, opravdu nemocná,“ pravil Felton, „pošleme vám pro lékaře; a klamete-li nás, nu, tím hůře pro vás, ale my si aspoň nebudeme musit nic vyčítat.“

Mylady neodpověděla; zvrátila jen svou krásnou hlavu na podušku a propukla ve vzlykavý pláč.

Felton se na ni chvíli díval se svým obvyklým chladem, a když viděl, že krize bude asi delší, odešel. Žena vyšla za ním. Lord de Winter se neobjevil.

„Myslím, že začínám vidět jasně,“ zašeptala mylady s tichou radostí a schoulila se víc do peřin, aby skryla před slídiči, kteří by ji mohli pozorovat, tento výbuch vnitřního uspokojení.

Uplynuly dvě hodiny.

„Teď je čas, aby nemoc přestala,“ řekla si potichu. „Vstanu a budu hledět dosáhnout už dnes nějakého úspěchu. Mám jen deset dní a dnes večer budou dva už pryč.“

Když k ní ráno vešli do pokoje, přinesli jí snídani; pomyslila si tedy, že jistě někdo přijde sklidit se stolu a že přitom uvidí Feltona.

Mylady se nemýlila: Felton se znovu objevil, a nevšímaje si, zda se mylady dotkla jídla či ne, pokynul, aby z pokoje odnesli stůl, který tam obyčejně přinášeli už prostřený.

Sám zůstal poslední, v ruce držel nějakou knihu.

Mylady ležela v lenošce u krbu. Tak jak byla, krásná, bledá a odevzdaná, připomínala světici, která čeká na mučení.

Felton k ní přistoupil a řekl:

„Lord de Winter, který je katolík jako vy, madame, se domnívá, že byste mohla trpět újmu, kdybyste nemohla činit zadost svým náboženským zvyklostem; svoluje proto, abyste se denně modlila modlitby vaší mše, a posílá vám knihu, jež obsahuje jejich pořad.“

Vidouc, s jakým výrazem položil Felton knihu na stolek, u něhož odpočívala, jakým tónem pronesl ta dvě slova „vaší mše“ a jak opovržlivým úsměškem je doprovázel, zvedla mylady hlavu a pohlédla na důstojníka pozorněji.

A tu podle přísného účesu, podle přemrštěně prostého obleku, podle hladkého a jako mramorového čela, tvrdého a neproniknutelného jak tento kámen, poznala v něm jednoho z těch ponurých puritánů, které tak často vídala buď u dvora krále Jakuba, či na dvoře krále francouzského, kde přes hrůzné vzpomínky na bartolomějskou noc někdy hledávali útočiště.

Mžikem jí blesklo hlavou jedno z těch náhlých vnuknutí, jaká se dostavují zvlášť nadaným lidem ve chvílích nejhlubších krizí a ve vteřinách, které mají rozhodující vliv na celý osud či život. Ona dvě slova „vaší mše“ a jediný pohled, jímž si změřila Feltona, jí vskutku odhalily, jak důležitá je odpověď, kterou nyní pronese.

Avšak střelhbitá inteligence, jež jí byla vlastní, vložila jí tu odpověď už zcela hotovou na rty.

„Já!“ řekla s přízvukem opovržení, dovedně sladěného s odstínem hlasu mladého důstojníka, „já, pane, a mé mše? Lord de Winter, zkažený katolík, ví dobře, že nejsem jeho víry, a chce mne jen vlákat do léčky!“

„A jaké náboženství tedy vyznáváte, madame?“ zeptal se Felton s údivem, který přes své sebeovládání nemohl zcela potlačit.

„Řeknu to,“ zvolala mylady s předstíraným zápalem, „až v ten den, kdy bude míra mého utrpení pro víru naplněna.“

Feltonův pohled odhalil mylady celou nesmírnou hloubku prostoru, který se v něm tou jedinou větou rozevřel.

Přesto však setrval mladý důstojník ve svém nehybném mlčení; mluvil toliko jeho pohled.

„Jsem v rukou svých nepřátel,“ pokračovala blouznivým hlasem, který odpozorovala od puritánů. „Nuže, ať mne můj Bůh zachrání, nebo ať já zahynu pro něho! To je moje odpověď a prosím, abyste ji vyřídil lordu de Winter. A co se týče této knihy,“ dodala, ukazujíc na modlitby prstem, ale nedotýkajíc se jich, jako by se mohla tím dotykem pošpinit, „můžete ji zase odnést a použít jí sám, neboť jste bezpochyby dvojnásobným spoluviníkem lordovým, spoluviníkem v pronásledování a spoluviníkem v kacířství.“

Felton neodpověděl opět nic, vzal knihu s týmž štítivým hnutím jako předtím a zamyšleně odešel.

K páté hodině večer přišel lord de Winter. Mylady měla přes celý den čas načrtnout si plán, jak se chovat; přijala ho jako žena, která si již je plně vědoma svých výhod.

„Podívejme se, podívejme se,“ řekl baron, usedl do křesla naproti mylady a nenuceně natáhl nohy ke krbu, „zdá se, že jsme se dopustili malého odpadlictví!“

„Co tím chcete říci, pane?“

„Chci říci, že jste od doby, kdy jsme se naposled viděli, změnila vyznání; nevzala jste si snad třetího manžela protestanta?“

„Vyslovte se, prosím, přesně, mylorde,“ pokračovala zajatkyně důstojně, „neboť musím stát na svém, že sice slyším vaše slova, ale nerozumím, co mají znamenat.“

„Ach tak! Vy tedy nemáte vůbec žádné náboženství; to je mi jen tím milejší,“ řekl lord de Winter a ušklíbl se.

„Zajisté se to jen tím lépe srovnává s vašimi zásadami,“ podotkla významně mylady.

„Bůh uchovej! Přiznávám se, že je mi to dokonale lhostejné.“

„I kdybyste, mylorde, nepřiznal tuto náboženskou lhostejnost, vaše prostopášnost a vaše zločiny by to dosvědčovaly samy sebou.“

„Cože? Vy mluvíte o prostopášnosti, paní Messalino, lady Macbethová? Buď jsem opravdu špatně slyšel, nebo jste důkladně nestoudná!“

„Mluvíte se mnou takhle, protože víte, že nás poslouchají, pane,“ odvětila chladně mylady, „a protože chcete své žalářníky a katy proti mně popudit.“

„Mé žalářníky! Mé katy! Hleďme, hleďme, madame, začínáte nějak příliš po básnicku a komedie ze včerejška se dnes večer mění v tragédii. Ale konečně co? Za týden budete tam, kam patříte, a můj úkol bude skončen.“

„Surový úkol! Bezbožný úkol!“ pokračovala mylady se zápalem oběti, která jen chce podráždit svého soudce.

„Na mou čest,“ pravil lord de Winter a vstal, „zdá se mi, že už vám opravdu přeskakuje. Nu, uklidněte se, paní puritánko, nebo vás dám vsadit za mříže. To vám tak asi stoupá do hlavy moje španělské víno, že? Ale žádný strach! Tohle opojení není nebezpečné a nebude mít následků.“

A lord de Winter odcházel a ještě cestou láteřil na plná ústa, což v té době bylo obyčejem u šlechticů docela běžným.

Felton byl opravdu za dveřmi, pozorně poslouchal a z celého výjevu mu neušlo jediné slovo.

Mylady hádala správně.

„Jen jdi, jdi si,“ zašeptala za svým švagrem, „následky se už naopak dostavují, ale ty je, bloude, uvidíš až tehdy, kdy už bude pozdě se jim vyhnout.“

Nastalo zase ticho, uplynuly dvě hodiny. Přinesli večeři a našli mylady, jak se nahlas modlí modlitby, jimž se naučila od jednoho starého sluhy svého druhého manžela, nejpřísnějšího puritána. Zdála se v blouznivém vytržení a jako by ani nepozorovala, co se kolem ní děje. Felton dal znamení, aby ji nevytrhovali, a jakmile bylo prostřeno, tiše odešel.

Mylady věděla, že by ji mohli pozorovat, a proto se domodlila své modlitby až do konce; opravdu se jí zdálo, že voják, který měl hlídku u jejích dveří, nepřechází chodbou, nýbrž poslouchá.

Pro tu chvíli si nepřála nic víc, vstala, zasedla ke stolu, pojedla něco málo a napila se jen vody.

Za hodinu přišli odklidit stůl, ale mylady si všimla, že Felton tentokrát vojáky nedoprovází.

Bál se tedy vidět ji příliš často.

Obrátila se ke zdi, aby se mohla usmát, neboť v tom úsměvu bylo tolik vítězoslávy, že by ji byl prozradil.

Poté nechala uplynout ještě půl hodiny, a když se v starém hradě rozhostilo úplné ticho a ozýval se jen odvěký šum příboje, obrovité oddechování oceánu, začala svým čistým, harmonickým a chvějivým hlasem zpívat prvou sloku žalmu, tehdy u puritánů velmi oblíbeného:

Ó pane, Ty nás opouštíš,

bys v strázni poznal naši sílu,

však brzy podá palmu již

nám ruka Tvoje, vidouc naši víru.

Nebyly to žádné dokonalé verše, do toho jim hodně chybělo; avšak jak známo, puritáni mnoho na poezii nedrželi.

Ale ani při zpěvu nezapomněla mylady poslouchat: voják, který

stál na stráži u jejích dveří, se zastavil, jako by se proměnil v kámen. Podle toho mohla mylady posoudit dojem, který svou písní vyvolala. Pokračovala tedy s nevýslovnou vroucností a citem ve zpěvu; připadalo jí, že tóny zvučí všemi klenbami a jako kouzlem obměkčují srdce jejích věznitelů.

Tu se přece jen zdálo, jako by byl voják na stráži, patrně horlivý katolík, setřásl ono kouzlo, neboť zavolal skulinou dveří:

„Buďte už zticha, madame, vaše píseň je smutná jako De profundis. Člověk toho má už tak po krk, musí-li tu být posádkou, a kdyby měl poslouchat ještě takové věci, nevydržel by to ani pes.“

„Ticho!“ pronesl vtom nějaký vážný hlas, v němž mylady poznala hlas Feltonův. „Do čeho se to pletete, člověče! Dostal jste rozkaz, abyste té ženě bránil zpívat? Ne. Bylo vám řečeno, abyste ji hlídal a střelil po ní, kdyby se pokusila o útěk. Hlídejte ji tedy; pokusí-li se o útěk, zabte ji; ale nepřidávejte si nic k rozkazu, který máte.“

Myladinu tvář ozářil výraz nevýslovné radosti, avšak tento výraz se toliko mihl jako odraz blesku.

Aby nedala nijak znát, že vyslechla rozhovor, z něhož jí neušlo ani slůvko, zpívala dál, vkládajíc do svého hlasu všechen půvab, všechnu hloubku a svůdnost, jimiž ji obdařil ďábel:

Za svoje slzy, za svou bědnost,

za vyhnanství a za okovů strázeň

já mladost mám a k Bohu věrnost

a modlitbu, jíž jihne světa bázeň.

Hlas nevídané šíře a plný vznešeného úchvatu dodával tvrdé a nevybroušené poezii těchto žalmů podmanivý účin, s jakým se puritáni jen zřídkakdy setkávali při zpěvu svých bratří, jejž si obvykle musili přizdobovat všemi prostředky své obrazotvornosti; Feltonovi se tudíž zdálo, že slyší zpívat anděla, utěšujícího tři mládence v peci ohnivé:

Však jednou přijde nám den spásné svobody,

ó, vizte, již se dní, Ty slavný, mocný Bože;

a i když marně naděj touhu provodí,

vždy vposled smrt a muka nás zbaví všeho hoře.

Tato sloka, do níž se svůdná kouzelnice vynasnažila vložit celou svou duši, dokončila rozvrat v srdci mladého důstojníka. Otevřel prudce dveře a objevil se před mylady na prahu, bledý jako obyčejně, avšak s očima žhnoucíma takřka pomateně.

„Proč tak zpíváte,“ pravil, „a takovým hlasem?“

„Odpusťte, pane,“ odvětila mylady měkce, „zapomněla jsem, že se můj zpěv nehodí do tohoto domu. Snad jsem zranila vaše náboženské city, ale nebylo to úmyslně, přísahám vám. Promiňte mi tedy můj přečin, který je snad velký, ale zhola neúmyslný.“

Mylady byla v té chvíli tak krásná, náboženské vytržení, jež předstírala, dodávalo jejím rysům tak úchvatného výrazu, že Felton, oslněn, věřil, že má nyní před sebou skutečně anděla, kterého, jak se domníval, slyšel před chvílí zpívat.

„Ano, ano,“ odvětil, „ano; rušíte, rozrušujete lidi, kteří obývají tento zámek.“

A ubohý pošetilec si ani nepovšiml, jak nesouvisle blábolí, zatímco mylady stápěla svůj pohled až do nejskrytějších hlubin jeho srdce.

„Budu už mlčet,“ řekla mylady, klopíc oči a vkládajíc do svého hlasu všechnu jímavost a zároveň odevzdanost, jíž byla schopna.

„Ne, madame,“ řekl Felton, „jen nezpívejte tak nahlas, zvlášť v noci ne.“

Po těchto slovech opustil Felton spěšně komnatu; cítil, že by už dlouho nevydržel zachovat vůči své zajatkyni strohou přísnost.

„Dobře jste udělal, pane poručíku,“ pravil voják, „ty zpěvy otřásají duší, ale nakonec si na ně člověk navykne, má tak krásný hlas!“

TŘETÍ DEN ZAJETÍ

Felton tedy přišel; ale bylo nutno dosáhnout ještě dalšího kroku: bylo třeba ho udržet, či spíše bylo třeba, aby tu zůstal sám. A mylady viděla dosud jen zcela mlhavě prostředek, který ji měl dovést k tomu cíli.

A bylo třeba ještě více: bylo třeba ho přimět k hovoru, aby i ona mohla mluvit. Neboť mylady věděla dobře, že největší svůdnost tkví v jejím hlase, který dovedl tak obratně probíhat škálou tónů od hlasu lidského až ke zvukům andělským.

Přesto však mohla mylady i s celým svým svůdnickým uměním utrpět porážku, poněvadž Felton byl varován a mohl předvídat každou drobnůstku v její hře. Od té chvíle podrobila ostražitému zkoumání celé své jednání, kdejaké slůvko až k nejprostšímu pohledu očí, každičký sebemenší pohyb, ba i dech, který by se snad mohl vyložit jako povzdech. Studovala všechno jako obratný herec, který právě dostal novou roli v oboru, v němž do té doby nebyl zvyklý se pohybovat.

Její chování k de Winterovi bylo snadnější, a také se již od posledního večera rozhodla, že zůstane v jeho přítomnosti němá a důstojná a jen občas ho podráždí předstíraným opovržením, pohrdlivým slovem, dožene ho k vyhrůžkám a násilným činům, jež by tvořily kontrast k její odevzdanosti – takový byl její plán. Felton to uvidí; snad na to neřekne nic, ale uvidí to.

Ráno přišel Felton jako obyčejně, avšak mylady ho nechala připravit snídani a ani na něj nepromluvila. V okamžiku, kdy se chystal odejít, projel jí zásvit naděje; připadalo jí totiž, jako by byl chtěl promluvit, ale rty se mu pohnuly naprázdno a ovládnuv se potlačil v srdci slova, jež chtěl vyslovit, a odešel.

K poledni vstoupil lord de Winter.

Byl dosti krásný zimní den a mřížovím vězení pronikl paprsek bledého anglického slunce, jež svítí, ale nehřeje.

Mylady se dívala z okna a dělala, jako by neslyšela, že se otevřely dveře.

„Ó, ó!“ pravil lord, „nejdřív byla komedie, pak tragédie, a teď pěstujeme melancholii?“

Vězeňkyně neodpověděla.

„Ano, rozumím,“ pokračoval lord de Winter, „chtěla byste být tamhle na tom břehu a na svobodě; chtěla byste na dobré lodi rozrážet vlny moře, zeleného jako smaragd; ráda byste mi ať na zemi, ať na oceánu strojila své drobné léčky, které umíte tak dobře vymýšlet. Trpělivost! Jen trpělivost! Za čtyři dny budete smět na břeh a moře vám bude otevřeno, více otevřeno, než snad toužíte, neboť za čtyři dny vás bude Anglie zbavena.“

Mylady sepjala ruce a pozdvihla své krásné oči k nebi.

„Hospodine, Bože můj!“ pronesla s andělskou líbezností v hlase i v gestu, „odpusť tomu člověku, tak jako já mu odpouštím.“

„Jen se modli, prokletá,“ vzkřikl baron, „ale tvá modlitba je tím velkodušnější, že jsi, to ti přísahám, v moci člověka, který ti neodpustí.“

A odešel.

V okamžiku, kdy odcházel, zaplál v pootevřených dveřích pronikavý pohled a ona zahlédla Feltona, který se rychle uhnul stranou, aby ho neviděla.

Tu padla na kolena a začala se modlit.

„Můj Bože! Ty víš, pro jakou svatou věc trpím, dej mi sílu, ať vydržím svá muka!“

Dveře se zlehka otevřely; krásná prosebnice dělala, jako by neslyšela jejich zaharašení, a hlasem, který se rozplýval v slzách, pokračovala:

„Bože mstiteli, Bože dobrotivý! Dopustíš, aby došly splnění hrozné záměry toho muže?“

Teprve nyní předstírala, že zaslechla zvuk Feltonových kroků; střelhbitě vstala a zarděla se, jako by se styděla, že ji překvapil klečící.

„Nerad vyrušuji někoho, když se modlí, madame,“ řekl vážně Felton, „nedejte se mnou tedy rušit, snažně vás prosím.“

„Jak víte, že jsem se modlila, pane?“ pravila mylady hlasem přerývaným vzlyky. „Zmýlil jste se, pane, nemodlila jsem se.“

„Což myslíte, madame,“ odvětil Felton týmž vážným, ale poněkud zjihlým hlasem, „že si osobuji právo bránit člověku, aby se kořil svému Tvůrci? Bůh uchovej! Ostatně pokání velmi sluší hříšníkům; hříšník klečící před Bohem je mi nedotknutelný, ať spáchal jakýkoliv zločin.“

„Já, hříšnice!“ pravila mylady hlasem, který by byl odzbrojil i anděla posledního soudu. „Hříšnice! Můj Bože, ty víš, jsem-li jí! Řekněte, že jsem odsouzena, to ano; však vy víte, že Bůh, který miluje mučedníky, občas dovoluje, aby byli odsouzeni i nevinní.“

„A kdybyste byla odsouzena, kdybyste byla mučednice,“ promluvil dále Felton, „máte o důvod více k modlitbě a já sám vám chci být nápomocen svými prosbami.“

„Ó, vy jste člověk spravedlivý, vy ano,“ vykřikla mylady a vrhla se mu k nohám. „Slyšte mě, nemohu to už déle snést, bojím se, že mi selžou síly v okamžiku, kdy mi bude podstoupit boj a kdy budu musit vydat svědectví své víry; vyslechněte pokornou prosbu zoufalé ženy. Zneužívají vás, pane, ale o to teď nejde, žádám vás jen o jednu milost, a udělíte-li mi ji, budu vám žehnat zde i na onom světě.“

„Promluvte si s mým pánem, madame,“ pravil Felton, „naštěstí nejsem pověřen ani trestat, ani odpouštět; tuto odpovědnost svěřil Bůh vyšším, než jsem já.“

„Ne, jen vám, jen vám. Vyslyšte mě, dříve než přispějete k mé záhubě, dříve než se zúčastníte mé potupy!“

„Jestliže jste si zasloužila tuto hanbu, madame, jestliže jste si uvrhla na svou hlavu tuto potupu, musíte ji trpělivě snášet a poručit se do vůle boží.“

„Co říkáte? Ach, vy mi nerozumíte! Mluvím-li o potupě, myslíte, že mluvím o nějakém trestu, o vězení či o smrti! Kéž by tomu Bůh chtěl! Co mně záleží na smrti či na věznění!“

„Teď vám už opravdu nerozumím, madame.“

„Anebo děláte, že už mi nerozumíte, pane,“ odvětila zajatkyně s pochybovačným úsměvem.

„Nikoliv, madame, při své vojenské cti, při mé víře křesťana!“

„Jakže, vy neznáte záměry, které se mnou má lord de Winter?“

„Ne, neznám.“

„Nemožno, jste přece jeho důvěrníkem.“

„Nikdy nelžu, madame.“

„Ale vždyť se neumí tak přetvařovat, aby se nedaly uhodnout.“

„Nenamáhám se nikdy, abych něco hádal, madame, čekám, až co mi sám svěří. A mimo to, co mi řekl před vámi, nikdy mi lord de Winter nic nesvěřoval.“

„Tak vy tedy nejste jeho spoluviníkem?“ zvolala mylady s neuvěřitelným přízvukem pravdivosti. „Vy nevíte, že mi chystá pohanění, jemuž se nevyrovná hrůzou žádný trest tohoto světa?“

„Mýlíte se asi, madame,“ pravil Felton zardívaje se, „lord de Winter není schopen takového zločinu.“

Výborně, řekla si mylady sama k sobě, neví ještě ani, co to je, a už to nazývá zločinem!

Potom pravila nahlas:

„Přítel člověka hanebného je schopen všeho.“

„Koho nazýváte tím hanebným člověkem?“ otázal se Felton.

„Což jsou v Anglii dva muži hodní toho jména?“

„Chcete snad mluvit o Jiřím Villiersovi?“ pravil Felton a v očích mu zaplálo.

„Jehož pohané a lidé nevěřící nazývají vévodou z Buckinghamu,“ pokračovala mylady. „Nebyla bych myslila, že se v celé Anglii najde Angličan, který by měl potřebí tak dlouhého vysvětlování, aby poznal, o kom jsem chtěla mluvit.“

„Ruka Hospodinova je již vztažena na něho,“ pravil Felton. „Neujde trestu, který si zaslouží.“

Felton tím vskutku vyjádřil vůči vévodovi jen opovržení, které chovalo tolik Angličanů k muži, jehož i sami katolíci nazývali vyděračem, vydřiduchem, prostopášníkem, a jehož puritáni bez obalu nazývali satanem.

„O Bože,“ zvolala opět mylady, „vzývám-li tě, abys seslal na toho člověka trest, který si zaslouží, víš, že tím nesleduji svou vlastní mstu, ale vysvobození celého národa!“

„Což vy ho znáte?“ otázal se Felton.

Konečně se mě sám vyptává, řekla si pro sebe mylady, jsouc na vrcholu radosti, že se jí tak brzo podařilo dojít cíle.

„Jestli ho znám? Ano, ano! K svému neštěstí, k svému věčnému neštěstí!“ A mylady začala lomit rukama, jako by ji jímala nejkrutější bolest. Felton asi bezpochyby sám ve svém nitru cítil, že ho opouštějí síly, a učinil několik kroků zpět ke dveřím; zajatkyně, jež ho nespouštěla z očí, vrhla se však za ním a zadržela ho.

„Pane!“ zvolala, „buďte tak dobrý, buďte milosrdný, vyslyšte mou prosbu; ten nůž, který mi baron z osudné opatrnosti odnesl, protože ví, k čemu ho chci použít – ach! vyslechněte mě do konce! – ten nůž… vraťte mi jej jen na minutku, z milosti, ze soucitu! Objímám vám kolena. Hleďte, zamkněte dveře, nechci, abyste měl nepříjemnost! Bože, což bych chtěla ublížit vám, vám, jediné spravedlivé, dobré a soucitné duši, kterou jsem potkala! Vám, snad svému zachránci! Na minutku, na jedinou minutku ten nůž a vrátím vám jej okénkem ve dveřích; jedinkou minutku, pane Feltone, a zachráníte mi čest!“

„Vy se chcete zabít!“ vykřikl Felton, zapomínaje, že má ruce vězeňkyně ve svých. „Vy se chcete zabít!“

„Vyřkla jsem to, pane,“ šeptala mylady tlumeným hlasem a klesla mdle na podlahu, „vyřkla jsem své tajemství. Ach, už ví vše! Bože, jsem ztracena!“

Felton stál bez hnutí, mlčelivý a nerozhodný.

Ještě pochybuje, myslila si, ještě jsem nepůsobila dosti pravdivě. Vtom bylo na chodbě slyšet kroky; mylady poznala chůzi de Wintera. Felton ho poznal také a učinil krok směrem ke dveřím. Mylady se vzpřímila.

„Ani slůvka před tím člověkem,“ šeptla soustředěně, „ani slůvka z toho, co jsem vám řekla, nebo jsem ztracena a vy, vy byste…“

Poté, jelikož se kroky blížily, se odmlčela ze strachu, aby nebylo slyšet její hlas, a s gestem nekonečné hrůzy položila svou krásnou ruku Feltonovi na ústa. Felton ji měkce odstrčil a mylady klesla do lenošky.

Lord de Winter přešel kolem dveří, aniž se zastavil, a bylo slyšet zvuk jeho vzdalujících se kroků.

Felton, zbledlý na smrt, zůstal několik vteřin stát a napjatě poslouchal. Potom, když hluk kroků dozněl, vydechl jako člověk, který se probouzí ze sna, a vyřítil se z pokoje.

Konečně jsi můj! řekla si mylady, naslouchajíc ohlasu jeho kroků, které se vzdalovaly opačným směrem, než odešel lord de Winter.

Pak se jí čelo opět zachmuřilo.

„Řekne-li o tom baronovi jen slovo, jsem ztracena,“ pravila tiše. „Neboť baron ví dobře, že se nezabiju; dá mi před ním do ruky nůž a tak vyjde najevo, že celý ten můj výlev zoufalství byl jenom hra.“

Stoupla si před zrcadlo a chvíli se pozorně prohlížela; nikdy předtím nebyla tak krásná.

„Ale ne!“ zašeptala si s úsměvem. „On nepromluví.“

Večer se dostavil lord de Winter, zrovna když jí přinesli večeři.

„Pane,“ řekla mu mylady, „je vaše přítomnost nezbytným přídavkem mého zajetí a nemohl byste mě ušetřit toho přírůstku muk, jež mi způsobují vaše návštěvy?“

„Jakže, drahá švegruše?“ pravil lord de Winter. „Což mi vaše krásná ústa, dnes tak krutá, cituplně neprohlásila, že jste přijela do Anglie jen proto, abyste mě mohla dosyta vídat? Cítila jste, jak jste mi řekla, tak živě újmu toho požitku, že jste pro něj dala vše v sázku: mořskou nemoc, bouři, zajetí! Nuže, jsem zde, můžete být spokojena. Ostatně, tentokrát má moje návštěva svou příčinu.“

Mylady se zachvěla a pomyslila si, že Felton asi promluvil. Ještě nikdy v životě necítila snad tato žena, zvyklá na nejmocnější a nejrůznorodější dojmy, bít své srdce tak prudce.

Seděla; lord de Winter si přitáhl křeslo a usedl vedle ní. Poté vytáhl z kapsy jakýsi papír, pomalu jej rozložil a řekl:

„Pohleďte, chtěl jsem vám ukázat průvodní list, který jsem sám pro vás složil; bude vám napříště doprovodnou listinou v životě, jejž jsem se rozhodl vám připravit.“

Pak odvrátil oči od mylady na papír a četl:

„Nařizuji, aby byla dopravena do … jméno jsem zatím nechal nevyplněné,“ přerušil se de Winter; „máte-li nějaké přání, řekněte mi je. Bude-li to aspoň tisíc mil od Londýna, budu vaši žádost respektovat. Tedy opakuji: Nařizuji, aby byla dopravena do … jmenovaná Charlotte Backsonová, znamenaná francouzskou spravedlností, ale po trestu propuštěná. Zůstane trvale v tomto místě a nevzdálí se z něho více než na tři míle. Kdyby se snad pokusila o útěk, budiž potrestána smrtí. Denně bude dostávat pět šilinků na byt a stravu.“

„Ten rozkaz se mne netýká,“ řekla chladně mylady, „neboť je tam uvedeno jiné jméno než moje.“

„Jméno! Cožpak nějaké máte?“

„Mám jméno vašeho bratra.“

„Mýlíte se, můj bratr je toliko vaším druhým manželem a váš první muž ještě žije. Řekněte mi jeho jméno a já je napíšu místo Charlotte Backsonové. Ne?… Nechcete?… Mlčíte?… Dobrá, budete zapsána do seznamu vězňů pod jménem Charlotte Backsonová.“

Mylady stále mlčela; tentokráte to však nebylo z přetvářky, nýbrž z úděsu: domnívala se, že má být rozkaz ihned vyplněn. Bleskla jí hlavou myšlenka, že lord de Winter uspíšil její odjezd. Užuž myslila, že byla odsouzena odjet ještě tento večer.

Na okamžik se jí v duši všechno zhroutilo, když tu si povšimla, že rozkaz není opatřen žádným podpisem.

Radost, kterou z toho objevu pocítila, byla tak veliká, že ji nedovedla před švagrem zakrýt.

„Aha,“ pravil lord de Winter, který si všiml, co se v ní dělo, „ano, hledáte podpis a říkáte si: není ještě všecko ztraceno, neboť ta listina dosud není podepsána; ukazují mi ji, aby mě postrašili. Ale mýlíte se: zítra ten rozkaz pošlu lordu Buckinghamovi, pozítří se vrátí podepsaný jeho rukou a opatřený jeho pečetí a čtyřiadvacet hodin potom bude uveden ve skutek, za to vám ručím. A teď sbohem, madame, to je vše, co jsem vám chtěl říci.“

„A já vám odpovím, pane, že to zneužití moci, to vyhnanství pod vymyšleným jménem je hanebnost.“

„Chtěla byste být raději pověšena pod svým pravým jménem, mylady? Však víte, že jsou anglické zákony neúprosné, co se týče podvodů v manželství! Vyjádřete se tedy otevřeně: ačkoliv je do toho zapleteno mé jméno, či spíše jméno mého bratra, odvážím se i skandálu veřejného procesu, abych nabyl jistoty, že se vás jedním rázem zbavím.“

Mylady neodpověděla, ale zbledla jako mrtvola.

„Vidím, že máte přece jen raději tu pouť do dalekých zemí. Výborně, madame, jedno staré přísloví praví, že cestování udržuje mládí. Koneckonců budete na tom dobře, a život je krásný. Proto také nestojím o to, abyste mi jej ukrátila. Zbývá ještě upravit tu záležitost s pěti šilinky. Trochu na vás škrtím, že? To proto, že mám obavu, abyste nepodplatila své žalářníky. Ostatně pořád vám ještě zůstanou vaše půvaby, abyste je svedla. Užijte jich, jestli vám ovšem váš nezdar s Feltonem už nadobro nezprotivil pokusy toho druhu.“

Felton neřekl nic, řekla si mylady, nic není tedy ztraceno.

„A nyní, madame, opravdu na shledanou. Zítra vám přijdu oznámit odjezd svého posla.“

Lord de Winter vstal, ironicky pozdravil a odešel.

Mylady vydechla: má před sebou ještě čtyři dny; a čtyři dny jí postačí, aby Feltona svedla.

Tu ji napadla strašlivá myšlenka, a to nepošle-li lord de Winter právě Feltona, aby dal Buckinghamovi podepsat rozkaz. Tak by jí Felton unikl, a aby se její kouzlo zdařilo, je bezpodmínečně třeba, aby působilo nepřetržitě.

Ale aspoň jedna věc ji uklidňovala – Felton nic neřekl.

Nechtěla, aby se zdálo, že jí hrozby de Wintera nějak pohnuly; sedla si tedy ke stolu a dala se do jídla.

Potom, stejně jako včera večer, poklekla a pomodlila se nahlas všechny své modlitby.

Jako včera, strážný přestal přecházet, zastavil se a poslouchal ji.

Brzy nato zaslechla ohlas lehčích kroků, než byly kroky hlídky; přicházely z hloubi chodby a zastavily se u dveří.

„To je on,“ zašeptala.

A začala zpívat touž nábožnou píseň, která včera Feltona tak rozjitřila.

Ale přestože se jí hlas chvěl melodičtěji a srdceryvněji než kdy jindy, dveře zůstaly zavřeny. Zazdálo se jí sice, když vrhla kradmý pohled na malé okénko ve dveřích, že tam za hustou mříži vidí planoucí oči mladého muže, ale ať to byla pravda či přízrak, jisto je, že se tentokrát dovedl Felton tak ovládnout, že do pokoje nevstoupil.

Jenom když skončila svůj nábožný zpěv, připadlo mylady, že zaslechla hluboký vzdech. Pak se tytéž kroky, jež zaslechla předtím, opět pomalu a jaksi lítostivě vzdálily.

ČTVRTÝ DEN ZAJETÍ

Když vešel nazítří Felton k mylady, našel ji stát na lenošce; v ruce držela provaz, spletený z několika batistových šátečků roztrhaných v pruhy a navázaných na sebe. Jak Felton zaharašil dveřmi, seskočila mylady lehce z lenošky na zem a snažila se skrýt za zády narychlo sestrojený provaz, který držela v ruce.

Mladý muž byl ještě bledší než obyčejně a jeho oči, zarudlé nevyspáním, svědčily, že probděl horečnou noc.

Jeho čelo bylo nicméně vyzbrojeno tvrdší přísností než jindy.

Popošel zvolna k mylady, která usedla, a uchopiv konec vražedné tkaniny, jejž snad náhodou, snad úmyslně nechala trčet stranou, zeptal se chladně:

„Co je to, madame?“

„Tohle? Nic,“ pravila mylady s bolestným výrazem, jímž dovedla tak mistrně doplnit svůj úsměv. „Nuda je smrtelným nepřítelem vězňů, nudila jsem se a krátila jsem si tedy čas splétáním tohoto provazu.“

Felton se podíval na zeď, na místo, před nímž zastihl stát mylady na lenošce, kde nyní seděla: nad její hlavou spatřil pozlacenou skobu, na niž se patrně věšely zbraně.

