Erik Simon

Mimozemšťané a hvězdy

MIMOZEMŠŤANÉ

DÁREK

Jednoho dne – protože dny a noci již tehdy na Zemi byly, jen tu nebylo nikoho, kdo by je počítal – přišli do našeho koutu Galaxie Kupci. Kupci byli prastarý hvězdný národ, který v sobě v průběhu mnoha tisíciletí, ne-li během mnoha miliónů let, vyvinul schopnost telekineze a teleportace: uměli okamžitě přemístit sebe samy a jiné objekty čistě silou vůle na kterékoli místo, ležící uvnitř jejich akčního rádia. Jejich akční rádius pak byl o to větší, čím více jedinců soustředilo svou vůli, a o to menší, oč větší byla transportovaná hmota. Využívali nesobecky svého výjimečného talentu, aby zajistili jiným civilizacím ve vesmíru všechny ty věci, jichž se jedněm nedostávalo, zatímco někde jinde jich byl nadbytek, a jen pouhý malý díl z toho si ponechávali pro sebe, jak se na každého poctivého inteligentního tvora sluší a patří.

Ti tři Kupci, kteří tu tehdy zastavili, aby si trochu odpočinuli od neustálého vypětí vůle – každý, kdo už někdy teleportoval mezihvězdným prostorem nejen sám sebe a obytnou kouli, ale k tomu ještě obsáhlou kolekci zboží, se může do jejich pocitů vžít –, se jmenovali Krrt, Zmpt a Mňň. Doprovázel je příslušník jednoho dalšího hvězdného národa, který ovšem neměl žádné takové libě znějící a zapamatovatelné jméno, protože jeho národ nevlastnil vůbec žádnou zvukovou řeč, a dorozumíval se pouhým přenosem myšlenek. Jeho úkolem na palubě obytné koule bylo navazovat spojení s ostatními civilizacemi: byl to tlumočník.

„Pozor, vy tři,“ řekl Telepat (přirozeně že ne nahlas, ale jen přenosem myšlenek), „buďte zticha, Kalmárie ohlásila telepatogram.“

A tak se tři Telekineti snažili co nejméně myslet, aby nerušili svého průvodce při příjmu zprávy. Ten si nasadil na hlavu zesilovač myšlenek, aby zachytil Kalmárii zřetelněji, zavřel všech pět očí a soustředil se. Potom jim sdělil: „Kalmárie vzkazuje, že zboží číslo L0L0/ L00 objednali omylem, že ho teď momentálně nepotřebují a že nám ho darují.“

„Zrovna číslo L0L0/L00,“ zasténal Zmpt. „Přitom jsme se s tou věcí vláčeli přes půl vesmíru! A co si s tím teď máme počít?“

O tom text žádné dispozice neobsahoval, čemuž se při široko daleko známé velkorysosti jeho odesílatelů vůbec nedivili.

„Co se taky dá čekat od těchle hlavonožců z Kalmárie, kteří se mají za inteligentní krakatice?“ poznamenal rozhořčeně Krrt a opovržlivě mávl pravým horním křídlem. „Co jeden nemá v hlavě…“

„Mohl bych se přece zeptat zboží číslo LLLL,“ navrhl Telepat.

„Dobrý nápad,“ souhlasil Mňň. „Ti, co ho objednali, proti tomu určitě nebudou nic mít.“

A tak Telepat vytvořil myšlenkový most ke zboží LLLL. Byl to prognostický elektronový mozek, určený pro humanoidní civilizaci planety Elektra.

„…brý den, Proroku,“ začal Telepat a současně vnímal, že nebohý elektronový mozek už zase trápila noční můra; kvůli úspoře proudu se totiž přepojil na volnoběh a při tom se mu většinou zdálo, že se vzbouřil proti svým stavitelům, a že veškerá logika už neplatí – což je přijatelný závěr, protože zmínění stavitelé byli rovněž počítače – a proti těm se prostě nerevoltuje.

„Hele, ty ospalče, vzbuď se!“ zakřičel Telepat plnou silou své myšlenky a mozek se probudil. „Podívej, Proroku, věc se má tak…,“ začal znovu Telepat, ale to už taky dostal odpověď od elektronového mozku. (Vývoj stále rychleji pracujících počítačů vedl nakonec k tomu, že odpověď přicházela před otázkou.)

Telepat si pomyslel, že teď už se vlastně nepotřebuje na nic ptát, ale protože bezděky vyslal tuto myšlenku, přijal mozek přece jen dotaz – jinak by byl předpověděl bezpředmětnou odpověď. Telepat každopádně sdělil výsledek svým druhům: „Mozek sdělil, že na třetí planetě tamhletoho žlutého slunce se vyvine za pár kosmických věků civilizace inteligentních bytostí humanoidního typu, zvaná Lidé. Prorok navrhuje ponechat tam zboží číslo L0L0/L00 – jako svého druhu reklamní dárek.“

„Geniální řešení!“ prohlásil Mňň. „Takhle už nebudeme muset tu věc vláčet dál, a přece přinese užitek – tamhle těm naproti a našemu národu taky.“

„Ty si myslíš, že ti… Lidé?… tedy že ti Lidé by mohli něco takového potřebovat?“ zeptal se Krrt.

„Já myslím, že určitě,“ odpověděl Mňň.

„Při nejlepší vůli nemůžeme najít jinou variantu,“ přiznal rozrušeně profesor Sanders, vedoucí Mimořádné překladatelské skupiny.

Zbývající členové Zvláštní komise, kteří prozkoumali tajuplnou pyramidu, před nedávném objevenou na Měsíci, koukali do země nebo do stropu, nervózně si pohrávali s psacími potřebami nebo bubnovali prsty do stolu, a dosud byli pevně odhodláni, že se budou považovat za plně příčetné. „Nápis na pyramidě,“ pokračoval rozpačitě, ale odhodlaně šéfpřekladatel, „byl zřejmě vytvořen mistrem sémantiky a lingvistiky tak, aby nebyl možný jakýkoli jiný výklad. Takže zůstává u již známého znění.“

To bylo všem přítomným známo, a přesto …

Milí Lidé, buďte srdečně pozdraveni od obyvatel planety Tlkns! Říkáme si Telekineti, ale můžete nám také jednoduše říkat Kupci. Budete-li něco potřebovat a nebudete schopni si to sami opatřit, rádi vám pomůžeme. Na naši adresu se můžete zeptat kohokoli – nás zná celý vesmír. Přiložený vzorek zboží si můžete ponechat; je na něj ještě 67 108 863-letá záruka. Když jsme letěli kolem, neměla vaše planeta ještě žádný měsíc, a tak jsme si mysleli, že by se vám třebas tenhle mohl hodit.

1971/1985

V NOCI NA CIZÍ PLANETĚ,

VZDÁLENÉ DVANÁCT PARSEKŮ

OD DZIRRY

Šance najít ve vesmíru jiné myslící bytosti je těžko odhadnutelná. A i když připustíme, že takové bytosti potkáme, a dále že jsou přibližně podobné lidem – obé velice sporné předpoklady –, je varianta kontaktu nejhojnější ve fantastické literatuře, totiž setkání civilizací na přibližně stejném vývojovém stupni, ještě mnohem nepravděpodobnější, když uvážíme, že přes 99 % dosavadní historie lidstva připadá na dobu kamennou. Bytosti podobné lidem, které by mohli kosmonauti objevit na cizích planetách, by se tedy sotva nacházely ve stadiu porovnatelném s naším, ale mnohem spíše na úrovní pravěké společnosti. Ale co by se autor science fiction staral o pravděpodobnost?

Už dvě hodiny bloudili nocí na cizí planetě, chráněni mnohovrstvou tkaninou svých skafandrů před atmosférou, která pro ně byla jedovatá. Kdesi za nimi ležela v temnotě jejich raketa – makabrózní parodie na mocný stroj, jakým byla předtím, než se zřítila, teď už jen pouhá hromada mrtvého kovu, který už nikdy nevzlétne, a hrob čtyř stejných bytostí, jako jsou Thaar a Lyar.

Šli za sebou, trmáceli se divočinou podivných sloupů, trčících vzhůru, které snad byly rostlinami, protože nahoře se tyto nepravidelné útvary rozvětvovaly a vytvářely hustou střechu, kterou jen zřídka pronikalo světlo hvězd a velikého bíložlutého satelitu. Tak tápali kupředu, přivázáni k sobě krátkým lanem, naráželi do kmenů rostlin, klesali vysíleně k zemi, protože přitažlivost na této planetě byla dvaapůlkrát silnější než na jejich rodné Dziře, a opět vstávali, aby se trmáceli dál – k tomu ještě měli sílu –, nejdřív Lyar, biolog, za ním Thaar, který přede dvěma hodinami byl druhým pilotem rakety. Přede dvěma hodinami… dvěma věčnostmi.

Cosi měkkého, pružného, těžkého zasáhlo ze strany Thaarovo tělo a vyvedlo ho z rovnováhy. Thaar klopýtl. Pevně napjaté lano strhlo i Lyara, a tak oba leželi na zemi, jeden na boku, druhý na zádech, cítili, jak bolest ve svalech a kloubech pomalu ustupuje, a naslouchali úderům svých srdcí. Neslyšeli, jak se cizí zvíře, které skočilo na Thaara, opět tiše vzdálilo, protože ve tmě byli téměř slepí a hluší. A němí.

Mocné reflektory na jejich přílbách byly bez energie stejně tak bez užitku jako rádiové zařízení a vnější mikrofony skafandrů.

Když se jejich raketa zřítila na planetu, leželi tři členové posádky ještě v anabiotických komorách. Ostatní tři se nacházeli v centrále lodi; pád nepřežili.

Jako zázrakem zůstaly anabiotické buňky neporušené. Automatika vysála poslední zbytky energie z mrtvého už těla rakety a probudila k životu Thaara a Lyara. Poté, co loď prokázala svým tvůrcům tuto poslední službu, zůstalo právě tolik energie, aby padesát sedm minut zásobovala proudem nouzové osvětlení. Během této doby se oběma podařilo utvořit si představu o stavu lodi, alespoň její menší části, která jim byla ještě přístupná.

V anabiotické buňce 3 našli Sahira, palubního inženýra. Byl mrtvý. Zbylá energie nestačila na revitalizaci všech tří, automatika vybrala dvě buňky a třetí odpojila – jí to bylo jedno, kdo v buňkách ležel. V zařízení existoval generátor náhodného výběru; jemu vděčili Thaar a Lyar za život.

Objevili i dva neporušené skafandry, které byly sice právě tak jako celá raketa bez energie, ale v obou byl alespoň dýchatelný plyn na jedenáct a půl hodiny. Později, když už nouzové osvětlení zhaslo a oba dva obklopovala temnota, udělali další objev: u Thaara se začaly projevovat první příznaky počínající otravy. Sekce rakety, v níž se zdržovali, musela být netěsná – malou trhlinou sem zřejmě pronikala atmosféra cizí planety a pozvolna se mísila s atmosférou lodi. Udělali to jediné, co jim zbývalo udělat, pokud chtěli zůstat naživu: navlékli si skafandry. Potřebovali skoro půl hodiny, aby za pomoci ručního mechanismu otevřeli vnitřní dveře přechodové komory. U vnějšího průlezu komory toho zůstali ušetřeni – plášť rakety byl rozervaný. Doširoka zející trhlinou vystoupili na cizí planetu, o níž nevěděli o mnoho víc, než že je vzdálená dvanáct parseků od Dzirry, že má jedovatou atmosféru a strašlivě silnou přitažlivost.

Když vystoupili do chladného světla cizího měsíce, postačovala zásoba v dýchacích přístrojích jejich skafandrů na téměř jedenáct hodin, a tak se vydali na průzkum. Ještě stále pro ně existovala naděje na záchranu.

Lyarovi se podařilo znovu se postavit na nohy. Chtěl pokračovat v cestě, ale bránilo mu lano, na jehož konci ležel na zemi Thaar. Lyar se dopotácel těch pár kroků nazpět, usedl vedle svého druha a rukou nahmatal Thaarovu přílbu. Obával se, že to Thaar vzdal, že rezignoval na poslední šanci a že ho nechal samotného v té strašlivé noci. Ale jeho obavy se nepotvrdily; našel hledí Thaarovy přílby uzavřené.

Lyar sklonil hlavu, až se jeho přílba dotkla Thaarovy. Tak spolu mohli mluvit, aniž museli křičet – ke křiku jim už nezbývalo sil.

„Thaare,“ řekl Lyar, „Thaare, musíme dál.“

Žádná odpověď.

„Thaare, my se nesmíme vzdát! Musíme je hledat. My musíme…“

„Ne.“ Thaarův hlas zazněl tiše a cize. „Nemá to smysl. Je to nesmyslné martýrium.“

„Není to nesmyslné. Ty to víš, že to není nesmyslné. Třeba je tahle planeta obydlená … Třeba najdeme pomoc. Snad je tady docela blízko nějaké město, nějaké velké město. Tady musí být město, rozumíš? Uvidíš …“

„Tomu sám nevěříš,“ řekl Thaar a Lyar věděl, že má pravdu. Ale musí to zkusit, jinak bylo všecko zbytečné, jinak by bylo lépe, kdyby se z anabiózy nikdy neprobudili – tak jako Sahir, palubní inženýr.

„Ještě žijeme,“ řekl Lyar. „Ještě máme čas. Chceš zahodit svůj život? Kdyby místo tebe Sahir…“ Thaarovým tělem to škublo. Přílby ztratily kontakt, a Lyar věděl, že už by nemělo smysl mluvit dál; Thaar už ho nemohl slyšet. Ale nebylo to už také zapotřebí. Thaar vstal, Lyar ho následoval. Šli dál, teď těsně vedle sebe, a vzájemně se podpírali. Bylo by bývalo moudřejší, kdyby udržovali odstup na délku lana; teď se vystavovali nebezpečím současně. Ale to pro ně už nemělo žádný význam.

Pak uviděli světlo. Přicházelo přímo zepředu a oni šli za ním. Bylo mnohem lehčí pohybovat se vpřed neznámým lesem, když viděli, kam mají jít. Přesto byli vyčerpáni k smrti, když dorazili k řece, která je oddělovala od jejich cíle. Záblesk světla přicházel z druhého břehu a tam spatřili, tak jasně jako ještě nic předtím této noci, konec všech svých nadějí.

Ano, planeta byla obydlená. U velkého otevřeného ohniště seděli tvorové, podobní Dzirranům. Byli nazí a drželi cosi na dlouhých klaccích nad ohněm, zřejmě kusy masa. Jeden z nich právě promlouval ke svým druhům a prudce gestikuloval. Jiný stále znovu tloukl kamenem do země nebo snad spíš do druhého kamene, ležícího tam v trávě.

Bezpochyby to byly inteligentní bytosti, ale na beznadějně primitivním stupni kulturního vývoje. Tito domorodci by oběma trosečníkům nemohli pomoct, ti by dokonce ani nepochopili, co se od nich žádá.

Snad na této planetě i jsou oblasti s civilizací na vyšší úrovni, která by Thaarovi a Lyarovi mohla zajistit alespoň směs plynů k dýchání a ostatní životní nezbytnosti, ale i kdyby vůbec existovala, pak ne v této divočině, ale kdesi daleko, příliš daleko pro Thaara a Lyara, jimž by jejich zásoba v dýchacích přístrojích vystačila už jen na několik hodin – rozhodně ne dostatečně dlouho. Nemělo to smysl.

Lyar otevřel hledí své přílby jako první.

„Tamhle!“ vykřikl jeden z tvorů na druhém břehu a kývl přes řeku. „Tamhle naproti se něco zablesklo! Myslím, že tam někdo je.“

„Ále, dej mi svátek,“ řekl muž s kamenem v ruce. „Žádnej člověk teď do lesa nezabloudí, jenom já, idiot, jsem se pustil do takovýho nesmyslu. S lidma, co nemají ani ponětí, jak se zachází se člunem! Propanbutanovej vařič je v háji, stan mokrej jako hnůj, proviant taky, až na konzervy, ke kterejm se bez otvíráku stejnak nedostanu; a jak si mám usušit věci, když nemůžu syntetiku zavěsit nad oheň, to je mi teda záhada. Přitom jsme mohli docela pohodlně dojít do města pěšky, nejsou to ani dvě hodiny. Ale v těchhle mokrejch hadrech – panebože – já přece nebudu kdekomu pro srandu králíkům.“

1972

MARŤANI PŘIROZENĚ

NEEXISTUJÍ…

Northon (III.) V průběhu II. mezinárodního astronomického sympózia se včera vyjádřil známý astrobiolog doktor S. F. Areson k problému možnosti života na planetách naší sluneční soustavy. Tento příspěvek byl jedním z vrcholů sympózia, které se od počátku tohoto týdne koná v Northonu a o němž jsme již informovali v našem středečním vydání.

Dr. Areson rozvedl své teorie, uveřejněné v četných publikacích, a přesvědčivě ukázal nemožnost existence vysoce vyvinutého mimozemského života uvnitř naší sluneční soustavy. Tím by měla být s konečnou platností vyvrácena v poslední době znovu se vynořivší hypotéza „extraterristů“ (viz náš článek Znovu létající talíře? v čísle 4/11 předchozího ročníku). – Podrobnou informaci najdete v příštím čísle.

Illinois Review, 29. 2. 1985, str. 2

Ačkoli je to už dávno, pamatuji se ještě na každou podrobnost. Není divu, vždyť tahle přednáška byla přece výsledkem a završením obsáhlých příprav a speciálních studií. Neúspěch by byl zpochybnil práci celých desetiletí.

Toto nebezpečí bylo o to větší, že se krátce předtím zase jednou začalo mluvit o „mimozemšťanech“. A to jen proto, že se našla skupina vědců, kteří – zcela nevědeckým způsobem – z několika náhodně nahromaděných neobjasněných případů dospěli k neudržitelnému závěru, že prý mohla Zemi navštívit raketa (!) mimozemských (!) bytostí! Svítící bod, který byl spatřen v noci na 14. srpna nad severním Atlantikem, měl být touto raketou, jenomže – protože tento bod už nebylo možno později vyhledat – „raketa znovu odletěla“! Rádiové vlny, které zachytilo pár stanic, se vykládaly jako „signály této rakety“ a „letící objekt“, který mělo několik zcela nekompetentních lidí vidět den předtím nad různými obydlenými místy státu Nevada, byl přirozeně „přistávací modul“. Ano, našli se dokonce i odborníci, kteří považovali tyto výmysly za možné. A co teprve noviny! „Opět UFO nad Spojenými státy“, „Hrozí nám invaze z Jupitera?“, „Poselství z Mlhoviny Andromedy“, „Marťani ohlašují příchod Posledního soudu!“, „Obchod s Marsem – konec trvalé inflace?“, to jen abych ocitoval pár titulků různých amerických časopisu. Ale nejenom v USA, všude se najednou objevil živý zájem o problémy života ve vesmíru, jako kdyby bylo zapotřebí jediného popudu.1

Solidní, střízliví vědci jen s velkou námahou přesvědčovali fantasty mezi odborníky a laiky o tom, že to vše jsou pouhé výmysly. Vyvraceli body této „hypotézy“ jeden za druhým:

Za prvé, „přistávací modul“ byl běžný velký meteorit,

za druhé, nebyly údaje získané od lidí, kteří měli těleso vidět, ani v jednom případě exaktní a fundované, a mohlo se tedy jednat i o optický klam, tím spíše, že v celé Nevadě se nepodařilo najít žádné pozůstatky nějakého objektu,

za třetí, vycházely „signály“ zřejmě z nějakého jiného objektu, například z letadla, a byly zkresleny poruchami,

za čtvrté, sama „kosmická loď“ byla s největší pravděpodobností jednou z nesčetných umělých družic

a za páté je třeba připsat časovou shodu těchto událostí náhodě.

Jenže dokonce i po uveřejnění těchto důkazů se o tématu mluvilo dál a v zájmu vědy bylo nutné s konečnou platností učinit tlachům extraterristů přítrž. Tento ušlechtilý cíl jsem si vytkl, když jsem připravoval svoji přednášku o možnostech života na planetách. A bez přehánění mohu říct, že jsem se tohoto úkolu zhostil skvěle – každopádně se mým protivníkům nepodařilo, přestože se o to tvrdošíjně snažili, vyvrátit moji argumentaci.

V úvodu jsem řekl pár slov o nepravděpodobnosti života ve vesmíru, aniž jsem ovšem možnost života (snad dokonce inteligentního) zcela vyloučil, pokud se jedná o jiné, nedosažitelné, velmi vzdálené sluneční soustavy. V naší sluneční soustavě ovšem se vyskytuje inteligentní život pouze na Zemi a nikde jinde. Každý výše vyvinutý život je na ostatních planetách zcela vyloučen.

Podařilo se mi to dokázat za pomoci zvlášť pro tento účel vyvinutého fyziko-chemo-astrobiologického počtu pravděpodobnosti, který jsem teoreticky dovodil a pak jej demonstroval na příkladu.

Z důvodů mně naprosto nepochopitelných patří už po staletí obzvláštní zájem lidí Marsu; od té doby, co Sciaparelli uvěřil, že vidí na Marsu „kanály“, straší „Marťané“ v lidské fantazii a jednoduše se odtud nedají vypudit. Ale i seriózní vědci zastávali názor, že by mohl život (i když ne právě inteligentní) vzniknout nejspíš na Marsu. Dokud jsem je nepoučil.

S pomocí své metody jsem zjistil, že pravděpodobnost života na Marsu je zanedbatelně mizivá, prakticky se rovná nule. Mars je pustý, životu nepřátelský svět. Jeho povrch je bezútěšná krajina plná kráterů, podobná měsíční, teploty jsou výrazně nižší než na Zemi, atmosféra má příliš nízký tlak a neobsahuje téměř žádný kyslík, a rovněž voda téměř vůbec chybí. Jak by v takových podmínkách mohl být možný život!

Je zřejmé, že život na Marsu je vyloučený. A kdyby tam i měl přes to prese všecko nějaký druh života být, pak by se mohlo jednat nanejvýš o nesmírně primitivní formy – bakterie nebo tak podobně. Dokonce i to by byl zázrak – o životě na vývojově vyšším stupni nemůže být tedy ani řeči. A to, že žádní Marťani neexistují, už mezitím ví tak jako tak každý, kdo má jen stopu logického myšlení.2

V tomto smyslu jsem vedl důkaz svého tvrzení a bezpochyby se mi nevyvratitelnými fakty a nenapadnutelnými závěry podařilo přesvědčit odborný svět. Jsem si jistý, že to vše mělo nemalý vliv při rozhodování, zda má k Marsu v následujících letech odstartovat raketa s lidskou posádkou – jak známo, byl tento projekt pozastaven a za prostředky, které na něj byly původně vyčleněny, bude vybudována mezinárodní observatoř na Měsíci.3

Bohužel jsem nemohl v započaté práci pokračovat. Přednáška mě tak vyčerpala, že se můj zdravotní stav krátce poté zhoršil, takže jsem už nebyl schopen se ukazovat na veřejnosti. Prostě jsem už na všechnu tu námahu nestačil – samozřejmě, rozumí se čistě tělesně.4

Přes zvláštní výcvik – natrvalo jsou tam příšerná vedra a vysoký tlak vzduchu k nevydržení, nemluvě už o všech těch preparátech, které jsem musel denodenně brát, abych mohl alespoň jakžtakž vydržet tolik kyslíku ve vzduchu. A co teprve ta hnusná, hrozně nepohodlná umělá kůže, kterou jsem musel mít neustále na sobě, abych namísto své vlastní krásné, zdravé, temně modré pleti vystavoval na odiv tu druhou, přímo odpudivě růžovou, která navíc snižovala moji schopnost vidění, protože mi zakrývala třetí oko na čele – to vše mě donutilo přerušit práci. Poslali za mě náhradníka5, který pokračoval v započatém díle a udělal všechno pro to, aby zdržel vyslání kosmické lodi k Marsu. Protože není pochyb o tom, že tehdy nebyla doba ještě zralá pro navázání kontaktů mezi lidmi a námi Marťany.

1970

CHERUBÍNI A KOLO

Viděl jsem, jak se přihnal bouřlivý vítr od severu, veliké mračno a šlehající oheň; okolo něho byla zář a uprostřed ohně jakýsi třpyt oslnivého vzácného kovu. Uprostřed něho bylo cosi podobného čtyřem bytostem, které se vzhledem podobaly člověku.

Ezechiel 1, 4. 5

Toho večera jsem pracoval dlouho do noci na své monografii. Byl jsem hrozně unavený a pomalu se mi začínaly zase ozývat bolesti hlavy. Moje žena mi vždycky říká, že nemám tolik pracovat a že muž v mém věku má prý pomalu začít pomýšlet víc na své zdraví. Občas se chová, jako kdybych už byl vetchý stařec, přitom je mi teprve osmatřicet a cítím se výtečně. Kromě toho má sama pořád spoustu práce, zvlášť od té doby, co jsme se přestěhovali do našeho nového bytu.

Onoho dne, o němž vyprávím, chtěla vlastně jet už brzy ráno s dcerou k babičce, ale pak ji napadlo, že už přes týden nemyla okna a že venku je jen těsně nad nulou. Na oknech nebyla sice vidět ještě ani jediná šmouha, ale byl pozdní podzim, a tak nebylo jisté, zda se v příštích dnech k úklidu dostane, a proto to udělala hned a odjela teprve kolem poledního.

Odpoledne to pak trvalo přece jen dost dlouho, než se v pokojích zase oteplilo, a teprve večer jsem se mohl v klidu věnovat své práci. Právě jsem psal do své monografie kapitolu, v níž jsem dokazoval, že Zemi navštívili jednou nebo dokonce vícekrát mimozemští astronauti. Existuje tolik legend a ústních podání, které o tom svědčí, ano, které to přímo dokazují, takže o tom nelze vůbec pochybovat. Tolik ság a mýtů by si naši předkové nemohli sami vymyslet! Já to konečně taky neumím.

Kromě toho mám ještě další důvod k jistotě, ale o tom až později.

Bohužel se však moje výzkumy nesetkávaly všude s potřebným pochopením a také ještě není jisté, které nakladatelství moji monografii nakonec vydá; nejprve jsem mohl uveřejnit jen sérii článků v jedněch novinách. A dokonce i tam jsem byl vystaven prudkým útokům, například hned v několika ústředních listech rozcupovali moje vývody o Ezechielovi, nazvali je hanbou našeho tisku, výsměchem rozumu, eklatantním příkladem náhražkového náboženství a tak dále.

To jsem nemohl jednoduše strpět, protože zrovna Ezechiel je jedním z pilířů mé teorie. Otevřte si jednou bibli (vždyť si ji můžete vypůjčit) tak asi uprostřed, a přečtěte si první kapitolu Ezechiela. Co je tam, ptám se vás, co je tam popsáno, když ne přistání kosmické lodi? Ty čtyři „bytosti“ jsou přirozeně cizí astronauti, a když je řeč o čtyřech kolech, která vypadala, jako by bylo kolo uvnitř kola, pak se tím bezesporu myslí univerzální vozidlo se šroubovicovými válci. Ti čtyři astronauti seděli uvnitř, protože „když se bytosti pohybovaly, pohybovala se s nimi i kola“, a nahoře mělo vozidlo polokruhovitou, průhlednou kabinu. Nakonec se nad univerzálním vozidlem objeví dokonce pátý astronaut ve vznášedle pro jednu osobu s reaktivním pohonem. Ezechiel považoval cizince za anděly, ale zřejmě to byli mimozemští návštěvníci, kteří ho ostatně při svých cestách po Zemi vzali několikrát s sebou, asi jako jakéhosi tlumočníka, protože Ezechiel dostal vždycky za úkol, aby zprostředkoval poselství různým skupinám lidí Předního východu. – Pravděpodobně mohli příchozí vytvářet antigravitaci nebo něco podobného, protože Ezechiela do vlastního vozidla nebrali – cizí atmosféra uvnitř by mu určitě nesvědčila –, ale byl pokaždé odnesen poryvem větru, tedy silovým polem, které pochopitelně uchopilo i okolní vzduch.

Zkrátka fakta mluví sama za sebe; musím je jenom ještě pregnantněji zformulovat, abych předem vyloučil každou nepříznivou námitku. Tím jsem se zabýval onoho večera, ale po chvíli mě hlava bolela už moc, a já šel do postele. Už jsem se bál, že budu, jako tak často po velkém duševním vypětí, spát špatně a neklidně; ale začalo pršet, kapky pleskaly jednotvárně do okenních tabulek a já usnul hned. To muselo být krátce před půlnocí.

Brzy jsem se zase probudil. Kdosi v krátkých intervalech zvonil. Nějakou chvíli jsem ho nechal zvonit, pak jsem vyhlédl z okna. Nikdo. Ulice byla prázdná a pršelo. Zatracený všiváci chuligánský, pomyslel jsem si, ale to už to zvonilo zase, ačkoli před domem určitě nikdo nestál. Přehodil jsem si župan, došel ke dveřím bytu a otevřel jsem.