Zachvěl se a zajatkyně tento záchvěv zpozorovala, neboť ačkoliv měla oči sklopené, nic jí neušlo.

„A proč jste stála na křesle?“ zeptal se Felton.

„Co vám na tom záleží?“ opáčila mylady.

„Přeji si to vědět,“ pravil Felton.

„Nevyptávejte se mne,“ pokračovala mylady. „Víte sám, že nám opravdovým křesťanům je zakázáno lhát.“

„Nuže, řeknu vám sám,“ pravil Felton, „co jste dělala, či spíše co jste chtěla udělat: chtěla jste dovršit dílo záhuby, jež živíte v duši. Ale uvažte si to dobře, madame: zakazuje-li nám Bůh lež, ještě přísněji zakazuje sebevraždu.“

„Vidí-li Bůh nespravedlivě pronásledované stvoření, zmítané mezi sebevraždou a zneuctěním,“ odvětila mylady hluboce přesvědčivým hlasem, „tu věřte mi, pane, odpustí mu Bůh sebevraždu, neboť v tomto případě stává se sebevražda mučednictvím.“

„Tím mi říkáte buď příliš mnoho, nebo příliš málo; mluvte, madame, proboha, vyslovte se přesněji.“

„Proč vám mám vypravovat o svých neštěstích? Pokládal byste je za bajky. A proč bych vám vykládala své záměry? Šel byste je udat mému pronásledovateli. Ne, pane; ostatně co vám záleží na životě či smrti jedné nešťastné odsouzené ženy? Jste přece odpověden jen za mé tělo, není-liž pravda? A vykážete-li se mou mrtvolou, v níž mne poznají, nebudou na vás chtít nic víc, a možná že dokonce dostanete dvojnásobnou odměnu.“

„Já, madame, já?“ vykřikl Felton. „Vy se o mně domníváte, že bych přijal odměnu za váš život? Ó, jistě nemyslíte to, co říkáte.“

„Jen mě nechte být, Feltone, nechte mě být,“ pravila mylady, stupňujíc horoucnost svého hlasu. „Každý voják má být ctižádostivý, že? Jste poručík, nuže, za mou rakví byste šel jako setník.“

„Bože, co jsem vám jen udělal?“ pravil Felton rozechvěle, „že chcete obtížit mou duši takovou odpovědností před Bohem a před lidmi? Vždyť za několik dní budete odtud pryč, madame, váš život už nebude pod mým dohledem a pak,“ dodal Felton s povzdechem, „pak s ním naložíte, jak budete chtít.“

„Ach tak,“ vykřikla mylady, jako by nedovedla potlačit svaté rozhořčení, „tedy vy, zbožný člověk, o němž se říká, že je spravedlivý, žádáte jen jedno: aby vás nikdo nemohl vinit, vyčítat vám mou smrt!“

„Bylo mi uloženo bdít nad vaším životem, madame, a já nad ním budu bdít.“

„Ale chápete, jaké poslání to vykonáváte? Bylo by kruté, i kdybych byla vinna – ale jak je pojmenujete, jaké jméno mu dá Bůh, jsem-li nevinna?“

„Jsem voják, madame, a vykonávám rozkazy, které jsem dostal.“

„Myslíte, že v den posledního soudu bude Bůh oddělovat slepé katany od nespravedlivých soudců? Nechcete, abych zabila své tělo, a činíte se náhončím toho, kdo chce zabít mou duši!“

„Ale opakuji vám, madame,“ pokračoval Felton opět rozechvěn, „vždyť vám nehrozí žádné nebezpečí a za lorda ručím jako sám za sebe.“

„Pošetilče!“ zvolala mylady, „ubohý pošetilče, který se odvažujete ručit za druhého člověka, když ti nejmoudřejší, Bohu nejoddanější váhají, smějí-li odpovídat vůbec jen sami za sebe! Pošetilče, který se přidáváte k straně nejsilnějších a nejšťastnějších, abyste zahubil nejslabší a nejnešťastnější ženu!“

„To není možné, madame, to není možné,“ koktal Felton, který v hloubi srdce cítil oprávněnost tohoto argumentu. „Nejsem-li s to, abych vám jako zajatkyni vrátil svobodu, nesahá moje působení ani tak daleko, abyste vy živá skrze mne ztratila život.“

„Ano,“ zasténala mylady, „ale ztratím to, co je mi dražší než život, ztratím čest, Feltone; a vás, vás učiním před Bohem a před lidmi odpovědným za svou hanbu a za svou potupu.“

Tentokrát nedokázal Felton při vší své necitnosti (možná ovšem, že svůj chlad jen předstíral) odolat tajemnému vlivu, který se ho již zmocnil. Vidět tu krásnou ženu, bílou jako nejčistší zjevení, vidět ji chvílemi se rozplývat v slzách, chvílemi zase hrozebně vztyčenou, být zavalen stupňovaným účinem hned její bolesti, hned krásy, to bylo trochu příliš mnoho pro toho snílka, to bylo trochu příliš pro mozek rozvrácený žhoucími sny mystické víry, trochu příliš mnoho pro srdce nahlodané zároveň palčivou láskou k nebi a sžíravou nenávistí k lidem.

Mylady postihla jeho zmatek, podvědomě vycítila žár protikladných vášní, jež vzněcovaly krev mladého fanatika; a jako obratný generál, jenž vidí-li, že nepřítel jižjiž couvá, velí vrhnout se s vítězným křikem na něho, vzchopila se krásná jako antická kněžka a oduševnělá jako čistá křesťanská panna. S rozpjatými pažemi, s obnaženým hrdlem, s rozpuštěnými vlasy, přidržujíc si jednou rukou šat stydlivě k ňadrům, s okem planoucím týmž ohněm, který již vnesl zmatek ve smysly mladého puritána, kráčela k němu a dala se svým sladkým hlasem, jemuž dovedla, bylo-li třeba, vdechnout strašlivý výraz, do zpěvu vášnivé písně:

Již Baalu vzdej tu oběť svou

a předhoď mučedníka lvům:

však Bůh tě sklá svou potupou!…

A mně dá vejít před svůj trůn!

Při tom podivném oslovení zůstal Felton na místě jako zkamenělý.

„Kdo jste, kdo jste?“ vykřikl a sepjal ruce. „Jste vyslankyní nebes či služebnicí ďáblovou, jste anděl či satan – je vaše jméno Eloah či Astarté?“

„Což jsi mě, Feltone, nepoznal? Nejsem ani anděl, ani démon, jsem dcerou této země, jsem tvá sestra ve víře, toť vše.“

„Ano, ano!“ zvolal Felton, „pochyboval jsem, ale teď už věřím.“

„Věříš, a přesto se spolčuješ s tím ďábelským zplozencem, jehož jmenují de Winterem! Věříš, a přece mě necháváš v rukou mých nepřátel, nepřátel Anglie, nepřátel božích! Věříš, a přece mě dáváš všanc tomu, jenž poskvrňuje a plní svět svým kacířstvím a svými zhýralostmi, tomu hanebnému Sardanapalovi, jehož slepí nazývají vévodou z Buckinghamu a věřící Antikristem!“

„Já a vydávat vás Buckinghamovi? Já? Co to říkáte?“

„Mají oči a nevidí,“ zvolala mylady, „mají uši a neslyší!“

„Ano, ano, ano,“ řekl Felton, přejížděje si rukama po čele, pokrytém potem, jako by z něho chtěl smést poslední pochybnost. „Ano, již poznávám hlas, který ke mně mluví v mých snech; ano, poznávám rysy anděla, jenž se mi zjevuje noc co noc a volá na mou duši, která nemůže usnout: Udeř! Zachraň Anglii, zachraň sama sebe, nebo zemřeš, aniž jsi odzbrojil hněv boží proti sobě! Mluvte, mluvte!“ volal dále, „nyní již jsem schopen vám rozumět.“

Záblesk šílené radosti kmitl se myladinýma očima.

Avšak přesto, že byl tak prchavý, Felton jej postřehl a zachvěl se, jako by mu teprve ona rozdivočená tvář osvítila hlubiny srdce této ženy.

Vzpomněl si náhle na lordovo varování, na myladiny svody, na její první pokusy, hned když přijela; ucouvl o krok a sklopil hlavu, ale nepřestával se na ni dívat, a jakoby očarován tím podivným stvořením, nemohl odtrhnout svůj zrak od jejích očí.

Mylady však nebyla ženou, která by nepoznala, odkud vytrysklo Feltonovo zaváhání. I když byla zdánlivě sebevíc vzrušena, v nitru ji neopouštěla ledová chladnokrevnost. A tak dříve než mohl Felton odpovědět a donutit ji svou odpovědí, aby znovu navázala hovor, který bylo už nesnadné udržovat v témž vzletném tónu, nechala klesnout své ruce, a jako by opět ženská slabost nabývala vrchu nad zanícením vizionářky, pravila:

„Ale ne, mně není dáno být Juditou, která osvobodí Bethulii od toho Holoferna. Meč Hospodinův je příliš těžký pro moje rámě. Nechte mě tedy prchnout smrtí před mou pohanou, nechte mě utéci se do mučednictví. Nežádám vás ani o svobodu, jak by učinila žena provinilá, ani o pomstu, jak by učinila pohanka. Nechte mě zemřít, to je vše, co chci. Prosím vás snažně, úpím před vámi na kolenou, nechte mě zemřít a ještě můj poslední vzdech vám bude blahořečit.“

Dojat jejím sladkým a prosebným hlasem, pohnut jejím bázlivým a zničeným pohledem, Felton se k ní zase přiblížil. Poznenáhlu brala na sebe kouzelnice opět ony podmanivé přízdoby, jež dovedla ztrácet a opět získávat podle své vůle: krásu, líbeznost, slzy a především neodolatelný půvab vášnivého uchvácení, nejvznětlivější ze všech rozkoší.

„Běda!“ pravil Felton, „nemohu bohužel učinit nic než vás litovat, dokážete-li mi, že jste nevinnou obětí! Lord de Winter má proti vám strašlivé obžaloby. Jste křesťanka, jste má sestra ve víře; cítím se k vám opravdu přitahován, já, který jsem nikdy nemiloval nikoho jiného než svého dobrodince, já, který jsem se v životě setkal jen se zrádci a hanebníky. Jaké jste asi spáchala nepravosti, vy, tak krásná, vy, tak čistá napohled, že vás lord de Winter stále tolik pronásleduje?“

„Mají oči k vidění,“ opakovala mylady s přízvukem nevyslovitelné bolesti, „a nevidí; mají uši k slyšení a neslyší.“

„Nuže, mluvte,“ vzkřikl mladý důstojník, „mluvte už proboha!“

„Což vám mám svěřit svou hanbu?“ zvolala mylady s ruměncem studu v tváři. „Často bývá zločin jednoho k hanbě druhému; já, žena, mám svěřit svou hanbu vám, muži? Ach!“ pokračovala a zakryla si své krásné oči stydlivě rukama, „nikdy, nikdy to nedokážu!“

„Mně, svému bratru?“ zvolal Felton.

Mylady se naň dlouze zadívala s výrazem, jejž mladý důstojník pokládal za váhání, ale který ve skutečnosti znamenal zostřené pozorování a hlavně chtěl ještě víc očarovat.

Felton sepjal ruce s úpěnlivou prosbou.

„Dobře,“ pravila mylady, „svěřím se svému bratru, odvážím se toho.“

V tom okamžení bylo slyšet kroky de Wintera; tentokrát však se obávaný myladin švagr nespokojil jen tím, že přešel kolem dveří jako včera a vzdálil se, nýbrž zastavil se, vyměnil několik slov se strážným, otevřel dveře a vstoupil.

Jakmile uslyšel, že se venku mluví, Felton rychle ustoupil, a když lord de Winter vcházel, stál již několik kroků od zajatkyně.

Baron zvolna popošel dovnitř místnosti a měřil si zkoumavým pohledem ženu i mladého důstojníka.

Potom pravil: „Jste tu už příliš dlouho, Johne; vyprávěla vám snad ta žena něco o svých zločinech? Pak ovšem chápu, že se vaše rozmluva tak protáhla.“

Felton se zachvěl a mylady cítila, že je ztracena, nepřispěje-li puritánovi, vyvedenému z rovnováhy, okamžitě na pomoc.

„Ach, vy se bojíte, aby vám vaše zajatkyně neutekla!“ pravila. „Nuže, zeptejte se svého důstojného žalářníka, o jakou milost jsem ho před chvílí prosila.“

„Vy jste prosila o nějakou milost?“ ptal se baron udiveně a s podezřením ve hlase.

„Ano, mylorde,“ odvětil zmatený jinoch.

„A o jakou milost, podívejme se?“ optal se lord de Winter.

„Chtěla nůž, který by mi za minutku vrátila zpět okénkem,“ odpověděl Felton.

„Což je tu snad ukryt nějaký člověk, jehož chce ta něžná bytost podřezat?“ pokračoval lord de Winter svým posměšným a pohrdavým hlasem.

„Jsem tu já,“ opáčila mylady.

„Dal jsem vám na vybranou mezi Amerikou a Tyburnem,“ řekl lord de Winter. „Nuže, vyberte si Tyburn, mylady: věřte mi, provaz je ještě jistější než nůž.“

Felton zbledl a popošel o krok kupředu, neboť se mu mihlo hlavou, že v okamžiku, kdy sem vstoupil, držela mylady v ruce provaz.

„Máte pravdu,“ slyšel ji promluvit, „a už jsem na to myslila.“

Poté dodala ponuře: „A budu na to myslit ještě víc.“

Felton cítil, jak jím až do morku kostí probíhá mrazení; lord de Winter pravděpodobně zpozoroval to zachvění a řekl:

„Měj se na pozoru, Johne! Spolehl jsem se na tebe, příteli, dej si pozor! Varoval jsem tě! Ostatně jen odvahu, hochu! Ve třech dnech se zbavíme toho bídného stvoření a tam, kam ji pošlu, už nikomu neublíží.“

„Slyšíte ho!“ zvolala pronikavě mylady tak, aby baron myslil, že se obrací k nebi, a aby Felton pochopil, že myslí jeho. Felton sklopil hlavu a zamyslil se.

Baron vzal důstojníka za ruku, obrátil se a díval se mu přes rameno, aby neztrácel mylady z očí, dokud nebudou venku z pokoje.

Hleďme, hleďme, řekla si zajatkyně, jakmile se zavřely dveře, pořád ještě nejsem tak daleko, jak jsem si myslila. Winter, obvykle tak hloupý, podivuhodně zmoudřel. To dělá touha po pomstě, ta umí zázračně přetvářet lidi! Co se týče Feltona, je teď na vahách! To není takový člověk jako ten prokletý d’Artagnan. Puritán jen zbožňuje a vzdychá. Mušketýr je muž činů a jeho rozhodnutí je dílem okamžiku.

Nicméně čekala mylady netrpělivě, co bude, neboť právem tušila, že dnes Feltona spatří ještě jednou.

Konečně asi hodinu po scéně, kterou jsme právě vylíčili, zaslechla, jak někdo u dveří tiše mluví; poté se dveře otevřely a poznala Feltona. Mladý muž rychle vkročil do pokoje, zanechav za sebou dveře otevřeny, a dával mylady znamení, aby se chovala tiše; tvář měl podivně vyděšenou.

„Co mi nesete?“ zeptala se ho.

„Poslouchejte,“ odvětil Felton přitlumeným hlasem, „právě jsem poslal stráž pryč, abych tu mohl zůstat s vámi sám. Chci s vámi mluvit, aby nikdo nemohl slyšet, co vám řeknu. Baron mi vyprávěl hrůznou historku.“

Mylady se usmála svým úsměvem odevzdané oběti a potřásla rozpačitě hlavou.

„Buď jste vy ďábel,“ pokračoval Felton, „nebo je baron, můj otec, můj dobrodinec, nějaká stvůra. Vás znám teprve čtyři dny, jeho miluji dobré dva roky. Smím tedy mezi vámi dvěma váhat. Neděste se toho, co vám říkám, potřebuji být přesvědčen. Dnes v noci, až odbije půlnoc, přijdu k vám a přesvědčíte mne.“

„Ne, Feltone, ne, milý bratře,“ pravila tichým hlasem, „vaše oběť je příliš velká a cítím, co vás stojí. Ne, hleďte, já jsem ztracena, nevrhejte se v záhubu se mnou ještě i vy. Má smrt bude působit mnohem výmluvněji než můj život, a mlčení mrtvé vás přesvědčí mnohem lépe než slova ubohé vězněné ženy.“

„Mlčte, madame,“ zvolal Felton, „a nemluvte tak; přišel jsem, abyste mi slíbila na svou čest, abyste se mi zapřísáhla vším, co je vám nejsvětějšího, že si nesáhnete na život.“

„Nerada bych vám něco slibovala,“ odpověděla mylady, „neboť nikdo nemá větší úctu k přísaze než já, a kdybych slíbila, musila bych svůj slib dodržet.“

„Dobře, zavažte se tedy jen do té chvíle, kdy se opět shledáme. Budete-li, až přijdu, i nadále trvat na svém, jste svobodná a já sám vám podám zbraň, o niž jste žádala.“

„Budiž!“ řekla mylady, „vám kvůli počkám.“

„Přísahejte!“

„Přísahám při jménu božím. Stačí vám to?“

„Dobrá,“ řekl Felton, „na shledanou dnes v noci.“

A vyběhl z pokoje, zavřel za sebou dveře a čekal venku, vojákovu píku v ruce, jako by sám držel stráž.

Když se voják vrátil, Felton mu zbraň odevzdal.

Mylady zatím popošla k okénku a zahlédla, jak se mladý muž s blouznivou horoucností pokřižoval a poté s radostným ulehčením odešel.

I vrátila se na své místo a na rtech se jí objevil úsměšek divokého pohrdání; rouhavě opakovala to strašné jméno „Bůh“, při němž přísahala.

„Můj Bůh!“ šeptala si, „ty pošetilý blouznivce! Bohem jsem si já, já, a já už si dopomohu k pomstě.“

PÁTÝ DEN ZAJETÍ

Mylady dosáhla sice zatím teprve polovičního vítězství, avšak už dobytý úspěch zdvojnásobil její síly.

Dosud byla zvyklá na samá vítězství; muži se dávali lehko svést a záletná dvorská výchova je vháněla rychle do léčky.

Mylady byla tak krásná, že si její tělesný půvab rychle podmaňoval smysly, a natolik bystrá, že dovedla vítězit i nad překážkami, jež jí stavěl do cesty duch.

Ale tentokrát jí bylo bojovat proti divoké, uzavřené povaze, u níž asketická přísnost ztlumila citlivost. Náboženství a pokání učinily z Feltona člověka nepřístupného obyčejným svodům. V jeho blouznivé hlavě byly změteny plány tak dalekosáhlé, předsevzetí tak protichůdně bouřlivá, že tam nezůstalo místa pro žádnou lásku, rozmarnou či smyslnou, onen cit, který se živí zahálkou a roste mravními kazy. Svou líčenou ctností učinila však mylady přece jen průlom do názorů muže, jenž byl tak důtklivě před ní varován, a svou krásou vnikla do srdce a smyslů čistého a cudného člověka. Konečně nalezla míru, jak zacházet s prostředky, jež měla po ruce, ačkoliv do té doby jí samé byly neznámé; tak cenná pro ni byla zkušenost s touto nejvzdornější duší, jakou příroda mohla poskytnout jejímu studiu.

Byla teď dobře připravena na Feltonovu návštěvu a mohla rozestavit své baterie pro zítřek. Věděla, že už jí zbývají jen dva dny, a že jakmile bude rozkaz podepsán Buckinghamem (a Buckingham jej podepíše tím snáze, že listina nese falešné jméno, v němž nemůže poznat ženu, o kterou jde), lord ji dá ihned odvézt. A věděla také, že u žen odsouzených k vyhnanství klesá svůdnost na zbraň mnohem méně účinnou než u takzvaných ctnostných dam, jejichž krásu ozařuje slunce velkého světa, jejichž ducha vynáší hlas módy a jimž aristokratický lesk dodává okouzlujícího pozlátka. Ženě odsouzené k potupnému, ponižujícímu trestu nelze sice zabránit, aby zůstala krásná, ale je to překážka, aby kdy znovu nabyla své podmanivé moci. Jako všichni opravdu nadaní lidé, věděla mylady dobře, jaké prostředí se hodí k její povaze a k jejím schopnostem. Chudoba jí byla vždycky odporná a opovržení by srazilo dvě třetiny z její velikosti. Mylady dovedla být královnou jen mezi královnami; její vládychtivost si žádala rozkoše z ukojené pýchy. Poroučet bytostem nižším než ona bylo jí spíše ponížením než radostí.

Ovšem, určitě by se vrátila ze svého vyhnanství, o tom nepochybovala ani okamžik; avšak jak dlouho by to třebas trvalo? Pro činorodou a ctižádostivou povahu, jako byla mylady, jsou už dny, v nichž není vzestupu, dny nešťastnými; jaké jméno by tedy asi dávala dnům tak srázného pádu? Ztratit rok, dva roky, tři roky, toť jako ztratit celou věčnost; vrátit se, až by d’Artagnan, šťastný a triumfující, dostal se svými přáteli od královny odměnu, kterou si právem zasloužil svými službami? Takové sžíravé pomyšlení nedovedla žena jako mylady snést. A tak bouře, jež v ní zuřila, zdvojnásobovala její sílu, a kdyby bylo její tělo jen na jediný okamžik mohlo nabýt rozměrů jejího ducha, byla by snad rozmetala stěny svého vězení.

A co jí nadto krutě popichovalo, bylo pomyšlení na kardinála. Co si asi pomyslí, co si říká o jejím mlčení ten nedůvěřivý, neklidný, podezřívavý kardinál? Kardinál, který byl nejen její jedinou oporou, jedinou záštitou, jediným ochráncem v přítomnosti, ale také hlavním nástrojem jejího štěstí a její příští pomsty? Znala ho, věděla, že se po návratu z bezvýsledné cesty marně bude vymlouvat na vězení, marně bude líčit přestálá utrpení – kardinál by jí vždycky odpověděl s posměvačným klidem skeptika, velikého zároveň mocí i duchem:

„Neměla jste se dát chytit.“

Tak sbírala mylady všechnu energii a šeptala si v hloubi duše jméno Feltonovo jako jediné světlo, které pronikalo až na dno pekla, do něhož se propadla; a jako had, který stáčí a roztáčí pletence svého těla, obtáčela Feltona již předem tisícerými závity vynalézavé obrazotvornosti, aby se přesvědčila o své síle.

Zatím ubíhal čas, hodiny rozezvučely jedna po druhé zvon a každý úder bronzového srdce dozníval palčivě v srdci uvězněné ženy.

V devět hodin vykonal lord de Winter svou obvyklou návštěvu, prohlédl si bedlivě okno a mříže, prozkoumal podlahu a zdi, ohmatal krb a dveře. Během celé dlouhé a pečlivé prohlídky neřekl však ani on, ani mylady jediného slova.

Oba bezpochyby cítili, že situace je příliš vážná, než aby ztráceli čas zbytečnými slovy a neplodným hněvem.

„Nu tak,“ pravil pak baron odcházeje, „dnes v noci tedy ještě neutečete.“

Bilo deset. Felton přišel střídat stráž – mylady poznala jeho krok. Poznávala jej nyní už tak, jako poznává milenka krok miláčka svého srdce; a přece mylady spíš nenáviděla toho slabošského fanatika a opovrhovala jím zároveň.

Nebyla ještě smluvená hodina, Felton do pokoje nevstoupil.

Za dvě hodiny poté, když odbíjela půlnoc, byla opět výměna stráží.

To již nastával smluvený čas; od té chvíle také mylady netrpělivě čekala.

Nový strážný počal přecházet sem a tam chodbou. Za deset minut poté přišel Felton. Mylady nastavila uši.

„Poslyš,“ řekl mladý muž strážnému, „pod žádnou záminkou se nevzdaluj od těchto dveří, neboť víš, že byl minulé noci jeden voják mylordem potrestán, že na chvíli opustil své stanoviště, a přece jsem za něho po celou dobu jeho nepřítomnosti hlídal já sám.“

„O tom vím,“ odvětil voják.

„Doporučuji ti tedy co největší ostražitost. Já,“ dodal, „zajdu ještě jednou udělat prohlídku do pokoje té ženy; obírá se totiž podezřelými záměry proti svému životu a dostal jsem rozkaz dát na ni dobrý pozor.“

„Znamenitě,“ zašeptala pro sebe mylady, „hleďme na přísného puritána, jak umí lhát!“

Oslovený voják se toliko usmál a řekl:

„Hrome, pane poručíku, to není věru žádná smůla, dostat takový úkol. Taky bych si dal říci, hlídat mezi čtyřma očima tak krásnou ženu.“

Felton se začervenal; za jiných okolnosti by byl vojákovi vyčinil, že si dovoluje takové žerty, ale jeho svědomí se ozývalo příliš silně, než aby se ústa odvážila mluvit.

„Zavolám-li,“ pravil Felton, „ihned přijď. Stejně zavolej ty mne, kdyby někdo šel.“

„Ano, pane poručíku,“ řekl voják.

Poté vstoupil Felton k mylady do pokoje. Mylady vstala.

„Jste tu?“ pravila mu.

„Slíbil jsem vám, že přijdu,“ řekl Felton, „a přišel jsem.“

„Slíbil jste mi ještě něco jiného.“

„Co, proboha?“ zvolal mladý muž, který přesto, že se snažil ovládnout, cítil, jak se mu chvějí kolena a jak mu vyvstává na čele pot.

„Slíbil jste, že mi přinesete nůž a že mi jej tu po naší rozmluvě necháte.“

„Nemluvte o tom, madame,“ pravil Felton. „Není tak hrozného postavení v životě, aby měl tvor boží právo se usmrtit. Rozvážil jsem si to a nikdy bych se nedovedl dopustit takového hříchu.“

„Ach, vy jste o tom přemýšlel!“ řekla vězeňkyně a usedla s pohrdavým úsměvem do křesla. „I já jsem přemýšlela.“

„O čem?“

„Že nemám co mluvit s člověkem, který nestojí v daném slově.“

„Ach bože!“ zašeptal Felton.

„Můžete odejít,“ pokračovala mylady, „nebudu s vámi mluvit.“

„Zde je ten nůž,“ řekl Felton a vytáhl zbraň z kapsy; přinesl ji, jak slíbil, ale zaváhal ji vězeňkyni vydat.

„Dejte mi jej,“ řekla mylady.

„Pročpak?“

„Na mou čest, ihned vám jej zase vrátím; položíte nůž sem na stůl a zůstanete mezi mnou a jím.“

Felton podal mylady zbraň; prohlédla pozorně ostří a koncem prstů zkusila, jak je špičatý.

„Dobrá,“ pravila a vrátila nůž mladému důstojníkovi. „Tenhle je z dobré a tvrdé oceli. Jste věrný přítel, Feltone.“

Felton vzal zbraň a položil ji na stůl, jak bylo umluveno.

Mylady ho sledovala očima a pokývla na znamení, že je spokojena.

„A nyní,“ pravila, „poslouchejte!“

Ta výzva byla zbytečná; mladý důstojník stál před ní, připraven doslova hltat, co řekne.

„Feltone,“ řekla mylady se slavnostností plnou melancholie, „kdyby vám vaše sestra, dcera vašeho otce, řekla: »Byla jsem mladá, naneštěstí i dosti hezká, a nastražili mi léčku, avšak já odolala; zmnohonásobili nástrahy kolem mne, užili i násilí, avšak já odolala; proklínali náboženství, jemuž jsem oddána, Boha, kterého vzývám, poněvadž jsem volala na pomoc toho Boha a to náboženství – avšak já odolala. Tehdy mne zahrnuli urážkami, a když nemohli zničit mou duši, chtěli aspoň navždy pošpinit mé tělo. Konečně…«“

Mylady se zarazila, rty jí přelétl hořký úsměv.

„Konečně? Co konečně udělali?“

„Jednou večer se konečně rozhodli oslabit ten odpor, který nemohli přemoci; jednou večer mi namíchali do vody silný uspávací prostředek. Sotva jsem požila večeři, cítila jsem, že zvolna upadám v neznámou strnulost. Ačkoliv jsem se ničeho nenadála, zmocnil se mne nejasný strach a namáhala jsem se bojovat proti spánku. Vstala jsem, chtěla jsem běžet k oknu, volat o pomoc, ale nohy mi vypověděly službu. Bylo mi, jako by mi padal strop na hlavu a drtil mě svou tíží; rozpřáhla jsem ruce, pokoušela jsem se mluvit, ale byla jsem s to vyrazit jen nesouvislé zvuky. Údy mi bezmocně zdřevěněly, zachytila jsem se křesla, cítíc, že vzápětí klesnu, avšak brzy byla i tato opora nedostatečná pro mé slabé ruce a já klesla nejprve na jedno koleno, pak na obě. Chtěla jsem se modlit, ale jazyk mi nesloužil. Bůh mě asi neviděl a neslyšel, a já se svezla na podlahu, přemožena spánkem, který se podobal smrti.

Z toho, co se dělo během mého spánku, nepamatuji si vůbec nic. Jediná věc, na niž si vzpomínám, je, že jsem se probudila na lůžku v kulaté síni, jež byla zařízena skvostným nábytkem a do níž vnikalo světlo toliko otvorem ve stropě. Ostatně tu nebyly ani dveře – bylo to jakési přepychové vězení.

Dlouho jsem se snažila se vzpamatovat a uvědomit si, kde to jsem, ale můj duch se marně namáhal setřást temnoty spánku, z něhož jsem se nemohla probrat.

Vyvstávaly ve mně jakési nejasné vzpomínky, že jsem někudy jela, v uchu mi znělo hučení nějakého vozu a míhaly se mi obrazy jakéhosi strašlivého snu, jenž vyčerpal všechny mé síly. Ale vše to bylo tak nejasné a neurčité, že všechny ty zážitky jako by patřily k jinému dění a k jiné osobě, jejíž život se nějak podivuhodně smísil s mým. Po nějaký čas mi připadal můj stav tak podivný, že jsem se domnívala, že sním. Vrávoravě jsem vstala; šaty jsem měla vedle na židli. Nepamatovala jsem se však, že bych se byla svlékla nebo ulehla na lůžko. A tu se mi poznenáhlu vybavila celá skutečnost, plná studu a hrůzy: nejsem už ve svém domově.

Pokud jsem mohla soudit podle slunečního světla, den již ze dvou třetin minul. A usnula jsem včera večer! Můj spánek tedy trval téměř čtyřiadvacet hodin. Co se stalo během toho dlouhého spánku?

Oblékla jsem se tak rychle, jak jsem jen mohla. Moje pomalé a těžkopádné pohyby nasvědčovaly tomu, že vliv uspávacího prostředku ještě zcela nevyprchal. Ta síň byla zařízena zřejmě pro ženu. Ani sebemarnivější koketa by si nemohla vymyslit přání, jež, jak se mohla pohledem přesvědčit, by tu již předem nebylo bývalo splněno.

Jistě jsem nebyla první zajatkyní v tom nádherném vězení. Ale chápete, Feltone, že čím bylo to vězení krásnější, tím víc jsem se ho děsila.

A bylo to vězení, neboť jsem se marně pokoušela dostat se z něho ven. Ohmatávala jsem všechny zdi, abych našla nějaké dveře, avšak všechny stěny měly plný a matný zvuk.

Snad dvacetkrát jsem obešla pokoj, hledajíc nějaký východ, ale žádný tam nebyl.

Klesla jsem zničená únavou a hrůzou opět do křesla.

Zatím se rychle blížila noc a s rostoucí temnotou stupňoval se můj děs: nevěděla jsem, mám-li zůstat takto sedět; zdálo se mi, že na mne všude číhají neznámá nebezpečí, do nichž mohu každým krokem upadnout. Ačkoliv jsem od včerejška neměla v ústech, pro strach jsem ani necítila hlad.

Zvenčí sem nepronikal ani hlásek a nebyla jsem vůbec s to měřit, jak plyne čas, dohadovala jsem se jen, že by mohlo být asi sedm či osm hodin. Byl totiž říjen a byla už úplná tma.

Náhle zaskřípěly jakési dveře v čepech a já se zachvěla; nad zaskleným otvorem ve stropě se objevila ohnivá koule, jež ozářila ostrým světlem mou světnici, a s hrůzou jsem si všimla, že několik kroků ode mne stojí nějaký muž.

Jako kouzlem objevil se uprostřed pokoje stůl s dvěma příbory a na něm přichystaná večeře.

Ten muž byl člověk, který mě už rok pronásledoval a který přísahal, že mě zneuctí. A již podle prvních slov, jež pronesl, jsem poznala, že tak učinil minulé noci.“

„Bídník,“ zašeptal Felton.

„Ano, bídník!“ vzkřikla mylady, vidouc zájem, s nímž mladý důstojník sledoval podivné vyprávění; celou duší jí visel na rtech.

„Ano, bídník! Myslil si, že postačí, přemohl-li mě ve spánku, a nyní přišel, doufaje, že spolknu svou hanbu, když už byla dokonána. Přišel mi nabídnout své bohatství za mou lásku.

Zahrnula jsem ho nejkrutějším pohrdáním a nejopovržlivějšími slovy, jež zná srdce ženy. Bezpochyby však byl zvyklý na takové výčitky, neboť mě klidně a s úsměškem poslouchal, ruce maje zkříženy na prsou. Když si pak myslil, že jsem řekla všechno, co jsem chtěla, popošel ke mně.

Přiskočila jsem hbitě ke stolu, uchopila jsem nůž, přitiskla jsem jej odhodlaně na hruď.

»Uděláte-li ještě jediný krok,« vykřikla jsem, »budete mít na svědomí nejen mou čest, ale i mou smrt.«

V mém pohledu, v hlase a v celé mé osobě bylo asi něco tak opravdového, že to musilo přesvědčit i nejzvrácenější duši; zarazil se.