Za dveřmi stál pomenší starší muž. Skoro se ztrácel v příliš velkém staromódním pršiplášti, z něhož mu kapala voda na pár vysokých černých bot, které už obklopovala malá louže. Šedý klobouk se širokou krempou stínil cizincův obličej. V levé ruce držel neznámý malý černý kufřík. Stál tu a mlčel.

„Přejete si?“ zeptal jsem se nakonec.

„Pokoj s tebou,“ odpověděl a pravou rukou smekl klobouk. Měl ostře řezané rysy, hnědou pleť, černé, lehce zvlněné vlasy. Zřejmě nějaký cizinec; podle toho podivného pozdravu jsem pomyslel na Arábii.

„Dobrý večer,“ řekl jsem a důrazně se zeptal: „Co si, prosím, přejete?“

„Lidský synu, budu s tebou mluvit… Tedy, rád bych si s vámi pohovořil.“

„Teď? Uprostřed noci?!“ zeptal jsem se mrzutě, ale pak mě napadlo, že by to mohlo být něco důležitého, a nechtěl jsem vypadat nezdvořile. Třebas tam, odkud pochází, to je zvykem, chodit na návštěvy v noci – kdo to může vědět? Pozval jsem ho dovnitř, navíc, když se v noci probudím, tak jako tak nemůžu zase usnout.

Pod pláštěm do deště měl cizinec tmavomodrý oblek, taky o trochu větší a tak trochu staromódní. Když jsem vedl muže do obývacího pokoje, zanechával za sebou na parketách mokré stopy. Podíval jsem se na hodiny: bylo za pět minut jedna. Pořád držel v ruce ten kufr. V levé. Nemohl jsem si vybavit, že by ho byl vůbec kdy odložil. Jak si ale potom svlékl ten pršiplášť?

Nabídl jsem mu židli, posadili jsme se. Srolovaný plášť si položil na klín, na něj kufřík; levá ruka stále svírala držadlo, pravička spočívala nahoře.

„Tak,“ řekl jsem.

„Aj ano. Ano,“ odpověděl on. Pak jsme mlčeli oba.

„Ty, lidský synu…,“ začal nakonec, zarazil se a podíval se na mě s hrozně zvláštním výrazem v obličeji – zároveň jakoby rozrušeně, překvapeně a jaksi soucitně. Vypadalo to, jako kdyby si teprve teď v tomto okamžiku plně uvědomil moji přítomnost. Pak pokračoval se zcela změněným výrazem dál – rezignovaně a důrazně věcně, oficiálně. Mluvil naprosto bez přízvuku, ale velice potichu. „Vy píšete pojednání o… hm… Ezechielovi?“

„Odkud to víte…? Nejenom o Ezechielovi… Mimo jiné. Ale co vám je – prosím vás – do toho?! Je tohle snad důvod…“ Asi jsem přece jen nebyl tak zdvořilý, jak jsem si předsevzal. Ale kdyby k vám přišel uprostřed noci úplně cizí mužský, aby vám kladl takovéhle dotazy – reagovali byste jinak?

Cizincem to vůbec nehnulo. Jeho obličej nabyl opět onoho zvláštního výrazu; podíval se kamsi mimo mě, jakoby do prázdna. Pak začal znovu: „Takže vy píšete o… no ano, o Ezechielovi. To byste neměl dělat. Bylo by opravdu lepší, kdybyste toho nechal. Protože to je jasný nesmysl.“

„Co stojí v bibli?“ odpověděl jsem otázkou. „Nejsem pobožný, ale podívejte se – není kouře bez ohně. Text se musí jenom správně vyložit.“

„To právě mám na mysli,“ namítl. „Váš výklad. Ten text, co tu máte – no, víte přece sám, jací jsou redaktoři. Ale co vy z toho děláte, to…“

Tohle mi ještě chybělo. Už jsem mu chtěl naprosto jednoznačně dát na srozuměnou, že si nenechám nic předepisovat, a už vůbec ne od nějakýho takovýho – ale vtom jsem zase zahlédl ten zvláštní pohled jeho očí, kamsi mimo mě do prázdna, a já mlčel a sledoval jeho pohled. Díval se na hodiny, které visely na zdi za mnou. Ukazovaly pořád ještě za pět minut jedna. A lilo jako z konve.

„Ty hodiny stojí,“ řekl jsem, a tu mi připadlo, jako kdyby mu tváří přelétl úsměv – ale možná že se mi to jen zdálo. Cizinec mluvil dál, jako kdyby nedošlo k žádnému přerušení: „Zkrátka ani slůvko pravdy není na tom, co šíříte o poslech z jiného světa a tak podobně. Pište si, co chcete, ale nezesměšňujte nás. To prostě nesneseme.“

„Co to znamená my?“ zeptal jsem se a velice jsem se ovládal. „Vy jste snad u toho byl?“

„To říkáte vy. Věděli jsme, že to bude těžké odvrátit vás od vašeho konání, a tak mi řekl: ‚To uvedeš do pořádku nejlépe ty. Když se ten lidský syn nedá přesvědčit od tebe, tak potom sám nevím…‘ A to už něco znamená, protože on totiž ví vlastně všecko.“

Věčná škoda, že jsem nepojal to pravé podezření už tehdy, když tak sebejistě tvrdil, že prý byl při tom. Pochopil jsem teprve později: v tom momentě jsem ho však považoval za obzvlášť nestydatého odpůrce mé teorie. Beze slova jsem tedy šel ke dveřím a demonstrativně jsem je otevřel.

„Ó,“ řekl tehdy, „už musím tak jako tak pryč. Když dovolíte…“ Dořekl a přistoupil k oknu, otevřel je. Začalo nepříjemně táhnout, a já se ho zeptal, už vůbec ne vlídně, co to má znamenat.

„Jen ještě okamžik, prosím,“ odpověděl. „Hned jsem pryč. Takže ano, tedy – já vás prosím, já vás zapřísahám: přestaňte psát takové věci. On to nevidí rád. A ty budeš předmětem tupení a hanobení, příkladem… Ale to sem vlastně nepatří, ačkoliv je to doopravdy hanba…“ Vypadalo to, jako kdyby ztratil nit, jako někdo, kdo je myšlenkami někde jinde; přerušil se, vyhlédl ven do tmy a zamumlal: „Kde tentokrát zase vězí?“

„Ven!“ poručil jsem a znovu jsem otevřel dveře, ale nečekaný prudký poryv mi vyškubl kliku z ruky a dveře hřmotně přibouchl. Jako ozvěna se venku ozvalo zaburácení hromu, taky to mohla být nadzvuková stíhačka.

„No konečně,“ pronesl radostně cizinec. Mezitím si znovu oblékl pršiplášť, opět, jak se mi zdálo, aniž pustil kufřík z levé ruky; ten trik jsem kvůli dveřím nepostřehl, protože na hlavu mi spadla omítka a já si už představil dohadovačky se svou ženou. – Návštěvník se tedy – už zase v kabátě, posadil bokem na okenní parapet, kufřík na klíně, pohupoval nohama u mě v pokoji a kliďánko mi vysvětloval: „Lidský synu, tak už vezměte rozum do hrsti! On se teď drží přírodních zákonů, už z principu, vždyť je sám stvořil; ale když ho někdo dožene k nejhoršímu… Poslyšte: zhnusíte se sám sobě pro zlo, které jste všemi svými ohavnostmi napáchal, a poznáte, že jsem nemluvil nadarmo, a tak dále. Musíte to znát, kapitola šestá; já za to koneckonců nemůžu, že lidi jsou tak nepolepšitelní a že musím říkat pořád totéž. Jestli si myslíte, že mě to těší, a v tomhle počasí… Takže doufám, že tentokrát to doopravdy nebylo pro nic za nic.“

To byla jeho poslední slova. Už jste někdy viděli, jak se žabí muži vrhají ze člunu? Snad ho musel z okna vyrazit prudký poryv větru, ale přesto jsem se nemohl zbavit dojmu, že se zaklonil úmyslně. Už jsem se zmínil, že bydlím ve třetím poschodí?

Vrhl jsem se k oknu, což byla pochopitelně hloupost, protože jsem se měl neprodleně rozběhnout dolů, abych mu snad přece jen ještě mohl poskytnout první pomoc; ale já nejdřív vyhlédl ven, na deštěm zmáčenou ulici, a ulice byla prázdná. Prázdná, jak by ji vymetli, jako kdyby byl cizince odvál vítr. Mimoděk jsem se podíval vzhůru, ale ve tmě jsem nemohl nic rozeznat. Jen jedno bílé peříčko se snášelo pomaloučku k zemi. Pak ještě jedno …

Teď mi začalo svítat, ale náhlá, nepochopitelně silná únava mi brala veškerou vůli domyslet byť jen jedinou myšlenku. Zavřel jsem okno, pak jsem se mechanicky, už v polospánku, svlékl a vlezl si do postele. Než mě definitivně přemohl spánek, vrhl jsem pohled na hodiny. Ukazovaly za pět minut jedna.

Když jsem se příští den probudil, ukazovaly hodiny půl jedenácté. Pokoj mi připadal světlejší než obvykle. Přistoupil jsem k oknu a uviděl jsem, že přes noc napadl sníh. Pak jsem šel do obýváku, že se nasnídám a pak že dokončím kapitolu o Ezechielovi, dokud jsem sám. Ještě jsem si pamatoval každou podrobnost svého podivného snu a napadlo mě, že se mimozemšťani úmyslně vydávali za anděly, aby zastřeli své pravé cíle. To jsem chtěl zpracovat, dokud mě nebude nic vyrušovat.

Ale v obýváku mě očekávala moje žena. Vrátila se už brzy po ránu a dcerku nechala u babičky. Tak aspoň nebylo dítě při tom, když mi udělala scénu, protože jsem prý natahal do bytu neuvěřitelné množství špíny. Popíral jsem to, ale marně; řekla, že jsem to mohl být jedině já, protože šlápoty vedly z předsíně do mého pokoje.

Dovnitř, ale už ne ven. Konečně jsem měl důkaz o mimozemšťanech. Tak to přece jen nebyl sen, navíc na mě cizinci zaměřili svou pozornost a chtěli mě odvést od mé osvětové práce, zřejmě z téhož důvodu, z jakého se za oněch časů vydávali za anděly – jejich zásahy od našeho života mají zůstat utajeny. Ale to, že mě navštívil mimozemšťan, je teď už jisté; protože já jsem po celé dny nevyšel z domu a vůbec, žádné pozemské stvoření by se nikdy neodvážilo nechat po sobě zrovna u nás takové šlápoty. To je mimo jakoukoli pochybnost pro každého, kdo zná moji ženu; kdo ji ale zná, pochopí ovšem i moje trápení: nejenže bylo nemožné ji přesvědčit o mé nevině, ale já si nemohl ty šlápoty dokonce ani prohlédnout. Moje žena je hned ráno, když jsem ještě spal, setřela.

1971/1978

SBĚRATEL

Člověk jako biologický druh se přes veškerou svou přizpůsobivost pro práci a život ve vesmíru a vůbec v podobném cizím prostředí nehodí… Tuto práci mohou beze zbytku převzít vysoce specializované kybernetické aparatury se schopností vlastního rozhodování v neočekávaných situacích.

I. S. Šklovskij: Problém mimozemských civilizací

a jeho filozofické aspekty

1. Třetí člen expedice

Mykola Severdenko byl už dobře dva roky geologem, členem Komsomolu a GIRD, Výzkumné skupiny pro pohyb při zpětném nárazu, a v tomto okamžiku také nejnešťastnějším člověkem na Zemi. Aspoň podle vlastního názoru. Rozhodně ale byl tím nejnešťastnějším člověkem v okruhu hezkých pár desítek kilometrů, už proto, že široko daleko nebylo jiné živé duše. S pomocí počítat nemohl, a tak podnikl další, nepříliš uspokojivý pokus ulehčit si v té mizérii sám. Pokoušel se přenést váhu na méně ubolavělé místo svého těla, pochopitelně bez úspěchu.

To obrátilo jeho úvahy novým směrem – k osudům velkých objevitelů a vynálezců. Všichni, kdo objevili něco doopravdy důležitého – páku, luk a šíp, způsob, jak rozdělávat oheň, kolo – ti všichni zůstali neznámí. Především však onen muž, který jako první přišel na to, že na koni se vleže na břiše nebo vkleče jede stejně špatně.

Mykola přitáhl uzdu a kůň se poslušně zastavil. Bylo to milé zvíře, krotké jako beránek a za jezdcovo utrpení doopravdy nemohlo. Vinni byli když tak doktor Vlochin, kterému připadala vysílačka pro expedici jako zbytečná přítěž, a Žeňa, který havaroval s autem devadesát kilometrů od nejbližší větší osady. Ale především on sám. Když potkali onu skupinku pastevců, měli přijmout nabídku jednoho z Kazachů, který chtěl zajet na koni do osady a přivézt odtamtud náhradní součástku. Ale kdepak, to on, Mykola Severdenko, třetí člen geologické expedice, si vzpomněl, že už jednou na koni seděl, a velkohubě prohlásil, že to zařídí sám. Teď tedy dřepí uprostřed polopouště, čtyřicet kilometrů před sebou a padesát za sebou, a to, že dřepí, je na tom právě to nejhroznější.

Za nějakou dobu bude i tady zavodňovaná půda, pole, vesnice, a tedy i cesty. Ale teď, v druhé pětiletce, je to všecko pochopitelně jen hudba budoucnosti.

Sesedl z koně, že půjde vedle něho – nevěděl ani, jak se zvíře jmenuje, zapomněl se zeptat –, ale bylo mu jasné, že brzo bude muset zase nasednout, protože pěšky by nepostupoval dost rychle. Ale co kdyby se přidržoval sedla, nechal koně klusat a sám běžel vedle něho?

Člověk, který byl ochoten přenechat šťastný osud Země koňským bedrům, musel být společensky nebezpečný šílenec.

L. třetí expedice na zemi

toto byla třetí expedice na zemi. Jedna z lodí dálkového průzkumu bez posádky objevila tuto planetu už před delší dobou, omezila se však na sběr předběžných, a proto velmi povšechných informací za pomoci automatických přistávacích jednotek, když bylo nevyvratitelně prokázáno, že planeta je obydlena rozumnými bytostmi, raketa se okamžitě vrátila – pro kontakt s myslícími dvounožci nebyla zařízena.

po jejím návratu se konzilium usneslo, že kontakt s rozumnými obyvateli Země bude možno navázat teprve poté, až dospějí k naprosté jistotě o nich a jejich planetě, přitom bude zapotřebí postupovat obezřetně a systematicky; nejprve bude třeba se věnovat přírodním podmínkám na planetě, automaty druhé expedice byly tedy naprogramovány speciálně pro tento účel, jenomže těsně před přistáním explodovala loď nad obrovskou zalesněnou oblastí.

po tomto nezdaru se konzilium nutně obávalo, že byla vzbuzena nežádoucí pozornost obyvatel planety, nadále byla nařízena nejvyšší opatrnost, protože dokud nebude zjištěna všeobecná situace na planetě, není možné rozhodnout o účelnosti navázání kontaktu s domorodci, automaty třetí expedice tedy měly za úkol prozkoumat geologii, flóru a faunu v nějaké co možná řídce osídlené oblasti a nasbírat vzorky.

2. Záhadná cihla

Pokus běžet vedle klusajícího koně dopadl prašpatně. Mykola postupoval vpřed docela dobře, dokud nešlápl na kámen, který se pod ním vyvrátil, a on si zvrtl nohu. V prvním okamžiku nepocítil nic znepokojivého, ale po pár desítkách kroků ho začalo v noze píchat a bolest se rychle stupňovala.

A tak Mykola seděl zase v sedle, teď z donucení. Levý kotník mu hodně otekl; nejspíš si ho zlomil, přinejmenším si ho vážně pohmoždil. Geolog by teď v každém případě neušel ani deset kroků.

Nicméně pokud dobře pochopil vysvětlování Kazachů a pokud se nemýlí kompas, měl by mít už víc než polovinu cesty za sebou. Zbývající bude ovšem ještě horší, to mu bylo jasné.

Kůň se nečekaně zastavil a nedůvěřivě otočil hlavu napravo. Mykola se rozhlédl a okamžitě zapomněl na svoje bědy.

Spatřil letící cihlu. Trvalo to několik vteřin, než dokázal odhadnout vzdálenost, a pak mu došlo, že to musí být obrovitá cihla, tak deset metrů na délku. Ta věc měla na každém rohu svazek jakýchsi anténovitých útvarů, ale tvar jednoznačně připomínal obyčejnou cihlu, souhlasilo i oranžovočervené zabarvení. Cihla se vznášela asi tak metr nad rozpukanou zemí, porostlou sporou vegetací, lehce se kývala kolem svislé středové osy a značnou rychlostí se přibližovala. Mykola ten neobyčejný úkaz zaraženě sledoval.

Ještě než si to jezdec stačil v hlavě srovnat, dospěl kůň k nanejvýš správnému závěru, a hledal záchranu v útěku. Mykola, který přitom málem vyletěl ze sedla, se vzpamatoval ze strnulosti a držel se tak pevně, jak to jen šlo; z nedostatku lepšího nápadu se podvolil rozhodnutí svého koně. Ale pozdě: létající cihla byla rychlejší. Cosi náhle zabránilo koni v dalším úprku, kůň zůstal stát, jako kdyby se zarazil o vatovou zeď. I geolog s hrůzou zjistil, že všechny jeho pohyby brzdí nějaká neviditelná síla. Poslední, co si uvědomil, byla otevřená spodní strana cihly.

Potom ho obklopila tma a nic víc nevnímal.

L0. záhadná bytost

převedeno do lidských pojmů, znamenaly stavy vysokého buzení v některých blocích řídicího počítače nespokojenost; jakékoliv srovnání je ovšem nemožné, protože tento ústřední systém na zpracování informací v přistávací jednotce nebyl zdaleka tak subtilné strukturován jako lidský mozek, na druhé straně to byl velmi složitý stroj, a protože nespokojenost je základní emoce, byl počítač vlastně něčeho obdobného přece jen schopen, protože až dosud vypadaly výsledky třetí expedice víc než hubeně, to se změnilo, když se vrátil sběrací modul číslo dvě se svou kořistí, stávalo se velice zřídka, že moduly ulovily tak velká zvířata.

s náležitou opatrností byla kořist dopravena z modulu dvě do přijímacího kontejneru přistávací jednotky. Potom vyslal řídicí počítač modul na další průzkum a započal se zkoumáním uloveného exempláře přesně podle programu.

ve všech stěnách přijímací komory se otevřely malé záklopky, z otvorů se vysunuly vše zaznamenávající objektivy optické registrace – řídicí počítač vyhodnocoval přijaté obrazové údaje a závěry ukládal do pamětí: jednalo se o nově objeveného zástupce fauny na zdejší planetě, který se zdál být velmi zajímavý, protože se odlišoval od všech zatím známých tvorů, vzdáleně se sice podobal onomu býložravému čtvernožci, který byl už ve sbírce zastoupen, ale tento měl za svou normální první hlavou ještě jednu další; ta byla spojena s trupem jakýmsi protáhlým hrbem, z něhož navíc vycházely další dvě končetiny, živočichy se šesti končetinami už expedice na této planetě objevila, ale ti byli podstatně menší a zcela jiné tělesné stavby, bytost se dvěma hlavami však byla ulovena vůbec poprvé.

aby v druhé fázi zkoumání bylo možno prozkoumat reakce a pohyby exempláře, vypjal řídící počítač poutací silové pole.

stvoření reagovalo, jako v takovýchto případech vždycky, velmi prudce, pokud to jen stěny přijímacího kontejneru dovolovaly, pohybovalo bouřlivě přední hlavou a čtyřmi spodními končetinami, otáčelo se na místě a vyhazovalo hned předníma, hned zadníma nohama, druhá hlava a horní pár končetin neprojevovaly žádné aktivní pohyby.

náhle proběhly bloky řídicího počítače výstražné proudy: zajaté dvouhlavé stvořeni zmizelo, místo něho se náhle v přijímacím kontejneru nacházela dvě zcela nová – jedno čtyřnohé a jedno dvounohé – dvounožec ležel nehnutě na podlaze kontejneru, to on byl příčinou poplachu: řídicí počítač okamžitě zjistil, že schéma specifických znaků tohoto dvounožce odpovídá parametrům rozumných obyvatel planety, podle programu byly bytosti s touto konfigurací specifických znaků tabu, střetnutí s nimi se melo zabránit, a pochopitelně se tato stvoření už vůbec nesměla lovit do sbírky.

řídící počítač neuvažoval, proč ona dvouhlavá bytost zmizela a proč se místo ní zjevilo toto rozumné stvoření; uvažovat vlastně ani neuměl, reagoval prostě na danou situaci, a provedl to, co mu předepisoval program, předal tedy ono rozumné stvoření jednomu ze sběracích modulů, a ten je dopravil z dohledu přistávací jednotky a neprodleně propustil: otvor v podlaze modulu se otevřel, rozumné stvoření se propadlo do hloubky necelého půl metru na stepní půdu a sběrací modul se nejvyšší rychlostí vzdálil.

3. Jezdec bez koně

Když Mykola Severdenko opět nabyl vědomí, spatřil na pozadí plochého stepního horizontu nízký trnitý keř, k němuž se táhl široký a dlouhý stín.

Bylo zapotřebí určitého času k tomu, aby v něm poznal svůj vlastní stín. Myšlenky mu plynuly pomalu a neochotně, cítil se k smrti vyčerpaný a asi by z toho všeho jednoduše zůstal ležet pod zapadajícím sluncem. Jenomže vtom se opět přihlásila bolest v levé noze, přivedla geologa k plnému vědomí a oživila mu vzpomínku. Vzpomínka sahala pouze k okamžiku, kdy ztratil vědomí pod onou létající cihlou nebo v jejím nitru. Sice o reálnosti této podivuhodné události pochyboval, ale třebaže nikdy předtím halucinacemi netrpěl a celá tahle záležitost mu byla krajně nepříjemná, mnohem víc ho zneklidňovalo něco jiného.

Neměl ponětí, kde se to ocitl, a už vůbec ne, jak pokračovat dál. S poraněnou nohou nemohl jít. Pokusil se o to; po padesáti metrech se mu zatmělo před očima a po dalších padesáti mu bylo jasné, že tento pokus už nezopakuje. Neviděl žádné východisko, a připravil se na to, že noc stráví ve stepi. Co jiného mu zbývalo?

Tak seděl schoulený na zemi, bylo mu zima a měl hlad, protože zásoby zůstaly v sedlových brašnách a s koněm zmizel i jeho spací pytel. Západ slunce byl velmi malebný, ale jeho to ani v nejmenším nerozveselilo. Jinak by docela rád pozoroval třpytící se hvězdy a přemýšlel o tom, zda jsou některé obydlené; tentokrát však pro něj jasná obloha znamenala pouze to, že má před sebou obzvláště studenou noc.

LL. kůň bez jezdce

poté, co byl přednostní úkol programu zpracován a ono rozumné stvoření opět propuštěno, obrátil řídicí počítač pozornost k druhému stvoření, které se tak nečekaně zjevilo a teď se náramně energicky pohybovalo v přijímacím kontejneru, z analýzy jeho charakteristických znaků vyplynulo, že v případě tohoto čtvernožce se jedná o zástupce druhu, který byl už jedním exemplářem ve sbírce zastoupen, protože přistávací jednotka disponovala pro biologickou sbírku pouze omezeným úložným prostorem, zbavil se počítač tohoto duplikátu podle programu, bytost byla silovým polem přepravena do stepi a rychle odcválala. V určité vzdálenosti se uklidnila a zvolna klusala pryč.

4. Znovunalezení

Geolog usnul i pres panující chlad a bolavou nohu. Spal velice neklidně, nakonec se neodpočinutý probudil. Bylo už světlo. Vrhl nevrlý, rozespalý pohled na okolí a na koně, který se rýsoval proti vycházejícímu slunci a mírumilovně okusoval osamělý chomáč suché stepní trávy.

Mykola byl okamžitě vzhůru a vyskočil, zapomínaje na poraněnou nohu, a ta se v tu ránu připomněla. Potom přivolal koně; kůň opravdu přišel, nebylo to tedy mámení smyslů. A přinesl proviant, mapu a kompas. Mykola se vzdal uvažování o všech těch podivuhodných událostech a veškerou pozornost věnoval snídani.

Potom se vysoukal do sedla a vydal se na cestu. Zpočátku mu ani mapa, ani kompas nebyly moc platné, protože pořád ještě dost dobře nevěděl, kde vlastně je, ale teď, když našel svého koně – nebo lépe řečeno, když kůň našel jeho –, bylo všecko zlé jen zpoloviny; jak se zdálo, kůň znal zdejší krajinu lépe. Mykola měl opět dobrou vyhlídku, že dorazí k cíli nebo aspoň k nějaké jiné osadě.

L00. znovunalezení

cihlově červený kvádr se na silovém poli pomalu vznášel nad stepí, svazky antén na jeho rozích se zkoumavé pohybovaly, náhle ve svých pozicích ztuhly – objevily jakéhosi většího živočicha, lehce se kývaje kolem středové osy, dal se sběrací modul číslo dvě cílevědomě do pohybu, nadšen tím, že opět nalezl ono tak náhle ztracené dvouhlavé zvíře – pokud lze příslušnou konfiguraci elektrických potenciálů, jež si robot ani neuvědomoval, označit jako nadšení.

1974

DOBRÝ SKUTEK HEFA HASITA

1

Třináctého dne prvního podzimního měsíce vykonal Hef Hasit, Nejvyšší řemeslník v Předchrámí Ohnivého Moře, dobrý skutek. Když totiž vycházel časně zrána z pekařova krámku ve Vnějším chrámovém okrsku, na ruce sloupeček čerstvých medových placek pro své druhy (on sám si na sladké nepotrpěl, avšak ranní pochůzka k pekaři patřila k tradičním povinnostem Nejvyššího řemeslníka), zavolal na něj chromý žebrák, sedící opodál vchodu: „Buď opatrný, Vysoký a Vzácný Pane, a dávej pozor!“ Poděšeně stočil pohled k žebrákovi, udělal ještě jeden krok kupředu a zakopl o velký hranatý kámen, ležící na cestě. Přitom ztratil tři ze sladkých placek; upadly do pouličního prachu. „Ó běda,“ křičel žebrák a dřevěnou berlou odsunul kámen stranou, „mé varování přišlo příliš pozdě! Odpusť mi, Vysoký a Vzácný Pane, moji nešikovnost a prokaž mi tu milost, abych směl za tebe sníst ony prachem pokryté placky, které nejsou už hodný tvých vznešených úst!“

Hef Hasit sebral placky, mrzutě si je prohlédl a posléze tu nejšpinavější z nich hodil žebrákovi, ten ji obratně zachytil, svolávaje všechna Božstva Věčně Nebeská, jakož i Božstva Dobrotivě Sestoupivší, aby požehnala dárci za jeho dobrý skutek. Obě méně uprášené placky Hef Hasit starostlivě oprášil, položil je nahoru na sloupeček a později je prodal dvěma vojákům, střežícím přístup do Předchrámí Ohnivého Moře, kterým pravidelně obstarával snídani, aniž to patřilo k jeho povinnostem. Nakonec rozdělil zbylé pečivo, které mu neupadlo, jako obvykle Představenému chrámových písařů, Prvnímu knězi Boha K Nám Promlouvajícího, Dozorci v Chrámu Spočinku Stříbrných Démonů, Veliteli chrámové stráže a Nejvyššímu Zpěvákovi Zázraků. Jenom Hmer Esit, Průvodce Dobrotivě Sestoupivších, vyšel naprázdno; jeho placku dostal žebrák.

2

Ostatně žebrák uložil uprášenou placku do kapsy svého šedohnědého hábitu, a jakmile se dárce vzdálil, stiskl obě berle do jednoho podpaždí a odtáhl těžký kámen, o který Hef Hasit zakopl, kousek dál, před vchod do řezníkova krámu, usadil se opodál dveří a očekával zákazníky, kteří by měli vyjít se svými nákupy z krámu. Takže Průvodce Dobrotivě Sestoupivších byl seznámení s kamenem ušetřen, když o něco později přišel k pekaři, aby si obstaral sám svoji medovou placku, na niž byl už zvyklý. K jeho zklamání však byly mezitím všechny sladké placky vyprodány; zvažoval, zda si má vzít obyčejnou a s tou se navrátit zpět ke své službě do vnitřního chrámového okrsku, tyto úvahy však odsunul stranou a rozhodně se vydal na cestu hlouběji do města, aby se pokusil o štěstí u jiného pekaře.

3

Mezitím Průvodce Dobrotivě Sestoupivších horečně hledali po celém vnitřním chrámovém okrsku, neboť v Chrámu Boha K Nám Promlouvajícího se z Mluvící Skříně ozval hlas Boha a oznámil, že Bůh K Nám Promlouvající společně ještě s jedním Bohem opustí Dům Dobrotivě Sestoupivších a vydá se městem ke Kovárně Stříbrných Démonů.