»Vaši smrt?« pravil. »Ach ne, jste příliš rozkošnou milenkou, než abych vás chtěl takto ztratit, když jsem měl toliko jednou štěstí vás mít. Sbohem, má božská krasavice! Počkám a přijdu vás navštívit, až budete v lepší náladě.«

Po těch slovech silně pískl a plamenná koule, která osvětlovala mou světnici, zdvihla se do výšky a zmizela; octla jsem se opět ve tmě. Za okamžik poté jsem zaslechla týž hluk dveří, zářivá koule se opět snesla a já byla sama.

Byla to strašlivá chvíle. Měla-li jsem ještě nějaké pochyby o svém osudu, rozplynuly se nyní v zoufalé skutečnosti: byla jsem v moci muže, jehož jsem nejen nenáviděla, ale jímž jsem i bezmezně pohrdala; v moci muže, který byl schopen všeho a podal mi již zdrcující důkaz toho, co všechno může udělat.“

„Ale kdo byl ten muž?“ otázal se Felton.

„Strávila jsem noc v křesle, chvějíc se při nejmenším šramotu. Asi kolem půlnoci lampa zhasla a octla jsem se opět ve tmě. Avšak noc minula a můj pronásledovatel se už o nic nepokoušel.

Rozednilo se. Stůl zmizel, ale nůž jsem dosud stále držela v rukou. Ten nůž byl mou jedinou nadějí.

Byla jsem nadobro vysílena únavou, oči mě pálily nevyspáním; netroufala jsem si totiž ani na chvíli usnout. Příchod dne mě trochu upokojil. Vrhla jsem se na lůžko, ale nůž, který byl mou jedinou spásou, jsem nedala od sebe! Skryla jsem jej pod podušku. Když jsem se probudila, stál v pokoji opět čerstvě prostřený stůl. Tentokrát jsem přes všechnu hrůzu a úzkost pocítila nesmírný hlad. Osmačtyřicet hodin jsem už neměla v ústech; snědla jsem tedy kus chleba a něco ovoce. Vody na stole jsem se ani nedotkla, neboť jsem si vzpomněla na uspávací prostředek, který mi namíchali do vody, již jsem pila. Nabrala jsem si vodu v malé mramorové nádržce, zapuštěné do stěny pod toaletním stolkem. Ale i přes tuto opatrnost jsem prožila nějaký čas v hrozné úzkosti; tentokrát však byla moje bázeň zcela bezdůvodná. Den míjel klidně a nepocítila jsem nic, čeho jsem se obávala.

Z opatrnosti jsem ještě ulila vody z láhve na stole, aby si nevšimli mé nedůvěry.

Přišel večer, nastala tma. Avšak mé oči si na ni již trochu zvykly. Zahlédla jsem v šeru, jak stůl mizí v podlaze, a za čtvrt hodiny se opět objevil s přichystanou večeří.

Za okamžik nato se rozsvítila zase lampa ve stropě.

Rozhodla jsem se, že nebudu jíst nic, v čem by mohl být přimíchán uspávací prášek; požila jsem tedy jen dvě vajíčka a trochu ovoce. Pak jsem si opět nabrala vody z nádržky, jíž jsem důvěřovala, a napila jsem se.

Hned při prvém napití se mi zdálo, že voda nemá touž chuť jako ráno, blesklo mi hlavou podezření a přestala jsem pít. Přesto jsem už stejně měla vypito půl sklenice.

Zbytek jsem s hrůzou vylila a čekala jsem. Zděšením mi vyvstal pot na čele.

Nepochybně zhlédl nějaký neviditelný svědek, že si nabírám vodu v oné nádržce, a využil mé důvěřivosti, aby mě rychleji uvrhl do zkázy, tak chladně promyšlené a krutě prováděné. Neuplynulo ještě ani půl hodiny a dostavily se tytéž příznaky. Ale poněvadž jsem tentokrát vypila jenom půl skleničky, zápasila jsem déle, a místo abych tvrdě usnula, upadla jsem jen do strnulého polospánku, v němž jsem sice vnímala vše, co se kolem mne dělo, ale neměla jsem síly se bránit.

Vlekla jsem se k loži, abych tam našla jedinou ochranu, jež mi zbývala, svůj nůž. Ale nebyla jsem s to dovléci se až k podhlavníku; svezla jsem se na kolena a křečovitě jsem se zachytila sloupku u postele. V té chvíli jsem poznala, že je po mně veta.“

Felton strašlivě zbledl a jeho tělem přeběhlo křečovité chvění.

„A co na tom bylo nejstrašnějšího,“ pokračovala mylady stísněným hlasem, jako by ještě teď zakoušela touž úzkost jako v onom hrozném okamžiku, „bylo to, že jsem tentokrát byla při plném vědomí a znala nebezpečí, jež mi hrozí; neboť v mém uspaném těle, smím-li se tak vyjádřit, bděl jasný duch. Viděla jsem, slyšela jsem to všechno, pravda, jako ve snu, avšak tím to bylo ještě hrůznější.

Viděla jsem, jak lampa opět stoupá, a pozvolna kolem mne houstla temnota. Poté jsem zaslechla známý skřípot dveří, ačkoliv se v mé přítomnosti otevřely teprve dvakrát.

Instinktivně jsem cítila, že se ke mně někdo blíží: takto snad cítí nešťastník v amerických pustinách, když se k němu plazí had.

Snažila jsem se vzchopit, pokusila jsem se křičet; neuvěřitelným úsilím vůle jsem se dokonce opravdu pozvedla, ale ihned nato jsem opět klesla zpět – do náručí svého pronásledovatele.“

„Tak už mi konečně řekněte, kdo byl ten člověk!“ vykřikl zoufale mladý důstojník.

Mylady postihla jediným pohledem, kolik muk vzbudila ve Feltonovi tím, že ve vypravování rozvíjela každou podrobnost.

Felton poslouchal a jen občas temně zasípal; po mramorovém čele se mu řinul pot, ruka, skrytá pod oděvem, zarývala se do hrudi.

„Když jsem přišla k sobě, bylo mé první hnutí hledat pod polštářem nůž, jehož jsem prve nemohla dosáhnout. Neposloužil-li mi k obraně, mohl mi aspoň pomoci k smrti.

Ale když jsem vzala ten nůž do ruky, Feltone, napadla mě strašná myšlenka. Přísahala jsem, že vám řeknu vše, a splním svůj slib; slíbila jsem vám říci pravdu, a řeknu vám ji, i kdyby mě to mělo zničit.“

„Zmocnila se vás myšlenka, abyste se tomu muži pomstila, že ano?“ vykřikl Felton.

„Ano, ano,“ odpověděla mylady. „Nebyla to myšlenka křesťanská, vím. Naleptal mi ji bezpochyby do srdce ten věčný nepřítel našich duší, který obchází jako řvoucí lev kolem nás. Ale co vám mám, Feltone, říci?“ pokračovala mylady tónem ženy doznávající svůj hřích. „Ta myšlenka mě vskutku napadla a již mě neopustila. A dnes odpykávám za tu vražednou myšlenku svůj trest.“

„Pokračujte, pokračujte,“ pravil Felton, „rád bych již slyšel o vaší pomstě.“

„Rozhodla jsem se, že k ní dojde co nejdříve, neboť jsem nepochybovala, že příští noc přijde zase. Ve dne jsem se neměla čeho bát. Když nadešla hodina snídaně, neváhala jsem proto hodně se najíst a napít; byla jsem však rozhodnuta, že večer budu jen předstírat, že večeřím, ale ve skutečnosti nepojím nic. Tato ranní potrava musila mi vynahradit celodenní půst.

Schovala jsem si však od snídaně skleničku vody; žízeň mě totiž, když jsem byla předtím osmačtyřicet hodin bez jídla a pití, trápila ze všeho nejvíc.

Den minul a moje rozhodnutí se stále utužovalo. Obávala jsem se jen toho, aby moje tvář neprozradila mé myšlenky, neboť jsem věděla, že jsem pozorována. Několikrát jsem proti své vůli cítila na svých rtech i úsměv. Neodvažuji se vám ani říci, Feltone, při jaké představě jsem se usmívala, zhrozil byste se mne…“

„Pokračujte, pokračujte,“ naléhal Felton, „vidíte, jak poslouchám a jak dychtím všechno vědět.“

„Nastal večer, všechno probíhalo jako obvykle. Už za tmy mi byla podána večeře, poté se zažehla lampa a já usedla za stůl.

Snědla jsem jen trochu ovoce; dělala jsem, jako bych si nalévala z láhve vodu, ale pila jsem jen tu, kterou jsem si schovala ve skleničce. Záměnu jsem, doufám, provedla dosti obratně, aby moji špehové, byli-li nějací, nepojali žádné podezření.

Po večeři jsem předstírala ospalost jako předešlého dne. Ale jako bych podléhala únavě nebo se už smiřovala s nebezpečím, dovlekla jsem se tentokrát k lůžku, shodila se sebe šaty a ulehla.

Hmátla jsem po noži pod poduškou, a zatímco jsem předstírala spánek, svírala má ruka křečovitě jeho střenku.

Uběhly dvě hodiny, aniž se co hnulo.

Tentokrát – můj bože, kdo by to byl den předtím řekl! – tentokrát jsem se už začínala bát, že nikdo nepřijde.

Konečně jsem spatřila, jak lampa polehoučku stoupá a mizí ve stropních prostorách; komnata se naplnila černou tmou, ale já jsem otvírala široce oči, abych pohledem pronikla temnotu.

Minulo zase asi deset minut. Neslyšela jsem stále nic než tlukot svého vlastního srdce.

Prosila jsem Boha, aby můj svůdce už přišel.

Konečně jsem zaslechla známé vrznutí dveří, jež se otevřely a opět zavřely. Slyšela jsem i kroky, tlumené tlustým kobercem, a zapraskání podlahy, zahlédla jsem v šeru stín, který se opatrně blížil k mému lůžku.“

„Pospěšte si, pospěšte!“ zvolal Felton. „Nevidíte, že mě každé vaše slovo pálí jako rozžhavené olovo?“

„V tu chvíli jsem sebrala všechny své síly,“ pokračovala mylady, „a stále jsem myslila jen na to, že okamžik pomsty, či spíše spravedlivé odplaty, nadchází.

Dívala jsem se na sebe jako na druhou Juditu. Vztyčila jsem se s napjatými svaly, sevřela nůž pevně v ruce, a když jsem viděla, že je už u mne a že natahuje ruku, aby našel svou oběť, vrazila jsem mu s výkřikem bolesti a zoufalství nůž přímo do prsou.

Ale ten bídák to předvídal! Měl na prsou ocelovou košili. Nůž se po ní smekl.

»Hleďme, hleďme,« vykřikl, chytil mě za ruku a vykroutil mi z ní zbraň, jež mi tak špatně posloužila. »Tak vy mi usilujete o život, má krásná puritánko! Ale to je víc než nenávist, to je nevděk! Nu, jen se uklidněte, krasavice! Myslil jsem, že jste se už obměkčila. Nejsem takový tyran, abych držel u sebe ženu mocí.

Nemilujete mě; tušil jsem to ve své domýšlivosti, nyní jsem o tom přesvědčen. Zítra budete volná.«

Pociťovala jsem jedinou touhu: aby mě zabil.

»Mějte se na pozoru,« řekla jsem mu, »neboť moje svoboda bude vaší hanbou.«

»Vyložte, co tím myslíte, krásná Sibylo.«

»Ano,« pravila jsem, »neboť jakmile odtud vyjdu, řeknu vše, jakého násilí jste vůči mně užil, řeknu, jak jste mě tu věznil. Odhalím tento pelech neřesti. Máte vysoké postavení, mylorde, ale třeste se! Nad vámi je ještě král a nad králem Bůh.«

Ačkoliv se znamenitě ovládal, nedovedl můj trapič potlačit hněv. Nemohla jsem mu sice vidět do tváře, ale cítila jsem, jak jeho rámě, jež jsem od sebe odstrkovala, se zachvělo.

»Tedy odtud neodejdete,« pravil.

»Dobře!« zvolala jsem. »Místo mých muk bude i mým hrobem. Zemřu zde a vy poznáte, není-li žalující stín mrtvého ještě hroznější než živý člověk, který má jen výhrůžky.«

»Nenechám vám tu žádnou zbraň.«

»Mám jednu, jež je stále na dosah zoufajícímu tvoru, který má odvahu jí užít: zemřu hladem.«

»Poslyšte,« pravil bídník, »nebylo by lépe, kdybychom se místo takových hádek smířili? Vrátím vám ihned svobodu, prohlásím vás za vzor ctnosti, nazvu vás anglickou Lukrécií.«

»A já vás nazvu Sextem, odhalím vás lidem, jako jsem vás již odhalila Bohu. A bude-li nutno, abych své odhalení zpečetila jako Lukrécie krví, zpečetím je!«

»Nu, nu,« řekl mi můj nepřítel výsměšně, »je-li tomu tak, je to jiná věc. Koneckonců se vám tu vede dobře, nic vám nebude chybět, a když chcete mermomocí zemřít na hladovku, bude to vaše chyba.«

Po těch slovech odešel, slyšela jsem, jak se dveře otvírají a opět zavírají; zůstala jsem pohroužena ve svou bolest, a ještě více, přiznávám se, skličovala mě hanba, že se moje pomsta nezdařila.

Držel slovo. Celý den, celá příští noc minuly, aniž jsem ho spatřila. Ale také já jsem držela slovo a nejedla jsem ani nepila. Rozhodla jsem se, jak jsem mu řekla, že zemřu hladem.

Strávila jsem celý ten den a celou noc na modlitbách, doufajíc, že mi Bůh odpustí mou sebevraždu.

Druhou noc se dveře otevřely; ležela jsem na podlaze, síly mě již počínaly opouštět.

Sotva jsem zaslechla hluk, vztyčila jsem se, opírajíc se o jednu ruku.

»Nuže,« řekl mi hlas, který již nahnal mému sluchu příliš mnoho děsu, než abych jej nepoznala, »nuže, umoudřila jste se již trochu a chcete zaplatit svou svobodu pouhým slibem, že budete mlčet? Poslyšte, jsem dobrý člověk,« dodal, »a ačkoliv nemiluji puritány, dávám jim, co jim patří, stejně jako puritánkám, zvlášť jsou-li hezké. Složte mi tedy přísahu na kříž – více od vás nežádám.«

»Na kříž!« vykřikla jsem a vstala, neboť mi tento nenáviděný hlas vrátil všechny síly. »Na kříž! Přísahám, že žádný slib, žádná hrozba, žádná ruka mi nezavřou ústa. Bože, na kříž! Přísahám, že vás všude rozhlásím jako vraha, jako lupiče ctnosti, jako zbabělce! Na kříž! Přísahám, že vyjdu-li kdy odtud živa, svolám na vás pomstu celého lidského rodu!«

»Mějte se na pozoru!« sykl hlas tak hrozebně, jak jsem to ještě od něho neslyšela, »mám ještě krajní prostředek, jak vám zavřít ústa, nebo aspoň zamezit, aby vám věřili jediné slovo z toho, co řeknete.«

Sebrala jsem všechny své síly a vysmála jsem se mu do tváře.

Viděl, že od té chvíle je mezi námi věčný boj na život a na smrt.

»Poslyšte,« pravil mi, »dávám vám na rozmyšlenou ještě zbytek této noci a příští den. Uvažte ještě jednou: slibte, že budete mlčet, a obklopím vás bohatstvím, vážností a ctí; budete-li hrozit vyzrazením, odsoudím vás k hanbě!«

»Vy?« zvolala jsem, »vy?«

»K věčné, nesmazatelné hanbě!«

»Vy!« opakovala jsem. Ach, říkám vám, Feltone, myslila jsem, že zešílel.

»Ano, já,« odvětil.

»Nechte mne teď,« pravila jsem, »a odejděte, nechcete-li, abych si před vašima očima roztříštila hlavu o zeď.«

»Nu dobře,« řekl, »chcete tomu sama, tedy zítra večer!«

»Zítra večer,« odpověděla jsem a rvala jsem zuby koberec, na nějž jsem klesla…“

Felton se opíral o kus nábytku a mylady s ďábelskou radostí pozorovala, že mu vypovědí síly snad ještě před koncem vypravování.

JAKO V KLASICKÉ TRAGÉDII

Nastal okamžik ticha; mylady ho využila k tomu, aby si mladého muže, ponořeného v naslouchání, znovu zkoumavě prohlédla. Pak pokračovala: „Už jsem nejedla a nepila skoro tři dny a snášela jsem kruté bolesti. Čelo mi svíraly mrákoty, oči jsem měla zastřené, lomcovala mnou horečka.

Přišel večer a byla jsem tak slabá, že jsem co chvíli ztrácela vědomí. A při každém omdlení jsem děkovala Bohu, neboť jsem doufala, že už umírám.

Jednou, když jsem právě klesala do mdlob, zaslechla jsem, jak se otvírají dveře; hrůza mě přivedla k životu.

Vešel ke mně, sledován jakýmsi mužem; oba měli na tváři masku. Poznala jsem však bezpečně jeho krok, jeho hlas, vznešený zjev, který mu propůjčilo peklo k zatracení lidstva.

»Nuže,« pravil, »rozhodla jste se složit slib, o nějž jsem žádal?«

»Sám jste pravil, že puritáni znají jen jedno slovo. A mé slovo jste již slyšel: zde na zemi vás chci pohnat před soud lidí, v nebi se odvolám k tribunálu božímu.«

»Vy tedy trváte na svém?«

»Přísahám to při Bohu, který mě slyší; celý svět beru za svědka vašeho zločinu, a to až do té chvíle, dokud nenaleznu mstitele.«

»Jste nevěstka,« zahřměl, »a stihne vás trest nevěstek! A až budete znamenaná znakem, který je v očích světa znakem hanby, dokazujte si mu, že jste bez viny a že nejste šílená!«

Pak řekl muži, který přišel s ním:

»Kate, konej svou povinnost!«“

„Jeho jméno, jeho jméno mi řekněte!“ vykřikl Felton. „Jeho jméno!“

„Bránila jsem se, křičela, neboť jsem začínala chápat, že jde pro mne o něco horšího, než je sama smrt. Kat mě však uchopil, povalil mě na podlahu a surově mnou zmítal. Dusila jsem se pláčem, ztrácela jsem vědomí, vzývala jsem Boha, který mě neslyšel, a náhle jsem strašlivě vykřikla bolestí a hanbou: na mé rameno se přitisklo rudé, žhavé železo, železo katovo.“

Felton zařičel.

Mylady povstala velebně jako královna a pravila:

„Vizte, Feltone, vizte, jaké nové mučednictví si vymyslili pro mladé, čisté děvče, jež se stalo obětí brutálního zločince. Naučte se znát lidská srdce a věřte, že vás pak tak snadno nezneužijí za nástroj své nespravedlivé mstivosti.“

Nato si mylady rozepjala rychlým pohybem šat, a zardívajíc se líčeným hněvem a falešným studem, ukázala mladému muži nesmazatelné znamení, jež hyzdilo její krásné rameno.

„Bože, vidím liliový květ!“ vykřikl Felton.

„A v tom je právě vrchol té hanebnosti,“ odvětila mylady. „Kdyby byli použili anglického znamení hanby, byli by musili dokázat, který soud mi je přiřkl, a já bych se byla odvolala k nejvyššímu v království; ale znakem francouzským jsem byla poznamenána bez odvolání.“

To už bylo pro Feltona příliš.

Zesinal, strnul, ohromen strašlivými zvěstmi, avšak zároveň i oslněn nadlidskou krásou té ženy, jež se před ním odhalila s nestoudností, kterou shledával vznešenou. Konečně před ní klesl na kolena, jako činívali první křesťané před svatými a čistými mučednicemi, jež byly za pronásledování císařů vydávány v cirku krvežíznivé chtivosti lůzy. Potupné znamení zmizelo, zbyla jen krása sama.

„Odpusťte mi, odpusťte!“ vykřikl.

Mylady mu čtla v očích: „Lásko, má lásko!“

„Odpustit, a co?“

„Že jsem se spojil s vašimi pronásledovateli.“

Mylady mu podala ruku.

„Tak krásnou, tak mladou!“ úpěl Felton, pokrývaje jí ruku polibky.

Mylady ho sžehla pohledem, který činí z otroka krále. Felton byl puritán; pustil ženinu ruku, aby jí zlíbal nohy. Nemiloval ji jen, už ji zbožňoval.

Chvíle opojení minula a mylady jako by znovu nabyla chladnokrevnosti, kterou ve skutečnosti vůbec neztratila. Když pak Felton viděl, jak opět cudně zahalila své rameno, řekl nedočkavě:

„Teď už se ptám jen na jedno, a to, kdo je vaším pravým katem; neboť pro mne je toliko jeden, druhý je pouhým nástrojem.“

„Jakže, bratře, což ti ho ještě musím jmenovat?“ zvolala mylady. „Tys neuhodl jeho jméno?“

„Jak? Tedy on!“ opáčil Felton. „On!… Stále on!… Jakže? Tím pravým viníkem…“

„Tím pravým viníkem,“ doplnila mylady, „je vykořisťovatel Anglie, pronásledovatel pravých věřících, zbabělý lupič cti tolika žen, ten, který z rozmaru svého zkaženého srdce chystá se právě prolít tolik anglické krve, ten, který dnes pomáhá protestantům, aby je zítra zradil…“

„Buckingham! Je to Buckingham!“ vykřikl zoufale Felton. Mylady si zakryla rukama tvář, jako by nemohla snést hanbu, kterou jí toto jméno připomínalo.

„Buckingham je katem této andělské bytosti!“ zvolal Felton. „A tys ho nezdrtil svým bleskem, Bože! Ty dopouštíš, aby byl stále ctěn a vážen, aby byl mocný ke zkáze nám všem!“

„Bůh opouští jen toho, kdo se sám opouští,“ řekla mylady.

„Ale zajisté chce na jeho hlavu přivolat trest vyhrazený zlořečeným!“ horlil dále Felton se vzrůstajícím rozechvěním, „zajisté chce, aby lidská pomsta předešla nebeskou odplatu.“

„Lidé se ho bojí a šetří ho.“

„Oh, já se ho nebojím, já ho neušetřím!“ sykl Felton. Mylady poskočilo srdce ďábelskou radostí.

„Ale jak se dostal do celé věci lord de Winter, můj ochránce, můj otec?“ zeptal se Felton.

„Poslyšte, Feltone,“ odvětila mylady, „vedle lidí podlých, kteří zasluhují jen pohrdání, jsou ještě na světě lidé vzácní a ušlechtilí. Měla jsem snoubence, milovala jsem ho a on miloval mne. Měl šlechetné srdce jako vy, Feltone, byl to muž vašeho druhu. Šla jsem k němu a všechno jsem mu řekla. Znal mě dobře a ani okamžik nezapochyboval. Byl to člověk z urozeného rodu, ve všem Buckinghamovi rovný. Neřekl ani slova, opásal se mečem, oblékl si plášť a šel rovnou do Buckinghamova paláce.“

„Rozumím,“ řekl Felton. „Ačkoliv na takové lidi platí líp dýka nežli meč.“

„Buckingham den předtím odjel; byl poslán jako vyslanec do Španěl požádat o ruku infantky pro krále Karla I., který byl tehdy teprve korunním princem. A tak se můj snoubenec vrátil.

»Poslyšte,« řekl mi, »ten člověk odjel a unikl prozatím mé pomstě. Avšak než se vrátí, spojme se sňatkem, jak už bylo umluveno; buďte ubezpečena, že lord de Winter bude umět hájit čest svou i čest své choti.«“

„Lord de Winter!“ vykřikl Felton.

„Ano,“ pravila mylady, „lord de Winter. Nyní již jistě všemu rozumíte, není-liž pravda? Buckingham zůstal v cizině skoro celý rok. Týden před jeho návratem lord de Winter náhle zemřel, zůstaviv mě svou jedinou dědičkou. Odkud přišla ta rána? Bůh, který ví vše, to nepochybně ví, já nikoho neviním…“

„Ach, jaké jsou to propasti, jaké propasti!“ vykřikl Felton.

„Lord de Winter zemřel, aniž svému bratru co řekl. Děsné tajemství mělo být všem skryto, až by jako blesk dopadlo na hlavu viníkovu. Váš ochránce viděl nerad manželství svého staršího bratra s nemajetnou dívkou. Cítila jsem také, že od muže, zklamaného ve svých nadějích na dědictví, nemohu pro sebe čekat žádnou oporu. Odjela jsem do Francie a rozhodla se, že tam strávím zbytek svého života. Avšak celé jmění je v Anglii; jakmile válka přerušila spojení mezi oběma zeměmi, byla jsem na mizině. To mě donutilo se vrátit, a tak jsem před šesti dny přistala v Portsmouthu.“

„A dále?“ ptal se Felton.

„Nu, Buckingham se patrně nějak dověděl o mém návratu, promluvil o mně s de Winterem, který mě beztoho už neměl v přílišné lásce, a řekl mu, že jeho švagrová je nevěstka, znamenaná potupným znamením, čistý a ušlechtilý hlas mého chotě nemohl mě již hájit a lord de Winter uvěřil všemu, co mu napovídali, tím spíše, že měl sám zájem na tom, aby uvěřil. Dal mě zatknout, dopravit sem, a odevzdal mě vašemu dozoru. Zbytek už víte: pozítří mě dá odvézt do vyhnanství, pozítří mě vřadí mezi zločince. Ba, dobře to všechno zosnovali! Spiknutí je věru zdařilé a má čest jednou provždy utracena. Vidíte sám, že je nutno, abych zemřela; dejte mi ten nůž, Feltone!“

Při těchto slovech klesla mylady, jako by byla už nadobro u konce svých sil, mdlá a zlomená do náruče mladého důstojníka. Ten, opojený láskou, hněvem a neznámou rozkoší, nadšeně ji uchvátil a přitiskl k svému srdci.

„Ne, ne,“ zvolal. „Budeš žít vážená a očištěná! Budeš žít, abys triumfovala nad svými nepřáteli!“

Mylady ho lehce odstrčila rukou, avšak její pohled ho vábil ještě blíž; a tu ji strhl k sobě, jásaje, jako by objímal bohyni.

„Ach, smrt! Smrt!“ řekla zastřeným hlasem, přivírajíc víčka. „Raději smrt než hanbu! Feltone, bratře, příteli, zapřísahám tě!“

„Ne,“ zavyl Felton, „ne, ty budeš žít, a žít pomstěna!“

„Feltone, přináším všemu kolem sebe neštěstí! Feltone, opusť mne! Nech mne zemřít!“

„Dobrá, zemřeme tedy spolu!“ vykřikl a přitiskl jí rty na ústa.

Vtom bylo několikrát zabušeno na dveře.

Tentokrát mylady odstrčila Feltona doopravdy.

„Bože, slyšeli nás, přicházejí! Je konec, jsme ztraceni!“

„Nikoliv,“ pravil Felton konejšivě, „to je hlídka, která mi oznamuje, že se blíží stráž.“

„Běžte honem ke dveřím a sám otevřete!“

Felton mlčky uposlechl; ta žena byla již jeho jedinou myšlenkou, celou jeho duší.

Octl se tváří v tvář poddůstojníku v doprovodu hlídky.

„Co je?“ ptal se mladý poručík.

„Řekl jste, abych otevřel dveře, kdybych slyšel volat,“ hlásil strážný, „ale zapomněl jste mi tu nechat klíč. Slyšel jsem vás cosi křičet, ale nerozuměl jsem, co říkáte. Chtěl jsem tedy otevřít dveře; byly zevnitř zamčeny, a tak jsem běžel pro poddůstojníka.“

„A já jsem zde,“ řekl poddůstojník.

Felton byl zmaten, rozum mu úplně došel; stál jen a mlčel. Mylady pochopila, že musí situaci zachránit sama. Běžela ke stolu, vzala nůž, který tam Felton položil, a zvolala:

„Jakým právem mi chcete zabránit, když chci zemřít?“

„Velký Bože,“ vykřikl Felton vida, jak se jí v ruce blyští nůž.

Vtom zazněl na chodbě výbuch ironického smíchu. Baron, přiváben hlukem, stál na prahu, svůj meč pod paždí.

„Oho,“ pravil, „tak už jsme u posledního jednání tragédie! Vidíte, Feltone, drama proběhlo všemi fázemi, jež jsem vám označil; ale buďte klidný, krev nepoteče.“

Mylady pochopila, že bude ztracena, nepodá-li Feltonovi ihned působivý důkaz své odvahy.

„Mýlíte se, mylorde, krev poteče,“ vykřikla, „a kéž padne na hlavy těch, kdo zavinili její prolití!“

Felton vykřikl a vrhl se k ní.

Bylo už pozdě; mylady se bodla.

Avšak šťastnou náhodou (nemáme-li spíše říci šťastnou obratností) narazil nůž na kovovou šněrovačku, kterou v tehdejší době ženy chránily svá ňadra jako brněním, svezl se po ní, roztrhl šaty a vnikl šikmo mezi svaly a žebra.

Nicméně ve vteřině byl myladin šat potřísněn krví.

Felton vytrhl nůž z rány.

„Vizte, mylorde,“ řekl ponuře, „ta žena byla pod mým dozorem a zabila se.“

„Uklidněte se, Feltone, uklidněte se,“ pravil lord de Winter, „ta není mrtva, ďáblové neumírají tak lehce; nemějte starosti a počkejte na mne v mém pokoji.“

„Ale mylorde …“

„Jděte, poroučím vám!“

Po této výzvě svého nadřízeného Felton uposlechl. Ale odcházeje skryl nůž na prsou.

Lord de Winter se spokojil tím, že dal zavolat ženu, která mylady obsluhovala, a jakmile přišla, odevzdal jí mylady, stále ještě omdlelou, do opatrování a odešel.

Poněvadž však přes jeho pochyby mohlo být zranění přece jen vážné, poslal ihned jízdního posla pro lékaře.

ÚNIK

Lord de Winter hádal správně; myladina rána nebyla nebezpečná. Však také hned, jakmile se octla sama se ženou, kterou dal baron zavolat a jež ji rychle svlékla, otevřela oči.

Ovšem, bylo třeba předstírat slabost a bolest, ale to nebylo pro takovou komediantku jako mylady nic těžkého. Zmátla ubohou ženu tak dokonale, že přes všechny námitky zajatkyně se pevně rozhodla bdít u ní celou noc.

Přítomnost této ženy ovšem mylady nikterak nebránila, aby se opět oddala svým myšlenkám.

Nebylo třeba už pochybovat: Felton byl přesvědčen, Felton byl její. Kdyby nyní přišel sám anděl a zkusil mu mylady očernit, byl by ho ve svém nynějším rozpoložení jistě považoval za vyslance pekel.

Mylady se při té představě až usmála, neboť Felton byl teď její jedinou nadějí, jediným nástrojem její spásy.

Ale lord de Winter mohl k němu pojmout podezření, mohl teď i jeho samého dát hlídat.

Ke čtvrté hodině ranní přišel lékař; avšak od chvíle, kdy se mylady bodla, rána se již zavřela. Lékař tedy nemohl zjistit, ani jak byla vedena, ani jak hluboko sahá. Toliko podle tepu nemocné usoudil, že případ není nikterak vážný.

Ráno poslala mylady ženu, která u ni v noci bděla, pryč pod záminkou, že se v noci nevyspala a že má potřebí klidu.

Doufala, že Felton přijde při snídani; nepřišel však.

Uskutečnily se snad její obavy? Upadl Felton u barona opravdu v podezření a selže v posledním rozhodném okamžiku? Měla už jen jediný den; lord de Winter jí oznámil, že třiadvacátého bude odvezena, a bylo už dvaadvacátého ráno!

Nicméně čekala ještě dosti klidně až do oběda.

Ačkoliv ráno nic nejedla, oběd byl prostřen v obvyklou hodinu; a tu si mylady s hrůzou všimla, že vojáci, kteří ji hlídají, mají jinou uniformu.

Odvážila se tedy otázky, co se stalo s Feltonem. Bylo jí řečeno, že před hodinou odjel někam na koni.

Zeptala se ještě, je-li baron stále v zámku; voják odpověděl, že ano a že má rozkaz ho uvědomit, kdyby s ním zajatkyně chtěla mluvit.

Mylady odvětila, že je teď příliš zesláblá a že jejím jediným přáním je zůstat sama.

Voják nechal oběd na stole a odešel.

Felton byl odstraněn, vojáci námořnictva byli vyměněni; asi už Feltonovi nedůvěřují. To byla pro zajatkyni poslední rána.

Když osaměla, vstala; lůžko, kde z opatrnosti ležela, aby myslili, že je těžce raněná, ji pálilo jako rozžhavené uhlí. Vrhla rychlý pohled na dveře – baron dal zatlouci okénko prknem. Bál se bezpochyby, že by ještě i tudy mohla nějakým ďábelským prostředkem vojáky zlákat.

Mylady vyloudilo to opatření radostný úsměv. Mohla teď aspoň bez obav, že ji někdo pozoruje, projevit své vzrušení. Běhala po světnici jako zuřivý blázen či jako tygřice, uvězněná v železné kleci. Kdyby jí byli nechali nůž, jistě by byla přemýšlela, ne jak by zabila sebe, ale jak by skolila barona.

Rázem šesté vešel lord de Winter. Byl po zuby ozbrojen. Tento muž, jehož mylady až dosud pokládala celkem za prosťáčka, stal se podivuhodným žalářníkem; zdálo se, že všechno předvídá, všechno tuší, všechno předem zařizuje.

Stačil mu jediný pohled a už věděl, co se v její duši děje.