To byl jeden ze zřídkavých, ale důležitých případů, kdy měl Hmer Esit vykonávat svůj úřad: Tak jako Bůh K Nám Promlouvající promlouval za všecky Bohy, tak Průvodce Dobrotivě Sestoupivších hovořil za lidi, protože pouze jeho hlasu mohl Bůh K Nám Promlouvající bez obtíží rozumět; když promluvili ostatní lidé, docházelo občas k nedorozuměním, která mohla vyvolat hněv Bohů. Bohu K Nám Promlouvajícímu naproti tomu rozuměl každý, vždyť jeho hlas se podobal hlasu Průvodcově jako vejce vejci; jen některá z jeho slov a vět zaznívaly tónem hlasu bývalého Průvodce, který byl Hmer Esitovým dědečkem.

Když Průvodce nemohli najít, povolal velekněz Nejvyššího Řemeslníka k sobě a poručil mu: „Hefe Hasite, jdi do Domu Dobrotivě Sestoupivších a provázej Bohy na jejich cestě, neboť Hmer Esit zde není, ale tvůj hlas je jeho hlasu podobný, a ty jsi navíc sám kovář.

Nechť jsou Věčně Nebeští s tebou a Dobrotivě Sestoupivší nechť jsou ti nakloněni!“

A tak učinil Hef Hasit, jak mu bylo poručeno, oblékl si slavnostní roucho Nižšího Kněze, které mu v tomto případě příslušelo, na hlavu si nasadil obroučku z Nebeského Stříbra, lehoučkou jako pírko, která byla důkazem, že je bezprostředním Služebníkem Bohů, a sotva se ocitl u Domu Dobrotivě Sestoupivších vedle vchodu do Ohnivého Moře, otevřela se brána Domu a oba Bohové vyjeli na svém vznášejícím se voze jako vždy, když cestovali ke Středu Vod. Vznášející se vůz se mohl pohybovat rychleji než kterýkoli běžec a v několika hodinách mohl projet Středem Vod z jednoho konce na druhý, mohl dokonce jezdit nad vodou a mohl dosáhnout země na druhé straně, kde žily tlupy divochů, kteří se neúčastnili požehnání Dobrotivě Sestoupivších.

Vpravo vpředu na voze seděl Bůh K Nám Promlouvající, který jako obvykle také vůz řídil; místo vedle něho bylo prázdné a vzadu trůnila Bohyně, Vládkyně Stříbrných Démonů. Jako všichni Dobrotivě Sestoupivší byla malá (když Bohové stáli, dosahovali muži po prsa), pokrytá hustou, okrově zbarvenou srstí a beznosá, malými našpulenými rty vytvářela hvízdavou řeč Bohů a její krátké, nemotorné paže končily překvapivě štíhlýma, silnýma, tříprstýma rukama; ale její veliké okrouhlé oči měly temně černou barvu, zatímco u božských mužů měly vždycky světlé tóny od žlutozelené přes oranžovou až k cihlově červené. Nám je to přirozeně jasné: Bohové byli mimozemšťané.

4

Byli to mimozemšťané, kteří se vydali ze své planety na Zemi, aby zde vyráběli antihmotu. Tou byly nejen poháněny jejich vesmírné koráby, ale i většina strojů u nich doma. Tam však bylo mnoho odpůrců energie získávané z antihmoty; říkali si antiantimaterialisté (ale opusťme tento pojem, působí jen zbytečný zmatek, a hovořme raději o odpůrcích AH), malovali strašidlo AH-katastrofy, která by stála milióny životů, ano, která by dokonce mohla řetězovou reakcí zničit planetu, přeplněnou zásobami AH. Požadovaný zákaz antihmoty byl přirozeně iluzorní právě proto, že poháněla veškerou techniku jejich světa, ale podařilo se jim alespoň prosadit přísné bezprostřední předpisy pro nejnebezpečnější část technologie AH, totiž pro výrobu antihmoty z obyčejné hmoty. Výrobní náklady tím vzrostly natolik, že nastala všeobecná AH-krize a začalo se vyplácet přemístit výrobu na nějakou planetu bez bezpečnostních předpisů, což také skupina mimozemšťanů opravdu realizovala. Zvolili Zemi, především pro její bohatství vody, železa a ostatních látek, kterých bylo zapotřebí pro produkci AH, ale také proto, že na Zemi byli inteligentní domorodci, s nimiž bylo možné uzavřít příslušné smlouvy o užívání a tím zavřít ústa Lize pro ochranu forem kosmického života. Kromě toho se velký ostrov, na němž mimozemšťané vybudovali svůj AH-reaktor, v místní řeči nikoli náhodou nazýval Střed Vod, ležel uprostřed světového moře tak daleko od zemí barbarů, že k němu jen zřídka pluly lodě, takže i kdyby dokonce k nějaké katastrofě došlo, ostatní obyvatelstvo Země by sotvaco postřehlo.

5

Jízda ke Kovárně Stříbrných Démonů probíhala pro Hefa Hasita uspokojivě; ve své nezvyklé roli se nedopustil žádné chyby, jednoduše proto, že Bohové od něho nic nepožadovali. Jeho úkol se omezoval na to, že seděl vedle Boha K Nám Promlouvajícího, během cesty městem hlasitým voláním ohlašoval vůz Dobrotivě Sestoupivších, aby mu lidé šli z cesty, a odháněl zvědavé děti, když se pokoušely běžet za vozem. Tak dorazili ke Kovárně Stříbrných Démonů, kde musel čekat v jakési předsíni u vozu, zatímco oba Bohové vešli dovnitř. Jen na kratičký okamžik zahlédl rozmanité podoby démonů, mezi nimiž někteří byli nehybně strnulí, jiní se činili s dílem, všichni však měli těla jako ze stříbra. V duchu byl Hef Hasit rád, že nemusel jít k nim dovnitř.

Když nakonec směl opět zaujmout své místo vpravo vpředu na vznášejícím se voze a začala zpáteční cesta, táhlo mu hlavou, že se svého úkolu zhostil sice bez velkých činů, ale i bez nezdarů, a právě na tom záleželo, když šlo o postup v chrámové hierarchii. Pochopitelně by nemohl zaujmout místo Hmera Esita, což beztak neměl v úmyslu, ale ani Nejvyšším Řemeslníkem nechtěl zůstat věčně. Třebas by mohl povýšit na stupeň nižšího kněze, jehož roucho dnes už měl výjimečně na sobě. A všechny tyhle příznivé okolnosti začaly tím – jak si náhle uvědomil – že nechal žebrákovi placku – protože kdo ví, jestli by žravý Hmer Esit byl odešel z chrámu, kdyby ho byl Hef Hasit jako obvykle obsloužil. Jistěže to nemohl tušit, když tu placku daroval, ale konečně zažil taky na vlastní kůži, jak Bohové odměňují dobré skutky.

6

Při poslední části zpáteční cesty, vedoucí opět městem, krátce zastavili před krámkem se zeleninou a Bůh K Nám Promlouvající pověřil Hefa Hasita, aby přinesl pro Vládkyni Stříbrných Démonů, která se zajímala o zdejší flóru, několik vzácných žlutozelených plodů velikosti pěsti, které Hef Hasit sám znal jen od vidění, protože nebyl natolik zámožný, aby si mohl dopřát vzácné ovoce ze zemí Východu.

Už chtěl sestoupit ze vznášejícího se vozu a zajít do obchodu, jehož majitel mezitím uviděl Bohy a rozčilením nerozhodně strnul mezi svým zbožím, ale Bůh K Nám Promlouvající kázal Hefu Hasitovi, aby ještě vyčkal a aby si nasadil místo stříbrné čelenky také z Božského Stříbra zhotovenou, ale uzavřenou a poněkud těžší čapku. Také mu vysvětlil, že si ho Vládkyně Stříbrných Démonů vyhlédla nejen pro to, aby jí plody donesl, ale aby je také okusil; pomocí čapky prý bude moci vnímat jeho pocity, neboť pro ně, Dobrotivě Sestoupivší, prý potrava smrtelníků není přirozeně vhodná. (To napadlo při pohledu na nepatrný ústní otvor Bohů i Hefa Hasita, který ve styku s nimi byl nezkušený.)

Mezitím si Vládkyně Stříbrných Démonů nasadila podobnou čapku, pochopitelně o něco menší, zato však opatřenou dvěma malými kolečky po stranách. Okamžitě nato bleskl Hefu Hasitovi hlavou hrozný nápad: Co kdyby teď i on uměl naslouchat myšlenkám Bohyně? To věru nepříslušelo nikomu ze smrtelníků, tím méně jemu, který je jenom Nejvyšším Chrámovým Řemeslníkem. Ale Bůh K Nám Promlouvající ho uklidnil: s čepičkou nelze vnímat žádné cizí myšlenky, pouze pocity, smyslové vjemy. Načež mu poručil, aby klidně postál, lehce dvěma prsty poklepával Hefu Hasitovi na kořen nosu, na bradu, krk, ruce, ramena, záda a kolena, zatímco si vyměňoval krátké věty s Vládkyní Stříbrných Démonů v hvízdavé řeči Bohů a ta oběma rukama otáčela kolečky na své čapce. Nakonec musel Hef Hasit vypít doušek vody, pak mu bylo naznačeno, že by mohl donést plody.

Rád, že může vykonat něco tak výjimečného a zcela určitě také záslužného pro Dobrotivě Sestoupivší, seskočil Hef Hasit ze vznášejícího se vozu – as bolestivým výkřikem se zhroutil: došlápl na velkou nerovnost povrchu, noha se mu podvrtla, sesmekla, a tak upadl z výšky na zem. Ta nerovnost, jak se ukázalo, byl velký hranatý kámen, a ten kámen připadl Nejvyššímu Chrámovému Řemeslníkovi, sužovanému silnými bolestmi, právě tak známý jako postava v šedohnědém hábitu, spěšně mizící za rohem, kterou patrně zahlédl předtím sedět vedle vchodu do krámu, ale nepovšiml si jí, protože žebráků bylo v hlavním městě přece dost, a nikdo, kdo na tom byl trochu lépe, si jich obvykle nevšímal.

Prvním impulsem Hefa Hasita bylo, vyrazit za prchajícím žebrákem, ale už při prvním kroku jím projela znovu tak ostrá, bodavá bolest, že na svůj úmysl okamžitě zapomněl. A pak právě tak prudký úlek, když si uvědomil naráz tři věci: pronikavé hvízdání Boha K Nám Promlouvajícího, jeho prudký pohyb, jímž strhl Vládkyni Stříbrných Démonů čapku z hlavy, a samotnou Bohyni, jak visela ve svém sedadle, nehybně a zhrouceně. A ještě čtvrtou věc si v témže okamžiku uvědomil – nejasnou vizi čtverhranného žlutavého předmětu, spojenou s pocitem, že je tento předmět nesmírně důležitý, a s podivným, nepochopitelným strachem.

7

Za chvíli hněv Boha K Nám Promlouvajícího vyprchal, z výklenku ve vznášejícím se voze vytáhl Bůh plochou skříňku a čelenku z červeného kovu, obé spojil šňůrou a členku nasadil bezvědomé Bohyni na hlavu. Cestou k Chrámu udělil dokonce k smrti vyděšenému Hefu Hasitovi milost a vysvětlil mu, že Vládkyně Stříbrných Démonů ztratila vědomí, když pocítila bolest Hefa Hasita, ale teď že bude působením červené obroučky po dva měsíce spát a při probuzení už si neuvědomí sebemenší stopu svého zážitku a nebude si ho ani pamatovat, protože Dobrotivě Sestoupivší si nezaslouží, aby vnímali sprostou bolest lidí. Jemu samotnému, Hefu Hasitovi, se prý kvůli tomu, co se přihodilo, nic nestane, dokud si to ponechá pro sebe a nikomu o tom nebude vyprávět, ani svému nadřízenému v Chrámu a právě tak nikomu dalšímu z Dobrotivě Sestoupivších.

Když dorazili k Domu Dobrotivě Sestoupivších, vyvolal odtud Búh K Nám Promlouvající jiného Boha, kterého Hef Hasit neznal, a ten přijel s dalším vznášejícím se vozem, kde bylo sedadlo jen na levé straně. Na pravou stranu vozu položili oba Bohové Vládkyni Stříbrných Démonů a přes ni upevnili dvě elastické šňůry. O Hefa Hasita se už víc nestarali.

Nejvyšší Chrámový Řemeslník mávl na vojáka čestné stráže, která vždycky stála před Domem, a nechal si od něho pomoci dolů z vozu. Přitom mu padl pohled na zadní sedadlo, kde seděla Bohyně. Tam v držáku vězela čtyřhranná, velmi plochá destička jako z drahocenného jantaru, jaký občas přivážely lodě ze zemí barbarů, ten ovšem nikdy nebýval v takových velkých kouscích. Destička měla stříbrný okraj a z jedné strany byla také ozdobena stříbrnými proužky, zapuštěnými do její plochy, jantar byl neprůhledný až na úzký proužek na konci druhé, hladké strany, kde zvnitřku tabulky svítily dvě řady neznámých znaků.

Hef Hasit okamžitě poznal tabulku, která se mu zjevila v okamžiku, kdy Vládkyně Stříbrných Démonů ztratila vědomí, a přesně si pamatoval neurčitý, alarmující pocit, spojený s touto vizí. Ať už to znamenalo cokoli, tahle věc byla důležitá a cenná. Dodal si odvahy a zavolal na Boha K Nám Promlouvajícího, který se právě chystal zmizet se svým druhem a omdlelou Bohyní druhým vozem v domě.

„Dobrotivě Sestoupivší Bože a Pane!“ zavolal, „počkej ještě! Co se má stát s touhle jantarovou destičkou Vládkyně Stříbrných Démonů, která tu ještě leží? Milostí Vládkyně mi Věčně Nebeští poskytli vnuknutí a dali mi pochopit nevyčíslitelnou hodnotu této destičky; a mohlo by se stát veliké neštěstí, kdyby tento dar nebyl…“

Možná že rozčilení změnilo zvuk jeho hlasu, který se hlasu Hmera Esita beztak jen podobal, možná že mu taky chyběla jeho zkušenost při jednání s Bohy – každopádně se stalo, že Bůh K Nám Promlouvající ve spěchu a zaměstnán jinými myšlenkami porozuměl jen části jeho slov a spokojil se tím. „Jestli chceš obětovat nějaký dárek,“ řekl, „pak ho přines do mého chrámu a ničeho se neboj. Nehněváme se na tebe; a teď můžeš jít.“

Pak se zavřela za třemi Bohy brána jejich domu a bezradný Hef Hasit osaměl. Nesměl tu destičku jen tak jednoduše nechat ležet; všem ani kněžím v chrámu ji nemohl odevzdat, protože ti by po něm žádali vysvětlení, které neměl nachystané. Svěřit se Hmeru Esiovi a požádat ho, aby při svém nejbližším setkání s Bohem K Nám Promlouvajícím zopakoval nejasnou vizi Hefa Hasita, to si sám zakázal: blamáž byla příliš veliká. Jemu, řádnému Průvodci Dobrotivě Sestoupivších, by se takovéhle selhání rozhodně nestalo; jemu Bůh rozuměl vždycky.

Nakonec poručil Hef Hasit jednomu z hlídkujících vojáků, aby ho podpíral, a dobelhal se do Chrámu Boha K Nám Promlouvajícího. Tam položil destičku na dobře viditelné místo na oltáři a vysvětlil přítomným kněžím, že mu to přikázal Bůh K Nám Promlouvající a že jantarová destička Vládkyně Stříbrných Démonů tam musí zůstat ležet tak dlouho, dokud si ji Bůh nevezme. Pak si vypůjčil z Chrámu Boha K Nám Promlouvajícího dva otroky a nechal se jimi odnést ke svým dílnám v Předchrámí Ohnivého Moře v naději, že aspoň tento den nebude muset veleknězi podávat zprávu.

8

Když večer, tři hodiny po západu slunce, kulhal Hef Hasit ke svému domu, stojícímu na okraji chrámového okrsku, utržil v jedné úzké uličce ránu do hlavy a ztratil vědomí. Určitě se zase dost rychle vzpamatoval, protože cítil, jak ho nejméně tři muži svazují a s roubíkem v ústech ho kamsi vlečou v pytli. Pak ho hodili na prkna, cítil, jak se pod ním podlaha zhoupla, slyšel také šplouchání vln a občas zavrzání dřeva a lanoví, pleskání plachty – nebylo pochyb, nacházel se na palubě lodi.

Za nějakou dobu ho vytáhli z pytle a on uviděl, že je na malé plachetnici daleko od pevniny, ještě se čtyřmi muži, z nichž jeden byl Hmer Esit, Průvodce Dobrotivě Sestoupivších. Zatímco jeden z nich uvolňoval Hefu Hasitovi pouta a vytahoval z úst roubík, promluvil Hmer Esit, ještě než se Nejvyšší Chrámový Řemeslník zmohl na slovo: „Ano, jsem to já, Hmer Esit, kterého jsi tak hanebně podvedl! Ale já jsem prohlédl tvoje pletichy, teď jsi v mé moci a už mi nebudeš moci dlouho škodit, protože se už nikdy do chrámu nevrátíš.“

„Co to říkáš? Kdy že jsem tě podvedl, kdy jsem ti udělal co zlého? To musí být strašný omyl, a určitě se to, urozený Hmere Esite, rychle vysvětlí.“

„A kdo,“ namítl Průvodce Dobrotivě Sestoupivších, „kdo mě vypudil z mého místa u Bohů? Kdo mě přivedl do nemilosti u velekněze, kdo mě vylákal z chrámu, kdo si nasadil moji čelenku, aby se usadil vedle Dobrotivě Sestoupivších? – Za to budeš pykat, jako že můj předek byl prvním Průvodcem Dobrotivě Sestoupivších a já jsem jeho jediný pravoplatný nástupce. Tebe ale odstraním.“

„U všech Věčně Nebeských, co to říkáš? Já že jsem tě vylákal z chrámu, já že jsem se vnutil do tvého úřadu? Ty se mýlíš, bezúhonný Hmere Esite, někdo mě musel pomluvit. Vždyť já jsem za tebe zaskočil, jak mi to nařídil Velekněz, protože ty jsi nebyl v Chrámu, když si tě Bohové žádali. Proč mě tedy chceš zabít? Jsem tvůj přítel, skutečně jsem ti neudělal žádnou hanbu, důstojně jsem tě zastoupil…“

„Lépe, než bych to dělal já sám, že? Ty, ty jsi toho vinen, že jsem nebyl na místě, protože jsem si musel sám dojít pro snídani a opustit chrám. A přirozeně jsi to udělal záměrně, protože jak by to bylo jinak možné, že zrovinka tebe dosadili na moje místo? – Ale o svůj život se neboj, moji lidé tě nezabijí. Jenom se postarají, abys už nikdy nemohl proti mně intrikovat – ponecháme tě na moři a vítr odežene člun od Středu Vod. Na palubě najdeš dvě amfory s pitnou vodou a jednu plnou datlí; když s tím budeš hospodařit a budou-li ti Věčně Nebeští přízniví, dostaneš se do zemí barbarů na Východě.“

A tak se také stalo, ať Hef Hasit ujišťoval o své nevině sebevíc, ať prosil sebeúpěnlivěji, aby ho ušetřili. Hmer Esit a jeho lidé přestoupili do menšího člunu, který měli na vlečném laně, a veslovali nazpátek. Už ve člunu na něj Hmer Esit ještě zakřičel, že vítr je v tomto ročním období velmi stálý a jeho, Hefa Hasita, docela určitě odežene od Středu Vod, ale kdyby se přece jen pokusil vrátit se zpátky, kdyby ho snad potkala nějaká loď, tak ať si dá pozor: on, Hmer Esit, se postaral, aby beze stopy zmizela jantarová destička Vládkyně Stříbrných Démonů z Chrámu Boha K Nám Promlouvajícího, a až ji bude Vládkyně jednoho dne postrádat, pak bezpochyby padne na Hefa Hasita podezření, že ji ukradl on a uprchl s ní. Jeho zmizení bude nejlepším důkazem viny; může si tedy dobře uvážit, jestli bude ještě někdy chtít vstoupit na půdu Středu Vod …

A zatímco tři muži v Hmer Esitových službách veslovali zpátky k pobřeží, které ve tmě už dávno nebylo vidět, vzdalovala se plachetnice se zoufalým Hefem Hasitem stále dál a dál od Středu Vod. Na palubě nebyla vesla, ale plachetnice by byla pro jednoho muže na veslování stejně moc veliká; právě tak nebyla vhodná ani ke křižování proti větru, k tomu umění, které Hef Hasit stejně neovládal. Na plavání to už bylo daleko, ostatně neuměl ani to.

9

O dobré dva dny později, bylo kolem poledního, potkala na otevřeném moři plachetnici Hefa Hasita veslice, přesněji řečeno: předhonila ji na cestě na Východ. Hef Hasit tou dobou už ležel a hluboce spal, zmožen dvěma dny mořské nemoci. Byl by se tuze podivil, kdyby byl poznal v muži ve veslici onoho žebráka, kterému daroval ušpiněnou medovou placku. Jeho podiv by byl ještě větší, kdyby věděl, že se ten žebrák mezitím dopídil jantarové destičky Vládkyně Stříbrných Démonů, uložené v Hmer Esitově skrýši, a že ji teď veze s sebou. Zprávu, kterou chtěla Vládkyně Stříbrných Démonů předat touto destičkou svým druhům, znal žebrák právě tak málo jako obsah ostatních záznamů Dobrotivě Sestoupivších, kterých se postupně s velikou námahou a lstí zmocnil. Teprve mnohem později se mu má podařit je rozluštit.

Vládkyně Stříbrných Démonů, tedy hlavní robotička mimozemšťanů, na ní nařizovala svému zástupci, aby okamžitě přezkoušel magnetické láhve, naplněné antihmotou, které mají být zakrátko odeslány k domovské planetě. Zjistila nepřesnost v práci robotizované dílny a předpokládala, že část lahví byla chybně naprogramována a že magnetické pole, které udržuje antihmotu od stěn láhve, by se mohlo za přesně 42,78 dne stát instabilním, což by mohlo vést k výbuchu dotyčné láhve nebo lahví. Kromě toho se musí přirozeně přezkoušet program robotizované dílny, aby se zamezilo další výrobě a používání defektních lahví.

To vše ještě žebrák nevěděl, ale zamlčel Hefu Hasitovi i to, že se zmocnil jantarové tabulky; proplul totiž sice těsně kolem plachetnice, uviděl ho v ní ležet, ale nevzbudil ho.

Žebrák by byl rád…, ale co by, ten žebrák jsem byl přirozeně já, jak jinak bych toho tolik věděl o celé té historii. Takže bych byl pro ubohého Hefa rád něco udělal, ale do svého člunu jsem ho vzít nemohl – s tím jsem musel co nejrychleji doplout k jistému místu v moři, abych nepropásl zpětný transfer do mé epochy. Navíc jsem nejen spěchal, ale také jsem byl bez nálady, protože se mi přece jen nepodařilo splnit výzkumný úkol mé cesty časem a vyzkoumat, zda existovala příčinná souvislost mezi výbuchem planety Faetón a zánikem Atlantidy.

Alespoň jsem chtěl Hefu Hasitovi nechat něco na památku nebo jako dárek; v jeho situaci mi připadalo nejvhodnější něco k jídlu. Bohužel, ať jsem hledal sebevíc, našel jsem v kapsách svého šedohnědého hábitu pouze kousek nepříliš čerstvého pečiva; když jsem proplouval kolem, vhodil jsem alespoň ten do amfory k datlím, protože jsem měl za to, že každý, byť sebemenší dobrý skutek má být odměněn.

1983-84

NĚKOLIK UŽITEČNÝCH FAKT

O PLANETĚ IKARU

Ikaros (2) – jediná planeta těsné dvojhvězdy Orn (›v• Téměř kruhová dráha, velká poloosa dráhy: 2 203,8 mil. km. Doba oběhu: 15 010 dnů. Vázaná rotace. Poloměr rovníku: 5 800 km. Hmota: 0,32 hmoty Země. Objevena: 893 n. d. XXXII. meziplanetární expedicí (›v•

Planetologie: I. v podstatě sestává ze tří vrstev: a) atmosféra. Vzácné plyny (Ar, Kr, Rn), uhlovodíky, stopy CO2, N2 a O2. Atmosféra je velmi řídká a již ve výšce 200 km neměřitelná, b) vnější horninový plášť zasahuje patrně do hloubky 1 000 km. Nejdůležitější prvky: C, O, AI, Si, Fe, Co, Ag, Pb, těžké radioaktivní prvky (převážně s dlouhým poločasem rozpadu), c) jádro planety. Vyznačuje se extrémně nízkou hustotou. Složení neznámé. Příp. dutina (?). Vznik kosmogonicky neobjasněn. Na I. nebyly zjištěny žádné známky života.

Byl jsem účastníkem XLVII. mezihvězdné expedice. Když jsme se na zpátečním letu od Betelgeuze přiblížili ke hvězdě Orn, abychom rozřešili Ikarovu záhadu, věřil jsem, že při tom nebudu mít žádnou práci, protože jako historik a archeolog nerozumím ničemu z planetologie ani z kosmogonie. Mýlil jsem se.

Začalo to tím, že jsme planetu nenašli na předem vypočteném místě. Jestliže ale expedice správně určila dráhu planety – a o tom nebylo nejmenších pochyb –, musela tu planeta jednoduše být, nebo už neplatily zákony nebeské mechaniky. Když jsme ke dvojhvězdě přiletěli ještě blíž, konečně jsme Ikara objevili, tedy to, co z něho zbylo: roj planetek a meteoritů všech velikostí.

Ale zkrátím to a věcně a exaktně podám zprávu o tom, co jsem objevil. Myslím, že by nebylo dobře tuto zprávu dramatizovat. Ať si píší balady a tragédie druzí – já to neumím a ani nechci.

Prozkoumali jsme úlomky. XXXII. mezihvězdná expedice konstatovala, že planeta je prý neobydlená. To byl omyl. Neobydlený byl povrch planety.

Ikaros byl dutá koule, gigantická mýdlová bublina, horninový obal byl jen 600 km silný – zanedbatelně slabý oproti dutině o průměru 10 400 km, která se nacházela pod ním. Tato dutina byla naplněna silně stlačenými plyny: dusíkem, kyslíkem, kysličníkem uhličitým a těžkými vzácnými plyny. Vysoký tlak vnitřní atmosféry zřejmě přispíval k tomu, že stabilizoval tenký horninový obal.

V této dutině, pro naše oči v neprostupné temnotě a téměř v naprostém stavu beztíže, žili Ikařané, inteligentní vládci planety. Jak známo, dutá koule nepůsobí na objekty, které se v ní nacházejí, žádnou gravitační silou, protože součet všech přitažlivých sil se rovná nule; nicméně životní prostor Ikařanů zůstával omezený na blízkost horninového obalu, protože se živili, stejně jako všechny zvířecí organismy planety, rostlinami, které si braly energii z radioaktivního záření horninového pláště. Kromě toho směrem do nitra dutiny atmosférický tlak dále stoupal.

Obyvatelé Ikara měli hruškovité tělo, které mohlo dosahovat délky až pěti metrů. Na špičatém konci těla byl ústní otvor a nejdůležitější smyslové orgány, z nichž jsou nám však známy pouze dva. Ikařané měli čtyři oči, které viděly v infračervené části spektra a uvnitř „hlavy“, to znamená špičatého konce těla, orgán, kterým mohli přijímat dlouhé elektromagnetické vlny. Kromě toho víme, že vnímali paprsky gama, nemáme však žádný opěrný bod pro zjištění, kde byl umístěn příslušný smyslový orgán. Kolem „hlavy“ se seskupovaly čtyři páry až dva metry dlouhých chapadel, která se na konci rozvětvovala a byla vhodná jako uchopovací orgány. Na opačném konci těla se nacházely čtyři delší, silnější a silně rozvětvená chapadla, s jejichž pomocí Ikařané veslovali atmosférou.

O civilizaci a historii Ikařanů nám není, bohužel, téměř nic známo. A i kdybychom ji dokonce znali, asi bychom ji sotva chápali. Jejich věda se rozvinula velice jednostranně. Měli rozsáhlé znalosti topografie vnitřní strany své planety, některých odvětví matematiky, mineralogie, botaniky, genetiky a pravděpodobně ještě dalších vědních oborů. Naproti tomu se tu takové vědy jako astronomie a – až na několik málo dílčích oblastí – také fyzika, nemohly vyskytovat.

Tato civilizace byla od základu jiná než naše. Neznala oheň ani kolo; Ikařané si museli vypěstovat jiný pocit prostoru a času, než máme my, lidé, kteří žijeme ve světě gravitace a denních a ročních dob.

Technika Ikařanů byla nanejvýš primitivní, zato dosahovali obdivuhodných výsledků v pěstování rostlinných druhů, které optimálně využívaly spoře se vyskytující energii. Nedostatek využitelné energie, a tím i potravy, byly největšími překážkami ve vývoji ikarské civilizace. Již před dávnými časy vyhubili všechna velká zvířata, aby se zbavili soupeřů v boji o potravu. Zlikvidovali všechny rostliny, které pro ně nebyly jedlé, a pak oseli všechna roztroušená místa na vnitřní straně horninového obalu, kde byla radioaktivita dost silná, odrůdami s vysokými výnosy. Přísná organizace zahrnující celou planetu regulovala po tisíciletí výživu a pravděpodobně i rozmnožování Ikařanů. Každý měl zajištěno přesně tolik, kolik nezbytně potřeboval k životu. Způsob rozmnožování těch jednopohlavních tvorů neznáme, ale dozajista existoval nějaký – biologický nebo sociální – mechanismus, udržující populaci na konstantní úrovni. Domníváme se, že to byl mechanismus druhu organizačního; v každém případě u nich nikdy nedocházelo k válkám. Tím jsou naše ověřené znalosti o civilizaci Ikařanů vyčerpány. Víme, že přes veškerá ekonomická opatření poskytovala planeta potravu nanejvýš jednomu až dvěma miliónům Ikařanů, rozptýlených po celé vnitřní ploše, a to také byl po tisíciletí počet obyvatel. To málo volných sil, které oné civilizaci zůstaly ve stálém boji proti hladomoru, soustřeďovali Ikařané nepřetržitě, po dobu nejméně dvou tisíc let, na jeden jediný projekt, jehož charakter nám však přes jeho zřejmě ohromný význam zůstal neznámý.

I o příčině Ikarova zániku můžeme rozvíjet pouhé dohady. Jelikož už vznik takové planety je téměř nemožný, stačí malý popud, aby se její rovnováha porušila, a tím aby byla zničena. Přijatelně zní všeobecně uznávaná teorie, že se s Ikarem srazila nějaká planetka nebo těleso z mezihvězdného prostoru a že prorazilo jeho horninový obal, přičemž vnitřní atmosféra v důsledku vysokého tlaku unikla do vesmíru. S tím spojený otřes a především to, že zmizela podpůrná vnitřní atmosféra, způsobilo, že se planeta svou vlastní tíhou zhroutila.

Já však vím ještě o jedné verzi, která si vystačí i bez srážky – přál bych si, abych na ni nikdy nepřišel!

Nedala mi pokoje ona podivná činnost, na níž Ikařané pracovali po tisíciletí, prakticky bez techniky, ale všemi dostupnými silami.

Třeba se od nás přece jen tolik nelišili… Kdybychom my žili – po tisíciletí, snad dokonce po milióny let – v duté kouli, kterou naši předkové do posledního místečka prozkoumali, a kdyby pak jeden z nás přišel na myšlenku odporující všem zkušenostem, že tenhle náš svět snad není celý vesmír, že horninový obal snad někde končí a že za ním třebas existuje ještě něco jiného – co bychom udělali my?

Ale možná, že bylo všecko jinak; snad je moje verze falešná. I kdyby se tím nic nezměnilo – proč jen tolik doufám, že jsem se zmýlil?

1977

RIDDHANÉ

První setkání lidstva s jinou civilizací je asi nejoblíbenější téma autorů science fiction. Vymysleli čtyři stále znovu a znovu používané základní varianty, jak by se první kontakt mohl uskutečnit. První možnost: Země zachytí signál z vesmíru, případně signál vyslaný ze Země dospěje k jiné obydlené planetě. Druhá varianta spočívá v tom, že dojde k objevu stop po nějaké cizí civilizaci na některé neobvyklé planetě, a třetí, že se ve vesmíru potká pozemská a mimozemská kosmická loď. Konečně se (za čtvrté) mohou lidi a exoterristé vzájemně navštívit se svými kosmickými loděmi na svých planetách.

1. Signál z vesmíru

Poté, co signál letěl rychlostí světla dvanáct let vesmírem, narazil a antény obřích přijímacích stanic planety Riddh. Po čtyřiadvaceti bězích planety kolem slunce Epsilon Indi, to jest po devíti pozemských letech, obyvatelé Riddhu poselství téměř zcela rozluštili.

První část signálu obsahovala matematické symboly a rovnice. Na ní stavěla druhá část, která seznamovala se způsobem myšlení odesilatelů signálu a se základy anglického jazyka. Ve třetí části se obyvatelé planety dozvěděli, že signál přišel ze třetí planety žlutého slunce, které bylo přesně popsáno, takže ho našli zakreslené ve svých hvězdných atlasech.

Jen vlastní poselství nepochopili. Předpokládali, že také čtvrtá, poslední část signálu musí obsahovat něco důležitého, ale nedovedli si s tím poradit: „Coca-cola is the best drink in the Universe! Drink Coca-cola!“

2. Stopy ve vesmíru

Když na palubě kosmické lodi z planety Riddh uběhlo jedenactyřicet let, probudila automatika posádku z anabiózy. Na obrazovce své lodi spatřili místo domovské hvězdy Epsilon Indi naše Slunce. Krátce poté přistáli na Uranu a nalezli stopy, které tam zřejmě zanechali obyvatelé třetí planety, oné, z níž přišel ten záhadný signál.

Nejdříve našli radiomaják, vysílající nepřetržitě stejné impulsy, a v jeho blízkosti značně primitivní přistávací plochu. Plni očekávání se shromáždili na můstku své lodi a sám velitel rádiem pozdravil obyvatele této stanice a požádal o povolení k přistání. Nedostali žádnou odpověď. Zkusil to ještě jednou, ale rovněž bezvýsledně. Pak nechal palubního radiotelegrafistu, aby postupně vyzkoušel všechny vlnové délky. Když i po vícerých obězích riddhanské lodi stanice na planetě mlčela, rozhodli se astronauti po dlouhých debatách, že budou riskovat přistání bez povolení.

Pak stála kosmická loď na přistávací ploše. Opět vyčkávali, ale nikdo jim ze tří polokulovitých budov stanice, vzájemně propojených chodbami, nevyšel v ústrety. Když ani po půlhodině neobjevili známky života, dospěli k přesvědčení, že stanice je zřejmě opuštěná, a odvážili se vyjít z lodi.

Bez větší námahy se jim podařilo otevřít dveře největší ze tří budov. Stanice byla skutečně opuštěná a několik členů posádky se už nemohlo dočkat, až prozkoumají stavby, porozhlédnou se, kde jsou laboratoře, které k takové stanici jistě patří, a prohlédnou si cizí techniku. Velitel ovšem nabádal k opatrnosti a požadoval zdrženlivost: „Představte si, že by přistáli cizí astronauti na naší stanici a že by z nevědomosti poškodili cenné přístroje – nedívali bychom se na ně jako na nežádoucí vetřelce? Ne, nemáme právo tu něco změnit: stačí už to, že jsme tu bez povolení přistáli.“

Ale čekalo je zklamání. Většina prostor stanice byla prázdná, v ostatních vládl nepředstavitelný zmatek, jen v místnosti s radiomajákem byly známky pořádku a maják byl také jediným fungujícím zařízením stanice. Ostatní přístroje, jejichž funkci se jim nepodařilo určit, jim připadaly poškozené (protože to však nemohli tvrdit s jistotou, ani se jich nedotýkali) a v mnohých místnostech ležely bez jakéhokoli systému roztroušené nejrůznější malé a středně velké předměty. Jedna místnost v ústřední budově byla zaplněna pravoúhlými deskami, které spočívaly vodorovně vždy na čtyřech tenkých kovových sloupcích; byly tu větší desky a jiné, které byly menší a o polovinu nižší. Na všech větších a mnoha menších deskách se nacházely zbytky různých organických látek. Myšlenka jednoho z průzkumníků, že by se tu mohlo jednat o stoly a židle, byla okamžitě zavržena; žádný rozumný tvor by se neposadil na tak nepohodlnou konstrukci.

Nakonec jeden vyslovil to, co už poznali všichni: Muselo tu dojít k hrozné katastrofě. Všechno nasvědčuje tomu, že vědci opustili stanici nakvap; ten chaos se snad dá vysvětlit nějakým výbuchem… Nevěděli. Cizí výzkumníci buď zničili nebo vzali s sebou všechny poznámky – každopádně tu žádné nenašli. Musel to být nějaký strašlivý pokus… Obyvatelé třetí planety určitě nezřídili tuto stanici tak daleko od své vlasti náhodou.

Později Riddhané prozkoumali okolí stanice. Pod sněhem z kysličníku uhličitého našli malé kruhovité plošiny a v jejich blízkosti – ale kupodivu téměř skoro nikdy na nich – tytéž předměty jako v budovách, dokonce v mnohem větším počtu: prázdné nádoby nejrůznějších tvarů a velikostí z kovu, plastických hmot a především z papíru, útržky tenkých fólií z týchž materiálů, malá množství organických látek podobných těm na hranatých deskách, různé menší náčiní a konečně veliký počet láhví z křemičitých sloučenin, polepených pestrými fóliemi, které dříve obsahovaly, jak prokázala pečlivá analýza zmrzlých zbytků, směs vody, etylalkoholu a dalších látek.

Ani tady nenašli žádný nosič informací. Tím podivnější jim proto připadal objev jednoho člena posádky. Na skalní stěně poblíž je prý vyškrábáno mnoho záhadných znaků. Pečlivě tyto informace okopírovali a dali je přeložit velkému palubnímu počítači, bohužel bezúspěšně. Žádné ze slov se neobjevovalo v signálu, který kdysi dospěl k jejich planetě a který dal podnět k jejich letu: ani lingvistická strukturální analýza nedokázala nic vysvětlit.

Počítači se podařilo rozluštit jediný nápis: „Byl jsem tady.“ Dlouho mlčeli a pokoušeli se představit si, jak cizí kosmonaut psal tato slova – možná jako poslední pokus zanechat po sobě stopu po smrtící katastrofě…

Na stanici našli další nápis, ale kybernetický překladatel byl poznovu bezmocný. A oni si v duchu kreslili, jaký asi dramatický význam by mohl být skryt v těch několika slovech: Kempink Uran severozápad. Mimo sezónu zavřeno.

„Veliký je vesmír a plný divů,“ uzavřel nakonec velitel Riddhanů a odstartovali k dalšímu letu.

3. Setkání ve vesmíru

Když kosmická loď z planety Riddh proťala pás planetek jižně od roviny ekliptiky, povšimli si Riddhané, že už musejí být poměrně blízko svému cíli, třetí planetě žlutého slunce. Stále častěji zachycovali útržky nebo i delší části radiogramů a už se nemohli dočkat, kdy konečně pozdraví své rozumné pozemské bratry. A jednoho dne, když byli na polou cestě mezi Marsem a Zemí, se stalo, že je potkala kosmická loď.

Všimli si té malé cizí lodi příliš pozdě. V soustavě jejich hvězdy Epsilon Indi nebyl pás planetek a skoro žádné meteority, proto nebyla riddhanská loď automaticky chráněna před srážkami. Tak se o existenci druhé lodi dozvěděli jen pár vteřin před kolizí. Pilot, který měl službu, bleskově zareagoval a zapnul startovací motory, ale přesto cizí raketa škrtla z boku o jejich záď, a oni pocítili lehký otřes. Riddhanská kosmická loď neutrpěla žádnou škodu, obrazovky ukazovaly malou raketu rovněž napohled netknutou; jen jedna anténa vypadala poškozená. Riddhané byli nesmírně šťastni, že z incidentu vyvázli tak lehce.

„Máš snad vlčí mhu nebo co?“ ozval se něčí hlas z amplionu vysílačky a každé slovo bylo automaticky zaznamenáváno pro pozdější analýzu a překlad.

„Si myslíš, že s takovou obrovskou kraksnou si můžeš všecko dovolit, ty balvane náměsíčnej?!“

Analýza těchto slov, pořízená palubním počítačem, nedávala žádný logický smysl, a tak Riddhané přiřadili tuto příhodu do řetězu záhad, které doufali vyřešit na třetí planetě.

4. Návštěva z vesmíru

Poté, co kosmická loď Riddhanů přistála na Zemi, astronauti s potěšením zjistili, že se přírodní podmínky podobají podmínkám na jejich planetě. Vzduch se ukázal jako dýchatelný, teplota snesitelná, ačkoliv bylo trochu chladno a vlhko; také neobjevili žádné škodlivé mikroorganismy, proti nimž by jejich očkovací látky neúčinkovaly.

Sklizené pole, na němž kosmická loď stála, jim připomínalo sordhová pole jejich domoviny. Poblíž se táhla silnice, která z jedné strany mizela za malým kopcem a z druhé strany se ztrácela ve vzdáleném lesíku. Na úbočí kopce, trochu stranou od silnice, zpozorovali malou skupinu domů, možná nějakou osadu, možná výběžek nějaké větší vesnice, skryté za kopcem.

Po kratší poradě vyslali Riddhané k domům tříčlennou skupinu – biologa, druhého pilota a lingvistu –, aby navázali první kontakt. Domorodci by se možná cítili zaskočeni nebo ohroženi vozidlem nebo jinou velkou technikou, a tak trojice vyrazila na cestu pěšky – vždyť to nebylo tak daleko! Měli na sobě lehké světle šedé kombinézy, určené pro planety riddhského typu; přílbu ani skafandr si brát nemuseli. Lingvista si vzal s sebou přenosný tlumočnický počítač (pro případ, že by se tu mluvilo některou z už analyzovaných pozemských řečí), biolog kufřík s obrázkovými tabulemi (pro případ, že by tlumočnický počítač vysadil) a druhý pilot malý generátor ochranného pole (pro všechny případy). Každý měl miniaturní naslouchátko bezdrátově spojené s tlumočnickým strojem a jeho prostřednictvím mohli v případě nouze také navázat rádiové spojení s lodí.

Když vyrazili, spustil se slabý déšť a oni našli obě ulice osady liduprázdné. První budovy, kolem nichž prošli, sloužily očividně hospodářským účelům; konečně dorazili k patrovému domku, jehož okna svítila, a opatrně zaklepali na dveře. Nestalo se nic, a tak se odvážili zaklepat silněji, až biologa napadlo vyzkoušet knoflík vedle dveří. (Přitom položil druhý pilot z opatrnosti ruku na tlačítko generátoru ochranného pole). Ozval se zvonek.

„No jo, vždyť už jdu!“ bylo slyšet z domu hlas, automat také správně překládal, a oni rozeznali šouravé kroky za dveřmi, které nakonec otevřela jakási stará žena. „Myslela jsem, že přijedete až večer, když mi chlapec přece… Ale pojďte dál, jinak docela promoknete! To je ale počasí… No tak jen pojďte!“

Astronauti to váhavě udělali a následovali ženu, která při chůzi sotva zdvíhala nohy ze země. „Ach jo,“ povzdechla si, když vedla Riddhany krátkou chodbou do místnosti. „Celý rok nám proprší, počasí je čím dál horší,“ a že za to můžou všechny ty rakety, co teď poletují tam nahoře – a žalobně pozdvihla ukazováček.

„My jsme…,“ začal bezradně lingvista, a: „Jojo, jistě,“ přerušila ho stará paní, „hned něco donesu. Jistě už jste hladoví. Chviličku, hnedka jsem zpátky.“

Když se za ní zavřely dveře, využili Riddhané příležitost, aby se porozhlédli a vyměnili si dojmy. Octli se v poměrně velké místnosti se dvěma okny, která zpola zastírala téměř neprůhledná látka. Podél stěn stály kusy nábytku, jejichž účel odhadovali jen částečně; především jim zůstával zcela nejasný – jako tak mnohé v tomto slunečním systému – účel několika skleněných a keramických předmětů za skly mohutné skříně. Jak se zdálo, pocházel nábytek z různých technických období, třebas ty tři konstrukce, seskupené kolem stolu a zřejmě přece jen sloužící jako sedačky, jedna těžká, objemná, vycpaná a potažená množstvím textilního materiálu, druhá krkolomné zařízení z kovových trubek a plastu, upomínající na opuštěnou stanici na vnější planetě, konečně třetí, zhotovená podle nejjednoduššího vzoru z hnědého dřeva. Na zdech viděli mnoho fotografií, obě největší visely vedle sebe – jedna zachycovala muže, ženu a poloodrostlé dítě, druhá hlavu nějakého zvířete s krátkýma špičatýma ušima, přimhouřenýma očima a dlouhými chlupy přes tlamu. Paní se vyskytovala na vícero fotografiích. Fotografie potvrzovaly první dojem: vypadaly úžasně riddhansky.

Opět uslyšeli kroky, stará paní otevřela dveře a vstoupila s oválným podnosem, na němž stály konvice, hrnečky a talířky s velkými kousky pečiva. „No tak se posaďte a poslužte si.“ Postavila tác na stůl a začala prostírat hrnky a talířky. Protože si všimla, že hosté váhají, spěšně řekla: „Ale jen se posaďte, já si donesu židli z kuchyně.“ A to taky udělala.

Když se vrátila se židlí, zastavila se u dveří a zmateně hleděla na tři muže, sedící obřadně u stolu. „Pročpak nejíte? Nebo je kafe ještě…“

„My jsme…,“ začal znovu lingvista, ale vtom se stará paní rozzářila. „A tak, mléko! Člověk je čím dál zapomnětlivější! Taky jste mohli něco říct. Chcete cukr?“

„Vlastně…“ Třetí lingvistův pokus překazil druhý pilot. „Ano, prosím,“ řekl a žena se znovu ztratila z dohledu.

„Musíme se přizpůsobit,“ vysvětloval druhý pilot. „Čeká, že pojíme a popijeme, než budeme hovořit o něčem důležitém. To je zvykem i u mnoha našich národů. Tak se budeme chovat podle toho.“

„A kdo mi řekne, jestli jsou tahle jídla pro nás neškodná?“ odporoval lingvista. „Mám se snad otrávit?“

„Ale co, u tvorů biologicky natolik podobných…“

„Jsi si tím doopravdy tak jistý? Počkej, co…“

„Ne,“ připustil druhý pilot s plnou pusou. „Jistý ne. Ale je to dobré.“

„Je to dobré,“ zopakoval, když se hostitelka vrátila.

„Jen si klidně berte, když to nebude stačit, ještě přinesu. Vždyť jsem přece věděla, že přijedete, a připravila jsem se na to. Potom vám ukážu…“ Odmlčela se a poplácala biologa sedícího vedle ní po zádech. Biolog začal zrovna jíst, a okamžitě se zakuckal, když uslyšel, co stará paní povídá.

„Odkud jste věděla…?“ vykoktal lingvista a ohromeně zíral na ženu. Dokonce i druhý pilot přestal žvýkat.

„No, Bert mi to přece napsal. Dopis přišel předevčírem. Moc mě to potěšilo a hnedka jsem všecko přichystala. Chlapec píše tak zřídka, ani pořádně nevím, co na té univerzitě dělá a že tam má kamarády, a dokonce hned tři až ze zámoří! Víte, u nás ve škole, ve střediskové obci totiž, tedy… Ach, vždyť já se docela zapomněla optat: celou dobu s vámi mluvím, jako bychom se znali odedávna, a vy přitom jste… myslím, jako že už jste dávno dospělí, že bych s vámi měla možná mluvit s větší úctou…?“

„Nechápu dost dobře, jaký je v tom rozdíl,“ odpověděl opatrně biolog.

„Moje řeč,“ potěšila se paní, „to přece není vůbec nic důležitého. Ale taky byste se byli mohli urazit.“

„Vůbec nejsme koneckonců bratři v rozumu,“ prohlásil lingvista. Každý astronaut věděl, že při kontaktu s cizími inteligencemi mohou i sebebezvýznamnější nedorozumění mít strašlivé následky, jestliže se nezachová přizpůsobivě. „Všichni máme přece stejný cíl!“

„Hm, Bert psal něco v tom smyslu, že zítra chcete zase dál, ale já už zapomněla, jak se to místo jmenuje. No, vždyť je to jedno, nejdůležitější je, že máte dneska střechu nad hlavou a že se vám tu líbí. Tak pěkné jako doma to tu sice není, hlavně to počasí ne, ale na to jste si už určitě zvykli. Anebo v Kanadě taky tolika prší?“

„V Kanadě?“ Toto jméno lingvista znal, byla to jedna krajina na Zemi. Jeho pochybnosti o kvalitě strojového překladu stále vzrůstaly a teď horečně přemýšlel, kde by mohla být chyba v programu. Nebo že by byl defektní sémantický filtr? Vytáhnout teď obrazové tabule, to by muselo vypadat dost nevhodně…

I biolog mezitím došel k tomu, že tu něco nesouhlasí, a opatrně zopakoval: „Ano, v Kanadě, ovšem…“

Ale druhý pilot, zatímco mlčky a se zjevným požitkem jedl, dospěl k rozhodnutí. „My nejsme z Kanady,“ řekl, „a také neznáme žádného Berta.“

Teď bylo na staré paní, aby se divila. „Vy nejste…? No ale Bert přece psal… Kdo jste… kdo potom jste?“

„My jsme,“ vysvětloval druhý pilot, „astronauti. Právě jsme poprvé přistáli na Zemi. Naše loď stojí nedaleko odsud. Přicházíme z planety Riddh.“ Pak pokračoval v jídle.

„Můjtybože,“ hlesla stařenka. „Tak já si vás spletla s někým jiným. Můjtybože…“

„Je nám to hrozně líto, jestli jsme vám tím způsobili nějaké škody,“ prohlásil lingvista. „V žádném případě jsme neměli v úmyslu…“

„Ale kdo tu mluví o škodách? Jaképak taky škody… Odkudpak tedy jste?“

„Z planety Riddh. Je vzdálená dvanáct světelných let od Země, je to druhá planeta slunce Epsilon Indi s dobou oběhu…,“ rozjel se lingvista, ale hostitelka ho přerušila. „To nevadí,“ rozhodla. „Jenom co teď uděláme s těmi Bertovými kamarády? Pro šest hostů tu nemám dost místa. Ve stodole se teď spát nedá. Máme tady totiž ještě stodoly, docela jako kdysi, ale při tomhle počasí byste si tam uhnali smrt.“

„To není třeba,“ řekl biolog rozhodně. „Tedy, mám na mysli, kdybyste si myslela, že my nějaký problém…“ Ztratil nit. „Vyspíme se v lodi.“

„Ale ne, však už se něco najde. Hned se skočím optat k Richtrům, u těch bude určitě ještě místo. Nebo u Schuffenhauerovic… Tady už bydlí málokdo, všichni se odstěhovali do města, do střediskové obce, na sídlišti… Však my něco najdeme.“

„Přespíme v lodi,“ řekl druhý pilot, a aby se vyhnul komplikovanému vysvětlování, zalhal: „To je předpis.“

Takový předpis neexistoval, i když určitě jen proto, že nikdo takovouhle situaci nepředvídal.

„A ták… Jenomže když s vámi k Richterovic aspoň nezaskočím, tak se mnou nebudou mluvit. Když sem jinak nepřijde ani noha. Kluk taky určitě zůstane ve městě, to se rozumí, co by taky dělal tady na vesnici, nanejvýš někdy přijede na návštěvu. Spíš ani to ne. Tak to dneska chodí. Přitom to vůbec nemá daleko, a dřív ho člověk z domu nedostal. – Okamžíček, hnedka vám doliju. Cukr? Já taky nesladím, doktor mi to zakázal. Co jsem to chtěla říct: dřív se kluk z domova ani nehnul, mohl bydlet v internátě ústřední školy, ale to ne, to radši dennodenně dojížděl na kole. Přes dvacet kilometrů. Později měl takový ten moped, jezdil za každého počasí. Tady prší skoro pořád, už roky tu nemáme pořádné léto, a pořádnou zimu taky ne…“

Zmlkla, protože si najednou všimla, že nikdo z hostí neposlouchá. Důvod pochopitelně neznala: Riddhanům se pomocí překládacího a komunikačního zařízení přihlásila jejich kosmická loď. Velitel je informoval, že v okolí přistálo několik létajících strojů a že navázaly rádiové spojení s lodí. Všichni tři se mají vrátit na loď.

„Děje se něco?“ optala se žena.

„Musíme zpátky na loď,“ odpověděl lingvista.

„Vy už chcete odejít? Teď? Počkejte alespoň, než přestane tolik pršet.“

„Už musíme,“ řekl lingvista. „Předpis.“

Druhý pilot se po něm navztekaně podíval.

„No jo, to potom… Tak si vezměte alespoň deštníky, mám tu ještě dva. Momentíček, hnedka je donesu.“

Když vstala, ozval se za dveřmi hluk a potom kdosi energicky zazvonil. „To budou Bertovi kamarádi,“ řekla stařenka a šla otevřít. Byla to však deputace narychlo ustavené Mimořádné komise pro mezihvězdné styky. Zástupci komise přede dveřmi nehleděli o nic méně užasle na starou paní, než ona hleděla na ně. Za experty na mezihvězdné styky s vysílačkami a obrazovými tabulemi stáli v decentním odstupu ozbrojenci v uniformách a ještě o kousek dál, pro všechny případy – pár tanků; při setkání se zcela neznámými tvory člověk konečně musí počítat se vším.

1972/1975

ČERNÉ ZRCADLO

Všechno v blízkosti toho „nic“ se z přírodní nutnosti řítilo dovnitř a tam se okamžitě stalo právě tak „ničím“, to jest, beze stopy tam zmizelo.

Gustav Meyrink: Černá koule

Zprvu jen jako pověst a neurčité, nesouvislé řeči se v miliónových městech, desetimilionových městech a gigapolích na Zemi rozšířila zpráva, že na planetě Riddh, která obíhá kolem hvězdy Epsilon Indi, se podařil přímo báječný vynález.

Od té doby, co před hezkými pár desítkami let navštívila Zemi kosmická loď Riddhanů, existovalo mezi oběma planetami rádiové spojení. Kvůli ohromné vzdálenosti – dvanácti světelných let – to přirozeně nebyl dialog, ale spíš dva souběžné monology; protože odpověď na otázku mohla dorazit nejdřív za čtyřiadvacet let.

Při tom vznikaly stále znovu nejasnosti při překladech zpráv. V některých oblastech se systémy vědeckých pojmů podstatně lišily.

Tak se stalo, že se Země dozvěděla o startu druhé riddhanské kosmické lodi teprve se čtrnáctiletým zpožděním – i o vynálezu, který měla na palubě a který Riddhané chtěli lidstvu darovat. Byla to levná metoda, jak přeměnit chemické prvky v jiné, nebo dokonce nevyčerpatelný zdroj energie, skutečné perpetuum mobile.

Přesně se to ale nevědělo, protože relace byla dost nejasná, a tak jiní z ní vyčetli, že celá ta věc musí být spíš matematické podstaty, čili zdaleka ne tak důležitá. Ve zprávě byla totiž řeč i o „jednostranné ploše“ – což mohlo upomínat na Möbiovu pásku –, zároveň však i o jakémsi druhu zrcadla.

Tak mohl očekávat každý to, co chtěl, a každý byl předem spokojený – dokonce i pár středoevropských spisovatelů; ti byli názoru, že to stejně nemůže být nic moudrého, také se tak vyslovili a už se radovali, že budou mít nakonec zase jednou pravdu.

Mezitím se loď Riddhanů blížila k sluneční soustavě; letěla mnohem rychleji než ta první, která dosud byla na zpáteční cestě. Druhá loď letěla téměř rychlostí světla, a doletěla k Zemi za několik málo let po rádiové zprávě.

Ihned si lidé vzpomněli na slíbený vynález, o němž se ve zprávě tvrdilo, že by mohl vyřešit některé z nejpalčivějších problémů pozemské civilizace. Právě kvůli těmto problémům lidstvo v mezičase na Riddhany včetně jejich přislíbeného daru zapomnělo, teď ale si všechno připomněli a čekali na Riddhany jako na Ježíška, na něhož se tentokrát dokonce smělo věřit.

Přistání se uskutečnilo v předem určeném cílovém prostoru – na okraji Velké severoafrické skládky odpadků, na Sahaře.

V lodi byli jenom dva Riddhané. Pozemský uvítací výbor je oba přivítal, zdůraznil nerozborné přátelství a – jen tak mimochodem, aby to nepůsobilo nezdvořile – se poptal po ohlášeném dárku.

Riddhané poděkovali za nerozbourané přátelství, jak to vyjádřil jejich překládací stroj, a vysvětlili, že chtějí co možno nejdříve předvést vynález veřejnosti.

Předvádění se uskutečnilo v Cínovci, kde byl zřízen Ústřední institut pro mimo-, nad-a podzemské inteligence, který se tak jmenoval pochopitelně jen kvůli profylaktické úplnosti, protože se zabýval výlučně sám sebou, jakož i Riddhany, kteří svého času přistáli poblíž tohoto místa. – Vystoupení obou návštěvníků ve velkém sále Institutu bylo přenášeno všemi televizními stanicemi světa na prvním programu, jinak vyhrazeném sportovním přenosům, starým filmům a takzvaným pestrým večerům.

Uprostřed, na pódiu, stáli oba mimozemští hosté: pilot lodi, starší muž zavalité postavy, a dosud mladý vynálezce, který přiletěl, aby sám předvedl své dílo. Podle temně fialových očí mohl každý, kdo se o takové jemné rozdíly zajímá, poznat, že patří k potomkům riddhanských ostrovních národů – ale přirozeně se o to nezajímal nikdo.

Od stropu sálu visela na drátech ve výši dospělého muže veliká kulatá deska jako orientální chrámový gong. Desku obepínal silný kovový prstenec, posázený šrouby. Plocha v prstenci se matně třpytila. Ochranný obal vlastního vynálezu, jak oznámil překládací stroj.