„Nu budiž,“ řekl, „ale dnes mne ještě jistě nezabijete; nemáte už žádnou zbraň a já si dávám ostatně velmi pozor. Chtěla jste zmámit mého ubohého Feltona; podléhal užuž vašemu ďábelskému vlivu, ale já ho chci zachránit. Už vás neuvidí. Připravte se, zítra odjedete. Určil jsem vaše nalodění na dvacátého čtvrtého, ale myslím, že čím dřív bude ta věc odbyta, tím lépe. Zítra v poledne budu mít rozkaz o vašem vyhnanství, podepsaný Buckinghamem. Řeknete-li někomu jen slovíčko, dokud nebudete na lodi, roztříští vám poddůstojník lebku, nařídil jsem mu to. Řeknete-li na lodi jediné slovo bez kapitánova dovolení, hodí vás do moře; tak je umluveno. To je vše, co jsem vám chtěl dnes říci. Na shledanou! Zítra k vám zajdu se rozloučit!“

Po těch slovech baron odešel.

Mylady vyslechla výhružnou řeč s opovržlivým úsměvem na rtech, ale v srdci jí zuřil hněv.

Prostřeli k večeři.

Mylady cítila, že se potřebuje posilnit, neboť nevěděla, co jí tato noc může přinést. Blížila se hrozivě, po nebi se válely těžké mraky a vzdálené blesky ohlašovaly bouřku.

Asi v deset hodin večer se bouře rozpoutala. Mylady cítila, s úlevou, že v přírodě je totéž rozvášněné napětí jako v jejím srdci; hrom duněl ve vzdušných prostorách jako hněv, který se převaloval v její duši. Připadalo jí, že vichr, který zmítal větvemi stromů a rval z nich listí, čuchá vlasy i na jejím čele. Připojovala se k řevu vichřice a její křik se ztrácel v lomození přírody, jež také jako by zoufale sténala.

Náhle zaslechla zaťukat na okno a v září blesku zahlédla za mřížemi lidskou tvář.

Běžela k oknu a otevřela je.

„Felton!“ vykřikla. „Jsem zachráněna!“

„Ano,“ řekl Felton. „Ale ticho! Potřebuji trochu času, abych přepiloval mříž. Hlídejte, aby nás neviděli okénkem ve dveřích.“

„Ach, vizte důkaz, že Bůh je s námi, Feltone! Sami zandali otvor prknem,“ odvětila mylady.

„Dobře, Bůh jim zmátl mozky,“ řekl Felton.

„Ale co mám dělat já?“ ptala se mylady.

„Nic, nic, zavřete jen zase okno. Lehněte si, nebo aspoň vlezte v šatech do postele. Až budu hotov, zaklepu na okno. Ale budete moci se mnou?“

„Jistěže ano.“

„A vaše rána?“

„Bolí, ale nevadí mi v chůzi.“

„Buďte tedy připravena na prvé znamení.“

Mylady zavřela okno, zhasla lampu, a jak jí doporučil Felton, šla si lehnout. V hukotu bouře zaslechla občas zavrzat pilník, při každém zablesknutí zahlédla za oknem Feltonův stín.

Prožila strašnou hodinu. Prudce oddychovala, na čele jí vyvstával studený pot, srdce se jí rozbušilo hroznou úzkostí, kdykoliv zaslechla v chodbě nějaký šramot.

Jsou hodiny, které trvají celé roky.

Za hodinu Felton znovu zaklepal. Mylady seskočila z postele a běžela otevřít. Dva pruty mříže byly upilovány a vznikl otvor, jímž se mohl protlačit člověk.

„Jste připravena?“ pravil Felton.

„Ano. Mám vzít něco s sebou?“

„Zlato, máte-li nějaké.“

„Ano, naštěstí mi nechali vše, co mám.“

„Tím lépe, neboť já jsem vydal všechny své peníze za pronájem loďky.“

„Zde máte,“ pravila mylady a podala Feltonovi váček plný louisdorů. Felton vzal váček a hodil jej dolů k patě zdi. „A nyní jste připravena se mi svěřit?“

„Ano, už jdu.“

Mylady si stoupla na křeslo a protáhla se hořejší částí těla oknem: spatřila mladého důstojníka, zavěšeného nad propastí na provazovém žebříku.

Záchvěv hrůzy jí poprvé připomněl, že je žena.

Závratná hloubka ji děsila.

„Toho jsem se obával,“ pravil Felton.

„To nic není,“ řekla odhodlaně mylady. „Polezu dolů se zavřenýma očima.“

„Důvěřujete mi?“

„Vy se ještě ptáte?“

„Podejte mi obě ruce; dejte je křížem – tak!“

Svázal jí ruce v zápěstí svým kapesníkem a přes kapesník je omotal provazem.

„Co to děláte?“ optala se překvapeně mylady.

„Dejte mi ruce kolem krku a nic se nebojte.“

„Převážím vás, ztratíte rovnováhu a oba se zabijeme.“

„Nebojte se, jsem námořník.“

Nesměli ztrácet ani vteřinu. Mylady se zavěsila Feltonovi na krk a nechala se jím vytáhnout z okna.

Felton se jal pomalu sestupovat po příčlích. Přes tíhu obou těl zmítala jimi vichřice ve vzduchu sem a tam.

Pojednou se Felton zarazil.

„Co je?“ šeptla mylady.

„Ticho! Slyším kroky,“ pravil Felton.

„Jsme prozrazeni!“

Několik okamžiků bylo ticho.

„Ne,“ řekl Felton, „nic to není.“

„A co to bylo za hluk?“

„Byla to stráž na obhlídce.“

„A kudy vede její pochůzka?“

„Právě pod námi.“

„To nás uvidí.“

„Ne. Ovšem nezableskne-li se.“

„Narazí dole na žebřík.“

„Naštěstí končí šest stop nad zemí.“

„Můj bože, už jsou tu!“

„Tiše!“

Oba strnuli bez dechu dvacet stop nad zemí. Pod nimi přešli zatím vojáci; hovořili a smáli se.

Pro uprchlíky to byla strašlivá chvilka.

Hlídka přešla.

Bylo slyšet vzdalující se kroky a slábnoucí ozvuk hlasů.

„Teď už jsme zachráněni,“ pravil Felton.

Mylady vydychla a omdlela.

Felton slézal dále. Když se dostal až na konec žebříku a necítil již pod nohama opory, zavěsil se rukama. Jakmile se spustil na poslední příčel, zachytil se za zápěstí a seskočil na zem. Shýbl se, sebral váček s penězi a dal si jej mezi zuby.

Poté vzal mylady do náručí a kráčel rychle opačným směrem, než se vzdálila hlídka. Sešel záhy z pěšinky, seběhl mezi skalisky dolů a octl se na břehu moře.

Nato krátce zapískl. Odpověděl mu podobný signál a po pěti minutách se vynořila bárka, v níž seděli čtyři muži.

Bárka připlula co nejblíže ke břehu, pro malou hloubku však nemohla úplně přistat. Felton, nechtěje nikomu svěřit své drahocenné břímě, sestoupil až po pás do vody.

Naštěstí se bouře již uklidňovala; ovšem moře bylo ještě značně vzduté a malá lodice skákala po vlnách jako ořechová skořápka.

„K šalupě,“ rozkázal Felton, „a plujte rychle.“

Čtyři muži se opřeli do vesel. Ale proti vysokým vlnám vesla mnoho nezmohla.

Nicméně se vzdalovali zámku. To bylo nejhlavnější. Noc byla úplně temná a už teď bylo nemožno rozeznat z bárky břeh; tím méně bylo asi vidět do člunu z břehu.

Na moři se houpal černý bod.

Byla to šalupa.

Zatímco k ní člun směřoval, poháněn ze vší síly čtyřmi veslaři, rozvázal Felton provaz a poté kapesník, který poutal k sobě myladiny ruce.

Když měla ruce volné, nabral z moře vodu a pokropil jí tvář.

Mylady vydychla a otevřela oči.

„Kde to jsem?“ pravila.

„Na svobodě,“ odvětil mladý důstojník.

„Ach, na svobodě, na svobodě!“ zvolala. „Ano, tu je nebe a tu moře. Vzduch, který vdechuji, je vzduch volnosti. Ach, děkuji vám, Feltone, děkuji vám!“

Mladý muž ji přivinul na srdce.

„Ale co to mám na rukou?“ ptala se mylady. „Jako by mi někdo sevřel zápěstí kleštěmi.“

A mylady zvedla ruce; zápěstí byla opravdu pohmožděna.

„Na mou věru,“ vzdychl Felton a zadíval se jí na krásné ručky; pak soustrastně zakýval hlavou.

„Ach, to nic není, to nic není!“ zvolala mylady. „Už si na všechno vzpomínám.“

Poté se pátravě podívala kolem sebe.

„Je tu,“ pravil Felton a kopl do váčku s penězi.

Blížili se již k šalupě.

Strážní lodník zavolal, z člunu mu odpověděli.

„Jaká je to loď?“ ptala se mylady.

„Ta, kterou jsem pro vás najal.“

„Kam mě doveze?“

„Až mne vylodíte v Portsmouthu, kam budete chtít.“

„Co budete dělat v Portsmouthu?“ řekla mylady.

„Musím vykonat rozkaz lorda de Winter,“ pravil Felton s ponurým úsměvem.

„Jaký rozkaz?“ ptala se mylady.

„Což nerozumíte?“ řekl Felton.

„Ne; vyložte mi to, prosím vás.“

„Protože mi nedůvěřoval, chtěl vás hlídat sám a poslal mne za sebe k Buckinghamovi dát podepsat rozkaz o vašem vyhnanství.“

„Ale jak to, že vám svěřil ten rozkaz, nedůvěřoval-li vám?“

„Což se dalo soudit, že vím, co nesu?“

„To je pravda. A vy tedy jedete do Portsmouthu.“

„Nemohu ztrácet čas. Zítra je třiadvacátého a Buckingham odjíždí s loďstvem pryč.“

„Zítra odjíždí? A kam?“

„K La Rochelle.“

„Nesmí odjet!“ vykřikla mylady, kterou na chvíli opustila obvyklá duchapřítomnost.

„Buďte bez starosti,“ pravil Felton, „neodjede.“

Mylady se zachvěla radostí; čtla mladému muži v hloubi srdce a tam byla jasně vyryta Buckinghamova smrt.

„Feltone…,“ zajásala, „jste veliký jako Juda Makabejský. Zemřete-li, zemřu s vámi. Víc vám nemám co říci.“

„Tiše!“ řekl Felton. „Jsme na místě.“

Opravdu, přirazili právě k šalupě.

Felton vylezl první na žebřík a podal mylady ruku; námořníci ji podpírali, neboť moře bylo dosud silně vzduté. Za okamžik nato byli na palubě.

„Kapitáne,“ řekl Felton, „zde je osoba, o níž jsem s vámi mluvil. Musí dojet bez pohromy do Francie.“

„Za tisíc pistolí,“ pravil kapitán.

„Pět set jsem vám už dal.“

„Souhlasí,“ odpověděl kapitán.

„Zde je druhých pět set,“ dodala mylady a sahala po váčku.

„Ne,“ pravil kapitán, „jsem vázán slovem, které jsem dal tomuto mladému muži; těch druhých pět set mi dáte podle úmluvy až v Boulogni.“

„A dostaneme se tam?“

„Bez nejmenší újmy, madame,“ pravil kapitán, „jako že se jmenuji Jack Buttler.“

„Dobrá,“ řekla mylady, „dostojíte-li v slovu, dám vám ne pět set, ale tisíc pistolí.“

„Sláva vám, krásná dámo,“ zvolal kapitán, „a kéž mi Bůh pošle víc takových zákazníků jako Vaše Jasnost.“

„Zatím nás dovezete do malé zátoky… tam nás máte podle úmluvy dopravit nejdřív.“

Kapitán odpověděl tím, že udělil lodníkům příslušné rozkazy, a k sedmé hodině ráno loď zakotvila.

Během plavby Felton mylady všechno vypověděl: jak místo aby jel do Londýna, najal loď, jak se vrátil, jak šplhal po zdi, jak zatloukal do výstupků mezi kameny skoby, aby se tam udržel, a jak konečně, dostav se až k mřížím, připevnil žebřík. Zbytek už mylady znala.

Vzápětí se znovu snažila Feltona povzbudit v jeho plánech. Ale již při prvních slovech poznala, že mladý fanatik potřebuje spíše uzdy než bodce. Umluvili se, že mylady na něho počká až do deseti hodin, a nevrátí-li se do té doby, odpluje.

A zůstane-li Felton na svobodě, dohoní ji pak ve Francii, v klášteře karmelitánek v Béthune.

CO SE DĚLO V PORTSMOUTHU

23. SRPNA 1628

Felton se rozloučil s mylady, jako se loučí bratr se sestrou, jde-li na obyčejnou procházku: políbil jí ruku.

Celá jeho bytost vyzařovala opět, jak se zdálo, svůj obvyklý klid. Jenom v očích mu hořely podivné záblesky, jako by měl horečku. Čelo měl bledší než kdy jindy, zuby stále zaťaty a z jeho kusých a trhaných slov bylo znát, že jím zmítají pochmurné myšlenky.

Dokud byl v člunu, který ho vezl ke břehu, měl tvář obrácenou k mylady, jež stála na palubě a sledovala ho očima. Co se týče pronásledování, byli dosti klidni. K mylady do pokoje nevcházel nikdo před devátou hodinou; a ze zámku do Londýna byly tři hodiny.

Felton vystoupil z loďky, přešel rychlým krokem malý hřeben, táhnoucí se podél srázného břehu, pokynul naposled mylady na pozdrav a rozběhl se směrem k městu.

Po sto krocích viděl už jen stožáry šalupy, neboť terén se svažoval. Dal se ihned směrem k Portsmouthu, jehož věže a domy se rýsovaly v ranní mlze přímo pod ním asi ve vzdálenosti půl míle.

Za Portsmouthem bylo moře pokryto koráby, jejichž stěžně se podobaly lesu topolů, zbavených v zimě listí a zmítaných větrem.

Felton šel rychle a myslí mu táhly všechny spravedlivé i klamné obžaloby, jež si za dvě léta dřívějšího rozjímání a za dlouhého pobytu mezi puritány nahromadil proti milci Jakuba VI. a Karla I. Srovnával veřejné zločiny ministrovy, známé, do očí bijící, mohlo by se říci evropské zločiny, se zločiny jeho soukromí, zločiny neznámými, o nichž se dověděl od mylady. A tu Felton shledával, že ze dvou viníků je mnohem horší ten Buckingham, jehož život byl skryt veřejnosti. Jeho podivná, nová a vášnivá láska dávala totiž hanebným a smyšleným obžalobám lady de Winter takové rozměry jako lupa, která zvětšuje v obrovskou příšeru třebas nepatrné tílko mravenčí.

Běh rozpaloval jeho krev ještě více. Pomyšlení, že ponechal o samotě a vystavenu hrozné pomstě ženu, již miloval, či spíše zbožňoval jako světici, prožité rozčilení, přítomná únava, to vše vydražďovalo jeho duši daleko nad normální lidské cítění.

Asi v osm hodin ráno vstupoval do Portsmouthu. Všechno obyvatelstvo bylo na nohou.

Na ulicích i v přístavu vířily bubny. Oddíly vojska, připravené k nalodění, pochodovaly k moři.

Pokryt prachem a potem došel Felton k paláci admirality. Jeho tvář, obvykle tak bledá, zbrunátněla horkem a hněvem. Stráž ho chtěla odmítnout, ale Felton zavolal velitele a vytáhl z kapsy list, který nesl.

„Nutné poselství od lorda de Winter,“ pravil.

Když velitel stráže uslyšel jméno lord de Winter, o němž se vědělo, že je z nejdůvěrnějších přátel Jeho Milosti, rozkázal, aby Feltona pustili. Měl na sobě ostatně sám uniformu námořního důstojníka.

Felton vběhl do paláce.

Ve chvíli, kdy vcházel do předsíně, vešel dovnitř jiný muž, zaprášený a udýchaný. U brány poklesl na kolena jeho zchvácený kůň.

Felton i onen muž oslovili zároveň Patricka, osobního vévodova komorníka, a dožadovali se vpuštění. Felton uvedl jméno barona de Winter, neznámý nechtěl jmenovat nikoho, kdo ho posílá. Smí prý se prohlásit až samotnému vévodovi. Oba trvali na tom, aby byli přijati první.

Patrick věděl, že lord de Winter je s vévodou v přímém služebním spojení a v úzkých přátelských stycích, a proto dal přednost tomu, jenž přicházel v jeho jménu.

Druhý byl nucen počkat a bylo na něm vidět, jak proklíná nemilé opoždění.

Komorník provedl Feltona velkou síní, kde čekalo poselstvo z La Rochelle, vedené princem de Soubise, a uvedl ho do pracovny, kde se Buckingham právě po lázni oblékal. Věnoval svému ústroji obzvláštní péči jako vždy.

„Poručík Felton,“ řekl Patrick. „Přichází od lorda de Winter.“

„Od lorda de Winter!“ opakoval Buckingham. „Ať vstoupí.“

Felton vešel. Buckingham právě odhodil na pohovku domácí šat, bohatě vyšívaný zlatem, a oblékal kabátec z modrého sametu, celý lemovaný perlami.

„Proč nepřišel baron osobně?“ ptal se Buckingham. „Čekal jsem ho dnes ráno.“

„Pověřil mne, abych Vaší Milosti vyřídil, že velmi lituje, nemůže-li osobně učinit zadost této cti. Musí však konat v zámku stráž,“ odpověděl Felton.

„Ano, ano, vím,“ odvětil Buckingham zamyšleně, „má tam jakousi zajatkyni.“

„Právě o ní jsem chtěl mluvit s Vaší Milostí,“ dodal Felton.

„Mluvte tedy!“

„To, co vám chci říci, může slyšet jen Vaše Milost.“

„Nechte nás o samotě, Patricku,“ řekl Buckingham, „ale buďte nablízku, abyste slyšel zvonek; zavolám vás co nevidět.“

Patrick odešel.

„Jsme sami, pane,“ pravil Buckingham, „nuže, mluvte.“

„Mylorde,“ začal Felton, „baron de Winter vám nedávno psal, že vás prosí, abyste podepsal ortel vyhnanství, vztahující se k jisté mladé ženě jménem Charlotte Backsonová.“

„Ano, pane, a já mu odpověděl, aby mi ten ortel přinesl či poslal a že jej podepíši.“

„Zde je, mylorde.“

„Dejte mi jej,“ pravil vévoda.

Vzal papír a rychle naň pohlédl. Když viděl, že je to opravdu ohlášená listina, vzal pero a chystal se podepsat.

„Promiňte, mylorde,“ zadržel ho Felton, „ale ví Vaše Milost, že jméno Charlotte Backsonová není pravé jméno té mladé ženy?“

„Ano, pane, to vím,“ odvětil vévoda a namočil pero.

„Tedy Vaše milost zná její pravé jméno?“ zeptal se Felton úsečným hlasem.

„Znám.“

Vévoda přiložil pero k papíru.

Felton zbledl.

„A Vaše Milost podepíše, třebaže zná to pravé jméno?“

„Rozhodně,“ odvětil Buckingham, „ba tím spíše.“

„Nemohu uvěřit,“ pokračoval Felton suchým, odměřeným hlasem, „že Vaše Milost ví, že jde o lady de Winter.“

„Vím to velmi dobře. Ale divím se, že to víte vy.“

„A Vaše Milost chce přesto podepsat ten ortel bez jakýchkoliv výčitek svědomí?“

Buckingham pohlédl z výšky na mladého muže.

„Ach tak! Víte, pane,“ pravil, „že mi dáváte divné otázky a že bych vám na ně mohl velmi jednoduše odpovědět?“

„Odpovězte na ně, Milosti,“ opáčil Felton, „záležitost je patrně vážnější, než myslíte.“

Buckinghama napadlo, že ten mladý muž, poslaný de Winterem, snad mluví jeho jménem, a začal laskavěji.

„Podepíši bez jakýchkoliv výčitek,“ pravil. „Baron ví stejně jako já, že je mylady de Winter zločinec velkého stylu a že jí vlastně prokazujeme milost, omezíme-li se na její pouhé vypovědění.“

A vévoda položil pero opět na papír.

„Vy ten rozkaz nepodepíšete, mylorde!“ řekl vtom Felton a pokročil o krok k vévodovi.

„Já že jej nepodepíši?“ podivil se Buckingham. „A proč?“

„Protože si vše uvážíte a zachováte se k mylady spravedlivě.“

„Zachováme se k ní po právu, pošleme ji do Tyburnu,“ odpověděl Buckingham; „mylady je hanebnice.“

„Milosti, mylady je anděl, vy to dobře víte, a já žádám její svobodu.“

„Cože?“ zvolal překvapeně Buckingham, „zbláznil jste se, že se mnou takto mluvíte?“

„Odpusťte, mylorde, mluvím, jak mám právo; ovládám se naprosto. Pomyslete však, co chcete učinit, a střežte se překročit míru!“

„Jakže?… Zdá se, že mi ten chlapík vyhrožuje?“ vykřikl Buckingham.

„Nikoliv, mylorde, ještě prosím a říkám vám: někdy stačí jedna kapka, aby nádoba přetekla, a malá chybička stačí přivolat trest na hlavu, kterou dosud přes všechny zločiny míjela odplata!“

„Pane Feltone,“ pravil Buckingham, „odejděte ihned odsud a dejte se zatknout!“

„Vyslechněte mne až do konce, mylorde. Svedl jste tu dívku, urazil, zhanobil; napravte zločiny, jež jste na ní spáchal, nechte ji svobodně odejít, a já od vás nebudu víc žádat.“

„Vy že nebudete víc žádat,“ opakoval Buckingham důrazně slabiku po slabice a pohlédl užasle na Feltona.

„Mylorde,“ pokračoval Felton, rozohňuje se stále víc vlastními slovy, „mylorde, mějte se na pozoru! Celá Anglie je již syta vašich

nepravostí. Zneužíval jste královské moci, jíž jste se takřka násilím zmocnil. Jste trnem v oku lidem i Bohu. Bůh vás určitě ztrestá později, ale já, já vás ztrestám dnes!“

„Tohle je už přespříliš!“ vykřikl Buckingham rozzlobeně a učinil krok směrem ke dveřím.

Felton mu zastoupil cestu.

„Pokorně vás prosím,“ řekl, „podepište rozkaz, že se mylady propouští na svobodu. Uvažte, že je to žena, kterou jste zneuctil.“

„Vzdalte se, pane,“ pravil Buckingham, „nebo zavolám a dám vás uvrhnout do želez.“

„Nezavoláte,“ řekl Felton a skočil mezi vévodu a zvonek, který stál na stolku vykládaném stříbrem. „A kajte se, mylorde, neboť jste nyní v rukou božích.“

„Chcete říci v rukou ďábla,“ vykřikl Buckingham, zesiluje hlas; přímo však dosud nikoho nezavolal.

„Podepište, mylorde, podepište, že je lady de Winter volná,“ řekl Felton a přistrkoval k vévodovi papír.

„Násilím? Tropíte si žert? Hej, Patricku!“

„Podepište, mylorde!“

„Nikdy!“

„Nikdy?“

„Pomoc!“ křikl vévoda a sáhl po meči.

Ale Felton mu nedal čas, aby tasil.

Jednou rukou držel za ňadry nahý nůž, jímž se bodla mylady. Skokem byl u vévody.

V tom okamžiku vešel do síně Patrick a volal:

„Mylorde, dopis z Francie!“

„Z Francie!“ vzkřikl Buckingham a zapomněl na všecko. Myslil jen na tu, od níž přišel dopis.

Felton využil toho okamžiku a prudce mu vrazil do boku nůž až po rukojeť.

„Ach zrádče!“ zasténal Buckingham, „tys mne zabil…“

„Vražda, vražda,“ křičel Patrick.

Felton přelétl zrakem síň, může-li někudy prchnout, a když viděl, že u dveří nikdo nestojí, vběhl do sousední komnaty, kde, jak jsme již řekli, čekalo poselstvo z La Rochelle. Proběhl jí a řítil se ke schodišti. Na prvním stupni však se znenadání střetl s lordem de Winter, který vida ho tak zsinalého, rozrušeného a potřísněného krví na rukou i v tváři, chytil ho za hrdlo a vykřikl:

„Věděl jsem to, uhodl jsem to, ale o minutu jsem se zpozdil. Ó, já nešťastník!“

Felton nekladl žádný odpor; lord de Winter ho odevzdal strážím, které ho zatím zavedly na terasu nad mořem, a spěchal do Buckinghamovy pracovny.

Zaslechnuv vévodův sten a Patrickovo volání, vběhl do pracovny muž, s nímž se Felton v předsíni setkal.

Vévoda ležel na pohovce a svíral si křečovitě rukou ránu.

„La Porte,“ zasténal vévoda zmírajícím hlasem, „La Porte, pověz, posílá tě ona?“

„Ano, Milosti,“ odvětil věrný komorník Anny Rakouské, „ale už bude asi pozdě.“

„Tiše, La Porte! Mohl by vás někdo slyšet; Patricku, nevpusťte nikoho dovnitř. Ach, už se nedozvím, co mi vzkazuje! Bože, umírám!“

A vévoda klesl do mdlob.

Zatím vnikli do síně lord de Winter, poselstvo, vůdcové výpravy a důstojníci domácí stráže. Všude se rozléhaly zoufalé výkřiky.

Zpráva, jež naplnila palác nářkem a bědováním, rozlétla se brzo po celém městě.

Dělová rána oznámila, že se stalo cosi neobyčejného. Lord de Winter si rval vlasy.

„O minutu pozdě!“ volal, „o minutu! Ach bože, jaké neštěstí!“

V sedm hodin ráno mu totiž řekli, že z jednoho zámeckého okna visí provazový žebřík. Chvátal okamžitě do myladiny komnaty, našel ji prázdnou, okno otevřené a přepilované mříže. Hned si vzpomněl na d’Artagnanův ústní vzkaz, který mu vyřídil jeho posel, dostal strach o vévodu, běžel do stáje, skočil na prvého koně, nezdržuje se jeho sedláním, v plném trysku přijel, seskočil na dvoře s koně a řítil se po schodech nahoru. Na prvním stupni, jak jsme již řekli, se střetl s Feltonem.

Vévoda však ještě nebyl mrtev. Přišel k sobě, otevřel oči. Ve všech srdcích ožila nová naděje.

„Pánové,“ pravil, „nechte mne o samotě s Patrickem a La Portem. Ach, to jste vy, de Wintere! Poslal jste mi to dnes ráno podivného blázna, pohleďte, jak mne zřídil!“

„Ach mylorde, nikdy se z toho nevzpamatuji!“ zvolal baron.

„To bys nejednal dobře, můj drahý,“ řekl Buckingham a podal mu ruku. „Neznám člověka, který stojí za to, aby po něm někdo truchlil celý život; ale nech nás o samotě, prosím tě.“

Baron vzlykaje odešel.

V pracovně zůstal jen raněný vévoda, La Porte a Patrick.

Druzí sháněli lékaře, ale nemohli žádného najít.

„Budete žít, mylorde, budete žít,“ opakoval stále věrný sluha Anny Rakouské, klečící na kolenou u pohovky, na níž ležel vévoda.

„Co mi píše?“ promluvil slabě Buckingham.

Byl celý zbrocen krví a s námahou přemáhal kruté bolesti, aby mohl mluvit o té, kterou miloval.

„Co mi píše? Přečti mi dopis!“

„Ach mylorde,“ zaváhal La Porte.

„Poslechni, La Porte: což nevidíš, že nemám času nazbyt?“

La Porte rozlomil třesoucí se rukou pečeť a položil vévodovi pergamen až před oči.

Ale Buckingham se marně namáhal rozeznat písmena.

„Čti sám,“ hlesl, „čti, já už nevidím; čti, možná že už za chvíli ani neuslyším, a umřel bych, aniž zvím, co mi psala.“

La Porte se už dále nezdráhal a četl:

Mylorde,

pro vše, co jsem skrze Vás a pro Vás vytrpěla od chvíle, kdy Vás znám, zapřísahám Vás, záleží-li Vám na mém klidu, abyste zanechal zbrojení proti Francii a ustal vést válku, o níž se sice veřejně říká, že je její příčinou náboženství, ale o níž se tajně šeptá, že jejím skrytým podnětem je Vaše láska ke mně. Ta válka by mohla nejen přivodit velké pohromy Francii a Anglii, ale mohla by i Vám být osudnou, což by mne rmoutilo až do smrti.

Bděte nad svým životem, jemuž hrozí nebezpečí a který mi bude nanejvýš drahý od té chvíle, kdy nebudu nucena vidět ve Vás nepřítele.

Vaše oddaná Anna

Buckingham sebral všechny síly svého unikajícího života, aby mohl vyslechnout dopis až do konce. Když pak La Porte dočetl, pravil vévoda poněkud zklamaně: „A ústně mi nemáte vyřídit nic jiného?“

„Ano, Milosti: královna mi kladla na srdce, abych vám řekl, že musíte být nanejvýš opatrný, neboť se dověděla, že vás chtějí zavraždit.“

„A to je vše? To je vše?“ naléhal Buckingham netrpělivě.

„Uložila mi též, abych vám řekl, že vás povždy milovala.“

„Díky bohu!“ zašeptal Buckingham. „Moje smrt nebude tedy pro ni přece jen smrtí cizince!“

La Porte se rozplakal.

„Patricku,“ pravil vévoda, „přineste mi skříňku, v níž byly diamantové závěsky.“

Patrick přinesl zmíněný předmět a La Porte ihned poznal, že patříval královně.

„A nyní ještě přineste polštářek z bílého atlasu, kde je vyšit perlami její monogram.

Hleďte, La Porte, to je jediné, co od ní mám,“ řekl Buckingham. „tahle stříbrná skříňka a ta dvě písmena. Vrátíte vše Jejímu Veličenstvu; a jako poslední památku…,“ hledal kolem sebe očima nějaký drahocenný předmět, „dáte jí ještě…“

Hledal stále, ale jeho zrak, zkalený smrtí, nenašel už nic než nůž, který vypadl Feltonovi z ruky; jeho ostří bylo potřísněno teplou ještě krví.

„A přidáte k tomu tento nůž,“ hlesl Buckingham a stiskl La Portovi ruku.

Vhodil ještě polštářek do stříbrné skříňky a pustil do ní i nůž; pak dal La Portovi znamení, že už nemůže mluvit. Nato se v poslední křeči, kterou už nemohl přemoci, svezl z pohovky na zem.

Patrick vyrazil strašný výkřik. Buckingham se chtěl ještě naposled usmát, ale smrt přervala jeho myšlenku, jež mu utkvěla na čele jako poslední polibek lásky.

V té chvíli přichvátal celý zděšený vévodův lékař; byl už na palubě admirálské lodi a musili ho vyhledat až tam.

Přistoupil k vévodovi, vzal ho za ruku, podržel ji okamžik ve své a nechal ji opět klesnout.

„Všechno je marné,“ pravil, „je mrtev.“

„Mrtev! Mrtev!“ vzkřikl Patrick.

Na tento výkřik se všichni vhrnuli do pokoje. Zavládl všeobecný zmatek a zděšení.

Jakmile lord de Winter viděl, že Buckingham vydechl naposled, běžel za Feltonem, jehož stále ještě hlídali vojáci na terase paláce.

„Bídníku, cos to udělal?“ zasípal na mladého muže, který již opět nabyl svého klidu a chladnokrevnosti, jež ho pak již do konce neopustila.

„Pomstil jsem se,“ odvětil oslovený.

„Ty!“ vzkřikl baron. „Řekni raději, že ses stal nástrojem té zlořečené ženštiny. Ale přísahám ti: tenhle zločin bude jejím posledním!“

„Nevím, co chcete říci,“ odtušil klidně Felton, „a nerozumím, o čem mluvíte. Zabil jsem pana Buckinghama, poněvadž vám už dvakrát odepřel povýšit mě na kapitána; ztrestal jsem ho za jeho nespravedlnost, toť vše.“

De Winter, celý strnulý, přihlížel, jak stráže Feltona svazují, a nevěděl, co si má myslit o podobném šílenství.

Jediná věc však vrhala přece stín na Feltonovo čisté čelo. Při sebemenším šramotu se naivní puritán domýšlel, že to jsou kroky či hlas mylady, která přichází, aby se mu vrhla do náruče a zemřela společně s ním.

Náhle se zachvěl.

Upřel pohled na černý bod v moři, jež bylo možno z terasy široko daleko přehlédnout. Orlím zrakem námořníka rozeznal tam, kde by jiný sotva viděl racka, houpajícího se na vlnách, plachtu šalupy, jež plula k francouzskému břehu.

Zbledl, sáhl si k srdci, jež pukalo, a pochopil celou zradu.

„Poslední milost, mylorde!“ poprosil barona.

„Jakou?“ zeptal se de Winter.

„Kolik je hodin?“

Baron vytáhl hodinky.

„Za deset minut devět,“ odvětil.

Mylady tedy uspíšila svůj odjezd o půldruhé hodiny.

Jakmile uslyšela dělovou ránu, oznamující osudnou zvěst, dala rozkaz zvednout kotvy.

Loď klouzala pod modrým nebem bystře po vlnách a vzdalovala se spěšně břehu.

„Bůh tomu tak chtěl,“ řekl Felton s rezignací fanatika. Nemohl však přesto odtrhnout oči od korábu, na jehož palubě viděl v duchu vlát bílý přelud té, jíž právě obětoval svůj život.

De Winter sledoval jeho pohled, vytušil jeho utrpení a pochopil vše.

„Nejdřív budeš potrestán ty sám, bídníku,“ řekl Feltonovi, který se nechal odvádět, hledě stále na moře. „Ale přísahám ti při památce svého bratra, jehož jsem tolik miloval, že mi tvá spoluvinice neujde!“

Felton sklopil hlavu a nepromluvil už ani slova.

Lord de Winter seběhl rychle se schodů a chvátal do přístavu.

VE FRANCII

Když se anglický král Karel I. dozvěděl o Buckinghamově smrti, byl jat především obavou, aby hrozná zvěst nezastrašila Rochellany. Snažil se proto, jak praví Richelieu ve svých Pamětech, co nejdéle vévodovu smrt zatajit. Dal uzavřít všechny přístavy v království a nařídil úzkostlivou bdělost, aby neodjela ani jediná loď, dokud nevypluje loďstvo připravované Buckinghamem. Teď, když Buckinghama nebylo, ujal se velení loďstva sám.

Svůj rozkaz prováděl tak přísně, že zadržel v Anglii i dánské vyslance, s nimiž se již formálně rozloučil, a zdržel i stálého vyslance holandského, který měl odvézt do nizozemského přístavu Vlissingenu indické lodi, jež dal Karel I. vrátit Spojeným provinciím.

Avšak poněvadž vydal ten rozkaz až pět hodin po události, to jest ve dvě hodiny odpoledne, vypluly už zatím z přístavu dvě lodi. Jedna, jak víme, odvážela mylady, která tušila, co se stalo, a byla ve své víře utvrzena vidouc, jak na admirálské lodi rozvíjejí černou korouhev.

Co se týče druhé lodi, o jejím odjezdu a o tom, koho vezla, promluvíme později.

Po celý ten čas se v táboře u La Rochelle nepřihodilo nic nového. Toliko král se nudil (nudil se ostatně stále, ale v táboře snad ještě víc než jinde) a rozhodl se, že pojede inkognito na slavnosti svatého Ludvíka do Saint-Germainu; za tím účelem požádal kardinála, aby mu připravil eskortu asi dvaceti mušketýrů. Kardinál, jehož se časem taktéž zmocňovala králova nuda, s radostí povolil svému královskému veliteli tuto dovolenou. Král slíbil, že se vrátí asi 15. září.

Pan de Tréville byl zpraven Jeho Eminencí, že má konat přípravy k cestě, a ježto věděl, aniž znal pravý důvod, jak jeho přátelé touží po Paříži, ba jak tam nevyhnutelně potřebují zajet, rozumí se samo sebou, že je určil do králova doprovodu.

Naši čtyři mladí muži zvěděli novinu čtvrt hodiny po panu de Tréville; jim to řekl nejdříve.

Teprve teď mohl d’Artagnan plně zvážit a ocenit velikou milost, kterou mu kardinál, jak víme, prokázal tím, že ho přeložil k mušketýrům. Kdyby toho nebylo, byl by musil zůstat v táboře, zatímco by jeho přátelé byli odjeli.

Nemusíme dlouho vykládat, proč mušketýři toužili po návratu do Paříže tak nedočkavě; obávali se nebezpečí, v němž se asi nachází paní Bonacieuxová, která se měla v béthunském klášteře setkat s mylady, svou úhlavní nepřítelkyní. Jak jsme už řekli, dopsal o tom Aramis ihned Marii Michonové, oné švadleně z Toursu, která měla tak pěkné známosti, aby si od královny vyžádala pro paní Bonacieuxovou povolení opustit klášter a usadit se buď v Lotrinsku, nebo v Belgii.

Odpověď na sebe nedala dlouho čekat; brzy dostal Aramis dopis tohoto obsahu:

Drahý bratránku,

posílám Vám povolení, aby naše služtička mohla odejít z béthunského kláštera, kde jí, jak soudíte, nesvědčí. Sestra Vám posílá povolení opravdu ráda, neboť tu hodnou dívku velmi miluje a zamýšlí se jí později odvděčit.

Líbá Vás

Marie Michonová

K dopisu byl přiložen text povolení:

Představená béthunského kláštera odevzdá doručiteli tohoto lístku novicku, jež vstoupila do kláštera na moje doporučení a je pod mou ochranou.

V Louvru 10. srpna 1628 Anna

Pochopíme, jak to příbuzenství mezi Aramisem a švadlenou, jež nazývala královnu sestrou, polechtalo bránice našich přátel. Aramis se musil asi třikrát až po uši začervenat, jak šťavnatě si o tom Porthos zavtipkoval. Ale pak poprosil přátele, aby se už o věci nezmiňovali, a prohlásil, že řeknou-li o tom ještě jediné slovo, nebude už svou sestřenici nikdy žádat o prostřednictví.

Mušketýři tedy nechali Marii Michonovou na pokoji. Ostatně měli, co chtěli: povolení odvézt paní Bonacieuxovou z karmelitánského kláštera v Béthune. Je pravda, že jim valně nepomáhalo, dokud byli v táboře u La Rochelle, to jest na druhém konci Francie. D’Artagnan si chtěl právě u pana de Tréville vyžádat dovolenou a rovnou mu říci, jak nutně musí odjet, když se dozvěděl, stejně jako jeho tři druhové, že král v průvodu dvaceti mušketýrů odcestuje do Paříže a oni tvoří část eskorty.

Měli ohromnou radost. Sluhy se zavazadly poslali napřed a sami vyjeli s králem druhý den ráno.

Kardinál doprovodil Jeho Veličenstvo ze Surgeres do Mauzé; tam se král a ministr okázale přátelsky rozloučili.

Král sice cestoval co nejrychleji, poněvadž chtěl být do 23. srpna v Paříži, ale přece se časem zastavoval, aby si dopřál zábavy lovu na sluky. Té kratochvíli ho kdysi naučil pan de Luynes a král si na ni velmi potrpěl. Kdykoliv došlo k zastávce, šestnáct mušketýrů z dvaceti se upřímně radovalo, ale čtyři se chmuřili. Zvláště d’Artagnanovi zvonilo stále v uších, což Porthos vysvětloval takto:

„Jedna velmi vznešená dáma mě poučila, co to znamená: to prý se o vás někde mluví.“

Konečně 23. srpna v noci byli v Paříži. Král poděkoval panu de Tréville a dovolil mu, aby dal mušketýrům na čtyři dny dovolenou, ale pod jednou podmínkou: nikdo z nich se nesmí objevit na veřejnosti, nechce-li se octnout v Bastile.

První čtyři dovolené dostali, jak si snadno domyslíme, naši čtyři přátelé. Athos si dokonce vymohl šest dnů místo čtyř a dal si do těch šesti dnů ještě započítat o dvě noci navíc, neboť odjeli 24. v pět hodin odpoledne a pan de Tréville datoval dovolenku až od 25. ráno.

„Zdá se mi, že děláme mnoho hluku pro velmi prostou věc,“ řekl d’Artagnan, který, jak víme, všechno viděl spíš bílé než černé. „Uštvu-li dva nebo tři koně (a na tom málo záleží, peněz mám dost), budu za dva dny v Béthune. Dám představené lístek od královny a odvezu svůj drahocenný poklad ne do Lotrinska či do Belgie, nýbrž do Paříže, kde bude schován lépe, zvláště pokud bude kardinál u La Rochelle. A až se jednou vrátíme z války, získáme od královny, co budeme chtít, jednak přímluvou naší sestřenice, jednak za služby, jež jsme jí osobně prokázali. Zůstaňte tedy zde a nevystavujte se zbytečné únavě. Na takovou jednoduchou výpravu stačím docela dobře já sám s Planchetem.“

Athos na to klidně řekl:

„Peníze máme my taky. Já jsem ještě ani nepropil celý svůj podíl z diamantu a Porthos s Aramisem ho ještě neprojedli. Můžeme proto uštvat stejně tak čtyři koně jako jednoho. Mějte na paměti, d’Artagnane, že Béthune je město, kde si dal kardinál schůzku se ženou, která s sebou nese neštěstí, kam přijde,“ dodal s tak pochmurným přízvukem, že se mladý muž mimoděk zachvěl.

„Kdybyste měl co dělat se čtyřmi muži, nechal bych vás jet samotného; ale utkáte se tam s tou ženou, a proto jeďme čtyři. Dej Bůh, aby nás i se čtyřmi sluhy bylo dost!“

„Udivujete mne, Athosi,“ zvolal d’Artagnan. „Čeho se, prosím vás, bojíte?“

„Všeho!“ opáčil Athos.

D’Artagnan se podíval zkoumavě po tvářích svých druhů. Na všech se jevil stejně jako na tváři Athosově hluboký neklid; neřekl už tedy ani slova a pokračovali tryskem v cestě.

Večer přijeli do Arrasu, a když si tu d’Artagnan odskočil do hospody U zlatých bran, aby vypil sklenku vína, vycházel právě ze dvora jiný jezdec, který vyměnil na poště koně a hodlal se zřejmě vydat na čerstvém co nejrychleji směrem k Paříži. Ve chvíli, kdy procházel vraty na ulici, otevřel mu vítr plášť, jímž byl zahalen, ačkoliv byl srpen, a sebral mu málem klobouk. Cestující jej zachytil a narazil si jej až na oči.

D’Artagnan se naň zadíval, zbledl a upustil skleničku.

„Co je vám, pane?“ ptal se Planchet… „Hej, páni, poběžte sem, milostpánovi je špatně!“

Tři přátelé se chvatně seběhli a shledali, že d’Artagnanovi vůbec není špatně, ale že běží k svému koni.

Zastavili ho na prahu dveří.

„Člověče, kam tě zas ďábel žene?“ křikl na něho Athos.

„To je on!“ vychrlil ze sebe d’Artagnan, bledý vztekem. Pot mu stékal po čele. „To je on. Nechte mne, musím ho dohonit.“

„Koho?“

„Jeho! Toho člověka!“

„Kterého člověka?“

„Toho proklatého chlapa, moje strašidlo, které jsem potkal vždy, když mi hrozilo nějaké nebezpečí! Doprovázel tu příšernou ženštinu, když jsem se s ním střetl poprvé, jeho jsem hledal, když jsem vyprovokoval našeho drahého přítele Athose k souboji, jeho jsem viděl ráno toho dne, co byla unesena paní Bonacieuxová! Teď jsem ho viděl zas, je to on!“

„Hrom aby do toho!“ řekl Athos zamyšleně. „Do sedel, pánové, do sedel! Pustíme se za ním a dohoníme ho.“

„Můj milý,“ namítl Aramis, „pomyslete, že jede na opačnou stranu než my. A má čerstvého koně, zatímco naši jsou unaveni; uštveme je k smrti, a přece ho nedohoníme. Nechme toho chlapa, d’Artagnane, a zachraňme raději ženu.“

„Hej, pane,“ zavolal vtom podomek a pustil se do běhu za neznámým. „Hej, pane, vyklouzl vám zpod klobouku nějaký papír! Hej!“

„Příteli,“ zavolal za ním rychle d’Artagnan, „dám ti půl pistole za ten papír.“

„S největší radostí, pane. Tady ho máte.“

A nadšen nečekaným výdělkem, loudal se podomek zpátky do dvora hostince. D’Artagnan rozevřel list.

„Co tam je?“ ptali se přátelé a obstoupili ho.

„Nic než jedno slovo!“ pravil d’Artagnan.

„Ano,“ řekl Aramis, „ale je to jméno města či vesnice.“

„– Armentieres,“ četl Porthos, „Armentieres, to neznám.“

„A to jméno města či vesnice je psáno její rukou!“ vzkřikl Athos.

„Schovejme pečlivě ten lístek, chlapci,“ řekl d’Artagnan, „tak to vypadá, že jsem přece jen nadarmo nevydal své poslední peníze. A teď na koně, přátelé, na koně!“

A čtyři druhové vyjeli tryskem po cestě do Béthune.

KARMELITÁNSKÝ KLÁŠTER

V BÉTHUNE

Velké zločince provází jistý druh šťastných náhod, jež jim pomáhají zmoci všechny překážky a uniknout všem nebezpečenstvím; konečně však unaví i osud a naběhnou na úskalí, na němž ztroskotá jejich bezbožný život. Tak tomu bylo i s mylady. Zatím však projela středem válečných lodí obou říší a bez nehody dojela do Boulogne.

Když přistala v Portsmouthu, hrála si mylady na Angličanku, kterou francouzské pronásledování vyhnalo z La Rochelle. Když teď po dvoudenní plavbě opouštěla loď v Boulogni, vydávala se za Francouzku, již vyhnala z Portsmouthu nenávist Angličanů ke všemu francouzskému.

Mylady měla ostatně nejúčinnější průvodní listy: svou krásu, vznešené chování a štědrost, s níž utrácela pistole. Dík vlídnému úsměvu a dvornému chování starého pána, který byl guvernérem přístavu, nemusila se ani podrobit obvyklým formalitám. Zdržela se také v Boulogni jen na tak dlouho, dokud nedala na poštu dopis tohoto znění:

Jeho Eminenci kardinálu de Richelieu

v táboře před La Rochelle

Nechť je Vaše Eminence klidná; Jeho Milost vévoda z Buckinghamu neodpluje vůbec do Francie.

V Boulogni 25. srpna večer Mylady de …

P. S. – Podle přání Vaši Eminence se odeberu do karmelitánského kláštera v Béthune, kde vyčkám Vašich rozkazů.

Ještě téhož večera se mylady vskutku vydala na cestu. Překvapila ji noc: zastavila se tedy a přenocovala v hospodě. V pět hodin ráno opět vyjela a za tři hodiny dorazila do Béthune.

Přeptala se, kde je klášter karmelitánek, a ihned se tam vydala.

Představená jí vyšla vstříc; mylady jí ukázala kardinálův přípis. Abatyše jí určila pokoj k obývání a dala jí přinést snídani. Mylady již hodila minulost za hlavu a upínala se jen do budoucna; malovala si závratné bohatství, jímž ji kardinál zahrne. Však mu věru znamenitě posloužila, a v celé krvavé historii nebylo jeho jméno vůbec vysloveno. Stravovaly ji už zas nové a nové vášně, jež vypadaly jako mračna plující po nebi: tu jimi zářila modrá obloha, tu zas na nich tkvěl odraz ohně, tu zas byly černé a těžké bouřkou a na zemi po nich zbývala jen smrt a zpustošení.

Po snídani k ní zašla abatyše na návštěvu. V klášteře je málo rozptýlení a dobrá představená si pospíšila navázat známost s novou chovankou.

Mylady se chtěla abatyši zalíbit; pro ženu, jež tak svrchovaně ovládala všechny rejstříky chování, to bylo snadné. Tvářila se nadmíru mile, byla okouzlující a uchvátila představenou duchaplným hovorem i půvabem své osobnosti.

Abatyše pocházela ze šlechtického rodu a dychtivě milovala historky od dvora, jež se tak zřídkakdy donesou až na hranice království a jen velmi nesnadno vniknou až za klášterní zdi, na jejichž prahu umlká všechen hluk světa.

Mylady naopak znala velmi dobře aristokratické pletky, mezi nimiž už nějakých pět šest let stále žila. Začala tedy abatyši bavit světáckými příběhy z francouzského dvora, přimísila v to klípky o přepjaté pobožnosti králově, vyprávěla o skandálních historkách pánů a dam od dvora, jež abatyše znala jménem, a dotkla se lehce i královniny lásky k Buckinghamovi. Mluvila mnoho, aby abatyši trochu rozpovídala.

Abatyše jen poslouchala a usmívala se, ale na nic neodpovídala. Nicméně mylady viděla, že ji ten hovor baví, a vykládala dál; zavedla však řeč na kardinála.

Zde zabředla do rozpaků; nevěděla, je-li abatyše na straně králově či na straně kardinálově, a mluvila proto opatrně. Abatyše byla ještě opatrnější. Jen se vždy hluboce uklonila, když mylady vyslovila jméno Jeho Eminence.

Mylady se už začínala strachovat, že se bude v klášteře silně nudit. Rozhodla se tedy, že stůj co stůj vyzví, na čem je. Šlo jí o to, vyzkoumat, kam až sahá abatyšina mlčenlivost. Začala trochu kardinála pomlouvat. Nejdřív zahaleně, pak už velmi podrobně. Vypravovala o ministrových milostných poměrech s madame d’Aiguillon, s Marion de Lorme a několika jinými galantními dámami.

Abatyše naslouchala pozorněji, pomalounku roztávala a usmívala se.

Výborně, řekla si mylady, začíná přicházet mým řečem na chuť; i když je kardinálovou přívrženkyní, nijak fanaticky mu asi oddána není.

Pak změnila námět a vyprávěla, jak kardinál pronásleduje své nepřátele. Abatyše se poznamenala křížem, ale neřekla ani ano, ani ne. Mylady to posílilo v názoru, že je jeptiška spíš králova než kardinálova.

Přikládala stále víc polínek.

„Jsem v těch věcech velmi nevědomá,“ řekla konečně abatyše. „Ale ačkoliv jsme tak daleko ode dvora a stranou všech světských zájmů, zažili jsme už také smutné doklady toho, co nám tu vypravujete. Jedna z našich chovanek totiž velmi trpěla pomstou a pronásledováním kardinálovým.“

„Jedna z vašich chovanek!“ pravila mylady účastně. „Ubohá žena, to ji lituji!“

„A máte pravdu, je skutečně k politování: zakusila vězení, vyhrůžek, zlého zacházení. Ale nakonec,“ pokračovala abatyše, „měl pan kardinál asi své důvody, proč se k ní tak choval; ačkoliv vypadá jako anděl, člověk nemůže soudit o lidech jen podle jejich krásné tváře.“

Hleďme, hleďme, řekla si mylady, naposled se tu ještě něco dozvím; už jsem na stopě!

A dala si záležet, aby vypadala co nejnevinněji.

„Běda!“ pravila, „říká se, pravda, že člověk nemá věřit tváři. Ale čemu máme věřit, ne-li nejkrásnějšímu dílu přírody? Mne budou příkladně lidé možná celý život klamat, a přesto vždy budu asi důvěřovat osobě, jejíž obličej ve mně vzbudí sympatie.“

„Vy jste tedy nakloněna věřit, že je ta mladá žena nevinná?“ ptala se abatyše.

„Pan kardinál nepronásleduje jenom zločiny; jsou jisté ctnosti, jež potírá přísněji než špatný skutek.“

„Dovolte, madame, abych vyslovila své podivení!“ řekla abatyše.

„Nad čím?“ ptala se naivně mylady.

„Nad vašimi řečmi.“

„A co vidíte divného na mých slovech?“ pokračovala mylady.

„Jste kardinálovou přítelkyní, posílá-li vás sem, a přece…“

„A přece o něm mluvím špatně, že?“ dokončila mylady myšlenku představené.

„Alespoň o něm nemluvíte pěkně.“

„Nejsem totiž jeho přítelkyní,“ vzdychla si mylady, „nýbrž jeho obětí.“

„Ale což ten dopis, kterým mi vás doporučuje?“

„Je pro mne rozkazem zdržovat se tu jako v jakémsi vězení, z něhož mne pak dá vyvést nějakým svým spřežencem.“

„A pročpak jste neutekla?“

„Kam bych šla? Myslíte, že je na světě místo, kam kardinálovy ruce nedosáhnou, chce-li se namáhat a vztáhnout je po někom? Kdybych byla mužem, snad by to ještě šlo. Ale žena! Co má, prosím vás, dělat žena? A ta vaše mladá chovanka, ta se pokusila utéci?“

„Ne, to je pravda; ale u ní je to jiná věc, zdá se, že ji ve Francii drží nějaká láska.“

„Miluje-li, není zcela nešťastná,“ řekla mylady s povzdechem.

„Tak zde tedy mám opravdu ještě jednu pronásledovanou ubožačku?“ ptala se abatyše a prohlížela si mylady s rostoucím zájmem.

„Bohužel ano,“ pravila mylady.

Abatyše vrhla na mylady neklidný pohled; proběhla jí hlavou nová znepokojivá myšlenka.

„Ale nejste snad nepřítelkyní naší svaté víry?“ zeptala se poté nejisté.

„Já, a protestantka!“ zvolala mylady. „Ach ne! Bůh je mi svědkem. Jsem naopak horlivá katolička.“

„Pak buďte klidná, madame,“ řekla abatyše s úsměvem. „Tento dům nebude vám vězením nijak tvrdým a vynasnažím se, abychom vám vaši vazbu co nejvíce zpříjemnili. A najdete zde kromě toho onu mladou ženu, jež je pronásledována asi pro nějakou dvorskou intriku. Je milá, půvabná.“

„Jak se jmenuje?“

„Byla mi doporučena jistou velmi vysoko postavenou osobností pod jménem Ketty.“

„Ketty?“ zvolala mylady. „Jakže? Jste si tím jista?“

„Že se tak jmenuje? Ano, madame – což vy ji znáte?“

Mylady se musila usmát při myšlence, že by ta mladá žena mohla být její bývalou komornou. S dívčiným jménem byla však spjata i hněvivá vzpomínka, a na malý okamžik zkřivila myladiny rysy vášeň pomsty. Avšak takřka ihned se její tvář opět uhladila a nabyla dřívějšího vlídného výrazu, jejž tato žena se stem obličejů na okamžik ztratila.

„A kdy spatřím tu mladou dámu, k níž už nyní cítím opravdovou náklonnost?“ zeptala se.

„Třeba dnes večer, nebo i mezi dnem,“ odvětila abatyše. „Ale jste už čtyři dny na cestách, jak jste sama řekla. Dnes ráno jste vstávala v pět hodin, máte jistě zapotřebí odpočinku. Lehněte si a spěte, k obědu vás probudíme.“

Mylady by se byla ještě obešla bez spánku, vyhlídkou na nové dobrodružství dostalo její srdce, chtivé intrik, zase novou injekci. Ale přesto nabídku představené přijala. Už aspoň čtrnáct dní žila v tak mocném rozčilení, že i když její tělo dosud vzdorovalo únavě, duch už potřeboval nutně odpočinku.

Rozloučila se tedy s abatyší a ulehla, sladce zkolébána myšlenkami na pomstu, jež v ní vzbudilo Kettino jméno. Vzpomněla si na onen neomezený skoro slib, který jí dal kardinál, podaří-li se jí zdárně provést uložené dílo. A zdařilo se, což znamená, že d’Artagnan je její!

Děsila ji jen jediná věc: pomyšlení na jejího manžela. S hrabětem de la Fere, o němž se domnívala, že je mrtev nebo alespoň někde v cizině, setkala se opět pod jménem Athos a tento muž je d’Artagnanovým nejlepším přítelem! Avšak je-li d’Artagnanovým přítelem, pak mu také jistě pomáhal ve všech podnicích, jimiž královna mařila kardinálovy léčky; je-li přítelem d’Artagnanovým, je tedy nepřítelem kardinálovým, a jistě se jí podaří zavléci i jeho do sítí pomsty, jimiž hodlala obetkat mladého mušketýra.

Na všechny tyto naděje bylo pro mylady sladko myslet; ukolébána svými vidinami, brzy usnula.

Probudil ji měkký hlas, který se ozval u jejího lůžka. Otevřela oči a spatřila abatyši, s níž přišla mladá plavovlasá žena jemné pleti, která se na ni laskavě a zároveň zvědavě dívala. Tvář té mladé ženy jí byla úplně neznámá. Při pozdravu se obě na sebe pátravě zadívaly. Obě byly krásné, ale jejich krása byla velmi rozdílná. Mylady se usmála, uvědomujíc si, že nad mladou ženou značně vyniká kultivovaností a aristokratickým chováním. Je ovšem pravda, že oblek novicky, který měla žena na sobě, nemohl v zápase o půvab dobře obstát.

Abatyše je vzájemně představila. Když je seznámila, odešla do kostela, kam ji volaly její povinnosti, a nechala obě ženy o samotě.

Novicka chtěla odejít s ní, když viděla, že mylady ještě leží, ale mylady ji zadržela.

„Jak, vy chcete odejít, paní, sotva jsem vás spatřila? Tak brzy mne chcete zbavit své milé přítomnosti? Měla jsem takovou radost, že mi zpříjemníte zdejší pobyt.“

„Ne, madame, nechci odejít, ale bojím se, že jsem nevolila vhodnou dobu; spala jste, jste jistě unavena.“

„Prosím vás, co si mohou přát lidé, kteří spí? Pěkné probuzení. Vy jste mi ho dopřála. Dovolte, ať se z něho těším, jak dlouho chci,“ pravila mylady, vzala ji za ruku a přitáhla ji ke křeslu, jež stálo u lůžka.

Novicka usedla.

„Můj bože,“ pravila, „nemám tu mnoho štěstí. Už jsem zde tak dlouho a nezavadila jsem dosud o nějaké rozptýlení. A teď přijedete vy a mohla jsem mít milou přítelkyni, zrovna když asi co nejdříve opustím klášter.“

„Jak?“ pravila mylady, „vy brzy odejdete?“

„Doufám aspoň,“ řekla novicka radostně. Nesnažila se svou radost ani zakrývat.

„Doslechla jsem se, tuším, že jste mnoho vytrpěla od kardinála,“ pokračovala mylady. „To by bylo o důvod více, abychom se měly rády.“

„Je tedy pravda, co mi řekla ctihodná matka, že vy jste také obětí toho zlého kněze?“

„Pst!“ napomínala mylady. „Ani zde o něm nesmíme takhle mluvit. Celé mé neštěstí vzniklo z toho, že jsem řekla asi to, co vy teď, před jednou ženou, kterou jsem považovala za svou přítelkyni, a ona mě zradila. Nejste vy snad také obětí takové zrady?“

„Ne,“ odvětila novicka. „Jsem obětí své oddanosti. Oddanosti k ženě, již jsem milovala a za niž bych byla dala život, ba dala bych jej za ni ještě teď.“

„A ona vás opustila, viďte?“

„Byla jsem tak nespravedlivá, že jsem si to také myslila. Ale od tří dnů mám důkaz o opaku a děkuji za něj Bohu. Bylo by mě hrozně bolelo pomyšlení, že na mne zapomněla. Ale vy, madame, jste, zdá se, svobodná a mohla byste utéci.“

„Kampak mám jít bez přátel, bez peněz, v končinách Francie, jež neznám a kde jsem nikdy nebyla?“

„Ach, vy přece najdete přátele všude, kde se objevíte,“ zvolala novicka, „zdáte se tak dobrá a jste tak krásná!“

„Přesto jsem na světě sama a vydána pronásledování,“ řekla mylady a zjemnila ještě víc svůj úsměv, aby si dodala andělsky nevinného výrazu.

„Poslyšte,“ pravila novicka, „musíte stále doufat v Boha. A vidíte, možná že je pro vás štěstí, že jsme se setkaly. Jsem chudá a bezmocná, ale vyjdu-li odsud, najdu mocné přátele, kteří se možná zasadí i o vás, když dovedli vysvobodit mě.“

„Když jsem řekla, že jsem sama, neznamená to, že bych neměla nahoře žádných známostí,“ odvětila mylady, doufajíc, že i novicce rozváže jazyk, bude-li mluvit hodně o sobě. „Ale i ti moji známí se před kardinálem celí třesou. Vždyť ani sama královna se neodváží jednat proti tomu hroznému ministrovi; mám důkazy, že Její Veličenstvo, ačkoliv má předobré srdce, bylo nuceno vydat všanc kardinálovu hněvu osoby, které jí oddaně sloužily.“

„Věřte mi, madame, někdy to jen tak vypadá, jako by královna opustila ty osoby. Ale zdání nesmíte věřit, čím více jsou pronásledovány, tím více ona na ně myslí. A často je překvapí svou vzpomínkou, když se toho nejméně nadějí.“

„Tomu věřím,“ pravila mylady, „královna je opravdu dobrá.“

„Vy ji tedy znáte, tu dobrou, vznešenou královnu, že o ní tak mluvíte!“ zvolala novicka nadšeně.

„Totiž osobně nemám čest ji znát,“ odvětila mylady, přivedena trochu do úzkých; „ale znám řadu jejích důvěrných přátel. Znám pana de Putange, v Anglii jsem znala pana Dujarta, znám pana de Tréville…“

„Pana de Tréville?“ vykřikla novicka. „Vy znáte pana de Tréville?“

„Ano, velmi dobře.“

„Kapitána královských mušketýrů?“

„Kapitána královských mušketýrů.“

„Tak vidíte, jak se naše známost utužuje, za chvilku budeme možná nejlepšími přítelkyněmi. Znáte-li pana de Tréville, jistě jste často u něho byla?“

„Často!“ řekla mylady; když už se jednou pustila touto cestou a viděla, že se jí lest daří, musila vydržet až do konce.

„To jste u něho jistě vídala některé jeho mušketýry?“

„Ty, které často přijímá,“ odvětila mylady, již tato rozmluva počínala vskutku bavit.

„Jmenujte mi některé z těch, jež znáte, a uvidíte, že mezi nimi budou moji přátelé.“

„Nu,“ pravila mylady trochu v rozpacích, „znám pana de Souvigny, pana de Courtivron, pana de Férussac…“

Novicka ji nechala mluvit, a když viděla, že jí vázne paměť, řekla:

„A neznáte šlechtice, jemuž říkají Athos?“

Mylady zbledla jako přikrývky, v nichž ležela, a ačkoliv se uměla znamenitě ovládat, neubránila se a vykřikla. Chopila mladou ženu nervózně za ruku a hltala ji pohledem.

„Co je vám, můj bože? Řekla jsem něco, co vás ranilo?“

„Ne; jen to jméno mne tak překvapilo, neboť znám toho šlechtice také a připadlo mi divné, že se tu setkávám s někým, kdo je mu blízký.“

„Ach ano, dobře ho znám! A nejen jeho, i jeho přátele, pány Porthose a Aramise!“

„Rovněž já je znám!“ odvětila mylady, která cítila, jak jí proniká chlad až do srdce.

„Bože, znáte-li je, jistě víte, že jsou to dobří a upřímní chlapci. Proč se na ně neobrátíte, potřebujete-li pomoci?“

„To jest,“ koktala mylady, „do té míry zase nejsem spřátelena s žádným z nich. Znám je proto, že o nich mnoho vyprávěl jejich přítel, pan d’Artagnan.“

„Vy znáte pana d’Artagnana?“ zvolala novicka. Teď zas ona chytila mylady za ruku a hltala ji očima.

Všimla si však podivného výrazu myladina pohledu a pravila:

„Odpusťte, madame, v jakém jste k němu poměru?“

„Je to můj přítel,“ opáčila rozpačitě mylady.

„Vy mne klamete, madame, byla jste jeho milenkou,“ zvolala novicka.

„Vy jste jí byla, paní!“ vykřikla mylady.

„Já?“ řekla novicka.

„Ano, vy! Už vás poznávám: jste paní Bonacieuxová.“

Mladá žena couvla překvapením a úděsem.

„Nu, jen nezapírejte, odpovězte!“ naléhala znovu mylady.

„Nuže ano, madame,“ pravila novicka. „Jsme tedy sokyně?“

Mylady šlehl po tváři tak divoký plamen, že by byla paní Bonacieuxová za jiných okolností zajisté poděšeně uprchla; ale teď cítila jen žárlivost a o ničem jiném nevěděla.

„Řekněte, madame,“ promluvila opět paní Bonacieuxová tak energicky, že by to v ní byl věru nikdo nehledal, „byla jste jeho milenkou nebo jí ještě jste?“

„Ach ne!“ zvolala mylady naprosto přesvědčivě, „nikdy! nikdy!“

„Věřím vám,“ řekla paní Bonacieuxová upokojena, „ale proč jste tak vykřikla?“

„Což mi nerozumíte?“ pravila mylady, která se již vzpamatovala ze svého zmatku a nabyla opět duchapřítomnosti.

„Jak vám mám rozumět? Vždyť nic nevím.“

„Nechápete, že mi pan d’Artagnan jako můj přítel všechno svěřil?“

„Opravdu?“

„Nechápete, že vím vše, o vašem únosu z domku v Saint-Cloudu, o d’Artagnanově zoufalství, o tom, jak on i jeho přátelé vás od té doby marně hledají? A vy se divíte, že žasnu, když se nic netušíc náhle setkávám s vámi tváří v tvář? Tak často jsme o vás mluvili, věřte, miluje vás celou duší a i já jsem si vás z jeho líčení zamilovala. Drahá Constance, jsem tak šťastna, konečně vás tedy poznávám, konečně vás vidím!“

A mylady vztáhla k paní Bonacieuxové obě ruce.

Mladá žena se dala přesvědčit tím, co slyšela, a viděla již v mylady, kterou ještě před chvílí považovala za svou sokyni, věrnou a upřímnou přítelkyni.

„Odpusťte, odpusťte!“ zvolala a klesla jí do náruče. „Tolik ho miluji!“

Chvíli se obě ženy držely v objetí.

Kdyby byla měla mylady takovou sílu, jak veliká byla její nenávist, byla by paní Bonacieuxová z její náruče jistě vyšla mrtva. Ale nemohla ji zardousit, a proto se na ni usmívala.

„Ach, moje milá krásko, jak jsem šťastná, že vás vidím!“ pravila sladce. „Nechte mne, ať se na vás vynadívám.“ A opravdu ji přitom hltala očima. „Ano, jste to vy. Podle toho, co mi o vás říkal, vás zcela a neklamně poznávám.“

Ubohá žena nemohla ani tušit, co strašlivě krutého se snuje za clonou čistého myladina čela, za těma zářícíma očima, v nichž čtla jen zájem a soucit.

„Vy tedy víte, co jsem vytrpěla,“ řekla paní Bonacieuxová, „trpět pro něho je však pro mne štěstí!“

Mylady opakovala mechanicky: „Ano, to je štěstí.“ Myslila však vpravdě na něco zcela jiného.

„A pak,“ pokračovala paní Bonacieuxová, „moje trápení se snad už končí. Zítra, nebo možná už dnes večer ho uvidím, a pak už pro mne nebude minulosti.“

„Dnes večer? Zítra?“ vykřikla mylady, kterou tato slova vytrhla z jejího zasnění. „Co to pravíte? Čekáte snad od něho nějaké zprávy?“

„Čekám jeho samého.“

„Jeho? D’Artagnan že sem přijde?“

„Ano, přijde.“

„Ale to je nemožné. Vždyť je s kardinálem při obléhání La Rochelle; vrátí se až po dobytí města.“

„Je to tak, ale což je něco nemožného mému d’Artagnanovi, tomu věrnému a čestnému šlechtici?“

„Nemohu vám ani uvěřit!“

„Dobře! Čtěte tedy!“ řekla nebožačka a v návalu pýchy a radosti podala mylady dopis.