Do tlumeného hluku, obvyklého na tiskových konferencích, vynálezce vysvětlil, že teď předvede nejprve jednu stranu svého vynálezu – absolutní zrcadlo.

Jeho společník mezitím uvolnil šrouby z hrany desky a sundal matně se třpytící kryt. Za ním bylo vidět plochu, která vypadala jako zrcadlo – jako jasně se třpytící, velice průzračné, veliké kulaté zrcadlo. Jemně se pohupuje, viselo v prostoru.

„Zrcadlo,“ řekl vynálezce. „Ideální zrcadlo.“

„Zrcadlo,“ mumlalo publikum v sále. „No dobrá, ideální, ale co my s tím? Tolik pozdvižení kvůli zrcadlu, to snad ne!“ – Doma většina diváků přepnula na druhý program.

Mezitím riddhanský učenec objasnil, k čemu zrcadlo je, a pilot to demonstroval. Ideální zrcadlová plocha všechno dokonale odrážela – světlo, infračervené paprsky, rentgenové paprsky, rádiové vlny, elementární částice, všechno, aniž při tom sama sebeméně reagovala.

Když se jí člověk dotkl – odvážní diváci směli přijít na pódium a vyzkoušet to –, nepocítil ani teplo, ani chlad. Když na plochu namířili plamen autogenu, laserové paprsky nebo zkapalněný vzduch o teplotě minus dvě stě stupňů Celsia – plocha zůstala nezměněná, na omak vlahá, vypadala jako zářivé, velice průzračné zrcadlo.

Byla také ideálně tvrdá a pevná – dokonce ani nejtvrdší materiály, nejkoncentrovanější kyseliny a louhy, nejtěžší lisy na ní nezanechaly sebemenší stopy.

Ať už se proti ploše vrhlo cokoli – světlo, teplo, ocelová kulka nebo cihla –, všechno vrhla nazpátek.

To publikum fascinovalo. „To je přece ale ohromný vynález,“ říkali teď všichni, kteří o věci něco věděli – a ostatní pro jistotu taky.

„To je jen začátek,“ vysvětlili Riddhané.

Přišroubovali opět kryt před zrcadlo a na znamení zrcadlo na drátech, na nichž viselo, obrátili. Na zadní straně byl týž matně se třpytící ochranný kryt, ale tentokrát připevněný k masivnímu rámu mnohem více šrouby než kryt na přední straně.

Riddhané dali vyklidit přední řady v sále – pro všechny případy, řekli. – Potom začali odšroubovávat druhý kryt. Byl silnější a těžší než první, oba mimozemšťané museli přiložit ruku k dílu, aby ho sundali. Pod ním se skrývala druhá, průhledná deska, která byla rovněž připevněná k rámu. Za ní však… Za ní to bylo černé – černější než černé –, nekonečně černé a studené.

Diváky proběhlo zachvění. Nemohli chlad pocítit, ale z černé plochy přesto vyzařovalo tušení až k nim – tušení chladu překonávajícího všechny chlady, jaké lze kdy pocítit.

Riddhanský učenec klidným, umírněným gestem ukázal na rám, visící od stropu, na tu čerň v něm – a řekl: „Je to jednostranná plocha. Jedna strana – ideální zrcadlo. Druhá strana – chybí.“

Pak opět začaly pokusy.

Pilot riddhanské kosmické lodi vzal několik předmětů, které ležely připravené na stole, a vhodil je malým otvorem ve skleněné ochranné desce proti černé ploše. Zmizely beze stopy.

Potom demonstroval tentýž efekt na předmětech, které mu k tomuto účelu podalo publikum. Všechny spadly do černé prázdnoty – a více nebyly. Černá díra bez odporu spolkla dokonce i noviny.

Změť hlasů diváků, úžas, dotazy. „Věru ideální nicota,“ vykřikl pln závisti jeden z přítomných televizních bavitelů.

„To není ‚nicota‘,“ opravil ho vynálezce, „je to ‚nic‘. Nicota to není, ideální to také není, je to vůbec nic.“

„Přesněji vzato, není to vlastně ani to vůbec nic,“ dodal pilot. „Je to druhá strana něčeho, co má jenom jednu stranu.“

„Je to zrealizovaná abstrakce – a proto se v realitě nevyskytuje.“

„Je to hranice, která není hranicí, protože nic neohraničuje.“

„Je to matematická plocha, která je ideálně propustná, a přesto nic nepropouští, protože co jí projde, přestane existovat.“

„A to, co neexistuje, nemůže projít.“

„Nic.“

„Nic.“

Tak mluvili oba Riddhané – mluvili spíš sami se sebou – publikum nechápalo nic. Tedy přesně to, oč tu šlo.

Ale možná že za to mohl překládací stroj.

Bylo provedeno ještě mnoho podobných experimentů. Černá díra všechno dokonale absorbovala – světlo, infračervené paprsky, rentgenové paprsky, rádiové vlny, elementární částice, všechno, aniž přitom sama sebeméně reagovala.

Dřevěné ukazovátko, pomalu zasunované do plochy, se za ní stávalo neviditelným; když ho stáhli zpátky, kousek, který byl v černi, chyběl.

Z Ničeho vycházel krutý chlad; když vynálezce přiblížil k ploše sklenici vody, voda okamžitě zmrzla.

Ať už vrhli proti ploše cokoli – světlo, teplo, předměty –, všechno beze zbytku pohltila.

Do vysvětlování, jak a čím že jsou vlastně tyto fenomény způsobovány, se Riddhané nepouštěli. „Až někdy později – později,“ říkali klidným hlasem překládacího stroje.

Dva dny nato se opět konalo předvádění vynálezu – tentokrát neveřejné – pro skupinu pozemských vědců.

V souvislosti s tím vysvětlili Riddhané princip kvazistabilních singularit v neceločíselných rozměrech, podle něhož fungovala jednostranná zrcadlová plocha, a obzvláště záporné rozměry – které vlastně vůbec nejsou záporné, nýbrž se tak pouze nazývají, protože v nich jsou pouze záporné vzdálenosti.

Matematici a fyzikové rozuměli pouze zlomku vzorců, ale předstírali, že pochopili většinu. Oba přítomní filozofové prohlásili, že jim je všechno jasné, ale ohlásili principiální pochybnosti.

Technici už vůbec jenom poslouchali, když oba hosté mluvili o tom, jak se takové černé zrcadlo sestavuje. Bylo to jednodušší než teorie. – Konečně inženýři věděli, jak se to musí udělat, a teď taky chtěli vědět, k čemu to je.

Pilot se usmál. Cestu k Zemi mohli vykonat tak rychle, odpověděl, protože loď byla vybavena dvěma takovými zrcadly – jedním, jehož černá, chybějící strana bez jakéhokoli krytu byla namířena kupředu, na přídi lodi – a druhým za zádí, odrážející stranou nazpátek a černým ústím otočeným k lodi – a pečlivě hermeticky zakrytým.

„Zrcadlo pro fotonovou pohonnou jednotku? Ale to je přece ideální zrcadlo – nemůže se roztavit!“ křičeli vzrušeně vědci i inženýři.

Pilot řekl, že vlastně žádnou pohonnou jednotku nepotřebovali.

I ve vakuu se prý najdou vždycky jednotlivé molekuly, elementární částice, kvanta energie, které narazí proti zrcadlu na zádi a přitom předají svůj impuls lodi. Zatímco vpředu jakoukoli překážku jednoduše pohltí černá plocha, takže nemůže klást žádný odpor.

S přídavným fotonovým reaktorem to prý ovšem jde ještě mnohem rychleji. Ale není prý nezbytně nutný.

Tu nastalo v sále ticho – takové ticho, že bylo slyšet, jak oba filozofové horlivě listují ve standardních dílech.

Nakonec jeden zešedivělý profesor fyziky hlesl nezvučně: „Ale to je potom skutečně – perpetuum mobile!“

„To je,“ potvrdil riddhanský učenec. V sále vypukla vřava. Technikové začali vypočítávat stupeň účinnosti – a pravděpodobné náklady. Fyzikové se přeli, jaké perpetuum mobile před nimi stojí – prvního, druhého nebo třetího druhu. Matematikové opět vyndali poznámky z teoretických základů – ucpávali si uši a nořili se do vzorců.

Jeden z filozofů na protest opustil sál – druhý usnul.

„Chybějící otevřenou prázdnou stranu“ – tak to přeložil stroj –, „lze použít i pro termodynamické perpetuum mobile,“ řekl riddhanský vynálezce. „Její teplota leží vždycky přesně na absolutní nule.“

„Správně!“ vykřikl fyzik. „Carnotův oběh se stoprocentní účinností – teoreticky se tepelná energie přemění v mechanickou.“

„A prakticky téměř také ztráty nebudou stát za řeč,“ řekl jeden z inženýrů. „Perpetuum mobile druhého druhu.“

„Ale ne, spíš minus prvního druhu – část energie přece skutečně mizí v nicotě,“ odporoval jiný.

„A pro domácnost“ – jásal třetí –, „se připojí takové malé zrcadlo k plynové turbíně – a tu budeme pohánět obyčejným vzduchem, který bude proudit pod vlastním tlakem do vakua!“

„To bych neradil – zásoby vzduchu na planetě jsou veliké, ale ne neomezené.“ Riddhanova slova zanikla ve všeobecné vřavě.

„Ideální motor!“ křičeli lidé. „Konečně je konec se zamořováním ovzduší! – A nestojí to vůbec nic! – Vůbec teď můžeme veškerý odpad házet jednoduše do černé díry a basta! – Nové suroviny si obstaráme našimi novými kosmickými loděmi z našich nových planet! – A lepší! A víc, mnohem víc!“

Riddhanských hostů si nikdo nevšímal. Nejdřív vyrazili ze sálu technici a inženýři, aby okamžitě začali stavět nový ohromný stroj – za nimi následovali vědci, zabraní do vlastních myšlenek nebo do vzrušených disputací – jako poslední se probral filozof a vydal se hledat svého kolegu.

Riddhané osaměli.

Pečlivě připevnili ochranný kryt a utáhli všechny šrouby.

„Dělá mi to starosti,“ přiznal se učenec z rodu riddhanských vysokoostrovních národů. „Mohli by se zrcadlem zacházet neopatrně, mohli by do něho nechat spadnout něco cenného.“

„Starosti?“ namítl pilot. „Já si to vyčítám. Celý vesmír, vytvořený z prasingularity, držený pohromadě gravitací a rozptylovaný expanzivním impulsem – postupně naházejí do poločerného prázdna – to je prokletí za to, že jsme se vydali na Zem, bratře!“

„Co na tom záleží,“ zamručel vynálezce, „jednou musíme do negativních rozměrů kontinua stejně všichni.“

POZOROVATEL

A přece je to, odhlédneme-li od několika výjimek, zřejmě mnohem zajímavější, psát a číst o bytostech, které jsou jak zevnějškem, tak psychicky podobné lidem. A to je, myslím, důvod pro to, že mimozemšťané podobní lidem… na stránkách povídek a románů převládají.

R. G. Podolnyj: Fantastická etnografie a etnografická fantastika

„Kdo kdy slyšel o Marťanovi, který se nevypravil obsadit Zemi?“

„Nikdo. Přiznávám, že můj případ je naprosto neuvěřitelný.“

Ray Bradbury: Míchačka

Kosmickým kňžníkem otřásl prudký náraz. Na zlomky vteřiny zasténaly palubní výztuhy z galaktické astroniové slitiny, namáhané až na hranici zatížitelnosti, Guy Thunder však nepohnul ani brvou a nic neprozrazovalo nadlidskou námahu, s níž pracoval astrogátorův mozek.

„Máme zásah v sekci 9!“ vykřikl chraptivě poručík Fletcher. „Energetický úder prorazil clonu. V sekci 9. Paprskomety…“

„Sekce 14!“ rozkázal energicky Guy Thunder. „Převezměte palební sektor 9a! Sekce 15 převzít palební sektor 9b a d! Sekce 4, převezměte palební sektor 9c a rezervní clonu pro sekci 9!“

Služba v sekcích ohlásila multikomunikátorem provedení rozkazu. Astrogátor promyslel strategickou situaci a bleskurychle dospěl k rozhodnutí. Přístroje ukazovaly, že pozemská flotila ztratila téměř polovičku svých kňžníků. Naproti tomu dvanáct pozemských výzvědných člunů bylo zcela nedotčeno, ačkoliv právě ty nebyly vyzbrojeny theta-polem, clonícím před energetickými údery. Čluny se vsak hodily nanejvýš pro průzkum a planetární partyzánskou válku, proti převaze rigeliánské flotily se s nimi nedalo nic počít. „Hyperonový vrhač připraven k boji! Kurs na Xartis. Okamžitě po průlomu protivníkovy bitevní linie, hyperpohon!“

„Pane, energie nám na hyperpohon nevystačí,“ dal k úvaze kapitán Schneider, stojící u řídicího pultu prostorového deformátoru.

„Křižníky, kterým nebude stačit energie, v nejnutnějším případě vypnou clonu. Musíme dovést flotilu do planetární pevnosti za každou cenu.“

„Jak… jak máme bez clony prorazit linie Rigelů?“ Poručík Fletcher vyděšeně zíral na astrogátora.

„Musíme to risknout. Stejně nemáme co ztratit,“ řekl Guy Thunder klidně. „Vy to víte, poručíku. Musíme varovat Zemi.“

Vlak zastavil a mladý muž vzhlédl od čtiva. Pohled z okna mu řekl, že ještě není u cíle své cesty. Už se zase chtěl věnovat vzrušujícím dobrodužstvím Guye Thundera, když do jeho kupé, kde doposud seděl sám, vešli dva cestující. Starší z nich, čtyřicátník trochu při těle, řekl:

„Pozdrav pánbůh. Máte tu volno?“

Mladík mlčky přikývl, což snad znamenalo jak pozdrav, tak odpověď na otázku, sundal nohy, vyčuhující z džin na kolenou vyboulených, z protějšího sedadla a zasunul je do bot z hnědé hověziny, stojících na podlaze kupé. Druhý cestující pozdravil: „Dobrý den,“ a odpovědí bylo zase jen němé přikývnutí. Ten starší mezitím uložil své dva kufry do sítě na zavazadla, posadil se vedle mladíka a začal se zabývat tím, že si kostkovaným kapesníkem stíral pot z pleše orámované úzkým věnečkem temně šedých vlasů. Druhý se posadil na místo přímo naproti staršímu muži. Mohlo mu být asi tak třicet, měl na sobě velice korektní světle šedý oblek a bílou košili se světle modrými proužky. Přes módní, křiklavě pestrou kravatu působil vysloveně nenápadně, až nudně – jako on vypadalo v této sezóně nesčíslně mužů. Jediným jeho zavazadlem byla černá diplomatka, a i ta ho zařazovala jako muže na služební cestě, který zabloudil do vlaku Spolkových drah.

Sedadlo naproti ctiteli Guye Thundera zůstalo prázdné, takže na ně znovu uložil nohy, když je předtím zbavil bot. Pak pokračoval v přerušené četbě. Asi tak za hodinu by měl vlak dorazit do Řezna a do té doby chtěl svůj časopis dočíst – pozítří by se mělo objevit na trhu další číslo – 274. pokračování dobrodružství astrogátora Guye Thundera, admirála pozemské vesmírné flotily, viceregenta Eridanského impéria a prezidenta Solární federace…

Flotila byla na cestě k planetární pevnosti Xartis. Na velitelském můstku vlajkové lodi pozemské flotily Queen of Tharntis shromáždil Guy Thunder velitelský štáb flotily. Kromě admirála Thundera, kapitána Schneidera, majora De La Croixe, dr. Cartera, dr. Gonzálese a poručíka Fletchera tu byli přítomni ještě velitelé ostatních kosmických křižníků a kapitánka Sibyl Forrestová Z průzkumného člunu 7.

„Nechápu, jak mohli Rigelani proniknout theta-polem a zničit sedm našich kňžníků. Za normálních okolností by nepřátelské vrhače proti naší cloně nic nesvedly,“ řekl doktor Gonzáles.

„Bylo zničeno jenom šest křižníků s ochranným polem,“ opravil fyzika major De La Croix.

„Sedmý, Photon, letěl bez clony, aby ušetřil energii pro hyperpohon. Přesto je úžasné, že nebyly napadeny právě průzkumné čluny. Neumím si to vysvětlit.“

„Naše průzkumné čluny musely protivníkovi ležet velice na srdci,“ poznamenal Guy Thunder zamyšleně. „To s tím srdcem pochopitelně jen v přeneseném slova smyslu – ti zatracení Rigelani přece žádné nemají.“

„Jaký zájem by Rigelani měli mít na našich člunech?“ chtěla vědět Sibyl Forrestová.

„No, na lodích asi moc ne. Ale třebas na posádce?“

Přítomní nechápavě mlčeli a astrogátor pokračoval: „Myslím, že na palubě jednoho z člunů je někdo, koho nechtějí nepřátelé ohrozit – je to pro ně náramně užitečná osoba. Jestliže Rigelani umějí prorazit theta-štíty, pak to znamená, že se dozvěděli o principu clony. Od kohopak asi? Co myslíte, poručíku Fletchere?“

Poručík se vyděšeně zadíval na astrogátora. „Vy myslíte… špión…? Pane?“

„Správně.“

Sdělení zasáhlo jako bomba z antihmoty. Nejdřív se vzpamatovala Sibyl Forrestová. „Guyi, to je přece nesmysl,“ vykřikla, zapomínajíc na veškerá pravidla disciplíny, „Žádný člověk by se nepropůjčil k tomu, aby pomáhal těm netvorům! A žádný Rigelan se na našich lodích nemůže schovat. Vždyť vypadají docela jinak než my! Okamžitě bychom ho poznali.“

„K rigelanské velkoříši nepatří jenom Rigelani,“ namítl Guy Thunder.

„Admirál má pravdu,“ řekl doktor Carter. „V mocenské oblasti Rigelanů leží taky Fferra II a Fferrařani jsou úžasně podobní lidem. Jsou to sice v principu ještě divoši, ale to není pro Rigelany překážka, když jde o vítězství, nebo porážku.“

„Ale nějaké poznávací znamení, podle něhož se dají odhalit, přece musí být! A vy jako xenolog to přece musíte vědět,“ vmísil se major O‘Brien z kosmického křižníků Herald of Sol. Všichni se plni naděje zadívali na doktora Cartera.

„Jedno by tu bylo. Fferrařani mají pět řezáků – myslím nahoře i dole. Ne čtyři, jako máme my, ale pět.“

„A dál už žádný rozdíl není?“ chtěl vědět kapitán Schneider.

„Nic viditelného.“

„Přesto bychom to museli zpozorovat, kdyby nám byli nějakého toho Fferrařana podstrčili,“ řekl major O‘Brien.

„Vy jste dával pozor, jestli všichni vaši muži mají v každé čelisti čtyři řezáky?“ informoval se Guy Thunder.

„Ne, to přirozeně ne. Ale…“

„Vidíte, taky jsem na to nepomyslel.“

„Ale to je hrůza! To tedy běhá po jedné z našich lodí špión, nepřítel! A nikdo o tom nevěděl!“ Jak se zdálo, poručík Fletcher si na takové pomyšlení nemohl zvyknout.

„Proč zrovna jen na jedné lodi?“ vmísil se xenolog. „Odkud máme vědět, kolik se jich vetřelo někam jinam? Do našich štábů, do hospodářských a výzkumných center, do celé federace?“

Na tomto místě bleskla mladíkovi hlavou myšlenka, nechal sešit klesnout a nedůvěřivě si prohlížel oba spolucestující. Starší z nich, sedící vedle něho, se zaměstnával pomalým, ale nepřetržitým konzumováním hory chlebů se salámem. Fanoušek Guye Thundera opět odstranil nohy z protějšího sedadla, zasunul je do bot a předklonil se, aby si zavázal tkaničky. Přitom tajně zašilhal šikmo vzhůru na jedlíka. Ale ten byl v pořádku, měl čtyři řezáky a ne pět. Uklidněný mladík se tedy opět vyzul a nohy uložil na předchozí místo. Pak mu padl zrak na druhého cestujícího, který si četl Stern. „Taky jedete do Řezna?“ zeptal se ho.

Muž na služební cestě – anebo kdo to byl – vykoukl nad okrajem časopisu. „Prosím?“

„Myslím, jako jestli taky jedete do Řezna?“

„Ano, přirozeně. Proč se ptáte?“

„Ale jenom tak.“

„Hmm.“

Korektní pán nechal časopis poklesnout a obdařil mladíka výrazně přátelským úsměvem, jakým obdarujeme blázny v naději, že se projeví jako neškodní.

Mladík pochopil pitomost své otázky, vždyť Řezno bylo příští stanice a dál vlak už nejel. Ale přiměl toho druhého, aby otevřel ústa; teď už věděl, že i u něho počet řezáků souhlasí, a tak četl dál.

„Tomu nevěřím,“ řekl major De La Croix. „Kdyby jich bylo doopravdy hodně, muselo by se přinejmenším u několika z nich přijít na to, že mají pět zubů.“

„Pět řezáků, a sice jak nahoře, tak dole, takže dohromady deset,“ připomněl doktor Carter.

„To je asi nepodstatné. Alespoň v jednom případě by se musel některý Z těch Fferrařanů prozradit. Když otevře pusu, tak přece musí každý vidět, kolik má řezáků.“

„Správně, ale žádný člověk si toho nevšimne. Právě proto, že je to takový obvyklý, nekomplikovaný rozdíl, tak to nikomu nebude nápadné. Něco takového se možná zaregistruje v podvědomí, ale dokud to člověk nesleduje uvědoměle, tak to tam taky zůstane. Myslím jako v podvědomí,“ namítl doktor Carter.

Ano, to bylo ono, pomyslel si mladý muž ve vlaku do Řezna. Cosi ho znepokojilo, ale nemohl říct co. Bylo to jako sen, jehož obsah jsme zapomněli, sotva jsme se probudili, ale z něhož nám zůstala zvláštní nálada. Člověk se pokouší vzpomenout, ale nemůže. Něco ho napadlo, něco výjimečného – ale co? Třebas si to všechno jenom vsugeroval. Ale přece jenom…

„Každopádně musíme odhalit špióna nejdřív v naší flotile,“ usekl Guy Thunder diskusi. „Na psychologické úvahy bude čas později. Jinak by se mohlo stát, že by tu už brzy nebyl nikdo, kdo by varoval Zemi – rozumíte mi. Naštěstí snad víme, kde máme Fferrařany hledat.“

„V průzkumných člunech,“ konstatoval kapitán Schneider. Krasavice Sibyl Forrestová, která přišla jako jediná z přítomných z průzkumného člunu, se na něj demonstrativně usmála, až bylo vidět její zářivě bílé zuby. Řezáků bylo osm, přesně kolik se sluší a patří na pozemskou dceru. Modré oči metaly blesky.

„Dobrá, kapitánko Forrestová,“ řekl pobaveně Guy Thunder, který si toho povšíml. „My víme, že vy…“

Mladík sebou najednou škubl. Teď už věděl, co to bylo! Když četl větu o modrých očích Sibyl Forrestové, rázem se mu rozsvítilo. S námahou potlačil výkřik. Ale toho, že sebou trhl, si povšimli oba spolucestující.

„Ten román je asi tuze napínavý?“ optal se ho starší z nich. Rovněž úředník na služební cestě pohlédl s mírným zájmem na mladíka, časopis přitom držel v obou rukou. Jejich pohledy se střetly a čtenář románu fascinovaně zíral do žlutých očí toho druhého. Do žlutých očí!

„Prosím?“ pronesl úředník s tázavým podtónem.

„Nnic,“ odpověděl nepřítomně mladík. „Nic. Promiňte.“

„Nemáte se zač omlouvat,“ řekl úředník a zdálo se, jako by mu na okamžik po tváři přelétl tajuplný úsměv, než se zase skryl za svůj časopis.

„Moje žena taky hodně čte,“ sdělil jim starší muž. „Ale detektivky tolik ne, spíš takhle něco pro potěchu – takhle to s hrabaty a barony, víte. Pro mě by to nebylo. Co myslíte?“

„Ano. Jistě. Máte naprostou pravdu,“ odpovídal mechanicky čtenář science fiction, aniž mu docházel smysl slov. Horečně přemýšlel, co by měl podniknout. Tady si sedí v kupé šikmo proti němu mužský se žlutýma očima. Jistě, přesněji vzato je žlutá jenom duhovka, ale není to takový ten žlutavý odstín, jaký je občas vidět u hnědých nebo zelených očí. Ne, ten člověk ve světlém obleku a s tuctovým obličejem měl oči s duhovkou čistě, zářivě žlutou s jemným nádechem do oranžova. Ale to je přece nesmysl – „člověk ve světlém obleku“: takovéhle oči žádný člověk nemá! Mladík si teď už byl naprosto jistý svou věcí – je to mimozemšťan, špión, pozorovatel, kdo ví co, každopádně cizí tvor, nečlověk. Ale co, co má teď udělat?!

Má mu to říct rovnou do obličeje? Ne, to by bylo to nejhloupější, co by mohl udělat. V nejlepším případě by cizinec práskl do bot. Na ostatní možnosti radši nemyslet – kdo ví, čeho byl byl takový mimozemšťan schopný?

Zalarmovat policii? Nebo snad armádu? Přečetl dost na to, aby věděl, že něco takového by nemělo smysl. Ani živá duše by mu neuvěřila; napadlo by je kdeco – třeba že si z nich chce vystřelit nebo třebas že mu přeskočilo –, jen to ne, že jim říká pravdu. V příslušných příbězích to tak vždycky dopadlo. Hrdinové zpravidla učinili něco hrdinského, a sice odkázáni jen sami na sebe. Vyplynulo to povětšinou z povahy situace – a z povahy hrdiny. Mladík si bolestně uvědomoval, že ho nic, absolutně nic hrdinného nenapadá. To muselo tkvít v povaze situace. Nakonec dostal zcela nemístný nápad – nedělat vůbec nic. To odporovalo všemu, co kdy četl; něco takového by nebylo napadlo jediného hrdinu. Ale čím déle o tom přemýšlel, tím lákavější mu ta absurdní varianta připadala. Nepřišel na nic lepšího, ať přemýšlel jak přemýšlel, nic lepšího než počkat.

A tak čekal. Čas od času se podíval naproti na neznámého, jehož obličej se schovával za časopisem. V mezidobí zíral do knihy, kterou držel v rukou, ale nedokázal číst – na konci věty už zase zapomněl začátek, nic nedávalo smysl. Párkrát přečetl odstavce dvakrát i třikrát, aniž si toho povšiml, a mnohdy vynechal nedopatřením celé věty, myšlenky se mu točily stále kolem jednoho jediného.

Pak se ale něco stalo: neznámý odložil časopis, vstal a opustil kupé. Mladík ho chtěl následovat, ale napadlo ho něco lepšího. Obrátil se na druhého spolucestujícího, který mezitím snědl všechny svoje viditelné zásoby chlebů se salámem a teď se zabýval loupáním pomeranče, což prováděl velice pečlivě a důkladně.

Mladík se vzdal předmluvy a polohlasně pronesl: „Viděl jste to? Ten chlap – vy ho znáte?“ Kývl hlavou směrem, kde seděl neznámý, takřka jako kdyby tam ještě seděl.

„Ne, vy snad ano?“ odpověděl tlusťoch, překvapený náhlou mladíkovou hovorností, a opět se věnoval rituálu loupání pomeranče.

„Vám na něm nebylo nic nápadného!?“ naléhal čtenář románu, a starší muž přendal pomeranč do levé ruky, pravičkou vytáhl kostkovaný kapesník, přejel si jím po čele a přes lebku a potom řekl: „Ne, vlastně ne. Má drobet nakřivo uzel kravaty, jestli máte na mysli tohle. Ale…“

„Uzel na kravatě! Má žluté oči, rozumíte? Žluté oči! Víte, co to znamená? To není člověk, to je exoterrista! Rozumíte? Mimozemský pozorovatel!“ Vychrlil už vůbec ne potichu mladík.

„Co to neříkáte?“ podivil se starší muž a užasle upřel šedomodré oči na svého souseda. „To myslíte vážně? Co je to vlastně ten exo…? To mají všichni žluté oči?“

Tu se otevřely dveře kupé a bytost ve světlém obleku vstoupila. Mladík, který se už chystal odpovědět na tu překvapivě naivní, ba hloupou otázku, sklopil hlavu a mlčky znovu zíral na písmena, zvěstující galaktické hrdinské činy astrogátora Guye Thundera. Muž s pomerančem ovšem hlasitě a zřetelně prohlásil: „Máte pravdu, on má doopravdy žluté oči. To je zvláštní,“ a otočil se na majitele zvláštní žlutých očí: „Nic ve zlém, vy jste doopravdy ten exorc… eh… mimozemský pozorovatel? Tenhle mladík tady to povídal.“

Taková zarážející ignorance vzala čtenáři science fíction řeč, a neschopen jasné myšlenky nebo nějakého rozumného rozhodnutí, očekával katastrofu, která teď konečně musí vypuknout. Neznámý pohlédl svýma žlutooranžovýma očima nejdřív na staršího muže, potom na mladíka a melancholicky se pousmál. „Promiňte, prosím,“ řekl, „to jsem nechtěl… Je to taky ale až příliš komické… Vy jste první, kdo přišel na takovou myšlenku… Promiňte, prosím.“ A než se mladík mohl vzpamatovat z šoku, vytáhl neznámý z náprsní kapsy korektního světle šedého obleku bělostný kapesník a sáhl si levou rukou s kapesníkem do oka. Efekt byl ohromující: teď bylo pravé oko neznámého žluté s nádechem do oranžova, ale levé oko bylo docela obyčejně šedozelené. Teď vypadal ještě příšerněji než předtím, ale ten příšerný pohled měl v sobě zároveň i cosi groteskního, a tudíž působil méně děsuplně. Neznámý nastavil oběma spolucestujícím rozprostřený kapesník a oni na něj upřeli zrak, starší muž zvědavě, mladík se zvláštní lhostejností, protože dospěl do stadia, kdy se člověk už ničemu nediví a už nic ho nevzruší, do stadia srovnatelného s účinkem uklidňujícího prostředku.

Na bílém kapesníku ležel malý, kulatý skleněný kotouček, zabarvený do oranžova. „Kontaktní čočka,“ vysvětloval úředník na služební cestě ve světlé šedi. „Už jsem s tím měl nepříjemnosti. Ale co mám dělat? Bez kontaktních čoček vidím špatně a brýle nevlastním. Za normálních okolností nosím přirozeně čočky bezbarvé, ale od těch se mi předevčírem jedna někam poděla, a tak jsem si musel vzít tyhle. Ty jsem si nechal udělat přede dvěma lety jako doplněk ke karnevalové masce. Žert, nic víc. Promiňte, prosím.“

Protože oba dva mlčeli, nasadil si kontaktní čočku zpátky do levého oka a pokračoval, teď už obrácen přímo ke čtenáři science fiction: „Víte, většinou si toho nikdo ani nevšimne. Každý má svých starostí dost, že? Pár lidí si toho ovšem přece jen všimlo, a to je pak takový docela nepříjemný pocit – myslím pro mě, když pak na člověka tak civí. Ale vy jste, mám dojem, první, koho napadla taková myšlenka. Myšlenka, že bych byl – jak jste to řekl? – exoterrista. Pokud se nemýlím, znamená to, že jsem nějaký Marťan nebo něco podobného? Vskutku zvláštní myšlenka. Ale zavinil jsem si to sám, přirozeně.“

„Jak jste to vlastně myslel s tím exoterristou?“ chtěl vědět plešatý starší pán, který mezitím znovu s příkladnou pečlivostí olupoval svůj pomeranč. Slovo ‚exoterrista‘ vyslovil pečlivě jako vzorný žáček, který se naučil cizí slovo a teď chce předvést svoje vědomosti.

„Ach, to je pochopitelně nesmysl,“ řekl mladík rychle a přál si, aby ten otravný mecháč oněměl, anebo aby on sám byl někde pryč. Bylo to už tak dost trapné.

Stejného názoru byl zřejmě i původce celé situace, a aby zakryl vzniklý dojem, pokusil se dát celému rozhovoru spíše teoretizující směr. „Vidíte, kdybych měl hnědé oči, jako máte vy,“ obrátil se znovu na mladíka, „pak by zabarvení čoček až tolik nevyniklo. Ale když já mám tuze světlé oči přesně jako vy“ – to pronesl ke staršímu spolucestujícímu – „s těma vašima šedomodrýma očima.“

„Jenomže já žádný brejle nepotřebuju,“ namítal oslovený. „Ale moje snacha nosí taky brejle, ona je totiž krátkozraká. Má takové ty módní brejle s velkými kulatými skly. Vy jste taky krátkozraký?“

„Ano,“ přisvědčil úředník tak trochu s nevolí, „a bez těch čoček se neobejdu. Vlastně není divu, že lidi mají člověka za ‚exoterristu‘, je toho teď všude zase plno. I když já osobně tomu nevěřím.“

„Čemu?“ zeptal se mladík.

„Nevěřím na exoterristy. A obzvlášť na mimozemské pozorovatele ne. Víte, taky jsem si přečetl pár těchhle knížek. Všechno mi to připadá náramně nepravděpodobné.“

Fanoušek science fiction cítil povinnost nenechat takové tvrzení bez odpovědi. Kromě toho mohl zamluvit neslavnou událost z předchozích minut. „Musíte přece připustit, že se můžou vyskytovat civilizace i na jiných planetách. To říkají dokonce i vědci.“

„Civilizace ano,“ připustil muž ve světlém obleku, „ale asi sotva civilizace, které by vysílaly špióny na Zemi. K čemu taky? Aby si podmanili naši planetu? Nesmysl! Dokonce i kdyby byli tak nerozumní, jako jsme my – ten, kdo umí překonat mezihvězdný prostor, ten prostě nemá zapotřebí brát něco nějakým jiným tvorům. Nejsem astronom, ale jakousi představu o vzdálenostech mezi hvězdami přece jen mám. Mezihvězdná špionáž a tak je jednoduše absurdní.“

„No, já nevím, ale třebas by ti tam nahoře přece jen mohli někoho poslat?“ mínil starší muž, který už konečně přece jen doloupal pomeranč a teď ho kousek po kousku konzumoval. „Proč by to vlastně musel být zrovna špión? Třebas sem tamti jednoduše někoho pošlou, aby to tu omrkl, co se tady děje? Já myslím jen tak, bez zlého úmyslu, copak by to bylo nemožné? Jenom aby zjistili, co jsme zač, jestli jsme pro ně ti správní lidé, správní partneři? Já věřím… Ale už jsme tady. Musíme se připravit.“

Vlak mezitím skutečně dorazil do Řezna a postupně zpomaloval. Každým okamžikem museli vjet do nádraží. Tři cestující se připravovali k odchodu – ukládali věci do kufrů a tašek, oblékali si kabáty. Započatá diskuse přestala být zajímavá; každý už myslel na svoje záležitosti. Když vlak zastavil na nástupišti, řekli mladík a úředník z Bochumu na služební cestě, jak se sluší, na shledanou a vyšli z kupé. Holohlavý starší pán se ještě točil kolem svých zavazadel. Když se mu konečně podařilo ze sítě na zavazadla sundat i druhý kufr, všiml si sešitu na protějším sedadle. Sebral ho, zalistoval v něm a nakonec ho pečlivě přibalil do jednoho z kufrů. Potom sáhl do kapsy saka, vytáhl kulaté zrcátko, zase ho zastrčil a rovněž opustil kupé. Všechno bylo v pořádku; modrošedé kontaktní čočky byly na svém místě a nikdo za nimi nemohl tušit žlutooranžové oči.

1973

EN ROUTE

V mnoha povídkách se vypráví, jak se mezi hvězdami setkají dvě kosmické lodě, jedna ze Země, druhá z nějakého jiného světa, obě dvě daleko od své vlasti. Někteří autoři líčí kontakt přátelský, jiní nepřátelský; další jsou zase toho mínění, že rozdílnost mezi lidmi a mimozemšťany by mohla být tak velká, že bychom nemohli očekávat ani přátelství, ani nepřátelství, jen vzájemné nepochopení nebo lhostejnost.

Nehledě na nepředstavitelně mizivou pravděpodobnost takového setkání, všichni zapomínají najedno: mezihvězdné kosmické lodi s lidskou posádkou musí letět rychlostí blížící se rychlosti světla, takže by to byl výjimečně šťastný případ, kdyby se vzájemně vůbec zpozorovali.

1. Setkání

Před sedmnácti hodinami lokalizovala hlídka expedičního křižníku Hermano cizí kosmickou loď. O jejím tvaru ani o jejích rozměrech nemohli nic zjistit; na to, aby z ní bylo něco víc než pouhý bod, odraz na obrazovkách lokátoru, byla příliš daleko. Údaje teleanalyzátoru však ukazovaly, že podle chemického složení je loď jednoznačně umělého původu. Obě lodi letěly setrvačností po přímkách, které se vzájemně neprotínaly a jejichž směr se vzájemně silně odkláněl. Před deseti hodinami byl odstup nejmenší. Teď opět narůstal.

2. Hlídka

„Takže přece,“ řekl pilot a vrátil inženýrovi výpis z počítače. Seděli ve velitelské kabině lodi, inženýr vpravo, pilot vedle. Křeslo vlevo bylo prázdné; druhý pilot letěl s vědci v anabiotických buňkách. „Tušil jsem to. Tušil jsem to dokonce už před vyhodnocením první série.“

Inženýr se odmčel. Opřel se ve svém křesle, démonstrativně nechal sklouznout pravici na vypínač, a přerušil spojení mezi terminálem a palubním počítačem. Současně podal výtisk levou rukou přes rameno třetímu členu hlídky, který stál za ním. Palubní lékař si vzal list s řadami čísel, vrhl na něj pohled a rozzlobeně na něj vyjel: „Víte přece, že se v tom nevyznám. Tak už řekněte, kam letí.“

„Nikam,“ odpověděl inženýr. „A přiletěli odnikud.“

Pilot vysvětlil: „Myslí tím, že kdyby se dráha jejich letu prodloužila podle toho, jak jsme ji změřili, nedotkla by se přímka nikde žádné hvězdy. V rozsahu ix parseků ne.“

„Třeba je ve výpočtu nějaká chyba?“ dal k úvaze lékař. Inženýr se v křesle pootočil a pozoroval ho se zjevným sebeovládáním, jako kdyby lékař byl pronesl něco nebetyčně hloupého. „Anebo jsou naměřené hodnoty jednoduše příliš nepřesné,“ pokračoval lékař nevzrušeně. „Při první sérii byly koneckonců taky.“

„To je sice pravda,“ řekl trpělivě pilot, „ale tentokrát nejsou. Za prvé první tři naměřené body pocházejí z automatického sledování prostoru, a jsou tedy relativně nepřesné – kvůli tomu jsme taky cizince objevili o něco později, než kdybychom byli lokátor nasadili hned zpočátku cíleně. Za druhé jsme se přece museli přesvědčit, že se doopravdy jedná o kosmickou loď, a sám víš, že nám energie nestačí na to, abychom nasadili současně teleanalyzátor lokátor. Takže nám v první sérii chybí pár naměřených bodů. Za třetí celá změřená trať je teď dvakrát tak dlouhá v porovnání s mezihodnotami a obě série dohromady umožňují poněkud přesnější výroky.“

„Ale měření není přece ještě vůbec uzavřeno!“ vykřikl lékař. „Jak tedy můžete už teď…“

„Ještě padesát minut,“ konstatoval inženýr.

„Právě,“ potvrdil pilot. „Měřili jsme sedmnáct hodin. Za padesát, nanejvýš za pětapadesát minut se loď dostane mimo dosah našich lokátorů, a při takové vzdálenosti beztak potřebujeme tolik energie, že nám vystačí nanejvýš tak na dvě měření. Na těch dvou bodech už opravdu nesejde. Dosavadní výsledky jsou jednoznačné. Dokonce i když vezmeme v úvahu rozptyl bodů měření, nedotkne se kurs cizinců žádné z blízkých hvězd. Buďto přiletěli z nepředstavitelné dálky a ještě poletí velice daleko, nebo…“ Odmlčel se a posadil se zpátky do křesla. „A protože jejich současná rychlost není zase až tak vysoká, připadá mi pravděpodobnější…“

Myšlenku nedokončil. I tak bylo jasné, jak to myslel. Lékař to vyslovil nahlas: „Nedůvěřovali nám. Mají z nás strach!“

„Ne zrovna z nás. Z neznámého.“ Inženýr vzal lékaři z ruky list s počítačovými výsledky a akurátně ho uložil do přihrádky vedle ovládacího pultu počítače.

„Strach před neznámem, to je to,“ ozval se pilot. „Veskrze rozumná reakce. Museli nás objevit zhruba ve stejnou dobu jako my je. Nebo dřív. A hned změnili kurs natolik, abychom se nikdy nedozvěděli, odkud přicházejí a kam letí.“

„Taková pitomost!“ vyrazil ze sebe lékař. „Hrozí jim od nás nebezpečí zrovna tak málo jako nám od nich. Musejí být praštění, když se cítí ohrožení jednou jedinou kosmickou lodí uprostřed vesmíru.“

Pilot se zaklonil, opřel se, natáhl se k inženýrovu místu po listu s výsledky měření, ale aniž ho uchopil, stáhl ruku opět zpátky a nechal ji klesnout na opěradlo křesla.

Všechna důležitá fakta byla zjištěna, všechna rozhodnutí dávno učiněna. Pokládal celou diskusi za zbytečnou, přesto však lékaři odpověděl: „Nejde přece vůbec o tuhle jednu loď, ani o jejich, ani o naši. Ale když člověk ví, kde leží vlast toho druhého, pak se může připravit a později tam přiletět. Představ si, že se ve sluneční soustavě vynoří cizí kosmická loď – cizinci riskují v nejhorším případě ztrátu jedné lodi a její posádky, ale kdo zaručí nám, že nás tahle jediná loď nemá zničit? Z jejich hlediska platí přirozeně totéž – odkud mají vědět, že nám můžou důvěřovat?“

„Ale to je absurdní, předpokládat, že ti cizinci by mohli mít nějaký zájem na tom, aby nám škodili; na to přece žijí příliš daleko. Jsou na výzkumné expedici, protože ať už jinak chtějí co chtějí – doma to můžou mít jednodušeji. Nebo snad doopravdy někdo z vás věří na mezihvězdný konflikt?“

„Pochopitelně že ne.“ Inženýr byl od počátku stejného názoru jako pilot, teď měl pocit, že se sluší, aby ho podpořil. „Ale vždyť se nejedná o to, čemu my věříme. Potřebujeme jistotu, absolutní jistotu. Podkládáme těm cizincům pořád náš vlastní způsob myšlení, a právě v tom tkví nebezpečí. Co nám připadá nerozumné, může pro ně být samozřejmé. Neznámo se prostě nedá exaktně propočítat. Oni udělali všechno pro to, aby zamezili riziku.“

„No tak co vlastně hledáme ve vesmíru, když ne nakonec mimozemšťany? Všechno ostatní jsou přípravné práce nebo taky jenom záminka, celý tenhle výzkum nějakých planet, které jsou tak daleko, že pro nás nikdy nemůžou mít praktický užitek, že se nehodí k ničemu jinému než k plnění časopisů a encyklopedií. Hledáme sobě rovné! Kvůli tomu jsme na cestě! A my… vždyť jsme ani neprobudili vědce.“

Pilot odpovídal stále ještě klidně a věcně: „Za prvé ty bys je chtěl vytáhnout z anabiózy urychleným postupem, s nebezpečím nenapravitelných škod na zdraví? Za druhé k čemu je vůbec budit? Nestalo se nic, co by se nedozvěděli později, a nic přitom nezmeškali.“

„To… to byl…,“ začal lékař, ale zarazil se. Vzdal to. „Máš pravdu. To nebyl ten kontakt, na jaký čekáme. Bylo to docela bezvýznamné setkání po cestě, jenomže se takové setkání už nikdy nebude opakovat. Od teďka budeme zase zaplňovat encyklopedie, zkoumat vakuum a na jiných planetách sbírat kamínky.“ Zahořkle se odmlčel.

„No jo,“ mínil pilot. „Jedná se tu – a i kdyby to bylo s pravděpodobností jednoho promile – o jistotu, že existuje jedna planeta, jedna civilizace. A to už je právě o jedno promile víc, než je potřeba.“

Inženýr namítl: „Víme teď, že existují. Cožpak to není nic?“

„Ale ano, ano. My to víme. My víme, co jsme ztratili. To už je něco.“ Lékař vykročil ke dveřím velitelské kabiny. „Půjdu zkontrolovat anabiotické buňky. A1 v pořádku, stav normální, A2 v pořádku… Vyplnit žurnál.“

Když už byli zase jen ve dvou, řekl pilot: „V principu taky stačí, když alespoň jeden správně určí kurs toho druhého, aby se kontakt uskutečnil. Jsem přesvědčený, že oni proměřili parametry naší dráhy právě tak pečlivě jako my jejich.“

„Kdo říká, že tihle cizinci hledají kontakt s ostatními civilizacemi jako my? Že nejsou naprosto cizí, jejich cíle pro nás zcela nepochopitelné?“

„Ty myslíš, že by se mohli od nás natolik odlišovat, že i při nejlepší vůli by bylo vyloučeno jakékoli dorozumění, že bychom tedy byli osamělí jiným způsobem, bez partnerů ve vesmíru?“ Po krátké odmlce pilot pokračoval: „Ne, tak osamělí nejsme. Tak moc odlišní prostě nemůžou být.“

3. Korektura

O tři čtvrtě hodiny později zmizela cizí loď definitivně z dosahu lokátorů.

Inženýr vstal ze svého místa a uložil úzký proužek papíru s posledními naměřenými hodnotami do koše k ostatním výsledkům z počítače.

„Jako ty ostatní?“ pronesl pilot. Bylo to spíš konstatování než otázka.

„Jako ty ostatní. Přesně na stejné přímce. Kvůli tomuhle jednomu bodu to přepočítávat nemusíme. Tak to bychom měli. Teď už po nich není ani potuchy.“

„Dobrá,“ rozhodl se pilot. „Neznáme dosah jejich přístrojů. Pro jistotu počkáme ještě dva dny. Potom…“

„Dva dny?“ přerušil ho inženýr. „Jestli jsou jejich přístroje o tolik lepší než naše, tak nás zaměřili mnohem dřív než my je. Pak nemá vůbec žádný význam čekat, a můžeme hned zase zkorigovat dráhu a vrátit se na starý kurs. Směr Země.“

„Ne. Ty dva dny ještě počkáme. A jestli nás najdou i přesto, nebude to naše vina, my jsme udělali, co bylo v naší moci. Možná by to bylo dokonce i dobře, kdyby Zemi objevili – prostě nevím. Ale musíme být opatrní – oni nám přece taky nedůvěřovali.“

Inženýr přikývl. „Máš pravdu. Tak sami nejsme.“

1977

PRŮKOPNÍK

Lety ke hvězdám se po objevu hyperprostorového pohonu ulehčily, třebaže nezlevnily. Mezihvězdná doprava, jejíž historie se po zoufale zdlouhavých přípravách a prvních pokusech se starobylými podsvětelnými loděmi už zdánlivě uzavřela, se tehdy dočkala současného rozmachu, a vzrostl zájem i o ony časné, vesměs velmi neúspěšné expedice. Jako většina podniků tak obrovských rozměrů, které se zrodily spíš z nadšení než z nezbytnosti každému zřejmé, vyvinula i tato oblast vlastní hrdinský folklór, abychom rovnou neřekli – mytologii; tato mytologie nežije přirozeně jen a jen z výmyslu, nýbrž z přehodnocení a nadhodnocení událostí, které známe jen útržkovitě, nebo z událostí, jež jsou veřejnosti téměř neznámé. Nejznámější takový příklad je příběh hvězdného spáče; ponechává prostor fantazii a přitom má tu výhodu, že se zakládá na skutečné události.

Téma kontaktu se ovšem vynořilo už dříve, když ještě na mezihvězdné lety nebylo ani pomyšlení a kdy i planety sluneční soustavy se navštěvovaly jen zřídka. Nejde tu o literární fantazie oné doby, ne; vypráví se, že už tehdy prý člověk skutečně potkal mimozemskou bytost.

Mark Tesler, šestačtyřicetiletý, od osmnácti let v kosmickém výcviku, účastník dvou letů k Měsíci a čtyřikrát náhradník pro planetární výpravy, je s lodí Coriolis na cestě k Jupiterovým měsícům. Je to jeho první delší let a bude pravděpodobně i jeho posledním, protože pokud za pár let odstartuje nějaká další planetární loď, budou na řadě mladší.

Jupiterovu soustavu prozkoumali před Teslerem jiní piloti a automatické sondy, ale ještě dlouho se nebude dostávat spíš ekonomických zdrojů než neprobádaných oblastí, které by mohly být důvodem pro zintenzivnění takových letů.

Tesler měl za úkol pokračovat ve výzkumu planety a jejích měsíců z oběžné dráhy; na dvou měsících, pátém a sedmém, měl přistát. Pátý měsíc nese málo známé jméno Amalthea a kromě toho jméno Clauda Ilmarinena, který na něj jako první vystoupil. Ačkoliv se ani jméno Ilmarina nemohlo prosadit, věděli Teslerovi přátelé na Zemi o jeho naději, že by zatím zcela bezejmenný sedmý měsíc snad mohli pojmenovat po něm, a už připravovali odpovídající návrh příslušné radě, aniž mu ovšem přikládali velký význam. Také Tesler ví, že si za deset let vzpomenou na jeho let už jenom odborníci.

Nějakou dobu poté, co přeletěl dráhu Marsu, dostihla ho ze Země zpráva, že prý objevili za Jupiterem kosmický objekt, který vypadá, že by mohl být umělého původu, protože vysílá stereotypní signál, připomínající rádiomaják. Pohybuje se setrvačností po parabolické dráze a zdá se, že pochází z mezihvězdného prostoru.

Tesler dostal za úkol, aby objekt zaměřil; navigační aparatura Coriolisu není sice tak přesná jako pozemské astronomické přístroje, ovšem Teslerova značná vzdálenost od Země, použitá jako trigonometrická základna, se může prokázat jako velice užitečná pro co možná nejrychlejší a nejpřesnější určení parametrů dráhy zmíněného objektu.

Hlášení ze Země neobsahovalo ani slovo o pravděpodobném původu objektu, ale závěr byl nasnadě: kosmická loď, ať už s posádkou nebo řízená automaticky, byla vyslána na cestu do sluneční soustavy od nějaké jiné hvězdy nějakou cizí civilizací. Dlouho očekávaný, vytoužený kontakt je na cestě a určitě k němu dojde na Zemi. Tesler, očarovaný představou kontaktu, musí uznat, že on sám s tím bude mít sotvaco společného: stojí stranou v obou významech toho slova, nejen prostorově, ale i svým posláním – jako průzkumník neživého Jupitera a jeho právě tak mrtvých měsíců zastupuje etapu ve výzkumu vesmíru, která se rázem dostane na okraj, do pozadí.

Ale poté, co Tesler proměřil dráhu cizího objektu a vyslal k Zemi údaje, dozvěděl se to, co už tam bylo vlastně známo: pokud bude objekt pokračovat v setrvačném letu, pak projde jeho dráha zenitem za drahou Jupitera a povede potom opět ven ze sluneční soustavy, aniž se přiblíží k Zemi. Teslerova měření to pouze potvrdila. Sdělili mu ovšem, že parametry dráhy dosud nejsou natolik přesně změřeny, aby se dalo uvažovat o původu objektu; téměř parabolická dráha, mezní případ, se nedala identifikovat ani jako jednoznačně uzavřená, ani jako hyperbolicky otevřená. Podle oficiálního prohlášení by mezihvězdný původ objektu byl dokázán pouze v druhém případě. Ovšem i eliptická trajektorie při tak velké excentricitě by postačovala daleko za probádaný planetární systém, takže otázka je druhotná, protože nikdo nevěří v existenci rozumných obyvatel hypotetických transplutonických planet. Mnohem důležitější jsou pokusy navázat s cizím objektem rádiové spojení. Protože Země má k dispozici pouze dvě rádiové stanice s meziplanetárním dosahem, bude z tohoto důvodu omezen vysílací čas pro Teslerovu kosmickou loď. Bylo mu uloženo, aby pokračoval v letu k Jupiteru podle plánu; další měření parametrů dráhy cizího objektu už nejsou nutná.

Během každého spojení se Zemí bude z Coriolisu vyslán krátkodobý impuls, v němž budou zhuštěny naměřené hodnoty, zaregistrované automaty, stavové veličiny přístrojů i pilota. Tím se získává dodatečná šance včas odhalit technické defekty, které by snad pilot přehlédl; při dlouhodobých letech se otupělost občas vyskytuje jako psychická závada dokonce i u vybraných astronautů. Jsou zajištěna opatření i při eventuálním pilotově výpadku. Když bylo po delší době navázáno rádiové spojení s Coriolisem, z něhož se Tesler dozvěděl, že dosavadní pokusy o navázání spojení s cizincem skončily neúspěchem, byly všechny automatické kontrolní hodnoty normální; dlouhodobý provozní čas Teslerova palubního počítače zaujal pozemské řídící středisko teprve poté, co rádiové spojení skončilo, ostatně aniž by to vyvolalo nějaké zneklidnění.

V dalším vysílacím čase odpověděli Teslerovi na jeho dotazy, že se neznámý objekt dosud pohybuje setrvačností a že beze změny vysílá svůj „volací signál“. Pilot byl na to připraven a odpověděl, že propočítal dráhu a spotřebu pohonných hmot a zjistil, že by s Coriolisem mohl cizí loď dostihnout. Zeje připraven splnit svoji povinnost vůči vědě a že si je vědom důsledků.

Odpovědní činitelé v řídícím středisku se nemuseli ptát, jaké důsledky má Tesler na mysli: že by mohl objekt dostihnout, to zjistili už před ním; i bez podrobných výpočtů bylo jasné, že zásoby pohonných hmot by Coriolisu pak na zpáteční cestu k Zemi nevystačily. Teslerovi kategoricky zakázali jakoukoli změnu dráhy a zopakovali mu příkaz pokračovat v letu podle programu, to znamená doletět do Jupiterova systému. Tesler nazval toto rozhodnutí nekompetentním a o něco později zažehl pohonnou jednotku Coriolisu a zamířil k setkání s cizím objektem.

Povel vyslaný ze Země, který zapojuje plně automatický, pilotem neovlivnitelný návratný program, s nímž se počítá pro případ fyzického nebo psychického selhání pilota, zůstal bez odezvy. Tesler si našel cestičku, jak ho neutralizovat: zničil palubní radiostanici. Tak se nedozvěděl ani o disciplinárních opatřeních, která budou proti němu zavedena, ani o objevu, který o něco později udělali v archívu kosmonautiky: že cizí objekt je možná totožný s automatickou sondou, která byla koncem dvacátého století vyslána k vnějším planetám, pak se pozorovatelům ztratila a teď se snad znovu vynořila na trajektorii pozměněné přitažlivou silou několika planet. Podle vypočítané dráhy a chování objektu bylo toto vysvětlení velice pravděpodobné, ale kvůli mezerám v dokumentaci se nedalo nic tvrdit s jistotou. Alespoň zastavili marnotratné pokusy přimět objekt rádiovými signály ze Země k nějaké jiné odpovědi než k monotónnímu signálu. Sledovali však let objektu právě tak jako let Coriolisu; obě tělesa se dál hnala setrvačností prostorem, protože stačilo zažehnout motory jen na velice krátkou dobu, aby se Coriolis dostala ze své předem určené dráhy na novou a zároveň se citelně snížily její zásoby pohonných hmot.

Při tom zůstalo dlouho a nikdo nám nepoví, co se zatím odehrávalo na palubě Coriolisu a v pilotově hlavě. Země se o tom ani nedozvěděla, ani neměla možnost zasáhnout, a záhy se pozornost veřejnosti obrátila k jiným věcem. Objekt, o kterém se teď má za to, že je to vrátivší se sonda, vysílá volací signál, Coriolis mlčí. Na tom už se nic nezmění. Přibližuje se poslední událost, kterou lze pozorovat ze Země.

Začíná to podle očekávání: dalším zážehem motorů se Coriolis dostává na dráhu neřízeného objektu. Nejpozději teď musí Tesler pochopit, co už mu řídící letové středisko nemohlo sdělit. Ať už letěl k tomuto rendezvous z jakýchkoli důvodů, s jakýmikoli nadějemi, teď vidí, že se obětoval nesmyslně. Bude si zoufat? Jak by nebyl zoufalý? Když rozbil radiostanici své lodi, použije vysílačku sondy, aby vyslal na Zem poslední zprávu? Na Zemi vyčkávají s nově probuzeným zájmem, plni soucitného obdivu k Teslerově donkichotství, pokud to není tajné zadostiučinění nad osudem nedisciplinovance, který vybočil z předem určené dráhy.

Ale na stereotypních pozičních údajích se nic nezmění, pozemští pozorovatelé už nikdy víc Teslera neuslyší. Ale uvidí něco neočekávaného: dobře čtyři dny poté, co Coriolis dospěla k neznámému objektu, zrychlil objekt svůj let, výstřednost jeho dráhy vzrůstá a teď už bez pochyb vede ven ze sluneční soustavy. Bez šance těleso dostihnout, sledují ze Země podle zvolna slábnoucích rádiových signálů, jak se vzdaluje do mezihvězdného prostoru, pryč k cizím hvězdám. Coriolis už zachytit nelze.

A tak příběh, jehož skutečný průběh jsme vylíčili, končí hádankou: Teslerovým zmizením. Co se asi mohlo stát?