Písmo madame de Chevreuse! Věděla jsem, že tudy vede jejich spojení, řekla si mylady.

A přelétla dychtivě těch několik řádků:

Drahé dítě,

buďte připravena; náš přítel k Vám brzy přijde, a přijde jen proto, aby Vás vysvobodil z vězení, kam jste se pro své bezpečí musila utéci. Přichystejte se ihned k odjezdu a neztrácejte naději, že na Vás myslíme.

Náš milý Gaskoněc opět osvědčil svou statečnost a věrnost jako vždy. Vyřiďte mu, že je mu za jeho upozornění kdosi velmi vděčen.

„Ano, ten list je jasný,“ řekla mylady. „Nevíte, jaké to bylo upozornění?“

„Ne. Domýšlím se jen, že upozornil královnu na nějaké nové kardinálovy úklady.“

„Bezpochyby je to něco takového!“ pravila mylady a vrátila paní Bonacieuxové dopis. Sama sklonila hlavu zamyšleně na prsa.

Vtom bylo slyšet dusot koňských kopyt.

„Že by to byl už on?“ vykřikla paní Bonacieuxová a přiskočila k oknu.

Mylady překvapením celá zkameněla.

Hrnulo se na ni ráz na ráz tolik nepředvídaných věcí, že poprvé začala i ona ztrácet hlavu.

„On, on!“ šeptala pro sebe, „že by to byl on?“ A zůstala s vytřeštěnýma očima v posteli.

„Ach ne!“ pravila vtom paní Bonacieuxová, „je to nějaký muž, jehož vůbec neznám, ale vypadá přesto, jako by mířil sem. Ano, už zastavuje koně, stojí u dveří, zvoní.“

Mylady seskočila z postele.

„Jste si jista, že to není on?“

„Nu ano, úplně jista.“

„Možná že jste špatně viděla.“

„Poznala bych ho, kdybych viděla jen jediné pero z jeho klobouku, jediný cíp jeho pláště!“

Mylady se mezitím rychle oblékala.

„Ale stejně jde ten člověk sem, jak říkáte?“

„Ano, už vešel.“

„To jde někdo buď pro mne, nebo pro vás.“

„Bože, jak jste rozčilena!“

„Ano, přiznávám to. Nejsem tak důvěřivá jako vy, mám strach, neboť kardinál je schopen všeho.“

„Tiše!“ pravila paní Bonacieuxová, „už je tu.“

Opravdu, dveře se otevřely a vstoupila představená.

„To vy jste přijela z Boulogne?“ zeptala se.

„Ano, já,“ odvětila mylady a snažila se nabýt klidu.

„Kdo se po mně ptá?“

„Muž, který nechce říci své jméno, ale přichází prý od kardinála.“

„A chce se mnou mluvit?“ ptala se mylady.

„Chce mluvit s dámou, která přijela z Boulogne.“

„Uveďte ho tedy, prosím, madame.“

„Bože, bože,“ zalkala paní Bonacieuxová, „snad to není nějaká špatná zpráva.“

„Mám z toho trochu strach.“

„Nechám vás s tím cizincem o samotě, ale jak odjede, přijdu, dovolíte-li.“

„Jakpak? Prosím vás o to.“

Představená a paní Bonacieuxová odešly.

Mylady zůstala sama; oči upírala na dveře. Za okamžik uslyšela, jak o schodiště zvoní ostruhy; pak se kroky přiblížily, otevřely se dveře a v nich se objevil muž.

Mylady vykřikla radostí: ten muž byl hrabě Rochefort, zaprodanec Jeho Eminence.

DVA ĎÁBLOVÉ V RŮZNÉ PODOBĚ

„To jste vy!“ zvolali současně Rochefort i mylady.

„Ano, to jsem já.“

„Odkud přicházíte?…“ zeptala se mylady.

„Od La Rochelle. A vy?“

„Z Anglie.“

„A Buckingham?“

„Mrtev či smrtelně raněn; právě když jsem se vracela zpět s nepořízenou, zavraždil ho jeden fanatik.“

„To je opravdu velmi šťastná náhoda,“ pravil Rochefort s průhledným úsměvem.

„To bude mít Jeho Eminence radost! Už jste mu to oznámila?“

„Psala jsem mu z Boulogne. Ale jak vy sem přicházíte?“ tázala se zvědavě mylady.

„Jeho Eminence už je neklidná a poslala mě, abych vás vyhledal.“

„Přijela jsem teprve včera.“

„A co jste od té doby dělala?“

„To víte, že jsem neztrácela čas.“

„Rád věřím.“

„Víte, s kým jsem se tu setkala?“

„Ne.“

„Hádejte.“

„Jak bych mohl…?“

„S tou mladou ženou, kterou královna dostala z vězení.“

„Milenkou toho chlapečka d’Artagnana?“

„Ano, s paní Bonacieuxovou; ani kardinál neznal její útulek,“ odvětila s úsměvem mylady.

„Výborně!“ pravil Rochefort, „to se opravdu velmi dobře hodí. Pan kardinál je opravdu narozen na šťastné planetě.“

„Pochopte můj údiv,“ pokračovala mylady, „když jsem se octla tváří v tvář té ženě.“

„Zná vás?“

„Ne.“

„Má vás tedy za cizinku?“

Mylady se pousmála.

„Jsem její nejlepší přítelkyní!“

„Na mou čest, takové zázraky umíte dělat jen vy, drahá hraběnko!“ zvolal Rochefort.

„A měla jsem namále, rytíři; víte, co se tu děje?“

„Ne.“

„Zítra či pozítří pro ni přijdou s propustkou od královny.“

„Opravdu? A kdo?“

„D’Artagnan a jeho přátelé.“

„Hleďme, budou si tak dlouho zahrávat, až budeme nuceni strčit je do Bastily.“

„A proč se to už vůbec nestalo?“

„Co chcete? Kardinál má pro ty lidi nějakou slabůstku, které já nerozumím.“

„Jste si tím jist?“

„Ano.“

„Dobře! Řekněte mu tedy, milý Rocheforte, toto: že náš rozhovor v hospodě U červeného holubníku ti čtyři muži vyslechli, že po jeho odjezdu jeden z nich přišel ke mně nahoru a hrubým násilím mi vyrval průvodní list, který jsem od Jeho Eminence dostala. Řekněte mu dále, že upozornili lorda de Winter na mou cestu do Anglie. Že i tentokrát málem zhatili mé poslání, právě tak jako mi podtrhli nohy s těmi diamantovými závěsky. A řekněte mu konečně, že z těch čtyř mužů jen dva jsou nebezpeční, d’Artagnan a Athos. Třetí, Aramis, je milencem madame de Chevreuse. Toho musíme nechat naživu; známe jeho tajemství, může být někdy užitečný. Co se týče čtvrtého, Porthose, to je hlupák a domýšlivec, o toho ať se nikdo nestará.“

„Ale ti čtyři chlapíci mají teď přece být při obléhání La Rochelle?“ podivoval se Rochefort.

„Soudila jsem zrovna jako vy, ale dopis, který paní Bonacieuxová dostala od madame de Chevreuse (a byla tak neopatrná, že mi jej ukázala), naopak nasvědčuje tomu, že jsou na cestě sem a chystají se odvést paní Bonacieuxovou.“

„Proklatě! Co máme dělat?“

„A co vám řekl kardinál o mně?“

„Abych od vás přijal zprávy, psané či ústní, vrátil se poštou, a až podám referát, co jste vykonala, dá vám další rozkazy.“

„Mám tedy zůstat zde?“

„Zde nebo někde v okolí.“

„A s sebou mne vzít nemůžete?“

„Ne, rozkaz je výslovný. Se mnou jet nemůžete. V okolí tábora by vás mohl někdo poznat a vaše přítomnost, jak chápete, by kompromitovala Jeho Eminenci.“

„Tak mám čekat zde nebo někde nedaleko odtud?“ tázala se zklamaně mylady.

„Jen mi musíte předem říci, kde vyčkáte kardinálových rozkazů, abych věděl, kde vás najít.“

„Řeknu vám rovnou: tady asi nebudu moci zůstat.“

„Pročpak?“

„Zapomínáte už, milý Rocheforte, že každou chvíli mohou přijet moji nepřátelé.“

„To je pravda. Ale to pak ta ženská unikne Jeho Eminenci?“

„Kdepak!“ řekla mylady s úsměvem, v němž se obrážela celá její bytost. „Zapomínáte, že jsem její nejlepší přítelkyně!“

„To jsem věru zapomněl. Mohu tedy panu kardinálovi říci, že co se týče té ženy…“

„Může být zcela klidný.“

„To je vše?“

„On už bude vědět, co to znamená.“

„Jistě to uhodne. A co teď mám dělat já?“

„Hned zas odjet. Zdá se mi, že zprávy, jež nesete, stojí za to, abyste si přispíšil.“

„Když jsme vjížděli do Lilliersu, porouchal se mi kočár.“

„Výborně.“

„Jak to výborně?“

„Ano, já budu váš povoz potřebovat.“

„A jak mám jet já?“

„Na koni.“

„Vám se to mluví, sto osmdesát mil!“

„Co to je!“

„Nu dobrá, dokážu to. A co dále?“

„Až pojedete přes Lilliers, pošlete mi svůj povoz a nařídíte sluhovi, aby mi byl k službám.“

„Dobrá.“

„Máte při sobě zajisté nějaký kardinálův rozkaz?“

„Mám na sebe vystavenou plnou moc.“

„Ukážete ji abatyši a řeknete jí, že dnes či zítra pro mne přijdou a že musím jít s osobou, která se vaším jménem ohlásí.“

„Velmi dobře.“

„A nezapomeňte o mně ztratit nějaké ošklivé slovo, až budete mluvit s abatyší.“

„K čemu to?“

„Vystupuji jako kardinálova oběť. Musím v té chudince paní Bonacieuxové přece vzbudit důvěru.“

„Správně. Chtěla byste mi teď napsat zprávu pro kardinála o všem, co se zběhlo?“

„To hlavní jsem vám už vyprávěla a vy máte dobrou paměť. Opakujte vše tak, jak jsem vám řekla. Papír se může lehko ztratit.“

„Máte pravdu. Musím jen vědět, kde vás najdu, abych zbytečně neběhal po celém kraji.“

„Dobře. Počkejte.“

„Chcete mapu?“

„Ne, znám tento kraj velmi dobře.“

„Vy? Kdypak jste sem přišla?“

„Byla jsem tu vychována.“

„Opravdu?“

„Vidíte, přece je k něčemu dobré, když člověka někde vychovají,“ usmála se spokojeně mylady.

„A budete tedy čekat?…“

„Nechte mne na okamžik přemýšlet; ano, v Armentieres.“

„Co je to Armentieres?“

„Armentieres je malé městečko nad řekou Lys; stačí přejít řeku a jste v cizině.“

„Výborně. Ale rozumí se snad samo sebou, že tu řeku přejdete jen v krajním nebezpečí.“

„To je jasné.“

„A jak se v tom případě dozvím, kde jste?“

„Nepotřebujete svého lokaje?“

„Ne.“

„Je to spolehlivý člověk?“

„Bezpečně.“

„Dejte mi ho, nikdo ho nezná, nechám ho na místě, jež opustím, a on vás dovede za mnou.“

„Ale jinak, říkáte, mne budete čekat v Armentieres?“

„V Armentieres.“

„Napište mi to jméno na kousek papíru, abych je nezapomněl. Jméno města, to přece není nic kompromitujícího.“

„Kdož ví? Ale nevadí,“ pravila mylady a napsala to jméno na lístek papíru. „Vezmu to riziko na sebe.“

„Dobrá,“ řekl Rochefort, vzal od mylady papírek, složil jej a zastrčil do klobouku. „Ostatně buďte klidná, budu to dělat jako děti, a ztratím-li ten papír, budu si to jméno celou cestu opakovat, abych je nezapomněl. A teď už jsme hotovi?“

„Myslím, že ano.“

„Tak si to pěkně po pořádku zopakujme: Buckingham je mrtev či těžce raněn; váš rozhovor s kardinálem vyslechli ti čtyři mušketýři; lord de Winter byl zpraven o vašem příjezdu do Portsmouthu; d’Artagnan a Athos mají přijít do Bastily; Aramis je milencem madame de Chevreuse; Porthos je hlupák; našla jste paní Bonacieuxovou; mám vám poslat co nejdřív svůj povoz a dát vám k dispozici svého sluhu; z vás mám udělat kardinálovu oběť, aby abatyše nepojala žádné podezření; Armentieres je městečko na řece Lys. Je to všechno?“

„Vskutku, můj milý kavalíre, máte zázračnou paměť. A abych nezapomněla – přidejte ještě tohle…“

„Co?“

„Viděla jsem tu pěkné lesíky, které asi sousedí přímo s klášterní zahradou. Řekněte, ať mi dovolí procházet se v těch lesích. Kdoví? Možná že budu musit vyklouznout nějakou zadní brankou.“

„Myslíte věru na všechno.“

„A vy pořád zapomínáte na jednu věc…“

„Na kteroupak?“

„Optat se mne, nepotřebuji-li peníze.“

„To je pravda, kolik chcete?“

„Všechno, co máte.“

„Mám asi pět set pistolí.“

„Já mám také tolik: s tisícem pistolí vyzrajeme na všechno. Vyprázdněte kapsy!“

„Tu jsou.“

„Dobrá. A vy odjedete?“

„Za hodinu. Jen se trochu najím a pošlu pro poštovního koně,“ dodal Rochefort.

„Výborně! Sbohem tedy, můj rytíři!“

„Sbohem, hraběnko!“

„Vyřiďte mé poručení kardinálovi!“

„A vy moje satanovi!“

Mylady a Rochefort se na sebe usmáli a rozloučili se. Za hodinu poté Rochefort tryskem odjel. Za pět hodin projížděl Arrasem.

Naši čtenáři již vědí, jak ho tam d’Artagnan poznal, jak nahnal všem čtyřem mušketýrům strachu a jak je pobídl k čilejší jízdě.

TROCHA VODY

Sotva se Rochefort odporoučel, vešla k mylady paní Bonacieuxová. Našla ji celou rozesmátou.

„Stalo se tedy, čeho jste se bála, viďte?“ řekla útrpně mladá žena. „Dnes či zítra pro vás kardinál dá poslat.“

„Kdo vám to řekl, drahé dítě?“ optala se mylady.

„Slyšela jsem to z vlastních úst toho posla.“

„Pojďte si ke mně sednout,“ řekla mylady.

„Tu jsem.“

„Počkejte, musím se přesvědčit, jestli nás nikdo neposlouchá.“

„A proč ta opatrnost?“

„Hned uvidíte.“

Mylady se zvedla a šla ke dveřím, otevřela, podívala se do chodby a šla si zase sednout k paní Bonacieuxové.

„Nu tak,“ pravila, „hrál dobře svou úlohu?“

„Kdo?“

„Ten muž, který se abatyši vydával za kardinálova posla.“

„To byla tedy jen role, kterou hrál?“

„Ano, má drahá.“

„Ten muž není…“

„Ten muž,“ pravila mylady, tlumíc hlas, „je můj bratr.“

„Váš bratr!“ vzkřikla paní Bonacieuxová.

„Ale jen vám svěřuji to tajemství, mé dítě! Prozradíte-li je někomu, uvrhnete do záhuby mne a možná i sebe.“

„Můj bože!“

„Poslyšte, oč jde. Můj bratr se mi vypravil na pomoc a chtěl mne odtud unést třebas násilím. A tu se cestou sešel s kardinálovým poslem, který jel pro mne. Sledoval ho, a když přišli do opuštěné končiny, tasil meč a vyzval ho, aby mu vydal papíry, jež nese. Posel se bránil a můj bratr ho zabil.“

„Ach!“ ujelo paní Bonacieuxové a zachvěla se.

„Byl to jediný prostředek, jen to uvažte. A můj bratr se pak rozhodl, že nahradí sílu lstí; vzal ty papíry, představil se zde jako kardinálův posel a asi za hodinu či za dvě přijede vůz, který mne jakoby z rozkazu Jeho Eminence odveze.“

„Rozumím; a ten vůz vám pošle váš bratr.“

„Jistěže, ale to není vše. Dopis, který jste dostala a o němž myslíte, že je od paní de Chevreuse…“

„Nu?“

„Je falešný.“

„Jak to?“

„Ano. Je to léčka, abyste nekladla odpor, až pro vás přijdou.“

„Ale pro mne přece přijede d’Artagnan.“

„Neklamte se, d’Artagnan i jeho přátelé jsou při obléhání La Rochelle.“

„Jak to víte?“

„Bratr potkal kardinálovy posly převlečené za mušketýry. Byli by vás zavolali k bráně, vy byste myslila, že jsou to přátelé, a byli by vás unesli a odvezli do Paříže.“

„Můj bože! Motá se mi hlava z toho zmatku lidských nepravostí. Cítím, že bude-li to déle trvat, zblázním se,“ sténala paní Bonacieuxová a sáhla si na čelo.

„Počkejte…“

„Co?“

„Slyším koňský dusot. To odjíždí můj bratr. Musím se s ním ještě naposled rozloučit, pojďte se mnou.“

Mylady otevřela okno a pokynula paní Bonacieuxové, aby přistoupila k ní. Mladá žena poslechla.

Rochefort jel cvalem kolem oken.

„Sbohem, bratře!“ vykřikla za ním mylady.

Jezdec zvedl hlavu, spatřil obě mladé ženy, a neustávaje v jízdě, kynul mylady přátelsky rukou.

„Ten dobrý Jiří!“ pravila, zavírajíc okno, a na obličeji se jí rozhostil láskyplný, byť trochu posmutnělý výraz.

Nato si šla opět sednout na staré místo, jako by se hroužila do úvah o svém vlastním osudu.

„Drahá paní, odpusťte, že vás vyrušuji!“ omlouvala se paní Bonacieuxová. „Co mi radíte, abych dělala? Bože, máte víc zkušeností než já, poraďte mi, poslechnu.“

„Tedy předem: možná že se mýlím a že vám d’Artagnan a jeho přátelé opravdu přicházejí na pomoc.“

„Ach, to by bylo příliš krásné!“ zvolala paní Bonacieuxová. „Takové štěstí já nemám.“

„Rozumějte, tady záleží na času, je to jakýsi závod o to, kdo přijde dřív. Přijdou-li rychleji vaši přátelé, jste zachráněna; přijdou-li dříve kardinálovi pochopové, jste neodvratně ztracena.“

„Ano, ano, bez milosrdenství ztracena! Ach bože, co si mám počít? Co jen dělat?“

„Byl by tu jeden prostý prostředek, velmi jednoduchý…“

„Který? Řekněte!“

„Čekat někde v okolí a předem se přesvědčit, kdo jsou muži, kteří pro vás jedou.“

„Ale kde čekat?“

„Což, to není problém. Já sama se chci několik mil odtud zastavit, skrýt se a čekat, až pro mne bratr přijede. Nuže, vezmu vás s sebou, skryjeme se a vyčkáme společně.“

„Ale vždyť mne nenechají odejít, jsem tu skoro jako zajatkyně,“ zapochybovala paní Bonacieuxová.

„Budou se domýšlet, že já odjíždím na kardinálův rozkaz, a jistě nikdo nebude věřit, že byste nějak chvátala za mnou.“

„A jak to zařídíme?“

„Vůz bude stát u vrat, vy mi půjdete dát sbohem, vystoupíte na stupátko, abyste mne naposled objala; sluha mého bratra, který pro mne přijede, bude o všem vyrozuměn, dá postiliónovi znamení a tryskem odjedeme.“

„A co d’Artagnan, co když přijde d’Artagnan?“

„To se dozvíme.“

„Ale jak?“

„Nic není snazšího. Pošleme sluhu mého bratra zpět do Béthune. Už jsem vám řekla, že je naprosto spolehlivý. Přestrojí se a bude se potulovat před klášterem. Přijdou-li kardinálovi poslové, nehne se z místa. Přijde-li d’Artagnan se svými přáteli, dovede je za námi.“

„Což je zná?“

„Jistěže. Pana d’Artagnana přece vídal u mne.“

„Ano, máte pravdu. To by se mohlo podařit. Ale daleko odtud neodjíždějme.“

„Nanejvýš osm mil. Budeme se držet u hranic, a kdyby se jen něco málo šustlo, prchneme z Francie.“

„A co budeme dělat teď?“

„Čekat.“

„A co když přijdou?“

„Vůz mého bratra tu bude dřív než oni.“

„A co když budu daleko od vás, až pro vás přijdou, třebas u snídaně či u oběda?“

„Tak udělejte předem jednu věc.“

„Jakou?“

„Poproste naši dobrou matku představenou, aby nám dovolila společně jíst. Že bychom chtěly být co nejvíc spolu.“

„A dovolí to?“

„Co je na tom špatného?“

„Ano, to je krásné! Tak se neopustíme ani na okamžik.“

„Nu dobrá! Teď jděte k ní a předneste jí svou žádost. Mne trochu bolí hlava, projdu se po zahradě.“

„Jděte si. A kde vás najdu?“

„Zase zde, asi za hodinu.“

„Tedy za hodinu opět na shledanou. Ach, jak jste dobrá a jak vám děkuji!“

„Což bych se mohla o vás nezajímat? I kdybyste nebyla tak líbezná a roztomilá, nejste milenkou jednoho z mých nejlepších přátel?“ hovořila měkce mylady.

„Ten drahý d’Artagnan! Jak vám bude vděčen!“

„Doufám. A teď pojďte! Všechno je smluveno, sejdu dolů.“

„Vy jdete do zahrady?“

„Ano.“

„Jděte tou chodbou, vede tam dolů malé schodiště.“

„Výborně, děkuji vám.“

A obě ženy se na sebe líbezně usmály a rozloučily se.

Mylady mluvila pravdu: měla vskutku trochu těžkou hlavu. Všechny její plány, dosud neutříděné, se jí zmateně převalovaly v mozku. Potřebovala být sama, aby trochu uspořádala své myšlenky. Teď viděla jen velmi neurčitě před sebe; ale stačila jí chvíle ticha a klidu, aby do zmatených myšlenek vnesla určitou formu a přesný řád.

Nejvíc si musila pospíšit s únosem paní Bonacieuxové a skrýt ji někde v bezpečí, aby jí mohla použít jako rukojmí, kdyby sama do něčeho zabředla. Počínala se už totiž obávat, jak dopadne strašný souboj, do něhož její nepřátelé vkládali tolik houževnatosti, kolik ona zavilosti.

Cítila, jako se cítí ve vzduchu blízkost bouře, že rozuzlení je blízko a bude jistě hrozné.

Hlavní věcí pro ni teď bylo, jak jsme už řekli, mít paní Bonacieuxovou ve svých rukou. To bylo jako mít v nich d’Artagnanův život. Ba, byla mu víc než život, byla to žena, kterou miloval. Kdyby ji, mylady, opustilo štěstí, měla by v ní prostředek, jak zahájit vyjednávání a dosáhnout výhodných podmínek. To bylo jádro věci: Paní Bonacieuxová půjde ve své důvěřivosti s ní, a jakmile bude jednou skryta v Armentieres, bude snadné jí namluvit, že d’Artagnan do Béthune nepřijel. Nejdéle za čtrnáct dní se vrátí Rochefort; během té doby bude moci myslit na to, jak by se čtyřem přátelům pomstila.

Nudit se, díky bohu, nebude, neboť bude mít tu nejmilejší zábavu, jakou může osud dopřát ženě její povahy: nechá v sobě dozrávat pomstu, aby se co nejlépe vydařila.

Ač byla pohroužena v myšlenkách, nezapomínala přece rozhlížet se kolem sebe a ukládat si do paměti místopis zahrady.

Mylady byla jako dobrý generál, který vidí napřed zároveň vítězství i porážku a je každou chvíli připraven podle vývoje situace buď postupovat, či couvnout.

Za hodinu slyšela, jak ji nějaký příjemný hlas volá. Byl to hlas paní Bonacieuxové. Dobrá abatyše přirozeně ke všemu svolila a měly teď spolu večeřet.

Když však vešly do dvora, zaslechly rachot vozu, jenž zastavoval u klášterní brány.

Mylady napjala uši.

„Slyšíte?“ pravila.

„Ano, přijel vůz.“

„To je povoz, který mi posílá bratr.“

„Ach bože!“

„Odvahu, odvahu!“

U klášterní brány někdo zvonil, mylady se nemýlila.

„Jděte rychle do svého pokoje,“ řekla paní Bonacieuxové. „Jistě máte nějaké šperky jež byste si ráda vzala s sebou.“

„Mám jen dopisy.“

„Nu tak. Zajděte si pro ně a přijďte pak ke mně do pokoje, rychle se ještě navečeříme. Možná že pojedeme dlouho do noci, musíme načerpat sil…“

„Mám srdce až v hrdle, jak mi bije, ani nemohu jít!“ pravila paní Bonacieuxová a sáhla si na prsa.

„Ale jděte: za čtvrt hodiny budete zachráněna. Pomyslete na to, že všechno, co děláte, děláte pro něho,“ pobízela mylady paní Bonacieuxovou.

„Ach ano, všechno pro něho. Tím jediným slovem jste mi vrátila odvahu. Jděte, přijdu za vámi.“

Mylady se rychle vrátila do svého pokoje; našla tam Rochefortova lokaje a dala mu rozkazy.

Měl čekat u brány.

Kdyby se snad náhodou objevili mušketýři, měl kočár ihned zadem odjet a počkat na mylady v malém městečku na druhém konci lesa. Mylady by v tom případě došla přes zahradu a přes les pěšky za ním. Už jsme řekli, že mylady tuto část Francie velmi dobře znala.

Jestliže mušketýři nepřijdou, půjde všechno, jak bylo umluveno. Paní Bonacieuxová nastoupí do kočáru pod záminkou, že jí chce dát sbohem, a ujedou spolu.

Vtom vešla paní Bonacieuxová.

Aby odstranila jakékoliv podezření, opakovala mylady před ní lokajovi celou poslední část svých instrukcí. Poté se ještě vyptala na vůz. Byl to kočár tažený třemi koňmi; řídil ho postilión. Rochefortův sluha měl jet před ním.

Mylady měla zbytečné obavy, že jí paní Bonacieuxová ještě docela nevěří. Ubohá mladá žena byla příliš čistá a prostoduchá, než aby v druhé ženě hledala tolik zrady. Mimoto jí bylo jméno hraběnky de Winter, jež slyšela náhodou abatyši vyslovit, úplně neznámé a neměla ani nejmenší tušení, že mylady měla tak velký a osudný podíl na všech nezdarech jejího života.

„Vidíte, vše je připraveno,“ pravila uklidňujícím tónem mylady, jakmile lokaj odešel. „Abatyše nic netuší a věří, že pro mne poslal kardinál. Ten člověk jenom ještě dá poslední rozkazy. Pojezte něco, vypijte trošku vína a pojeďme.“

„Ano, pojeďme,“ opakovala jako stroj paní Bonacieuxová.

Mylady jí pokynula, aby si sedla vedle ní, nalila jí sklenku španělského vína a dala jí kousek kuřete.

„Vidíte, že nám jde všechno na ruku; už bude pomalu noc,“ řekla. „Za svítání budeme ve svém útulku a nikdo nebude mít ani potuchy, kde jsme. Buďte tedy statečná a ještě něco snězte.“

Paní Bonacieuxová snědla mechanicky několik soust podaného jídla a upila doušek vína.

„Ale, ale, buďte jako já,“ řekla nenuceně mylady a pozvedla si sklínku ke rtům.

Avšak ještě ji nedonesla a ruka jí strnula.

Zaslechla v dálce cosi jako blížící se dusot kopyt; pak jí připadalo, že slyší i ržání koní.

Tento hluk ji vytrhl z radostné nálady, jako hřmění bouře budí ze sladkého snu.

Zbledla a přiskočila k oknu; paní Bonacieuxová vstala, celá se chvějíc, a musila se opřít o židli, aby neupadla.

Nebylo ještě nic vidět, toliko dusot bylo již jasně slyšet a stále se přibližoval.

„Ach bože, co je to za hluk?“ řekla paní Bonacieuxová.

„Buď jsou to naši přátelé, nebo nepřátelé,“ odvětila mylady se svou strašlivou chladnokrevností. „Zůstaňte tu, vyšetřím, kdo to je, a přijdu vám to povědět.“

Paní Bonacieuxová zůstala nehybně stát, bledá a němá, krve by se v ní nedořezal.

Hluk zatím rostl, koně už nemohli být dále než sto padesát kroků; nebylo-li je ještě vidět, to proto, že se tu cesta zatáčela. Avšak dusot už byl tak zřetelný, že by bylo možno podle tempa nárazu podkov spočítat, kolik je koní.

Mylady soustředila všechnu svou pozornost; bylo ještě stále dost jasno, aby mohla příchozí rozeznat.

Náhle zahlédla v záhybu cesty klobouky s prýmky a pery.

Napočítala dva, pak pět, poté osm jezdců. Jeden z nich byl o dvě délky koně napřed.

Mylady stěží přidusila sten hrůzy. V jezdci, který jel v čele, rozeznala d’Artagnana.

„Bože, bože, co se děje?“ zvolala paní Bonacieuxová.

„Jsou to stejnokroje kardinálových gardistů; nesmíme ztratit ani okamžik!“ vykřikla mylady. „Rychle pryč!“

„Ano, ano, rychle pryč!“ opakovala paní Bonacieuxová, ale nemohla udělat krok, hrůza ji přibila k zemi.

Jezdci projížděli už pod okny.

„Pojďte, pojďte přece!“ volala mylady a snažila se odtáhnout mladou ženu za ruku.

„Můžeme ještě prchnout zahradou, mám od ní klíč. Ale pospěšte si, v pěti minutách bude pozdě.“

Paní Bonacieuxová zkusila vykročit, udělala však dva kroky a klesla na kolena.

Mylady ji chtěla zvednout a odnést, ale neměla tolik sil.

V té chvíli bylo slyšet rachot vozu; lokaj, zhlédnuv mušketýry, tryskem odjížděl.

Zazněly tři nebo čtyři rány z pušek.

„Naposledy, chcete se mnou?“ zvolala mylady.

„Bože, bože, vidíte přece, že nemám sil, vidíte, že nemohu jít, prchněte sama!“

„Prchnout sama! Vás tu nechat! Ne, ne, nikdy!“ vzkřikla mylady.

Náhle se zarazila, z očí jí šlehl divoký blesk; běžela ke stolu a vysypala do sklenice paní Bonacieuxové obsah prstenu, jehož kámen s neobyčejnou zručností otočila.

Bylo to červenavé zrnko, jež se ihned rozpustilo.

Poté vzala pevnou rukou sklenici a pravila:

„Honem se napijte, to víno vás posilní.“

A přiložila sklenici sama ke rtům mladé ženy, jež se jako stroj napila.

„Ach, takhle jsem se nechtěla pomstít,“ šeptla pro sebe mylady, když pokládala s ďábelským úsměvem sklenku na stůl. „Na mou věru ne, ale člověk dělá, co může.“

A vyřítila se z pokoje.

Paní Bonacieuxová ji viděla prchat, ale nemohla za ní.

Bylo jí jako lidem, jimž se zdá, že je někdo honí a oni se nemohou hnout z místa.

Uplynulo několik minut.

Před domem se rozlehl strašný hluk.

Každým okamžikem se paní Bonacieuxové zdálo, že se mylady vrátí, ale nikdo nešel.

Několikrát jí vyvstal studený pot na čele, žhnoucím horečkou; snad to bylo hrůzou.

Konečně zaslechla, jak vrzla otvíraná mříž, na schodišti se ozval dupot těžkých bot a zvonění ostruh. Prostorami se rozlehl hlahol zvučných hlasů, jež se stále blížily, až se jí zdálo, že slyší volat své jméno.

Pojednou vykřikla ohromnou radostí a skočila ke dveřím; poznala hlas d’Artagnanův.

„D’Artagnane! D’Artagnane!“ volala. „Jste to vy? Sem! Sem!“

„Constance, Constance!“ odpověděl jí hlas mladého muže.

V témž okamžiku povolily dveře cely, rozlétly se a do místnosti se vhrnulo několik mužů. Paní Bonacieuxová klesla do lenošky a nemohla se ani hnout.

D’Artagnan odhodil bambitku, z níž se ještě kouřilo, a klesl před svou milenkou na kolena. Athos zastrčil bambitku za pás; Porthos a Aramis zastrčili meče do pochev.

„Ach d’Artagnane! Můj milovaný d’Artagnane, přece jsi přišel, neoklamal jsi mne! Jsi to ty!“

„Ano, ano, Constance! Konečně jsme spolu!“

„Ach, co jen to ona říkala, že nepřijdeš! Ale já stále v skrytu doufala a nechtěla jsem prchnout! Ach, jak dobře jsem udělala, jak jsem šťastná!“

Při slově ona Athos, který již klidně usedl, náhle povstal.

„Ona? Jaká ona?“ ptal se d’Artagnan.