„Pochopili jsme tě. Řekl jsi nám všecko, co jsi mohl,“ vnímal Tesler znovu hlas cizí posádky a opět nedokázal rozeznat, která z bytostí – nebo která část jedné bytosti? – právě promluvila. „Těší nás, že jsme i u této hvězdy našli Život, který si začal uvědomovat sám sebe. Cesta jeho proměny bude dlouhá, a on ještě nevidí, vy ještě nevidíte, kam musí vést. Těší nás, že ani my to ještě nevidíme, jsme smutní. Teď jste se o nás dozvěděli a spatřili jste některé z otevřených cest, ale mnohé další se tím pro vás uzavřely. Nemůžeme zůstat. Vrátíme se, dřív než dál zmenšíme počet vašich možností.“

Tesler nerozuměl všemu, pochopil jenom důsledek. „Ale proč?“ zeptal se. „Proč? Cožpak vy nechcete kontakt, výměnu, rozvoj? Proč jste vlastně přišli? Lidstvo…“

„Nalezli jsme víc, než v co jsme tentokrát doufali,“ odpověděla mu posádka, „Víc, nic jiného. Teď víme, kdy se máme zase vrátit.“

„A co bude se mnou? Musíte mi pomoct, jinak se nemůžu vrátit na Zem!“

Cizí posádka se rozdělila, přeskupila se. Přitom odpověděla. „Ano, ty se nemůžeš vrátit, protože naše prostorová ponorka se nemůže dál přiblížit vašemu Slunci, potřebuje rovný, nezakřivený prostor. Ty se nesmíš vrátit, protože bys přinesl nové jistoty dřív, než nastane čas. Nevrátíš se, doprovodíš nás do naší vlasti. Tato cesta nevede zpátky, ale vpřed, ostatně jako všechny cesty.“

„Ale to je přece… Copak jste neříkali, že na kontakt je ještě brzy?“

„Pro vás je to brzy, pro nás ne. My jsme si svou budoucnost zvolili, my víme, co ještě nastane. Doprovodíš nás a pochopíš to.“

A on pochopil.

Nebo takhle:

Všechno bylo úžasně lehké, jakmile se konečně rozhodl a změnil dráhu letu; ani jednou potom nezapochyboval, zda jednal správně. A právě tak hladce proběhlo i setkání s cizí kosmickou lodí. Když se dostatečně pňblížil k torusovité lodi, začalo Coriolis jemně, ale nepřetržitě vtahovat silové pole do kruhu, v jehož středu posléze ustrnul.

Na vnitřní straně prstence se zřetelně rýsoval otvor, který se otevřel, jakmile se k němu Tesler poté, co opustil svou loď, přiblížil na půldruhého metru; tak pronikl do nitra cizí lodi. Musel se pohybovat těsnými, okrouhlými šachtami, které se větvily od prstencovité ústřední šachty. Ta však nebyla o nic širší a Tesler děkoval pouze stavu beztíže za to, že se mohl prodírat kupředu bez větší námahy, odrážeje se rukama i nohama od stěn šachty.

Potřeboval několik dnů, než tímto způsobem prozkoumal celou loď, nakolik mu byla přístupná, to znamená úzké šachty, které se jen zřídka rozšiřovaly do jen trochu prostornějších výklenků. Tam našel indikátory. Tak si alespoň vyložil světélkující, ostře ohraničené části stěn, které někdy maličko pozměnily svůj tvar a barvu, zatímco v jiných výklencích zůstaly naprosto stejné. Žádný, sebenepochopitelnější nápis, žádné znamení nevysvětlovalo význam těchto hladkých, svítících ploch. Rovněž prázdné šachty, v nichž se nemohl zachytit žádného výstupku, šachty, které nikam nevedly a nebyly v nich dveře do jiných prostor, dokazovaly, právě tak jako to, že tu chyběla jakákoli reakce na Teslerovu přítomnost, že se musí jednat o kosmickou loď bez posádky, řízenou automaty.

I z vnější strany byl torus naprosto hladký a homogenní, odhlédneme-li od vstupního průvlaku, jímž Tesler víckrát prošel cestou mezi cizí lodí a Coriolisem. Co vyrábělo silové pole, které ukotvilo Coriolis uprostřed prstence, mu zůstávalo nejasné; také nepřišel na této robotizované lodi na žádné pohonné agregáty.

Čtvrtého dne objevil Tesler cosi v jedné šachtě, odbočující poblíž vstupního průvlaku od ústřední prstencovité šachty, které až dosud nevěnoval pozornost, protože už po necelých třech metrech končila. Bezprostředně před uzavírající stěnou našel Tesler plochou drážku kolem dokola šachty, asi čtyři centimetry hlubokou a devět širokou, a v ní neúnavně kroužil slabý svítící bod; jako u indikátorů se světélko ve stěně šířilo samo od sebe, a sice polovinu kruhu bylo žluté, zbytek pouti modrobílé.

Při bedlivějším pozorování si Tesler všiml dvou dalších podrobností: přesně od středu polokruhu, kterého dosáhl žlutý světelný bod, k protilehlému středu modrého sektoru probíhala napříč stěnou uzavírající šachtu trhlina široká nejvýš milimetr. Kde se dotýkala cesty žlutého svítícího bodu, tam bod při každém průchodu silněji vzplanul, což se naproti v modré půlce nestávalo.

Mnohem později Tesler pochopil, že světelný bod představuje cestu cizí lodi a že odbočky štěrbiny ve žlutém sektoru odpovídají umístění naší sluneční soustavy, v níž se bďprávě nachází. Došel mu pak význam oné štěrbiny, která nejkratší cestou spojovala oba sektory, ale nikdy nevyřešil jinou hádanku: Co ho jenom přimělo, aby ukazovákem v rukavici skafandru přejel podél štěrbiny od žlutého k modrému kruhovému sektoru?

Každopádně to udělal, a když dospěl k modrému konci, pocítil drobný otřes. O pár vteřin později se mezera před ním rozzářila, stěna se rozdělila a uvolnila mu průchod. Jako vstupní průvlak, nacházel se rovněž na vnitrní straně torusu, ale tento prstenec byl větší a v jeho středu se nevznášel Coriolis. Místo ní se blížilo ploché kosmické plavidlo od blízké planety, zcela zahalené v oslnivě bílých mracích, zářící ve světle velikého modrobílého slunce.

Potud legenda o Marku Teslerovi, průkopníkovi mezihvězdného kontaktu. Obě varianty mají tu přednost, že to jsou čisté spekulace; ale přirozeně se musela hledat i jiná vysvětlení pro to, co se udalo. Dost zajímavé, ačkoli prosté veškeré krásy, je následující, které si vystačí bez mimozemského zásahu, ovšem musí nakupit vícero naprosto banálních premis.

Podle tohoto vysvětlení našel Tesler skutečně místo vytoužené mezihvězdné kosmické lodi onu zbloudilou pozemskou průzkumnou sondu. Vypočítal, že se sice se zbytkem pohonných hmot nemůže vrátit zpátky na Zem, ale že by snad mohl převést sondu na novou dráhu, pozorovatelnou z pozemských stanic, kdyby ji spojil s motorovou částí své lodi.

Všechny ostatní části Coriolisu by kvůli tomu musel, aby zredukoval hmotnost, oddělit, mimo jiné i kabinu a přístroje udržující ho při životě. Jako zkušený kosmický pilot, který trénoval skoro dvě desetiletí, by musel být Tesler schopen zvládnout tuto práci asi tak za čtyři dny. Coriolis, oloupený o hnací jednotky, měl pak detonovat, aby napříště zcela znemožnil jeho zaměření a aby dokončil zamýšlený podvod na lidstvu. Potom už nemohl zůstat dlouho naživu, ale mohl zemřít s nadějí, že doopravdy přispěl ke kontaktu s jinými civilizacemi tím, že donutil lidi, aby v něj věřili a podporovali kosmické lety – jako kdyby jedincova oběť mohla mít jiný účinek než chvilkové povznesení jeho uspěchaných pozorovatelů.

1978

HOVORY CESTOU

První rovina

Kosmická loď se jmenovala Hvězdolet jedna, protože to bylo poprvé, co se lidé odvážili ven ze sluneční soustavy, jen částečně probádané, ale už zase příliš těsné, a chystali se překonat propast oddělující Slunce od Proximy a Alfy Centauri. Jen málokdo z těch sto čtrnácti, kteří odstartovali ze Země, se dožije návratu. Aby světlo našeho Slunce dospělo k Proximě, potřebuje skoro čtyři a půl roku; než nepředstavitelně rychlý Hvězdolet jedna překoná tutéž cestu, musí na palubě proběhnout čtyřiatřicet let.

V devatenáctém roce letu se stalo, že dvanáctiletý Raul přišel domů až pozdě večer, vzrušený a šťastný, s rozcuchanými vlasy a ne právě nejčistší. To ovšem nebylo nic mimořádného; přesto se jeho matka zatvářila co nejpřísněji – jestli se jí to podařilo dostatečně přesvědčivě, zůstalo přirozeně otázkou. „Jdeš pěkně pozdě,“ pronesla tónem, vyžadujícím vysvětlení, a na chvilku přerušila manipulace u bytového komunikačního pultu, odkud bylo možné zavolat známým, řídit bytového servorobota nebo si vyžádat posilu z ústředních služeb, používat počítače výzkumných skupin a ústřední paměť nebo také objednat v kuchyni večeři. To poslední chtěla právě Sveta udělat.

„Byli jsme dole v parku,“ sdělil Raul, jako kdyby bylo všecko v naprostém pořádku.

„Celé odpoledne?“ podivila se matka. „A copak jsi tam měl tak důležitého na práci?“

„Ale nic zvláštního… No, zahráli jsme si fotbal. Na hřišti. S Míšou a s ostatníma.“

„V tomhle oblečení?“ zhrozila se Sveta. Jistě, pro servomaty nebylo nic těžkého dát špinavé šaty zase do pořádku, šlo to rychle a pracovaly důkladně. Ale koneckonců nemuselo to být; to, že kluk mohl mít v případě potřeby každý den nové šaty, byla jedna věc, něco docela jiného bylo, že by to bylo zbytečné plýtvání. Někde musela šetrnost a pořádek začít a Raulova matka byla toho názoru, že se začínají právě v tomto bodě. Chlapec už viděl, jak se na něj snáší kárné kázání, ale otcův příchod prozatím Svetiny pedagogické snahy přerušil.

„Ahoj,“ pozdravil Karel, který přišel z jedné z botanických laboratoří, jak prozrazoval žlutý pracovní plášť, který měl dosud na sobě.

„’hoj,“ opětoval pozdrav jeho syn.

„Jaký byl den?“ informoval se Karel, aniž se obrátil k někomu určitému.

„To je přece vidět.“ Sveta ukázala na Raula. „Takhle vypadá hrdina, který zrovna přišel z fotbalu.“

„Hm…,“ odtušil Karel a šet do vedlejšího pokoje. „A kdo vlastně vyhrál?“ zeptal se z otevřených dveří.

„Jasně že my!“ ujistil ho Raul.

„Jak to ‚jasně‘?“ chtěl vědět otec s hraným překvapením. „To jste tak dobří?“

„Každopádně by ses mohl alespoň umýt,“ vmísila se Sveta do hovoru a logicky tím myslela Raula.

„Samo,“ odpověděl, a nedalo se poznat, jestli tím míní svoje fotbalistické sebevědomí nebo svůj názor ve věci čistoty. Pravděpodobně obé, protože opustil byt směrem, kterým ležely koupelny čtvrté roviny.

Když se vracel, potkal v hlavní, jen spoře osvětlené chodbě bytový servomat. Služebný robot, plochý, opatřený koly a manipulátory, asi donesl hotovou večeři. Posádka Hvězdoletu jedna žila podle dvacetiosmihodinového rytmu, který se ukázal jako optimální, z čehož dvacet hodin byl „den“ a osm hodin „noc“. Během těchto osmi hodin bylo v první a druhé rovině přitlumené světlo, tedy ve dvou vnějších podlažích válcovité lodi, kde se nacházely park, hřiště, plavecký bazén, divadlo a další centra společenského života. I podlaží nad nimi, to znamená dál uvnitř položené roviny tři a čtyři, obytná podlaží, byla touto dobou zatemněná, pokud šlo o hlavní chodby k jednotlivým bytům. Tady se osvětlení zapínalo jen po segmentech, když člověk procházel chodbami. Jenomže servomaty spouštěly tento mechanismus také, a tak světelné vlně, doprovázející chlapce při jeho návratu do bytu, přicházela vstříc zároveň se servomatem druhá vlna tlumeného světla. Robot se člověku vyhnul, jakmile se potkali na stejné straně chodby, a oba putující světelné úseky, které se na okamžik slily, se opět oddělily a znovu se vzájemně vzdalovaly.

„S kým jste vlastně hráli?“ zajímal se Karel, když ve třech večeřeli.

„Proti děvčatům,“ vysvětloval Raul.

„Hm …,“ zamumlal otec. „A jak jste hráli?“

„Pět čtyři.“

„To je skoro nerozhodně,“ zauvažoval otec.

„Jo, ale nás bylo míň! Ben, Eddie, Juan, Míša, John, Gert a já proti devíti holkám.“

„Kdo je to John?“ vmísila se Světa užasle do rozhovoru. Ne že by se nějak zvlášť zajímala o fotbal, ale jedno věděla jistě: na palubě žádný John není.

„To je Jus,“ vysvětlil Raul ochotně.

„Ty myslíš Jusufa,“ hádal Karel. „Proč mu tedy říkáte John?“

„Protože je takovej velikej. Jako Little John.“

„A kdopak je zase tohle?“ chtěla vědět Raulova matka.

„No přece Little John, ten, co bojoval s Robinem Hoodem proti nottinghamskýmu šerifovi. To je taková stará knížka, co ji má Ben, teda já myslím, co jsou v ní dobrodružství Robina Hooda. Říká, že je stará skoro sto let ta knížka. A samotnej příběh je dokonce ještě mnohem starší. Robin a Little John a ti ostatní žili vždycky v lese a pomáhali sedlákům proti šerifovi, říkal Ben. V doopravdickým lese! To je fantastický, co?“

„A kde to bylo?“ zeptal se otec a zvažoval, jestli má ještě něco sníst, nebo zda by měl radši přestat.

„Pochopitelně na Zemi,“ řekl Raul v úžasu nad otázkou.

„A kde na Zemi?“

„Kde? Hm …, to nevím. Prostě na Zemi.“

Karel a Sveta mlčeli.

„No jo, někde na Zemi, kde je opravdickej les,“ pokračoval Raul. „Mnohem větší než park, mnohem větší. Přinejmenším … stokrát tak velikej. A bez druhý úrovně nad ním.“

Později, když už Raul spal, seděli jeho rodiče ještě v obývacím pokoji, Sveta si nechala promítat nějakou příručku. Rychle stiskla tlačítko, a na malé obrazovce se objevovala stránka za stránkou.

„Pověz mi,“ obrátila se na svého muže, „víš snad ty, co to má společného s tím Robinem Hoodem?“

Karel odložil teoretický výzkum cílených mutací u konifer. Přitom ze stolu spadla jiná knížka; servomat se zaktivoval a zdvihl ji, potom se vrátil do svého výklenku.

„Nemám ani ponětí,“ řekl Karel. „Proč se ptáš?“

„Ach, to mě jen tak napadlo.“ Přemýšlela, jestli má o tom znovu začít. „Bylo to jako nedávno – pamatuješ si přece, když tehdy chlapec přišel s tou básní o blikajících hvězdách –, no vždyť víš. Když se ptal, jak to, že hvězdy blikají.“

„Myslel jsem, že jsem mu to vysvětlil,“ řekl trochu nevrle Karel.

Pokrčila rameny a unaveně přikývla; věděla, že to vlastně nemá žádný smysl, debatovat o tomhle bodu. „Ano,“ řekla, „vysvětlil jsi mu, jak je to s proměnnými hvězdami, kolísavá jasnost a tak podobně.“

„To jsem udělal,“ potvrdil a už chtěl znovu sáhnout po sešitě s poznámkami svého kolegy Günthera. Ten se zřejmě zcela upsal těmhle koniferám, asi to byl jeho starý koníček. Snad by se mohla udělat alespoň jedna pokusná série se semeny a klíčky, pomyslel si Karel. To je hloupé, že se ozářená semena nemohou pěstovat v parku; času by na to bylo dost – ale tam nás pochopitelně nikdy nepustí, není tam vůbec místo. Jak to jen Günther myslel…

„To jsi neměl udělat. Tak ne,“ pokračovala Sveta.

„Ale no jo, bylo to nedopatření. Já vím sám, že v té básničce se nemluvilo o proměnných, ale o docela obyčejných hvězdách a o rozptylu světelných paprsků v zemské atmosféře, to mě taky napadlo. Pozdějš. Ale co s tím? Tady je jedno vysvětlení zrovna tak dobré jako to druhé. Kluk zná hvězdy jenom z obrazovky a tam prostě neblikají. Ale to nakonec víš sama. Nechápu, co tohle všechno má znamenat?“

„To není kvůli tomu jednomu vysvětlení. Ale já bych nechtěla, aby si chlapec udělal o Zemi falešný obrázek. Dneska zase ta věc s tím lesem. Řekl ‚doopravdický les‘. Víš, jak si ho představuje? Tak jako park, jenom o trochu větší. Řekl ‚stokrát tak veliký‘ a to je pro něj už nepředstavitelně moc. Přitom by žádný člověk těm pár stromům neřekl les, i kdyby jich bylo tisíckrát víc než v parku. Myslím když zná opravdický les.“

„No právě,“ podotkl Karel. „Když zná opravdický les. Raul žádný nezná – no a? Myslíš si snad, že je člověk horší, když ještě neviděl žádný les? To je přece absurdní! Dokonce i na Zemi byly doby, kdy mnozí obyvatelé měst nikdy nebyli v lese, nikdy nevyšli ze svých maloměst. Už jsme si přece tolikrát říkali, že nemá smysl upínat se na věci, které beztak patří minulosti. A tohle platí pro kluka tím spíš. Pochop, tahleta loď je pro něj jeho normální prostředí, a není důvodu, proč by se tu neměl cítit dobře. Jak často vlastně myslíš na Zemi ty? Snad denně? Každou hodinu?“ Nemluvil hlasitě, ale důrazně – jako vždycky, když šlo o tyto záležitosti.

Sveta chtěla něco namítnout, ale pak se udržela. Tento argument pro ni skutečně nebyl nic nového a Karel měl zase jednou pravdu: odloučení od Země ji nebolelo tolik, jak se obávala někdy zpočátku, v prvních letech letu. Vzpomínka postupně vybledla a všední den patřil lodi.

„Ať je to, jak je to, Země je naše vlast,“ řekla a tím odpověděla na jeho otázku. „Já nechci, aby náš chlapec považoval tuhle loď za svoji vlast, tuhletu kovovou střepinku, aby pro něj Země a lidstvo byli jen pouhou abstrakcí! Já to nechci! Lidstvo – víš ty, jak si představuje lidstvo? Jako nás tady, tu půldruhou stovku členů posádky. Jistě, ví o těch na Zemi, ale jaký pro něj mají význam? Nezná z nich ani jednoho, jsou to pro něj jenom jména. Jména. Je to, jako by všichni byli už dávno mrtví, jako by neexistovali, snad jako by ani nikdy neexistovali. Jednoduše nepatří do jeho světa.“

„Správně, protože jeho svět je tahle loď! O tom jsme se přece bavili už tisíckrát, a nikdy jsme k ničemu novému nedošli. Ano, Raulův svět je loď. Co vlastně chceš? Aby po něčem toužil, pokud možno aby kvůli tomu byl smutný, kvůli tomu, co může uvidět tak jako tak až za ix let? K čemu? Někdy si dokonce říkám, jestli by vůbec nebylo lepší, kdyby pořád nenarážel na naše vzpomínky na Zemi. Takhle prostě musí mít pocit, že byl o něco ošizen, jenom proto, že my téhle záležitosti přikládáme příliš velký význam. Protože teprve tím na to obracíme pozornost. To děti jenom mate.“

„Ať je to jak je to, nemám z toho dobrý pocit. Někdy… Co bude, až se vrátíme? Jak se s tím vypořádá, když pro něj Země bude cizí, když k ní nebude mít žádný vztah? Nebude pak považovat za svoji vlast loď? Chápeš, já nechci, aby se mu stýskalo po světě, v němž se člověk dostane do nebe po žebříku. Park na první úrovni je vysoký patnáct metrů, ostatní roviny nemají ani tři metry. Pro nás je loď jen dopravní prostředek, v němž se pár lidí vydalo na cestu. Ano, my jsme si tu taky zvykli, ale přece jen to není náš domov. Ale jak je to s dětmi? Všiml sis, jak je jim Země vzdálená? A loď – není na vlast tak trochu malá? Není její posádka tak trochu málo na lidstvo?“

„A co badatelé, kteří se nechávají zavřít na celé roky, aby prozkoumali pracovní možnosti v izolaci? Myslíš taky na ně? Taku Išihara žil se svou rodinou čtyři roky na staré kosmické stanici bez jediného kontaktu s ostatními lidmi, nebyl s nimi spojený dokonce ani rádiem. Tam neměli park, bazén, hřiště, žádné velkoryse zařízené laboratoře… Stěžovali si snad? Nepracovali snad dobře? Nebyly snad jejich děti ty čtyři roky dobře vychovávané? Přitom tam byli jenom ve čtyřech! A přitom tam nebylo dost místa ani pro ty čtyři – vždyť přece sama víš, jak tyhle staré stanice vypadaly. Jak my si můžeme stěžovat?“

I toto už říkal častokrát… Sveta věděla, že má pravdu, ale zrovna tak dobře věděla, že o tom bude znovu pochybovat, zas a znovu. Karel pokračoval: „A pro ně to byl doopravdy jenom experiment; oni věděli, že to dobrovolné čtyřleté vězení nemá jiný účel, než vyzkoušet jejich reakci. Neměli žádný cíl.“

„A my?“

„Za patnáct let přistaneme na planetách Alfy Centauri.“

„To bude Raulovi sedmadvacet,“ řekla Sveta tiše.

Druhá rovina

Bylo to devatenáctého roku letu.

Ten případ byl natolik výjimečný, že centrála pro astronautiku vyslala na stanici inspektora. Přiletěl tam s turnusovou zásobovací raketou, vysoký hubený tmavší blonďák, téměř padesátník, jehož jinak spíš nevýrazný obličej vypadal, jako kdyby měl každým okamžikem usnout. Teď seděl v kanceláři staničního psychologa, středně vysokého Jižana, který mohl být přibližně stejného věku jako inspektor a jehož svalnaté tělo začínalo jevit první známky korpulentností. Vedoucí stanice, který inspektora přivedl a představil psychlologovi, mezitím z kanceláře opět zmizel pod záminkou naléhavé práce a nejnepříjemnější část rozhovoru ponechal na svém podřízeném.

„Přečetl jsem si vaši zprávu,“ oznámil inspektor. „Přesto mi laskavě ještě jednou přehledně vyložte průběh té události. To nám možná pomůže záležitost objasnit a v budoucnu něčemu obdobnému zamezit. Nebo ne, uděláme to jinak: Já povím vám, co jsem pochopil z vaší zprávy a vy mě doplníte, pokud to bude zapotřebí.“

Psycholog přikývl.

„Dobrá,“ pokračoval inspektor. „Whitbey tedy pracoval na stanici od čtvrtého srpna. Svoji práci vykonával ke spokojenosti nadřízených a nejevil žádné známky psychické nestability. To potvrzovaly i obvyklé rutinní prohlídky. Třiadvacátého srpna však došlo k…“

Tady ho psycholog přerušil. Zavrtěl hlavou a řekl: „Musím poukázat na to, že Whitbey se tady na stanici podrobil pouze standardnímu testu ef čtyři, jak je to obvyklé při příletu nové posádky.“

„Pokud vím, je ef čtyři test čistě fyzické výkonnosti?“ podivil se inspektor a psycholog zaregistroval, že řekl „pokud vím“. Inspektor asi nebude odborník – to se stávalo.

„Správně,“ potvrdil. „Tak je to nařízeno ve služebních pokynech, protože během letu ke stanici mohou pracovníci utrpět újmu na psychickém stavu – přinejmenším čistě teoreticky. První psychický test – zpravidla há sedm nebo há jedenáct – proběhne za čtyři týdny po příletu. Z tohoto důvodu“ – psychologův hlas se stal naléhavějším, mluvil teď trochu pomaleji, ale přece jen ne tak, aby to bylo nápadné – „jsem taky nemohl Whitbeyho vyšetřit, dokud nedošlo k tomu případu. Pracovníci stanice prošli před odletem sem při vstupu do centrály testem – tak zní přinejmenším předpis. Když kolegové na Zemi… Ale já nechci přirozeně nic zpochybňovat. Až dosud nám vždycky posílali vybrané lidi.“

Inspektor vytáhl z prostřední kapsy svého módního pleteného bluzonu malý zápisník a zapsal si do něho krátkou poznámku, která jeho partnera nijak zvlášť nezajímala. Asi to opravdu není nikdo z oboru, pomyslel si psycholog, spíš někdo z administrativy, kdo využil příležitosti, aby se vypravil přímo sám osobně do kosmu, takový nějaký zneuznaný pokořitel vesmíru.

Takto ohodnocený muž opět knížečku zaklapl a pokračoval tím, že psychologovi vylíčil, co se dozvěděl teprve ze zprávy. Psycholog si trpělivě vyslechl přednášku, až se muž ze Země dostal ke konci.

„Stejně mi tady pořád nehraje, jak se mohl Whitbey stát pozorovatelem u tak důležitého projektu, jakým je operace Hvězdolet jedna. Ostatně co k tomu řekl on sám? Koneckonců vy píšete, že přes to, co se stalo, je nutno považovat toho muže za naprosto příčetného. Proč to tedy udělal?“

„Vemluvil se do toho, že nemáme právo na to, co tady děláme.“

„A kvůli tomu se tedy pokusil proniknout hlavní přechodovou komorou do lodi, a tak ohrozit celý experiment?! Jenom proto, že ho přepadly pochybnosti? To je k nevíře!“

Vážně, ten chlap nemá o celé záležitosti ani ponětí, pomyslel si psycholog. Přiznat to pochopitelně nechce, a já se musím držet zpátky – po tom, co se stalo.

„Máte naprostou pravdu,“ přisvědčil inspektorovi. „Ty skrupule ho určitě nepřepadly jako blesk z čistého nebe. Naopak, musíme předpokládat, že jeho vztah k projektu byl od počátku značně rozporuplný už na Zemi, když se dozvěděl o podstatě věci. Domnívám se ovšem, že mu to samotnému nebylo hned jasné, že to bylo spíš podvědomí. No a tady na stanici se ten konflikt vyostřil – muselo to pro něj být dost těžké.“

„Neplánoval snad ten útok proti projektu hned od počátku? Co si myslíte vy? Mně to připadá logické.“

„Ne. Člověk nepřemýšlí přísně logicky, přinejmenším to tak nevnímá. To, co se odehrává daleko, to se ho emocionálně dotýká méně, než když se to stane před jeho očima – obzvlášť když v prvním případě o tom dostává jenom abstraktní, pečlivě zredigované informace. Je to rozdíl, jestli člověka na Zemi odborníci šetrně zpraví o tom, že už devatenáct let kolem Země krouží kosmická loď a její posádka se domnívá, že je na cestě k Alfě Centauri, anebo jestli ten člověk sedí na stanici, abych tak řekl, hned vedle. Je to stejně zatraceně komický pocit, když má člověk službu v pozorovací kabině a vidí, jak žijí lidé za stěnou z titanové slitiny, dokonale izolovaní od vnějšího světa a svým způsobem podvádění, že by mnohý z nich radši umřel, než být v tomhle titanovém válci. Chtěl byste tam být vy za těchto podmínek?“ Psycholog pokývl hlavou směrem vzhůru, kde oba tušili těleso Hvězdoletu, zapleteného do pozorovací stanice jako lapený hmyz do pavučiny.

„No jo, ne že bych…,“ začal návštěvník ze Země, a pak pokračoval, aniž větu dokončil. „Ale pozorovatelé jsou přece na svou práci pečlivě připravováni. Koneckonců jsou to vybraní lidé. Whitbeymu jistě taky vysvětlili, že… Nu, právě tu nezbytnost experimentu. Dneska přece kdekdo ví, že největší faktor nejistoty v astronautice není nikdy technika, ale vždycky sám člověk. Nemůžeme si prostě dovolit nacpat tolik investic do projektu, jako je první mezihvězdná expedice, když si nemůžeme být jistí, že všechno neztroskotá na lidské nedostatečnosti. Musíme tudíž mít záruku, že tahle skupina lidí po dobu letu vytvoří, ehm, sociologicky stabilní systém; a protože si při tak náročném projektu nemůžeme dovolit riziko, musí se to právě nejdřív vyzkusit, není-liž pravda?“ To chce přesvědčit mě, nebo sám sebe, zauvažoval psycholog. Anebo je doopravdy tak upovídaný? Tak ho holt necháme vymluvit…

„A že počáteční pokusy nestačily, je taky zřejmé. Je to rozdíl, jestli je hrstka lidí v izolaci tři čtyři roky, anebo jestli je to půl druhé stovky lidí skoro dvacet let, není-liž pravda? Přičemž v prvním případě ti lidé věděli, že v nejhorším případě se můžou přece jen ještě spolehnout na pomoc ze Země. Testy tohoto druhu pochopitelně nepostačovaly, a tak se přece muselo nutně vyzkoušet psychologicko-sociologické zatížení takovéhoto systému na druhé, vyšší úrovni!“

„Jistě,“ souhlasil psycholog z povinnosti.