„Ale má společnice, jež mne z přátelství chtěla ukrýt před mými pronásledovateli. Domnívala se, že jste kardinálovi gardisté, a uprchla.“

„Vaše společnice?“ vzkřikl d’Artagnan a zbledl jako bílý závoj jeho milenky. „O jaké společnici to mluvíte?“

„O té, jejíž povoz čekal před bránou! Říkala, že je také vaší přítelkyní; prý jste jí o všem vyprávěl.“

„Její jméno, její jméno!“ křičel d’Artagnan. „Zapamatovala, jste si její jméno?“

„Ano, zaslechla jsem je, počkejte… Ale to je divné, nějak se mi točí hlava… Bože, před očima se mi dělá tma.“

„Ke mně, přátelé, ke mně! Má ledové ruce, dělá se jí špatně,“ volal d’Artagnan. „Ztrácí vědomí!“

Zatímco Porthos volal ze všech sil o pomoc, běžel Aramis ke stolku pro sklenku vody. Ale zarazil se, vida vytřeštěnou tvář Athosovu. Mušketýr stál u stolu a s očima vyjevenýma hrůzou se díval v strašlivé předtuše na jednu sklenici.

„Ne, to je nemožné! Takový zločin by Bůh nedopustil,“ mumlal.

„Vodu, vodu!“ křičel d’Artagnan, „vodu!“

„Ubohá, ubohá žena!“ šeptal Athos zlomeným hlasem. Pod d’Artagnanovými polibky otevřela paní Bonacieuxová znovu oči.

„Přichází k sobě!“ zvolal mladý muž. „Chválabohu!“

„Madame,“ řekl vtom Athos, „madame, při všem svatém, čí je ta prázdná sklenička?“

„Moje, pane…,“ odvětila mladá žena zmírajícím hlasem.

„A kdo vám nalil vína do té skleničky?“

„Ona.“

„Kdo ona?“

„Ach, už si vzpomínám,“ řekla paní Bonacieuxová, „hraběnka de Winter.“

Čtyři přátelé vykřikli jako jedním hlasem, Athos nejpronikavěji. V té chvíli paní Bonacieuxová všecka zsinala, zalomcovala jí tupá bolest a lapajíc dech padla do náručí Porthosovi a Aramisovi. D’Artagnan, pln nevýslovné úzkosti, chytil Athose za ruku.

„Jak? Ty myslíš…“

Nedořekl. Hlas se mu zlomil v pláč.

„Obávám se všeho,“ odvětil Athos a kousal se do rtů, aby zatajil povzdech.

„D’Artagnane, d’Artagnane! Kde jsi? Neopouštěj mne, vidíš, že umírám!“ sténala paní Bonacieuxová.

D’Artagnan pustil Athosovy ruce, jež křečovitě svíral, a běžel k ní. Její krásná tvář byla stažena křečí, ve skelných očích již nebylo pohledu, celým tělem probíhalo trhavé chvění, pot stékal po čele.

„Proboha, křičte, volejte; Porthosi, Aramisi, přiveďte pomoc!“

„Marné,“ pravil Athos, „všecko je marné; na jed, který ona nalije, není léku.“

„Pomoc! Pomoc!“ šeptala paní Bonacieuxová.

Poté sebrala všecky své síly, vzala jinochovu hlavu do svých dlaní, hleděla na něho chvíli tak, jako by v ten pohled promítala celou svou duši, a se srdceryvným výkřikem přitiskla své rty na jeho ústa.

„Constance, Constance!“ zvolal d’Artagnan.

Z úst mladé ženy se vydral vzdech a ovanul d’Artagnanovu tvář; ten vzdech byla její čistá a milující duše, jež stoupala k nebesům.

D’Artagnan svíral už v náručí jen mrtvé tělo.

Jinoch zoufale zasténal a klesl vedle své milenky, bledý a studený jako ona. Porthos se rozplakal, Aramis ukázal rukou k nebi, Athos se pokřižoval. V té chvíli se na prahu objevil muž takřka stejně bledý jako ti, kdo byli v místnosti; rozhlédl se kolem sebe a spatřil mrtvou paní Bonacieuxovou a omdlelého d’Artagnana.

Přišel právě v okamžiku největšího děsu, jaký následuje po velkých neštěstích.

„Přece jsem se nemýlil,“ pravil, „tamhle je pan d’Artagnan a vy jste jeho přátelé, pánové Athos, Porthos a Aramis.“

Přítomní, jejichž jména byla právě vyslovena, se na cizince s údivem zadívali; zdálo se jim, že ho také odněkud znají.

„Pánové,“ promluvil opět nově příchozí, „hledáte patrně stejně jako já ženu, která,“ dodal se strašným úsměškem, „jistě byla zde, neboť tu vidím mrtvolu!“

Tři přátelé stále ještě mlčeli. Cizincův hlas i jeho tvář jim někoho připomínaly, ale nemohli si vzpomenout, kdy a za jakých okolností se s ním sešli.

„Pánové,“ pokračoval cizinec, „nemůžete poznat člověka, jemuž jste pravděpodobně dvakrát zachránili život. Musím tedy říci své jméno: jsem lord de Winter, švagr té ženy.“

Tři přátelé vykřikli překvapením.

Athos šel k němu a podal mu ruku.

„Buďte nám vítán, mylorde,“ pravil, „vy patříte k nám.“

„Vyjel jsem z Portsmouthu pět hodin po ní,“ vysvětloval lord de Winter. „O tři hodiny později než ona jsem přibyl do Boulogne. V Saint-Omeru jsem byl už jen dvacet minut za ní, ale v Lilliersu jsem ztratil její stopu. Jel jsem namátkou dále, ptal jsem se po ní, kde jsem mohl, když tu jste mne tryskem předjeli. Poznal jsem pana d’Artagnana. Volal jsem za vámi, ale vy jste mi neodpověděli. Chtěl jsem dojet k vám, avšak můj kůň byl příliš unaven a nemohl jsem vám stačit. Ale přes všechen svůj spěch jste zřejmě přijeli ještě příliš pozdě!“

„Zde vidíte,“ pravil Athos a ukázal de Winterovi mrtvolu paní Bonacieuxové a omdlelého d’Artagnana; Porthos s Aramisem se ho pokoušeli přivést k vědomí.

„Jsou snad oba mrtvi?“ ptal se mrazivě lord de Winter.

„Naštěstí ne,“ odvětil Athos, „pan d’Artagnan pouze omdlel.“

„Nu, tím lépe!“ pravil lord de Winter.

V tom okamžiku otevřel d’Artagnan oči.

Vytrhl se Porthosovi a Aramisovi z rukou a vrhl se jako šílený na tělo své milenky.

Athos se zvedl a kráčel pomalu a slavnostně k svému příteli, něžně ho objal, a vida, že znovu propuká v pláč, řekl mu svým ušlechtilým a přesvědčivým hlasem:

„Buď muž, příteli! Jen ženy pláčou nad mrtvými, muži se za ně mstí.“

„Ano, ano!“ pravil d’Artagnan. „A jdeme-li se pomstít, veď mne, jsem připraven.“

Athos využil chvíle uvolnění, jež jeho nešťastnému příteli vnukla naděje na pomstu, a dal Porthosovi a Aramisovi znamení, aby šli vyhledat představenou.

Oba přátelé ji potkali na chodbě, ještě celou zmatenou a vyděšenou přívalem událostí.

Abatyše svolala ihned několik jeptišek, ač se tu proti všem klášterním předpisům octly v přítomnosti pěti mužů.

„Ctihodná matko,“ pravil Athos a přitáhl k sobě d’Artagnana, „odevzdávám vaší zbožné péči tělo této nešťastné ženy. Byla už na zemi andělem, andělský úděl čeká ji i v nebi. Naložte s ní jako s jednou ze sester. Přijdeme se jednou pomodlit na její hrob.“

D’Artagnan skryl svou tvář na Athosovu hruď a přidušeně zavzlykal.

„Plač jen,“ pravil Athos, „vyplač se, ty srdce plné lásky, mládí a života. Kéž bych dovedl plakat jako ty!“

A podpíraje s otcovskou laskavostí svého přítele, odváděl ho pryč. Dovedl těšit jako kněz, ten milý Athos, a jeho útěcha měla v sobě moudrost člověka, který mnoho vytrpěl.

Všech pět i se sluhy, kteří vedli za uzdu koně, vydalo se do města Béthune, jehož předměstí už bylo na dohled.

U první hospody zastavili.

„Což nepůjdeme hned za tou ženou?“ optal se d’Artagnan.

„Později. Musím ještě něco zařídit,“ odvětil Athos.

„Ale uteče nám,“ opáčil jinoch, „uteče nám, Athosi, a bude to pak tvá vina.“

„Ručím za ni,“ řekl Athos.

D’Artagnan měl v přítelova slova takovou důvěru, že i teď svěsil hlavu a vstoupil bez reptání do hospody.

Porthos s Aramisem se podívali na sebe; nešlo jim na rozum, jak může Athos dávat takové ujištění. Lord de Winter myslil, že to říká, jen aby utišil d’Artagnanovu bolest.

Když Athos zjistil, že je v hostinci pět volných pokojů, řekl: „Rozejděme se do svých ložnic, d’Artagnan má potřebí samoty, aby se mohl vyplakat a aby se vyspal. Klidně si odpočiňte, všechno za vás obstarám.“

„Myslím však, že vše, co nutno podniknout proti hraběnce, je mou věcí; je to má švagrová,“ řekl de Winter.

„A moje žena!“ dodal lakonicky Athos.

D’Artagnan se usmál; porozuměl, že si je Athos úplně jist svou pomstou, odhaluje-li takto své tajemství.

Porthos a Aramis se na sebe podívali a zbledli. Lord de Winter si pomyslil, že se Athos patrně zbláznil.

„Jděte jen každý do svého pokoje,“ pravil Athos, „a nechte mne jednat. Vidíte sami, že mne se to jako manžela týká v prvé řadě. Jenom od vás bych, d’Artagnane, něco chtěl: dejte mi, neztratil-li jste jej, papírek, jenž vypadl onomu muži zpod klobouku. Bylo na něm jméno vesnice…“

„Ach tak!“ vybuchl d’Artagnan, „už rozumím; to jméno psané její rukou…“

„Nu tak vidíš, že je Pánbůh na nebi,“ řekl Athos.

MUŽ V ČERVENÉM PLÁŠTI

Athosovo zoufalství ustoupilo jakési soustředěné bolesti, jež výtečným schopnostem jeho ducha dodala jasnozřivosti.

Oddal se cele jediné myšlence, myšlence na slib, který dal, a na odpovědnost, již tím vzal na sebe. Odešel až poslední do svého pokoje a poprosil předtím hostinského, aby mu opatřil mapu kraje. Sklonil se nad ní, prohlížel značky a poznal, že z Béthune do Armentieres vedou čtyři různé cesty. Nato dal zavolat sluhy.

Planchet, Grimaud, Mousqueton a Bazin ihned přišli a dostalo se jim od Athose vážných, jasných a přesných rozkazů.

Měli hned za svítání vyjít a dát se každý jinou cestou směrem k městečku Armentieres.

Planchet, jako ze všech nejchytřejší, měl jít cestou, kterou zmizel povoz, na nějž přátelé stříleli a s nímž zmizel, jak se pamatujeme, Rochefortův sluha. Athos posílal na zvědy napřed sluhy, neboť po dobu, co u něho a u jeho přátel sloužili, odhadl v každém z nich různé dobré vlastnosti.

A pak budí méně podezření, vyptávají-li se sluhové, než vyptávají-li se jejich páni, a najdou zpravidla více ochoty u lidí, na něž se obrátí. Konečně a za třetí mylady znala pány, ale neznala jejich sluhy; sluhové však znali výborně mylady.

Všichni čtyři se měli nazítří nejpozději v jedenáct hodin zase vrátit.

Kdyby objevili, kde se mylady skrývá, tři ji měli hlídat na místě a čtvrtý se měl vrátit do Béthune, aby uvědomil Athose a ukázal čtyřem přátelům cestu.

Když vše bylo zařízeno, sluhové se opět vzdálili. Nato Athos vstal, opásal se mečem, zahalil se do pláště a odešel z hostince. Bylo asi deset hodin.

V deset hodin je na venkově, jak známo, už jen velmi málo lidí na ulici. Athos však zřejmě hledal někoho, koho by se mohl optat.

Konečně potkal jakéhosi opožděného chodce, přistoupil k němu a položil mu krátkou otázku.

Muž, na něhož se obrátil, zděšeně couvl, ale pak ukázal mušketýrovi aspoň směr, jímž se má dát. Athos mu nabídl půl pistole za doprovod, avšak muž odmítl.

Athos vešel do ulice, kterou mu chodec prstem ukázal. Když došel na rozcestí, byl zas v koncích a nevěděl, jak dále. Protože na rozcestí mohl ještě nejspíše někoho potkat, zůstal tam chvíli stát.

Za okamžik přešel tudy opravdu nový pozdní chodec.

Athos se ho zeptal totéž, co prvního. Noční chodec se zatvářil stejně zděšeně jako prvý a odmítl opět Athose doprovodit; ukázal mu toliko rukou cestu, kterou se má dát.

Athos kráčel označeným směrem a došel na předměstí na opačném konci města, než kudy přijel se svými přáteli. Zde byl znovu na rozpacích a opět, potřetí již, se zastavil.

Naštěstí šel mimo žebrák. Přistoupil k Athosovi a požádal ho o almužnu. Athos mu nabídl dukát, doprovodí-li ho, kam chce jít.

Žebrák chvíli váhal, ale třpytivá mince mu nedala a vykročil na cestu před Athosem.

Když přišli na nároží, ukázal Athosovi z dálky malý, smutný, o samotě stojící domek. Athos tam zamířil, zatímco žebrák utíkal se svou odměnou, co mu nohy stačily, pryč.

Athos musil obejít celý domek, než našel v červeně natřené stěně dvířka. Skulinami v okenicích nepronikal ani paprsek světla, ani nejmenší šramot nenasvědčoval tomu, že je domek obydlen; byl temný a němý jako hrob.

Třikrát Athos zaklepal, avšak nikde se nic nehnulo. Teprve za chvíli po posledním zaklepání se uvnitř ozvaly kroky. Pak se dveře pootevřely a objevil se v nich vysoký bledý muž černých vlasů a vousů.

Athos mu tiše řekl několik slov a dlouhán mu naznačil, že může vstoupit. Athos bez váhání pokročil a dveře se za nimi zavřely.

Muž, jehož Athos tak dlouho a s takovou námahou hledal, uvedl Athose do své dílny, kde právě spojoval drátky chrastivé kosti nějaké kostry. Celé tělo bylo již spojeno, jen lebka ještě ležela na stole.

Všechno zařízení kolem nasvědčovalo tomu, že se ten, kdo zde bydlí, zabývá přírodními vědami. Byly tu skleněné nádoby s plazy, označené nálepkami podle druhů. Ve velkých rámech z černého dřeva blyštěly se jako smaragdy vyschlé ještěrky. Ze stropu a ze všech koutů místnosti visely chomáče divokých, pronikavě vonících rostlin, jež měly asi divotvornou moc, neznámou prostým lidem.

Jinak tu nebylo stopy po rodině, natož po nějaké čeledi; dlouhán obýval tento dům sám.

Athos se chladnokrevně a lhostejně rozhlédl po předmětech, které jsme právě popsali, a na mužovo vyzvání se posadil.

Poté mu vysvětlil, proč přišel a co od něho žádá. Ale sotva to vyřkl, neznámý muž couvl hrůzou a odmítl. Tu Athos vytáhl z kapsy malý lístek, na němž byly napsány dva řádky, opatřené podpisem a pečetí, a ukázal jej muži, který dal předtím najevo svůj odpor. Sotva dlouhán přečetl napsané řádky, zhlédl podpis a poznal pečeť, uklonil se na znamení, že už nic nenamítá a je ochoten ihned uposlechnout. Athos víc nechtěl. Vstal, pozdravil a odešel, kudy přišel, vrátil se do hostince a zavřel se ve svém pokoji.

Za svítání vstoupil d’Artagnan do jeho ložnice a ptal se, co budou dělat.

„Čekat,“ odvětil Athos.

Za chvíli nato dala představená mušketýrům vědět, že pohřeb bude o poledni.

O travičce nikdo nic nevěděl. Utekla asi zahradou, kde byly v písku nalezeny stopy jejích kroků; vrátka byla zavřena, klíč zmizel.

V stanovenou hodinu odebral se lord de Winter a jeho čtyři přátelé do kláštera.

Vyzváněly všechny zvony, kaple byla otevřena, mříž kůru zavřena. Uprostřed kůru bylo vystaveno mrtvé tělo oběti v šatě novicky. Po obou stranách kůru a za mřížemi se shromáždil celý sbor jeptišek. Naslouchaly odtud bohoslužbě a mísily svůj zpěv do zpěvu kněze, neviděny laickým lidem a samy jej nemohouce spatřit.

U dveří kaple d’Artagnan znovu pocítil, jak ho opouštějí síly. Obrátil se po Athosovi, ale Athos byl pryč.

Věren svému poslání mstitele, dal se Athos dovést do zahrady; zde, na písku, sledoval lehký krok té ženy, která všude, kudy prošla, nechávala za sebou krvavou stopu.

Došel až k malým skrytým vrátkům, jež vedla do lesa, otevřel je a zašel do houštin.

Teď zmizely všechny jeho dřívější pochyby; silnice, po které ujel povoz, vedla kolem lesa.

Athos šel kousek po ní s očima upřenýma k zemi.

Půdu pokrývaly malé krvavé skvrnky, pocházející buď z rány sluhy, který běžel s vozem, nebo z rány některého koně. Tři čtvrti míle odtud, asi padesát kroků od Festubertu, bylo zřetelně vidět větší krvavou skvrnu; půda v okolí byla udupána koňmi.

Mezi lesem a tímto udupaným místem byly tytéž drobné stopy jako v zahradě. Vůz tu asi zastavil.

V těchto místech vyšla mylady z lesa a nastoupila do kočáru. Spokojen s tímto výsledkem, jenž potvrzoval všechny jeho dohady, vrátil se Athos do hostince a našel tam Plancheta, který již na něho netrpělivě čekal. Vše se zběhlo tak, jak Athos předvídal.

Planchet šel po silnici. Jako Athos objevil stopy krve, jako Athos poznal místo, kde se koně zastavili. Ale pustil se dále než Athos a ve vesnici Festubert se zastavil v hospodě na skleničku. A tam se dozvěděl, aniž se musil vyptávat, že včera v půl deváté večer se tu musil zastavit jakýsi raněný muž, poněvadž nemohl dál. Doprovázel prý dámu, která cestovala v poštovním kočáru. Událost byla přičtena na vrub zlodějům, kteří v lese kočár přepadli a zastavili. Muž zůstal ve vesnici, žena dala přepřáhnout a pokračovala v jízdě.

Planchet hledal postilióna, který ji vezl, a našel ho. Dovezl dámu do Fromelles a z Fromelles prý odjela do Armentieres. Planchet se vydal kratší cestou a v sedm hodin byl v Armentieres. Byl tam jen jediný hostinec, hostinec U pošty.

Planchet tam zašel a vydával se za lokaje bez zaměstnání, který hledá místo. Nepotřeboval s lidmi v hostinci mluvit ani deset minut a už věděl, že tu večer v jedenáct hodin vystoupila nějaká samotná dáma, že si najala pokoj, zavolala hostinského a řekla mu, že se chce nějaký čas zde v okolí zdržet.

Planchetovi to stačilo. Běžel na místo smluvené schůzky a našel tam všechny tři sluhy. Rozestavil je jako hlídky u všech vchodů do hostince a šel pro Athose. Ten zrovna skončil s vyslýcháním Plancheta, když vešli ostatní přátelé.

Tváře všech byly ponuré, i jemná tvář Aramisova.

„Co budeme dělat?“ ptal se d’Artagnan.

„Čekat,“ odpověděl Athos.

Všichni se znovu odebrali do svých pokojů.

V osm hodin večer dal Athos rozkaz osedlat koně a uvědomil de

Wintera i své druhy, aby se připravili k výpravě. V malé chvilce byli všichni hotovi. Prohlédli své zbraně a přichystali je k boji. Athos sešel poslední a nalezl d’Artagnana už na koni; mladý muž hořel nedočkavostí.

„Jen trpělivost, ještě nám někdo chybí.“

Všichni se kolem sebe s údivem rozhlédli a marně shledávali v paměti, kdo je asi ten „někdo“, který jim má chybět.

V té chvíli přivedl Planchet Athosova koně a mušketýr se vyšvihl lehce do sedla.

„Počkejte na mne,“ řekl, „hned jsem tu.“

A tryskem odjel.

Za čtvrt hodiny se vskutku vrátil; doprovázel ho muž s maskou, zahalený do červeného pláště.

Lord de Winter a tři mušketýři na sebe vrhli tázavé pohledy. Ale nikdo nemohl druhým pranic vysvětlit, neboť nikdo toho muže neznal. Pomyslili si však, že to tak musí být, neboť se to dálo z rozkazu Athosova.

V devět hodin se malá tlupa, vedená Planchetem, vydala na cestu, po níž ujel povoz.

Smutná byla podívaná na těch šest mužů; jeli tiše, pohrouženi každý do svých myšlenek, zasmušilí jako zoufalství a ponuří jako trest.

SOUD

Byla bouřlivá a temná noc. Velké mraky se honily po obloze, přikrývajíce svou clonou hvězdný lesk. Měsíc měl vyjít až o půlnoci.

Čas od času bylo možno v záři blesku zhlédnout cestu, jež se bílá a opuštěná vinula před nimi. Jakmile blesk dohasl, ponořilo se opět všechno v tmu.

Co chvíli volal Athos za d’Artagnanem, který stále ujížděl napřed, aby se zařadil do čety; ale v následujícím okamžiku byl už jinoch opět v čele. Ovládala ho jediná myšlenka ujíždět vpřed.

Ve vší tichosti projeli Festubertem, kde zůstal raněný sluha, a pustili se podél richebourského lesa. Když přijeli do Herlieru, uhnul Planchet, který stále vedl celou tlupu, doleva.

Několikrát se lord de Winter, Porthos i Aramis snažili navázat řeč s mužem v červeném plášti, ale ten na každou jejich otázku odpovídal jen úklonem. Konečně pochopili, že má asi nějaký důvod, proč mlčí, a přestali na něho mluvit.

Bouře sílila stále víc, blesky se křižovaly, začínalo i hřmít, a vítr, ohlašující vichřici, čechral jezdcům vlasy i peří na kloboucích. Kavalkáda se rozjela tryskem.

Kousek za Fromelles bouře propukla. Jezdci rozvinuli pláště. Zbývalo urazit ještě tři míle; ujeli je za silného lijáku. D’Artagnan si sundal klobouk a nevzal si ani plášť. Bylo mu příjemné nechat si crčet vodu po horkém čele a po těle, jímž přebíhalo horečné chvění.

Když projeli Goskalem a byli již málem u cíle, vyskočil proti nim pojednou muž, skrytý dosud za stromem, kde ho nebylo vidět; vběhl až doprostřed cesty a položil prst na ústa.

Athos poznal Grimauda.

„Co je? Snad neodjela z Armentieres?“ zvolal d’Artagnan.

Grimaud zakýval, že ano.

D’Artagnan zaskřípal zuby.

„Ticho, d’Artagnane!“ zvolal Athos. „Já jsem vzal všechno na sebe, já se tedy budu Grimauda vyptávat.“

„Kde je?“ otázal se nato Athos. Grimaud natáhl ruku směrem k řece Lys.

„Daleko odtud?“ ptal se dále Athos.

Grimaud ukázal svému pánu ohnutý ukazováček.

„Sama?“ ptal se Athos.

Grimaud přisvědčil.

„Pánové,“ pravil Athos, „je sama, asi půl míle odtud směrem k řece.“

„Dobrá,“ řekl d’Artagnan, „veď nás, Grimaude.“

Grimaud zabočil do polí a celá kavalkáda se dala za ním. Asi po pěti stech krocích narazili na potok a přebrodili jej. Při svitu blesku zahlédli vesnici Enguinghem.

„Je to zde, Grimaude?“ otázal se Athos.

Grimaud zavrtěl záporně hlavou.

„Tiše tedy,“ řekl Athos.

A tlupa pokračovala v cestě.

Znovu se oslnivě zablesklo. Grimaud natáhl paži a v modravém světle ohnivého hada bylo možno rozeznat malý osamělý domek na břehu řeky, asi sto kroků od přívozu.

V jednom okně se svítilo.

„Jsme na místě,“ řekl Athos.

V té chvíli se před nimi zvedl nějaký muž, skrytý dosud v příkopě; byl to Mousqueton. Prstem ukázal na osvětlené okno.

„Je tam,“ řekl.

„A Bazin?“ ptal se Athos.

„Já hlídal okno, on hlídá dveře.“

„Dobrá, všichni jste věrní služebníci,“ pravil Athos.

Seskočil s koně, uzdu hodil Grimaudovi a zamířil k oknu. Ostatním dal znamení, aby obsadili dveře.

Domek byl obehnán živým plotem, asi tři stopy zvýši. Athos ho přeskočil a doplížil se až k oknu, jež nemělo okenic, ale bylo zpola zakryto staženými záclonami.

Vylezl na kamennou římsu, aby viděl nad záclony. Při světle lampy u zhasínajícího ohně uviděl sedět na stoličce ženu, zahalenou v tmavý plášť. Lokty měla opřeny o chatrný stůl, hlavu složenou v dlaně rukou, bílých jako ze slonoviny.

Nebylo jí vidět do tváře, ale Athosovy rty přelétl pochmurný úsměv; nebyla možná mýlka, je to ta, kterou hledají.

Vtom zařehtal kůň; mylady zvedla hlavu a zahlédla Athosovu bledou tvář, přitisknutou na okenní tabuli. Vykřikla.

Athos pochopil, že je poznán. Vyrazil kolenem a rukou okno, sklo se s třeskem vysypalo.

Mylady běžela ke dveřím a otevřela je; na prahu stál d’Artagnan, ještě bledší a ještě hrozivější než Athos.

Mylady vykřikla a ucouvla.

D’Artagnan myslil, že má ještě nějaký prostředek k útěku, a boje se, aby jim neunikla, vytáhl z opasku bambitku.

Ale Athos zvedl ruku.

„Schovej tu zbraň, d’Artagnane,“ pravil, „záleží na tom, aby tato žena byla odsouzena, a ne zavražděna. Měj ještě chvilku strpení, d’Artagnane, a budeš spokojen. Pojďte sem, pánové!“

D’Artagnan poslechl, neboť Athos mluvil slavnostním hlasem a vypadal jako soudce poslaný samým Bohem.

Za d’Artagnanem vstoupili Porthos, Aramis, lord de Winter a muž v červeném plášti.

Čtyři sluhové hlídali dveře a okno.

Mylady klesla na židli a vztáhla ruce před sebe, jako by chtěla zažehnat strašný přízrak. Když spatřila svého švagra, vykřikla hrůzou.

„Co žádáte?“ zvolala.

„Hledáme Charlotte Backsonovou, která nosila jméno nejprve hraběnky de La Fere a pak lady de Winter, baronky ze Sheffieldu,“ řekl Athos.

„To jsem já, já,“ zašeptala mylady na vrcholu hrůzy. „Co mi chcete?“

„Chceme vás soudit za vaše zločiny,“ mluvil dále Athos. „Můžete-li, ospravedlňte se, máte volnost se hájit. Pane d’Artagnane, na vás je, abyste první přednesl obžalobu.“

D’Artagnan vykročil.

„Před Bohem a před lidmi obviňuji tuto ženu, že otrávila Constance Bonacieuxovou, jež včera zemřela.“

Obrátil se k Porthosovi a Aramisovi.

„Dotvrzujeme svým slovem,“ řekli jedním hlasem oba mušketýři.

D’Artagnan pokračoval:

„Před Bohem a před lidmi obviňuji tuto ženu, že chtěla otrávit i mne samotného vínem, které mi poslala z Villeroi s podvrženým dopisem, jako by to bylo víno od mých přátel; ale Bůh mne zachránil. Místo mne zemřel však muž jménem Brisemont.“

„Dotvrzujeme svým slovem,“ řekli opět jednohlasně Porthos a Aramis.

„Před Bohem a před lidmi obviňuji tuto ženu, že mne přemlouvala, abych zabil barona de Wardes; a poněvadž pravdu této obžaloby nemůže dosvědčit nikdo jiný, dotvrzuji ji já sám svým slovem. Skončil jsem.“

A d’Artagnan přešel s Porthosem a Aramisem na druhou stranu světnice.

„Teď vy, mylorde!“ řekl Athos. Baron předstoupil.

„Před Bohem a před lidmi,“ pravil, „obviňuji tuto ženu, že dala zavraždit vévodu z Buckinghamu.“

„Vévoda z Buckinghamu je zavražděn?“ vykřikli jedním hlasem všichni přítomní.

„Ano,“ odvětil baron, „je zavražděn. Na vaše upozornění listem jsem dal tuto ženu zatknout a hlídat svému věrnému služebníku. Ona však podryla věrnost toho muže, vtiskla mu do ruky dýku a dosáhla, že zabil vévodu. Možná že právě v tuto chvíli platí Felton svou hlavou za zločin této zběsilé ženy.“

Odhalení neznámých jim zločinů vyvolalo mezi soudci hrůzu.

„To však ještě není vše,“ promluvil opět lord de Winter. „Můj bratr, který vás ustanovil svou dědičkou, zemřel ve třech hodinách podivnou nemocí, jež zanechala po těle namodralé skvrny. Mylady, jak zemřel váš manžel?“

„Hrůza!“ zvolali Porthos a Aramis.

„Vražednice Buckinghamova, vražednice Feltonova, vražednice mého bratra, volám vás na soud a prohlašuji, že nedostane-li se mi spravedlnosti, zjednám si ji sám.“

A lord de Winter se šel postavit vedle d’Artagnana, aby učinil místo dalšímu žalobci.

Mylady nechala klesnout hlavu do dlaní a snažila se sebrat své zmatené myšlenky, jež se jí rozvířily v smrtelné závrati.

„A teď dochází na mne,“ promluvil Athos zachvívaje se, jako se třese lev, spatří-li hada. „Vzal jsem si tuto ženu za choť přes odpor celé své rodiny. Dal jsem jí své bohatství, dal jsem jí své jméno. A jednoho dne jsem zpozoroval, že je znamenaná: na levém rameni má vypálený liliový květ.“

Mylady povstala a zvolala: „Vyzývám vás, abyste nalezli soud, který proti mně pravoplatně vyslovil toto pohanění! Vyzývám vás, abyste našli toho, kdo je vykonal!“

„Strpení,“ ozval se nato hlas. „Na to odpovím já!“ A předstoupil muž v červeném plášti.

„Kdo je ten člověk? Kdo je ten člověk?“ vzkřikla mylady, zchvácena děsem; uvolněné vlasy se jí zježily na zsinalé hlavě, jako by byly živé.

Oči všech se upřely na muže, jenž byl všem kromě Athose neznám.

Avšak i Athos na něj patřil se stejným úžasem jako druzí, neboť nevěděl, jak ten člověk je zapleten do strašného dramatu, jež se tu právě rozuzlovalo.

Neznámý muž popošel pomalým a slavnostním krokem k mylady, takže ho od ní dělil jen stůl, a sňal masku.

Mylady pozorovala několik vteřin s hrůzou jeho bledou tvář, vroubenou vlasy a černými licousy; v tom obličeji se zračila ledová nehybnost.

Náhle ucouvla až ke zdi a jala se chraplavým hlasem křičet:

„Ne, ne, to je ďábelské mámení! To není on! Pomoc! Pomoc!“ Vrhla se proti zdi, jako by si v ní chtěla rukama otevřít průchod.

„Kdo proboha jste?“ volali jeden přes druhého.

„Otažte se této ženy,“ pravil muž v červeném plášti, „vidíte, že mne správně poznala.“

„Kat z Lille! Kat z Lille!“ křičela mylady, šílená děsem, a opírala se křečovitě rukama o zeď, aby neupadla.

Všichni ustoupili stranou, jen muž s červeným pláštěm zůstal stát uprostřed světnice.

„Milost! Milost! Smilování!“ křičela mylady a klesla na kolena.

Neznámý počkal, až bylo ticho.

„Říkal jsem vám, že mne poznala!“ pravil poté. „Ano, jsem kat z Lille, a takový je můj příběh.“

Všichni na něho upřeli zraky a ohromeni čekali, až začne.

„Tato mladá žena byla už od svého časného mládí dívkou tak krásnou jako dnes. Byla jeptiškou v klášteře templářských benediktinek. V klášterním kostelíku sloužíval mše mladý kněz prostého věřícího srdce; usmyslila si, že ho svede, a povedlo se jí to. Byla by svedla i světce.

Oba již složili svaté, neodvolatelné sliby. Jejich poměr nemohl trvat déle, aniž se uvrhli do záhuby. Přemluvila ho tedy, aby odešli z kraje. Ale aby mohli společně utéci a uchýlit se do jiné části Francie, kde by mohli neznámi nerušeně žít, potřebovali peníze; ani jeden, ani druhý jich však neměli. A tak kněz ukradl posvátné nádoby a prodal je, ale když se již chystali k útěku, byli oba zatčeni.

Týden nato svedla ona žalářníkova syna a prchla. Mladý kněz byl odsouzen na deset let do želez a vypáleno mu potupné znamení. Byl jsem tehdy katem města Lille, jak vám ta žena řekla. Musil jsem odsouzenému vypálit znamení, a ten hříšník byl, pánové, můj bratr!

Přísahal jsem tehdy, že žena, která ho zničila, která byla více než jeho spoluvinicí, neboť ona ho svedla ke zločinu, musí s ním aspoň sdílet jeho trest. Vypátral jsem místo, kde se skrývala, pronásledoval jsem ji, dohonil, spoutal a vypálil jí totéž znamení, které jsem předtím musil vypálit svému bratru.

Nazítří po mém návratu do Lille podařilo se mému bratru také uprchnout. Obvinili mne, že jsem mu při tom byl nápomocen, a za trest jsem měl za něho zůstat ve vězení tak dlouho, dokud se sám nevrátí. Můj ubohý bratr nevěděl o tom soudním výroku. Dostihl tu ženu a prchli společně do Berry. Tam se mu povedlo dostat malou faru a tuto ženštinu vydával za svou sestru.

Pán, jemuž kraj s onou farností patřil, zhlédl domnělou sestru a zamiloval se do ní, zamiloval se tak, že jí nabídl sňatek. A tu ona opustila muže, jehož zničila, pro toho, jejž měla zničit, a stala se hraběnkou de La Fere…“

Zraky všech se obrátily k Athosovi, neboť de La Fere bylo jeho pravé jméno.

Athos kývl na znamení, že vše, co kat vyprávěl, je pravda.

„Šílený, zoufalý, rozhodnut zbavit se života, jemuž ona odňala vše, zač stálo žít, i čest i štěstí, vrátil se můj ubohý bratr do Lille, a dověděv se o odsouzení, jež mne za něho postihlo, vrátil se do žaláře a téhož večera se oběsil na okénku své cely.

Já musím doznat, že ti, kdož mne odsoudili, drželi slovo. Jakmile byla zjištěna totožnost mrtvoly, propustili mne na svobodu.

Takový je zločin, z něhož ji obviňuji, taková je příčina, proč byla poznamenána.“

„Pane d’Artagnane,“ promluvil opět Athos, „jakého trestu se domáháte proti této ženě?“

„Trestu smrti,“ odpověděl d’Artagnan.

„Mylorde de Winter,“ pokračoval Athos, „jaký trest přisuzujete vy této ženě?“

„Trest smrti,“ odpověděl lord de Winter.

„Pánové Porthosi a Aramisi, kteří jste jejími soudci,“ mluvil dále Athos, „jaký trest požadujete vy pro tuto ženu?“

„Trest smrti,“ odvětili oba mušketýři temným hlasem.

Mylady příšerně vyjekla a vlekla se po kolenou ke svým soudcům.

Athos vztáhl ruku a ukázal na ni.

„Charlotte Backsonová, hraběnko de La Fere, mylady de Winter, míra vašich zločinů již přetekla. Umíte-li nějakou modlitbu, pomodlete se, neboť došla jste odsouzení a zemřete.“

Po těch slovech, jež jí odnímala poslední naději, mylady povstala, vztyčila se naposled ve své pyšné štíhlosti a chtěla mluvit, ale síly jí selhaly; pronikl jí pocit, jako by ji mocná a neúprosná ruka uchopila za vlasy a neodvolatelně jako němý osud odvlékala pryč. Nepokusila se ani o odpor a vyšla z domku.

Lord de Winter, d’Artagnan, Athos, Porthos a Aramis vyšli za ní. Vzadu kráčeli sluhové.

Za nimi zůstala opuštěná světnice s rozbitým oknem a otevřenými dveřmi; čadící lampa smutně osvětlovala stůl.

POPRAVA

Bylo kolem půlnoci. Za městečkem Armentieres vycházel ubývající vykrojený měsíc, zarudlý ještě do krvava posledními stopami bouře.

V jeho kalném světle se matně rýsovaly tmavé obrysy domů a kostra vysoké prolamované zvonice. Naproti valila říčka Lys své vody, podobné roztavenému cínu; na druhém břehu bylo vidět temnou hradbu stromů, rýsujících se na bouřlivém nebi, pokrytém měděnými mraky, jež uprostřed noci budily zdání, jako by se teprve stmívalo. Nalevo trčel do výše starý, opuštěný mlýn s nehybnými lopatkovými křídly. V jeho sutinách vyrážela v pravidelných přestávkách ostré a jednotvárné houkání sova. Tu a tam po pláni, vlevo i vpravo od cesty, kterou se ubíral truchlivý průvod, čnělo do vzduchu několik nízkých zakrslých stromů, jež se podobaly nevzhledným trpaslíkům, kteří v této bludné hodině číhají skrčeni na kolemjdoucí.

Chvílemi rozklenul obzor v celé šíři větvitý blesk, hadovitě se zatetelil nad černou houští stromů a jako hrozná turecká šavle rozřízl nebe i vodu vedví. V ztěžklém vzduchu se nehnul ani větříček. Mrtvé ticho dusilo celou přírodu, půda byla vlhká a kluzká po přestálém dešti a osvěžené rostlinstvo se omamně rozvonělo.

Mylady odváděli dva sluhové; každý ji držel za jednu paži. Za nimi kráčel kat. Lord de Winter, d’Artagnan, Athos, Porthos a Aramis uzavírali průvod, sledováni ještě Planchetem a Bazinem.

Sluhové vedli mylady ke břehu řeky. Její ústa byla němá, ale oči hovořily s nevýslovnou výmluvností, spalujíce prosbou každého, na koho pohlédly.

Když se trochu vzdálili od ostatních, řekla sluhům:

„Dám vám každému tisíc pistolí, umožníte-li mi utéci. Vydáte-li mne však svým pánům, mám tu nablízku mstitele, těžce odpykáte mou smrt.“

Grimaud zaváhal. Mousqueton se třásl po celém těle.

Athos, který zaslechl myladin hlas, rychle přichvátal. Lord de Winter učinil totéž.

„Pošlete pryč tyto sluhy,“ pravil, „mluvila k nim, nejsou již spolehliví.“

Zavolali Plancheta a Bazina, kteří vystřídali Grimauda a Mousquetona.

Když přišli na břeh, kat přistoupil k mylady a svázal jí ruce a nohy.

Tehdy přerušila své mlčení a vykřikla:

„Jste zbabělci, bídní vrahové! Deset se vás sběhlo, abyste zardousili jedinou ženu! Ale mějte se na pozoru; nepřijdou-li mi na pomoc teď, najdou se jistě lidé, kteří mne pomstí!“

„Vy nejste žena,“ řekl chladně Athos, „a nepatříte vůbec k lidskému plemeni. Jste démon, který unikl z pekel, a my ho tam jen posíláme zpět.“

„Ach vy ctnostní pokrytci,“ vyhrkla opět mylady, „pomněte, že každý, kdo se jen dotkne mého jediného vlasu, je stejně vrahem!“

„Kat může zabíjet, a není přitom vrah,“ řekl muž v červeném plášti a třepl na jilec svého širokého meče. „Je to poslední soudce, Nachrichter, jak říkají naši sousedé Němci.“

A promlouvaje takto, svazoval ji. Mylady vyrazila několik divokých výkřiků, jejichž ponurá ozvěna zalehla do noci a doznívala v hlubinách lesa.

„Jsem-li vinna, spáchala-li jsem zločiny, z nichž jste mne nařkli,“ chroptěla mylady, „veďte mne před soud; nejste soudci, abyste měli právo mne odsoudit.“

„Navrhoval jsem vám Tyburn,“ řekl lord de Winter, „proč jste nepřijala?“

„Protože nechci zemřít!“ vykřikla mylady, trhajíc, svými pouty, „protože jsem ještě příliš mladá!“

„Žena, kterou jste otrávila v Béthune, byla ještě mladší než vy, paní, a přece je mrtva,“ řekl d’Artagnan.

„Vstoupím do kláštera, stanu se jeptiškou,“ úpěla dále mylady.

„Byla jste v klášteře,“ pravil kat, „utekla jste odtud, abyste zničila mého bratra.“

Mylady vykřikla hrůzou a klesla na kolena.

Kat ji zvedl a chtěl ji odvléci k loďce.

„Ach bože,“ křičela mylady, „vy mne chcete utopit?“

Její výkřiky měly v sobě něco tak srdcervoucího, že d’Artagnan, který ji zprvu nejzavileji pronásledoval, klesl na pařez, sklonil hlavu a zakryl si uši dlaněmi; přesto však slyšel stále její křik a hrozby.

Byl nejmladší ze všech a nemohl se přemoci, aby mu srdce nejihlo. „Ach, nemohu se už déle dívat na to strašlivé divadlo! Všechno se ve mně vzpírá, aby ta žena takto zemřela!“

Mylady zaslechla těch několik slov a záblesk naděje ji opět vzpamatoval.

„D’Artagnane! D’Artagnane!“ vykřikla, „rozpomeň se na to, že jsem tě milovala!“

Jinoch vstal a popošel k ní.

Avšak Athos se zdvihl, tasil meč a zastavil mu cestu.

„Učiníš-li ještě krok, d’Artagnane,“ řekl, „zkřížíme spolu zbraně.“

D’Artagnan klesl na kolena a začal se modlit.

„Kate, konej svou povinnost,“ promluvil dále Athos.

„Rád, Vaše Milosti,“ odpověděl kat. „Jako že jsem dobrý katolík, věřím pevně, že jednám správně, zbavím-li tuto ženu života.“

„Ano.“

Athos popošel k mylady.

„Odpouštím vám,“ pravil, „všechno zlo, jež jste na mně spáchala; odpouštím vám svou zničenou budoucnost, zhanobenou čest, pošpiněnou lásku; odpouštím vám, že jste navždy ohrozila mou spásu zoufalstvím, do něhož jste mne uvrhla. Zemřete v pokoji!“

Předstoupil lord de Winter.

„Odpouštím vám,“ řekl, „že jste otrávila mého bratra, že jste zavraždila Jeho Milost lorda Buckinghama; odpouštím vám smrt ubohého Feltona, odpouštím vám i úklady proti své vlastní osobě. Zemřete v pokoji!“

„A mně,“ řekl d’Artagnan, „mně odpusťte, paní, že jsem vydráždil váš hněv zlomyslným kouskem, který byl nehodný šlechtice; já vám za to odpouštím, že jste zavraždila mou ubohou přítelkyni a že jste se na mně chtěla tak krutě mstít. Odpouštím vám a pláču nad vámi. Zemřete v pokoji!“

„I am lost! I must die! (Jsem ztracena! Musím zemřít!)“ zašeptala anglicky mylady.

Nato se prudce vzchopila a zadívala se kol dokola jedním z těch pohledů, při nichž jako by z její tváře šlehal divoký plamen.

Ale neviděla nic.

Naslouchala, ale neuslyšela nic.

Měla kolem sebe jen nepřátele.

„Kde mám umřít?“ ptala se.

„Na druhém břehu,“ odvětil kat.

A odváděl ji do člunu; než do něho vkročil, podal mu Athos něco peněz.

„Zde je odměna za popravu,“ řekl. „Ať se vidí, že jednáme jako praví soudci.“

„Dobře,“ odvětil kat. „A nyní ať ta žena ví, že tu nekonám své řemeslo, nýbrž svou povinnost.“

A hodil peníze do řeky.

Nato člun odplul k levému břehu, odnášeje vinici i kata. Ostatní zůstali na pravém břehu. Jeden po druhém poklekli na kolena.

Loď klouzala pomalu po přívozním laně v příšeří bledého mraku, jehož odraz dopadal právě na vodu.

Bylo vidět, jak na druhém břehu přistali; lidské postavy se černě rýsovaly na zarudlém obzoru.

Během převozu podařilo se mylady uvolnit si provaz na nohou; když člun přirážel ke břehu, vyskočila lehce na pevninu a dala se na útěk.

Avšak půda byla vlhká; když užuž vybíhala na stráň, uklouzla a upadla.

Tu jí bezpochyby projela pověrčivá myšlenka: pochopila, že jí samo nebe odříká svou pomoc, a zůstala tak, jak klesla – s hlavou skloněnou dopředu a se svázanýma rukama.

Nato z druhého břehu zahlédli, jak kat pomalu zvedá obě paže, paprsek měsíce se zablyštěl na ostří širokého meče, obě paže dopadly dolů; zaznělo zasvištění meče, oběť naposled vykřikla – a pod ranou se zhroutil bezhlavý trup. Poté svlékl kat červený plášť, rozprostřel jej na zem, zabalil do něho tělo i s hlavou, zavázal čtyři konce, přehodil si břímě přes rameno a vstoupil s ním znovu do člunu.

Když připlul doprostřed řeky, zastavil běh člunu, přidržel břímě nad vodou a hlasitě zvolal:

„Nechť má průchod boží spravedlnost!“

A vhodil mrtvolu do nejhlubší tůně, jež se nad ní zavřela.

Tři dny nato vjížděli čtyři mušketýři do Paříže. Nepřekročili svou dovolenou a ještě týž večer se dostavili na obvyklou návštěvu k panu de Tréville.

„Nuže, pánové,“ ptal se jich ctihodný kapitán, „bavili jste se dobře na výletě?“

„Znamenitě!“ odpověděl Athos za sebe i za své druhy.

ZÁVĚR

Král dodržel slib, daný kardinálovi, že se z Paříže vrátí k La Rochelle, a šestého dne následujícího měsíce vyjel z hlavního města, celý ještě ohlušen zprávou, že byl Buckingham zavražděn. Královna, ačkoliv byla upozorněna, že muž, kterého tolik milovala, je v nebezpečí, nechtěla věřit, když jí řekli, že je mrtev. Zvolala dokonce nepředloženě: „To není pravda! Vždyť mi právě psal!“

Ale už nazítří musila osudné zprávě přece uvěřit. Přijel La Porte, který byl jako všichni zdržen v Anglii rozkazy Karla I., a přinesl královně Buckinghamův poslední posmrtný dar.

Radost králova byla veliká.

Nesnažil se ji ani v nejmenším nějak zatajovat a i před královnou ji dával okázale najevo. Ludvík XIII., jako všichni slaboši, postrádal velkodušnosti.

Avšak brzy padla na krále jeho stará trudnomyslnost. Byl z těch, jejichž čelo se nikdy nedovedlo vyjasnit nadlouho. Cítil, že jakmile se vrátí do ležení u La Rochelle, vezme na sebe opět jho, před nímž prchl; a přece se vrátil.

Kardinál ho fascinoval jako had a on byl ptáčkem, který přeletuje z větve na větev, aniž je s to uniknout jeho očím.

Návrat k La Rochelle byl proto také velice smutný.

Zvlášť naši čtyři přátelé budili podiv svých druhů; jeli družně bok po boku, ale s hlavou skloněnou, s očima zasmušilýma. Jen Athos zvedal občas své široké čelo, světlý záblesk zazářil mu v zraku, hořký úsměv přelétl rty; poté upadal opět v stejné zamyšlení jako jeho druhové.

Jakmile průvod dojel do nějakého města a doprovodil krále do jeho obydlí, šli naši čtyři přátelé ihned domů nebo se uchýlili do nějaké zastrčené hospůdky, ale nepopíjeli ani nehráli; hovořili jen tiše hlava u hlavy a přitom opatrně pokukovali, zda je někdo neposlouchá.

Jednoho dne se král zastavil, aby se pobavil honbou na straky. Naši čtyři přátelé nedbali této kratochvíle a uchýlili se podle svého zvyku do hospůdky při silnici.

Tu přijel tryskem od La Rochelle nějaký muž, zastavil se ve dveřích, aby vypil sklenku vína, a nahlédl dovnitř, kde seděli u stolu pohromadě čtyři mušketýři.

„Hola, pane d’Artagnane!“ zvolal náhle, „nešálí mne zrak a jste to opravdu vy?“

D’Artagnan zvedl hlavu a vykřikl radostí. Byl to jeho neznámý muž z Meungu, z ulice des Fossoyeurs a z Arrasu, jehož nazýval svým nešťastným stínem.

Tasil meč a vrhl se ke dveřím.

Avšak tentokrát neznámý neprchal, nýbrž naopak seskočil s koně a vyšel d’Artagnanovi vstříc.

„Konečně vás mám, pane!“ zvolal jinoch vzrušeně. „Tentokrát mi však neujdete.“

„Není to také nijak mým záměrem, pane, neboť tentokrát hledám já vás. Jménem krále vás zatýkám. Jste povinen vydat mi meč, a to bez jakéhokoliv odporu. Upozorňuji vás, že jde o hlavu.“

„Kdo jste?“ zeptal se d’Artagnan.

Sklonil meč, ale z ruky ho nedal.

„Jsem hrabě Rochefort, podkoní pana kardinála de Richelieu,“ odpověděl neznámý. „Mám rozkaz předvést vás Jeho Eminenci.“

„Vracíme se k Jeho Eminenci, pane hrabě,“ řekl Athos a pokročil kupředu, „a přijmete jistě od pana d’Artagnana čestné slovo, že pojede přímo k La Rochelle.“

„Mám jej vydat strážím, které ho doprovodí do tábora.“

„Tou stráží mu budeme my, pane, dáváme vám své šlechtické slovo; a stejně se vám zaručujeme, že nás pan d’Artagnan neopustí,“ dodal Athos, vraště obočí.

Hrabě Rochefort se ohlédl a viděl, že se Porthos a Aramis postavili mezi něho a dveře; pochopil, že je těmto čtyřem mužům vydán na milost a nemilost.

„Pánové,“ řekl, „odevzdá-li mi pan d’Artagnan svůj meč a zaváže se i svým čestným slovem, spokojím se vaším slibem, že ho sami dovedete do tábora Jeho Milosti pana kardinála.“

„Máte mé slovo, pane,“ odvětil d’Artagnan a pokročil k Rochefortovi, „zde je můj meč.“

„Hodí se mi to tím lépe,“ podotkl Rochefort, „že musím pokračovat v cestě.“

„Jel-li jste náhodou za mylady, marně byste se trmácel,“ řekl chladně Athos. „Tu už nenajdete.“

„Co se s ní stalo?“ ptal se rychle Rochefort.

„Vraťte se do tábora a dozvíte se to.“

Rochefort se na okamžik zamyslil, ale poněvadž už byli jen den cesty od Surgeres, kam až měl kardinál vyjet králi naproti, rozhodl se, že přistoupí na Athosovu radu a vrátí se s nimi.

Ostatně bude tak moci sám bdít nad zatčeným.

Jelo se dále.

Nazítří ve tři hodiny odpoledne dorazili do Surgeres.

Kardinál tam již Ludvíka XIII. vskutku očekával.

Ministr i král se nadmíru laskavě uvítali a blahopřáli si srdečně k šťastné náhodě, jež zbavila Francii zarputilého nepřítele, který proti ní popouzel celou Evropu.

Poté se kardinál, který již zvěděl od Rocheforta, že je d’Artagnan zatčen, a chtěl ho co nejdřív vidět, rozloučil s králem a pozval ho, aby se nazítří přišel podívat na dokončení práce s hrází.

Když se kardinál vracel do svého příbytku u mostu La Pierre, našel stát přede dveřmi domu, v němž bydlil, odzbrojeného d’Artagnana a tři mušketýry ve zbrani.

Tentokrát byl on silnější, a proto se na ně přísně podíval a očima i rukou pokynul d’Artagnanovi, aby šel za ním. D’Artagnan poslechl.

„Čekáme na tebe, d’Artagnane!“ volal za ním Athos dosti nahlas, aby to slyšel i kardinál.

Jeho Eminence pan kardinál svraštil obočí, zastavil se na okamžik, ale poté šel dále, nepromluviv ani slova.

D’Artagnan vešel za kardinálem a ke dveřím se postavila stráž.

Kardinál se odebral do místnosti, jež mu sloužila za pracovnu, a pokynul Rochefortovi, aby mladého mušketýra uvedl.

Rochefort uposlechl a sám se vzdálil.

D’Artagnan zůstal sám tváří v tvář kardinálovi.

Bylo to jejich druhé setkání a později se přiznal, že byl přesvědčen, že je to setkání poslední.

Richelieu zůstal stát, opřen o krb; mezi ním a d’Artagnanem byl stůl.

„Pane,“ promluvil kardinál, „byl jste zatčen na můj rozkaz.“

„Řekli mi to tak, monsignore.“

„Víte proč?“

„Nikoli, monsignore, neboť jediná věc, pro niž bych mohl být zatčen, je Vaší Eminenci dosud neznámá.“

Richelieu upřel na mladého muže svůj jestřábí pohled.

„Co tohle znamená?“ pravil.

„Nechť mi ráčí Vaše Milost dříve povědět, z jakých zločinů mne obviňuje; já jí pak řeknu, co jsem učinil.“

„Přičítají se vám zločiny, pro něž padly vyšší hlavy, než je vaše, pane!“ pravil kardinál.

„Které, monsignore?“ zeptal se d’Artagnan tak klidně, že to kardinála až udivilo.

„Jste obviněn, že jste si dopisoval s nepřáteli království, že jste vyzvěděl státní tajemství, že jste se pokusil jednat proti plánům svého generála a přivodil jejich nezdar.“

„A kdo mi to klade za vinu, monsignore?“ pravil d’Artagnan, jenž tušil, že ta obvinění pocházejí od mylady. „Žena, jež byla potupně poznamenána francouzskou spravedlností, žena, která se vdala za jednoho muže ve Francii a za druhého v Anglii, žena, jež otrávila svého druhého manžela a pokusila se otrávit i mne!“

„Co mi to vykládáte, pane?“ zvolal kardinál užasle, „a o jaké ženě to mluvíte?“

„O mylady de Winter,“ odvětil d’Artagnan. „Ano, o mylady, neboť Vaše Eminence bezpochyby neznala její zločiny, když ji poctila svou důvěrou.“

„Pane,“ odpověděl kardinál, „jestliže mylady de Winter vskutku spáchala zločiny, jež jste mi vyjmenoval, bude potrestána.“

„Už je potrestána, monsignore.“

„A kdo ji potrestal?“

„My.“

„Je ve vězení?“

„Je mrtvá!“

„Mrtvá!“ opakoval kardinál, nemoha uvěřit tomu, co slyšel. „Mrtvá! Opravdu jste řekl, že je mrtvá?“

„Třikrát se pokusila mne zabít, a odpustil jsem jí. Ale zabila ženu, kterou jsem miloval. Tehdy já i moji přátelé jsme ji zajali, podrobili soudu a odsoudili.“

A d’Artagnan vypravoval, jak mylady otrávila paní Bonacieuxovou v klášteře karmelitek, jak se v opuštěném domku konal nad ní soud a jak byla na břehu řeky Lys popravena.

Kardinál nemohl potlačit mrazivé zachvění; a nezachvěl se jen tak snadno!

Avšak pojednou jako by podlehl vlivu jisté němé myšlenky: jeho tvář dosud potemnělá se pozvolna vyjasňovala a za okamžik nabyla opět dokonalého klidu.

A řekl hlasem, jehož vlídnost byla v nápadném rozporu s jeho dřívější přísností:

„Tak vy jste se samovolně povýšili na soudce! Nepomyslili jste na to, že ten, kdo trestá, aniž je k tomu povolán, je sám vrahem?“

„Monsignore, přísahám, že jsem ani na okamžik nepomyslil na to hájit svou hlavu proti vám. Podstoupím každý trest, který mi Vaše Eminence přisoudí. Nelpím tolik na životě, abych se bál smrti.“

„Vím, jste nebojácný muž, pane,“ pravil kardinál téměř laskavě; „řeknu vám tedy předem, že budete opravdu souzen a odsouzen.“

„Jiný by možná Vaší Eminenci odpověděl, že má milost v kapse. Ale já se spokojím se slovy: Poroučejte, monsignore, jsem připraven.“

„Vy že máte milost?“ pravil Richelieu překvapeně.

„Ano, monsignore,“ odvětil d’Artagnan.

„Podepsanou kým? Králem?“

A kardinál pronesl ta slova se zřejmým pohrdáním.

„Ne, vámi, Eminence.“

„Mnou? Zbláznil jste se, pane?“

„Monsignore jistě pozná svůj rukopis.“

A d’Artagnan podal kardinálovi drahocenný list, který Athos odňal mylady a dal d’Artagnanovi jako ochranný štít s sebou.

Jeho Eminence kardinál Richelieu vzal list a zvolna četl, zdůrazňuje každou slabiku.

To, co nositel tohoto listu učinil a učiní, děje se na můj rozkaz a pro blaho země.

5. srpna 1628 Richelieu

Kardinál přečetl tyto řádky a hluboce se zamyslil; papír však d’Artagnanovi nevrátil.

Přemýšlí asi, jakým způsobem mne dá popravit, řekl si pro sebe d’Artagnan. Ale aťsi! Aspoň jednou uvidí, jak umírá šlechtic!

Mladý mušketýr byl právě v tom nejvhodnějším rozpoložení ducha, aby dovedl hrdinně zemřít.

Richelieu pořád ještě přemýšlel, svinoval a rozvinoval papír v rukou. Konečně zvedl hlavu, upřel svůj orlí zrak na tu poctivou, otevřenou a moudrou tvář, přečetl si v ní stopy slz a všech utrpení, jež za poslední měsíc prožila, a poněkolikáté již mu blesklo hlavou, jakou budoucnost má před sebou tento dvacetiletý jinoch a jaké služby by mohla prokázat obratnému pánu jeho činorodost, odvaha a bystrost.

Na druhé straně ho již častokrát poděsily zločiny, lačnost moci a ďábelský duch mylady.

Pocítil cosi jako tajnou radost, že je navždy zbaven tak nebezpečné spoluvinice.

Richelieu zamyšlen pomalu roztrhal papír, který mu d’Artagnan tak velkomyslně vydal. Jsem ztracen, pomyslil si d’Artagnan.

A hluboce se před kardinálem poklonil, jako by chtěl říci: „Staň se vůle boží.“

Kardinál popošel ke stolu, vstoje chopil se pera a připsal několik řádek na pergamen, který byl už ze tří čtvrtin popsán; poté naň přitiskl svou pečeť.

To je můj ortel, řekl si d’Artagnan. Ale aspoň mi ušetřil nudu Bastily a zdlouhavého soudu. To je vlastně od něho hezké.

„Zde máte, pane,“ pravil kardinál k jinochovi, „vzal jsem vám jeden papír, dávám vám za něj jiný. Chybí na něm jen jméno – to si vepíšete sám.“

D’Artagnan přijal váhavě papír a letmo si jej prohlédl.

Byl to dekret poručíka mušketýrů.

Klesl kardinálovi k nohám.

„Monsignore,“ pravil, „ode dneška patří můj život vám, učiňte s ním, jak se vám zlíbí. Ale nezasluhuji si takové přízně: mám tři přátele, kteří mají více zásluh a byli by hodnější té cti…“

„Jste statečný hoch, d’Artagnane,“ přerušil ho kardinál a poklepal mu přátelsky na rameno; byl rád, že se mu podařilo zvítězit nad touto vzpurnou povahou. „Naložte s tím dekretem, jak chcete; ale připomeňte si, že ačkoliv tam není vyplněno jméno, dávám jej vám.“

„Nikdy toho nezapomenu,“ odvětil d’Artagnan, „tím může být Vaše Eminence jista.“

Kardinál se obrátil a zvolal: „Rocheforte!“

Hrabě stál asi za dveřmi, neboť ihned vešel.

„Rocheforte,“ řekl kardinál, „zde vidíte pana d’Artagnana; přijímám ho mezi své přátele. Pěkně se spolu obejměte a umoudřete se, chcete-li, aby vám hlava seděla pevně na krku.“

Rochefort a d’Artagnan se objali jako pes s kočkou. Ale nešlo jinak, kardinál je bdělýma očima pozoroval.

Vyšli spolu z pokoje.

„Uvidíme se ještě, pane, viďte?“

„Kdykoliv vám bude libo,“ odsekl d’Artagnan.

„Příležitost se už najde,“ poznamenal Rochefort.

„Cože?“ ptal se Richelieu otvíraje dveře.

Oba mužové naladili tvář do úsměvu, stiskli si ruce a pozdravili Jeho Eminenci.

„Už jsme začínali být netrpěliví,“ pravil Athos.

„Však už jsem tu, přátelé!“ odvětil d’Artagnan, „a nejen svoboden, nýbrž dokonce vyznamenán.“

„Povíte nám to všechno?“

„Hned dnes večer.“

A vskutku, hned večer zašel d’Artagnan k Athosovi. Našel ho, jak zrovna prázdní láhev španělského vína. Věnoval se, jak víme, tomu zbožnému zaměstnání večer co večer.

Vyprávěl příteli vše, co se zběhlo mezi ním a kardinálem; posléze vytáhl z kapsy dekret a pravil:

„Patří nejpřirozeněji vám, drahý Athosi, vezměte si jej.“

Athos se usmál svým vlídným a půvabným úsměvem a odvětil:

„Příteli, pro Athose by to bylo příliš mnoho, pro hraběte de La Fere zase příliš málo. Jen si ten dekret nechte, patří vám. Však jste jej, Bohu budiž žalováno, hezky draze zaplatil.“

Od Athose zašel d’Artagnan k Porthosovi.

Našel ho v nádherných šatech, bohatě vyšívaných; prohlížel se zrovna v zrcadle.

„Ach, to jste vy, drahý příteli?“ řekl Porthos. „Jak mi ty šaty sluší, co říkáte?“

„Znamenitě,“ pravil d’Artagnan, „ale chci vám nabídnout jiné, které by vám slušely ještě líp.“

„Jaképak?“ ptal se Porthos.

„Stejnokroj poručíka mušketýrů.“

Vyprávěl Porthosovi svou rozmluvu s kardinálem a vytáhl nakonec z kapsy svůj dekret.

„Vezměte si jej, můj milý,“ pravil, „vpište nahoru své jméno a buďte mi dobrým představeným.“

Porthos se podíval na dekret, ale k velikému d’Artagnanovu podivu mu jej vrátil.

„Ano,“ pravil, „to by se mi nadmíru líbilo, jenže bych toho vyznamenání mnoho neužil. Za naší výpravy k La Rochelle zemřel manžel mé vévodkyně. Pokladnice po zemřelém mi otvírá náruč, ožením se tedy s vdovou. Podívejte se, zrovna jsem si zkoušel svatební šaty. Nechte si jen tu hodnost pro sebe, příteli.“

A vrátil dekret d’Artagnanovi.

Pak se jinoch vydal k Aramisovi.

Nalezl ho, jak klečí na klekátku, s čelem zabořeným v modlitební knize.

Vyprávěl mu všechno a potřetí vytáhl z kapsy svůj dekret.

„Přijměte vy ten dekret, příteli náš, naše světlo, náš neviditelný ochránče,“ pravil. „Více než kdo jiný si ho zasloužíte za svou moudrost a za rady, jež byly vždy korunovány šťastným výsledkem.“

„Ach běda, milý příteli!“ pravil Aramis. „Naše poslední příhody mi tolik zhnusily život, zvláště život meče. Tentokrát je mé rozhodnutí již neodvolatelné: jakmile bude obležení skončeno, vstoupím do řádu lazaristů. Nechte si ten dekret sám, d’Artagnane, pro vás se hodí vojenské zaměstnání, bude z vás srdnatý a odvážný kapitán.“

D’Artagnanovi zvlhly oči vděčností a zazářily radostí. Vrátil se k Athosovi, který ještě stále seděl za stolem a prohlížel si proti světlu poslední sklenku malaga.

„Oni mi také odmítli,“ řekl jinoch.

„Protože nikdo, drahý příteli, si toho víc nezaslouží než vy,“ pravil dobrosrdečně Athos.

A vzal pero, napsal na dekret d’Artagnanovo jméno a vrátil mu jej.

„Nebudu tedy už mít ani přátele,“ povzdychl si jinoch, „už nic, běda, než trpké vzpomínky…“

Složil si hlavu do dlaní a dvě těžké slzy mu skanuly po líci.

„Však jste ještě mlád,“ odvětil Athos, „a vaše trpké vzpomínky mají dost času, aby se změnily ve sladké!“

DOSLOV

La Rochelle, jíž se nedostalo podpory anglického loďstva ani vojska, slíbeného Buckinghamem, se po ročním obléhání vzdala. Kapitulace byla podepsána 28. října 1628.

Dne 23. prosince téhož roku slavil král svůj vjezd do Paříže. Pařížané mu připravili triumf, jako by se vracel opravdu z výpravy proti nepříteli, a ne proti Francouzům. Vjel do města předměstím Saint-Jacques pod slavobránami.

D’Artagnan nastoupil svou hodnost. Porthos vystoupil ze služby a během příštího roku se oženil s paní Coquenardovou; kýžená pokladnice obsahovala osmkrát sto tisíc liber.

Mousqueton dostal nádhernou livrej a vyplnil se mu ctižádostivý sen, po němž celý život toužil: jezdit za pozlaceným kočárem.

Aramis podnikl cestu do Lotrinska, poté zmizel a přestal svým přátelům vůbec psát. Později přišla zpráva od madame de Chevreuse, jež to svěřila několika svým milcům, že vstoupil do jistého kláštera v Nancy.

Bazin se stal řeholním bratrem.

Athos zůstal mušketýrem pod d’Artagnanovým velením až do roku 1631. V té době podnikl cestu do Tourainu, jejímž důsledkem bylo, že také vystoupil ze služby pod záminkou, že zdědil v Roussillonu nějaké malé dědictví.

Grimaud odešel s ním.

D’Artagnan se třikrát bil s Rochefortem a třikrát ho zranil. „Počtvrté vás už snad zabiji,“ pravil podávaje mu ruku, aby mu pomohl vstát.

„Bude asi pro nás oba lépe, když toho už necháme,“ odvětil raněný. „Jsem vlastně vaším přítelem víc, než si myslíte, neboť stačilo, abych byl řekl kardinálovi jen slůvko, hned jak jsme se prvně setkali, a byl byste přišel o hlavu.“ A objali se, tentokrát však doopravdy a bez postranních myšlenek.

Planchet dostal od Rocheforta hodnost seržanta u gardistů. Pan Bonacieux žil klidně dál, nevěda ani v nejmenším, co se stalo s jeho ženou; také se o to pranic nestaral. Jednoho dne byl tak neopatrný, že na sebe upamatoval kardinála. Kardinál mu dal vzkázat, že se postará, aby mu už nikdy nic nechybělo.

A opravdu, na druhý den v sedm hodin večer vyšel pan Bonacieux ze svého domu a odebral se do Louvru. Do ulice des Fossoyeurs se však už nevrátil. Ti, kdo byli, jak se zdá, do věci nejlépe zasvěceni, tvrdili, že je na byt a stravu v některém zámku na útraty Jeho šlechetné Eminence.