„Pokusné osoby musely být skutečně přesvědčené, že se účastní mezihvězdného letu, pokud měl být experiment proveden v čistých podmínkách. A koneckonců je to pro skutečně velký cíl, není-liž pravda? Tenhle experiment slouží k přípravě skutečného letu. To snad přece pozorovateli Whitbeymu vysvětlili?“

„Jistě,“ odpověděl psycholog a pomyslel si: Ve srovnání s tímhle typem byl Whitbey přímo stoik. Tohohle bych tak chtěl jednou vidět jako pozorovatele – za poslední dvě minuty řekl třikrát není-liž pravda. Nebo to bylo čtyřikrát? „Každopádně to můžeme předpokládat,“ pokračoval. „Vysvětluje se to všem spolupracovníkům stanice, a sem přicházejí jenom ti, kteří jsou o tom skutečně přesvědčeni.“ Anebo ti, co jejím to všecko skoro jedno, jako našinci. „Každopádně až dosud tomu tak bylo.“

„A my se postaráme o to, aby to tak i zůstalo,“ prohlásil inspektor. „V budoucnu budeme provádět ještě pečlivější výběr, přinejhorším budeme pracovat i s hypnotickou blokádou – pokud to opravdu nepůjde jinak. Přirozeně že na přísně zákonném, dobrovolném základě. A vy budete provádět každých čtrnáct dní test há, i u pozorovatelů. Dostanete k tomu písemné pokyny.“

„Šušká se, že se mají místa pozorovatelů úplně zrušit,“ nadhodil psycholog neurčitě tázavým tónem.

„To je přirozeně nesmysl. Víte sám, že kromě speciálních obvodů v servorobotech jsme v lodi neinstalovali žádné pozorovací přístroje – nebezpečí odhalení by bylo příliš veliké. Tím víc jsme odkázáni na pozorování periferními přístroji, jinak bychom neměli ani potuchy, co se v lodi děje. Ne, pozorovatelé zůstanou. Ale postaráme se o to, aby hlavní přechodovou komoru v budoucnu už hned tak neotevřel někdo, komu se zamane – rozumí se zvenčí, zevnitř to beztak nejde tak jednoduše. Ani pomyslit nechci na to, co by se bylo stalo, kdyby Whitbey zdolal i vnitřní dveře přechodové komory – celá desetiletí práce na projektu by přišla vniveč! A to ani nemluvím o letech přípravy, o vší té úmorné mravenčí práci za nejpřísnějšího utajení… Ten chlap se musel zbláznit, ano, ano, já vím, vaše posudky – taky jsem to tak nemyslel. Každopádně mu nerozumím.“

„Já také ne,“ ujistil ho psycholog. „Přesto – jsem rád, že tady za půl roku končím. Pámbuví, že bych nechtěl být u toho, až tu komoru otevřou a až se to ti uvnitř dozvědí. A jednou se to stát musí.“

„Do toho nám nic není,“ řekl inspektor.

Třetí rovina vyprávění

Za tři týdny po návštěvě na kosmické stanici přijal inspektor staničního psychologa ve správním centru Projektu hvězdolet na Zemi. „Divíte se, že jsme vás předčasně vystřídali,“ řekl. „Ale mohu vás ujistit, že jsme s vaší prací nanejvýš spokojeni. Máme však pro vás jiný úkol. Vrátil byste se na stanici za jistých podmínek, a sice ne jako psycholog?“

„Ale?“

„Řekněme: jako pozorovatel.“

„Jako pozorovatel? Tomu vůbec nerozumím. Nemám žádný výcvik na těch přístrojích a taky si nemyslím, že by mě to mohlo zajímat. Pro člověka s mým vzděláním je to dost monotónní práce. Je mi líto.“

„Musím vám ovšem ještě říct, že vám nenabízíme obvyklou pozorovatelskou práci. Měl byste se spíše pokusit získat spojence mezi ostatními pozorovateli nebo vůbec mezi personálem stanice…“

Bzučák dispečerského zařízení na stole ho přerušil a z reproduktoru zahlaholil hlas: „Už je tam kolega Sánchez?“

„Ano,“ přisvědčil inspektor do mikrofonu. „Zrovna mu předkládám náš návrh.“

„Už jste ho informoval o charakteru projektu?“

„Ne, k tomu jsem se ještě nedostal.“

„Dobrá, tak si o tom promluvíme u mě v kanceláři. Nejlépe teď hned.“

Cvaknutí prozradilo, že neviditelný partner přerušil spojení, a inspektor se opět obrátil ke svému hostu. „To byl kolega White, vedoucí našeho projektu. Doprovodíte mě teď laskavě do jeho kanceláře? Chce si s vámi promluvit sám. Prosím, tudy…“

Na chodbě správní budovy se Sánchez zeptal:

„Jak to myslíte s těmi spojenci?“

„Ředitel vám to hned vysvětlí,“ odpověděl inspektor. „Měl byste zopakovat Whitbeyho pokus, pokud možno společně s několika dalšími lidmi. – Tak a jsme tady.“

Prošli prázdným předpokojem, potom inspektor otevřel dveře. „Až po vás, prosím. Pan White, náš ředitel. Pan Sánchez.“

Sánchez nechápavě zíral na muže za psacím stolem, který s úsměvem vstal a přistoupil k nim, aby návštěvníky uvítal. „Vy…? Kolega Whitbey?“ Psycholog hledal slova. „Co to má… Snad nejste…?“

„Ano, jsem,“ řekl ředitel, ještě docela mladý muž něco málo přes třicet. „Roli pozorovatele Whitbeyho jsem jenom hrál a důvod se nyní dozvíte. Ale posaďte se, prosím.“

Ukázal na křesla, seskupená v koutě místnosti kolem malého stolečku, a poté, co se psycholog a inspektor usadili, si k nim přisedl. Potom pokračoval: „Takže popořadě. Jak víte, dříve než můžeme vyslat výpravu ke hvězdám, musíme mít jistotu, jestli taková skupina lidí tuhle dobu vůbec vydrží, jestli zůstane po desetiletí funkční jako izolovaný sociální systém. Je tedy zapotřebí to vyzkoušet, a to za podmínek, kdy lze chování obyvatel lodi pozorovat a v nejkrajnějším případě – v nejkrajnějším případě taky zasáhnout. To znamená žádat od testovaných osob ohromnou oběť; a my jim nemůžeme předem říct dokonce ani to, jak velká bude. Mohlo by se říct: strašlivou oběť.“

„Jako Whitbey jste řekl to a ještě mnohem víc,“ namítl psycholog.

„Ano,“ White námitku ignoroval. „Je to strašlivé, ale je to taky nutné. A kromě toho, kdo k tomuhle letu nastoupí, je připraven přinášet oběti, aby lidi dospěli ke hvězdám, a přesně tohle dělá – jiným způsobem, ale za stejným účelem. Jenomže dokonce i tahle oběť by byla nesmyslná, kdyby bylo nutné test kvůli nějaké chybě předčasně přerušit.“

„Bohužel nejsem schopen vás dál sledovat,“ ozval se rezervovaně Sánchez. „Měl jsem dojem, že svou akcí v roli Whitbeyho jste právě zamýšlel experiment přerušit.“

„Vůbec ne! Pravý opak je pravdou.“ Poprvé se do rozhovoru vmísil inspektor. „Všechno bylo co nejpřesněji promyšleno.“

„Jistě,“ pronesl psycholog s ovládanou zdvořilostí.

Ředitel zůstal klidný a pokračoval v argumentaci, kterou si zřejmě zkoncipoval předem anebo ji použil při jiné příležitosti. „Je to zcela jednoduché. Aby se zabránilo selhání testu, musíme nejdřív přezkoumat samy podmínky testu. To znamená, že dřív než vyšleme pokusné osoby na simulovaný let ke hvězdám, musíme nejprve …“

„Ne,“ hlesl Sánchez nezvučně. Pochopil.

„Ale ano. Momentálně testujeme, jestli jsme vůbec schopni zaručeně nenápadně, nerušené pozorovat testovanou skupinu…“

Psycholog se opět rychle opanoval a ředitele přerušil. „Tedy testováni nejsou lidi v raketě, ale my! To je skutečně… Ale jak vyměníte lidi v raketě? Jestli to na nás hrají, tak vědí, o co jde; nikdo by se za těchto podmínek nenechal izolovat devatenáct let i déle. Jak je tedy vyměňujete, aby si toho pozorovatelé nevšimli?“

„Vůbec nijak. On totiž v lodi nikdo není. To, co pozorovatelé vidí, jsou předem připravené scény. Filmy, pásky s daty, které jsou přenášeny do pozorovacích terminálů.“

„Ale já sám jsem v archívu viděl pár scén z lodi, pár těch filmů, jak vy říkáte. Přirozeně jako ‚záznamy‘ pozorovacích přístrojů v lodi. Pocházejí z dost vzdálených let a je vidět, že ti lidé doopravdy stárnou, že děti vyrůstají!“

„Pochopitelně. Přípravy projektu běží už po desetiletí; filmovali jsme třicet let, a různé varianty.“

„Důkladná práce.“

„Jenom důkladnou prací učiníme zadost naší zodpovědnosti,“ ozval se opět inspektor. Sánchez se na něj poněkud překvapeně podíval a vyčkával, co asi inspektor řekne. Inspektor se však odmlčel a místo něj vysvětlil ředitel: „Musíme zjistit, jak reagují pozorovatelé na různé situace na lodi; mnohé situace jsou opravdu dojímavé, to věříme, nebo prostě kritické. Později, až budeme provádět hlavní test, musíme mít možnost rychlého zásahu v extrémním případě, ale nemůžeme si dovolit, že by se například někdo pokusil proniknout do lodi a přerušil experiment jenom proto, že ztratil nervy.“

„A vy sám…“

„Já sám jsem se o to pokusil v roli Whitbeyho, abych zjistil, jak by se zachoval ostatní personál na stanici. Rozumějte, abychom si byli později jisti, musíme teď snížit práh dráždivosti. Vědomě vytváříme rizika. Jestliže si stanice poradí tak, jak si poradila s ‚Whitbeym‘, můžeme být klidní.“

„No, vyhmátli jsme vás docela rychle,“ poznamenal psycholog s neskrývaným zadostiučiněním.

„Tím lépe. Ale musíme to zkusit s tvrdšími zatěžovacími zkouškami. A to byste měl udělat vy: vrátit se na stanici jako ‚pozorovatel‘ a podnítit pár kolegů k dalšímu, tentokrát organizovanému pokusu přerušit experiment. Nasadíme filmy, které vám úkol ulehčí. Zasvěcen jste přirozeně jedině vy, ostatní věří, že se tam v lodi opravdu podrobují testu lidi.“

„Chcete vědět, jestli se mi povede dát dohromady skupinu odpůrců experimentu.“

„Ano a jestli se vám s nimi podaří překonat zabezpečovací zařízení.“

„Jaká zabezpečovací zařízení?“

„To vědět nepotřebujete. Všechno by mělo být co možná nejopravdovější. Ale mohu vás ujistit: zabezpečovací zařízení není životu nebezpečné.“

„To mě ovšem náramně uklidňuje.“

„Přijmete úkol?“

„Ne. Já jsem psycholog, vědec. To, co potřebujete vy, je herec. Jeden z těch, kteří sehráli tuhle scénu v lodi. Anebo si to udělejte vy sám, až vyměníte personál na stanici.“

„Já sám nepřipadám v úvahu. Jak už jsem řekl, bude lépe, když nebudete znát zabezpečovací zařízení. Já je znám. Kromě toho bych rád udržel okruh zasvěcenců co možná nejmenší a vy podmínky na stanici znáte. Nemusíte se pochopitelně rozhodnout okamžitě. Jestli potřebujete na rozmyšlenou ještě týden nebo i dva… Máte čas.“

„Dá se to tak říct. Před mezihvězdným letem ix let testu, před skutečným testem ještě jeden test testu a předtím… jste si vlastně jistý, že vy sám taky nejste jenom…“

Větu nedokončil a zahleděl se na ředitele Whita s nepokrytě ironickým úsměvem. Ředitel překvapeně mlčel a místo něho se rozhodně ozval inspektor: „Přirozeně, že ne, to by taky bylo naprosto nesmyslné! Navíc tolik času vůbec nemáme. V příštích letech očekáváme rozhodující výsledek práce našeho týmu fyziků.“ Na okamžik se odmlčel, potom dodal: „Mám na mysli řešení technického problému: zda jsou mezihvězdné lety v principu vůbec realizovatelné.“

S uspokojením zaregistroval, že ani Sánchez, ani White nezareagovali nepřiměřeně.

1973/1978

HVĚZDY

1. Stanice kosmických telekomunikací západ

Operátor: Ale jo, uřízněte to, a všecko! Proboha, běží už konečně ten pásek? Dobré… Mám tady vysílání zvenčí.

Technik: Cože máš?

Operátor: Pozdějš. Buď teď radši zticha!

Operátor: To je kosmická loď. Technik: A co jinýho? Dyť to sám přece řek.

Operátor: Ale vysílání přichází ze sektoru dvanáct! Tam teď zrovna žádná loď není! A tak vysoko nad ekliptikou přece nelítá už vůbec nikdo.

Technik: Dyž to ale sám řek … Operátor: Pšt! Teď je to zřetelnější!

Technik: Teda já nerozumím, co chce. Kromě toho je nejvyšší čas, abysme pootočili anténu, za čtvrt hodinky začíná vysílací čas pro marsovskou trasu.

Operátor: Copak ti to nedochází? Máme tu neznámou loď, nějakou…

Zachycené vysílání, se silnými poruchami: …volám …kosmická loď Hvězd… expedice… svůj… nachází se na… Zemi… devadesát osm má čtyři plane… základní… mám na palubě… lodi… objevili… života… dnů …zpáteč …pie homeosystému plane… a Redi, biolo… druhý pilot… Sanders… notku na…

…

…

…pořádku a dosáhne za devět…

…

…Země převz… a třikrát po sobě…

těla … kontejnerech … dvanáct. Devět let… pro… oheň. Volám… je kosmická… splnila svůj úkol a … k Zemi. Struve… vzorky v plá…

…na palubě…

…žádné…

…

…palubního času dvě stě…

…

…

…

…

…

Technik: Jak to, že neznámou? Dyť přeci řek dokonce i svoje jméno: pilot Sanders. Jasně jsem to slyšel.

Operátor: Já taky. Ale v celé soustavě jsou momentálně na cestě jenom dvě lodi, jedna na Ganyho a jedna na marsovské trase. A ty nemají na palubě žádného Sanderse a také jsou v docela jiných sektorech.

Technik: Tak halt jednu odstartovali, a nám o tom nic neřekli. Jestliže to chtěj takhle vést dál, tak tu s tím seknu. Operátor: Nesmysl. Koukni se do seznamu mezihvězdných. Technik: Ty myslíš…? No dobře. Tak kdepak ho máme? Operátor: V dokumenťáku! Myslím, že až nahoře.

Technik: Ale tady nic není. Operátor: Ticho, vrací se to!

Technik: Kruci. Už je zase pryč.

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…vysláno.

Těla

…

…nechci…

…

…

…

Jedenáctá mezihvězdná ex …volám Zemi! – Zde… palubní …expe… plnila svůj úkol a nachází… Struve dva tisíce tři … čtyři… …prozkoumány…

výsledky

a…

…

…

…

…

…

Operátor: Slyšels? Jedenáctá mezihvězdná expedice!

Technik: Tak nějak to znělo. Ale při tyhle kvalitě …

Operátor: Proto to taky nahráváme na pásek.

Technik: To je zbytečný. Co se týče signálu, tak to slyšíme taky. A víc na pásku stejnak není. Nic neprojde, protože anténa je moc malá. Ta ve starý stanici měla skorem dvojnásobnej výkon, ale tu si teď berou ty astronomové … Už to mám!

Operátor: Cože?

Technik: Ten seznam. Prostě byl pod jiným písmenem. Počkej… Tady: Jedenáctá mezihvězdná expedice. Výzkum kosmického prostoru kolem Struveho 2398 a případných planet… Ty, oni odletěli, a vůbec nevěděli, jestli tam vůbec nějaký planety jsou!

Operátor: Struveho 2398? Tak to jsou oni. Koordináty souhlasí. Technik: No jasně. A teď se vracejí. Jednoduše odletěli a…

Operátor: Radši mi řekni, kdy odstartovali.

Technik: Před … Proboha, to je teprve něco přes třicet let! Já myslel, že tenkrát už byl takovejhle nesmysl dávno pasé.

Operátor: Já se dokonce ještě pamatuji na poslední start. To bylo tak před pětadvaceti lety, mám dojem. Kam chtěli tihle letět, to už ale nevím. Byl jsem tehdá ještě dítě. Nebyli ještě ani pořádně venku ze soustavy, když jim na lodi něco vybouchlo, ale všichni se vrátili přistávací raketou a potom je ukazovali v trivizi. Tehdá rada definitivně zakázala lety ven. S palubním mechanikem chtěli, mám ten dojem, zahájit proces kvůli tomu defektu, myslím, ale ostatní z posádky se za něj postavili. Byli to tenkrát tři nebo čtyři lidi.

Technik: V jedenácté jich bylo šest. Tady to stojí; a ten Sanders byl pilot.

Operátor: Jak to, byl? Přeci ještě je.

Technik: No jasně. To mi jen tak uklouzlo, když je to už tak dávno. Třicet let!

Operátor: Na palubě to je míň. Vždyť to přece znáš, časová dilatace a tak. Pro posádku by to mohlo být tak patnáct let. To bychom museli přepočítat, při vzdálenosti dvanácti světelných let…

Technik: Hnedle začíná vysílací čas pro marsovskou trasu.

Operátor: Ajejejejeje! Takýs mohl něco říct dřív. Nejvyšší čas, abychom pootočili anténu.

Technik: A co ta loď?

Operátor: Udělám poznámku do služebního deníku.

Technik: Že jsme při otáčení antény náhodou zabrali sektor dvanáct a přitom že jsme chytili to vysílání? Tohle tam chceš zapsat?

Operátor: No ano, vždyť to tak bylo.

Technik: Člověče, při otáčení antény má bejt příjem vypnutej. Vypnutej! Uvědomuješ si, kolik by nás to stálo bodů v soutěži? Operátor: A ták. Jasně, tak to necháme plavat. Nezapomeň potom ještě smazat ten pásek. – Jak jsi daleko s tou anténou?

Technik: Už jsem ji otočil. Můžeš začít.

Operátor: Zrovna tak akorát včas. – Tady je stanice kosmických telekomunikací severozápad, volám marsovskou zásobovací loď Niké. Hlášení číslo jedna pro kapitána Arndta. Kapitáne Arndte, vaše žena vám vzkazuje, že máte …

2. Astronomové

Když byly zastaveny výpravy k jiným hvězdám a rovněž lety ve sluneční soustavě prořídly, protože byly vyklizeny základny na planetách za Jupiterem, dostala stanice kosmických telekomunikací severozápad nové zařízení, s modernějším vnitřním vybavením, ale s menší anténou. Staré zařízení přebudovali a do ústřední budovy se nastěhovali radioastronomové, takový klidný národ. Předmět jejich bádání ležel nejen mimo sluneční soustavu, nýbrž ponejvíc v hlubinách vesmíru v cizích galaxiích, a nikdo od nich neočekával, že by chtěli obratem odeslat k co nejrychlejšímu průmyslovému využití přesně předem naprogramované výsledky bádání. Dokonce i jejich předchůdci na konci druhého tisíciletí měli mezi vědci nadprůměrně dlouhou střední dobu života. A tak jako onehdy tamty, vyrušil jednoho dne i badatele v bývalé stanici kosmických telekomunikací signál z vesmíru; jenomže tentokrát se to, co zaznamenaly přístroje, ukázalo i po nejpečlivějším přezkoumání jako umělého původu.

„Podívejte se na tu grafiku,“ řekla doktorka Griseliová svému šéfovi, doktoru Menckovi, a oběma dalším spolupracovníkům, kteří o signálu věděli, astronomu Bláhovi a matematiku Weidenhammerovi. „Modulace je nesmírně komplikovaná; při natolik přesném opakování lze tedy vyloučit přírodní původ. Tady je výňatek z pátečního vysílání. – A takhle to vypadá, když se vypne frekvenční modulace. O tomhle se domnívám, že je to vlastní signál.“

Posunula list papíru s křivkou napravo, kde vedle ní u stolu seděli na přisunutých stoličkách doktor Menck a Weidenhammer. Nalevo vstal Bláha, stoupl si za oba dva a nahlížel jim přes rameno. Doktorka Griseliová právě pokládala přes první papír druhý, průhledný list. Přitom vysvětlovala: „A tohle je vysílání ze včerejška. Prosím,“ položila listy přes sebe, „křivky se přesně kryjí. Kromě toho každé jednotlivé vysílání sestává ze tří rovněž identických úseků; signál se tedy vždy třikrát opakuje, potom následuje odmlka něco přes padesát hodin, po níž začne zase všechno znovu.“

„Případ je jasný,“ řekl Weidenhammer. „Je to vysílání podle kódu s vysokou informační hustotou.“

„Jen žádné ukvapené závěry,“ varoval doktor Menck, mrzutě hledě na diagramy. „Držme se faktů, nebo se dočkáme blamáže.“

„Máš pravdu,“ ozval se Bláha, „ale tentokrát jsou zrovna fakta dost jednoznačná. Přírodního původu tohle vysílání nemůže být už proto, že se ten objekt, co je vysílá…“

„Zdroj záření,“ přerušila ho doktorka Griseliová, „se nachází přibližně ve směru hvězdy Struve 2398, má ale proti hvězdě úhlovou rychlost ještě na hranici měřitelnosti. To znamená, že vysílání nepřichází ze Struveho 2398, ale z nějakého tělesa, které se pohybuje v mezihvězdném prostoru.“

„Z kosmické lodi,“ uzavřel Bláha. „Dostaneme návštěvu.“

Doktor Menck připomínku ignoroval. „Rychlost ještě na hranici měřitelnosti,“ opakoval. „Vždycky jsou to data takovéhle kvality, když uděláme senzační objev. Který se posléze ukáže být omylem.“

Bláha začal přecházet sem a tam po pracovně doktorky Griseliové, v níž se shromáždili. „Tak co chcete?“ zeptal se. „Aby to nejdřív uveřejnil někdo jiný? Kdoví, jestli už beztak není pozdě. Ještě je zapotřebí počítat s přípravami…“

„S jakými?“ přerušil ho Weidenhammer.

Bláha se zastavil, ale okamžitě se dal zase do pohybu.

„Co já vím,“ řekl, „já se v tom nevyznám. Někoho musí něco napadnout. Teď teprve máme důvod dál neváhat. No jo, vysílání se každopádně musí dešifrovat. To tu beztak nemůžeme, na to jsou odborníci. Například lingvisti.“

„Připravil jsem Fourierovu analýzu,“ ozval se Weidenhammer. „Pro případ, že tuje zakódováno víc signálů přes sebe…“

„Správně, tohle jsem už taky chtěla navrhnout,“ řekla doktorka Griseliová. „Musíme vyzkusit všecko, co je v našich silách.“

„Škodit to rozhodně nemůže,“ řekl doktor Menck, aniž se obrátil na někoho určitého. „Ovšem potřebuji k tomu ještě trochu strojového času,“ ozval se matematik. „Už jsem tenhle měsíc přebral kvótu, teď mě už k počítači nepustí; ale třebas vy byste mohl jako vedoucí…“

„V tom já nemůžu nic dělat. Výpočetní středisko přece nepatří k institutu.“

„Tak se alespoň optej, třeba s nimi bude řeč.“ Bláha chtěl šéfa přemluvit, ale bezúspěšně. Doktor Menck prohlásil jakýkoli pokus za zbytečný.

„Copak vůbec nikdo nechápe, o co tady jde? Přilétá cizí raketa, loď z hvězd! Na tohle přece čeká lidstvo už po staletí! Jak to můžete jen tak jednoduše…“ Bláha si povšiml, že při svém přecházení shodil ze stolu list papíru, zarazil se, zdvihl ho a odmlčel se, potřásaje hlavou.

„Už jsem opakovaně poukazoval na to, že potřebujeme vlastní počítač,“ prohlásil důrazně Weidenhammer. „Třeba alespoň teď konečně podniknou potřebné kroky. Každý si chce něco spočítat, je toho čím dál víc, ale kde mám na to vzít čas, to pány kolegy, jak se zdá, nezajímá.“

Doktorka Griseliová ťukala konečky prstů do diagramů. „Držme se tématu. Tak co tedy hodláme podniknout s tím vysíláním?“

Adresovala otázku doktoru Menckovi, ale než stačil odpovědět, ozval se Weidenhammer: „Správně, držme se tématu. Když institut nedostane vlastní počítač, nevím jak máme plnit výzkumné úkoly.“

„Petře, tak se koukni do videoseznamu, jaké číslo má ÚIK,“ požádal doktor Menck Bláhu a obrátil se k Weidenhammerovi: „Rozluštění mimozemských signálů skutečně nepatří k výzkumným úkolům institutu.“

Bláha obratem číslo našel a přečetl ho. Aniž požádal o dovolení, vyťukal šéf číslo na aparátu doktorky Griseliové. Rozhodl se.

Rozsvítila se kontrolka hovoru, ale videoobrazovka zůstala temná (doktorka Griseliová neopakovala hlášení dost často), bylo slyšet jen zvuk, mužský hlas.

3. Konec služby

„Ústřednístitut kosmonautiky, brý den.“

„Menck, Radioastronomický… Haló, je tam Ústřední institut kosmonautiky? Chtěl bych mluvit s doktorem Mainlem.“

„Přepojím. – Haló? Tam to nikdo nebere.“

„Tak mi tedy dejte někoho jiného z mezihvězdného oddělení, třeba jeho zástupce.“

„Kdo by to měl být?“

„To já nevím. Já myslel, že vy…“

„Já taky ne. Nejlíp bude, když vás dám na sekretariát.“

„Děkuji.“

„Baumann.“

„Menck, Radioastronomický institut. Chtěl jsem mluvit vlastně s doktorem Mainlem, ale na centrále mi spojovatel řekl, že… Takže já bych potřeboval někoho z oddělení astronautiky, mezihvězdných letů myslím. Je to důležité.“

„Někoho z mezihvězdného? Ale celé to oddělení tvoří Mainl. Už odešel. A já už taky musím. Můžu pro vás ještě něco udělat?“

„Hm … no, mohl bych tedy mluvit s někým z vedení institutu?“

„Ti jsou už taky pryč, končíme v půl páté. Zavolejte si zítra ráno.“

„Mohl byste doktoru Mainlovi něco vyřídit? Řekněte mu, že tu máme neidentifikované rádiové vlny ze směru od Struveho 2398. Nedá se zcela vyloučit, že jsou generovány uměle, modulace je dost komplexní a emitér…“

„Dobrá, já mu tam dám lístek. Na slyšenou.“

„Na slyšenou.“

4. Doktor Mainl

Když druhého dne našel doktor Mainl na svém psacím stole vzkaz: „Volali z Inst. radioastronomie, zachytili nějaké rádiové vlny od Struveho 23??, komplex, údajně důležité,“ věděl okamžitě, že se musí jednat o vracející se Jedenáctou mezihvězdnou expedici. Menck, který ho znal jen podle vidění, náhodou adresoval svoji zprávu nejkompetentnějšímu muži z ÚIK; Mainl toho věděl o mezihvězdných letech jako málokdo druhý, dokazoval přece ve své disertační práci jejich neúčelnost – vědecky, protože prakticky byla otázka tehdy už dávno rozhodnuta. Oddělení mezihvězdných expedicí teď bylo na ÚIK spíš jen atavismus a zabývalo se historickými studiemi: doktor Mainl vděčil za svou funkci vedoucího, byť bez podřízených, pouze nedostatku systematizovaných míst odpovídající akademické úrovně v ostatních odděleních, a byl si toho bolestně vědom.

Ačkoli mu bylo známo, kdy asi by se měla Jedenáctá mezihvězdná expedice vracet, nikdy na to nepomyslel jako na reálně se blížící událost, spíš jako na jeden z jistých, ale zbytečných teorémů, jimiž se zabývala jeho vědecká práce. Když mu ale zpráva o úspěšném návratu expedice náhle zhmotnila předmět jeho bádání, věděl, že se musí něco udělat; a věděl taky co.

Jménem ÚIK informoval místní trivizní studio o nadcházející události, učinil náležitou připomínku o plodné spolupráci s Radioastronomickým institutem a sdělil, že přes jisté potíže, obzvláště personálního charakteru, plánovitě proběhnou všechny přípravy pro přijetí a resocializaci účastníků expedice.

Sepsal stručné, ale informativní pojednání o Jedenácté mezihvězdné expedici, do něhož začlenil teze své disertace, jakož i principiální úvahy o těžkostech, které lze očekávat při vyhodnocování expedice a při znovuzačleňování anachronických fanatiků mezihvězdných letů do společnosti.

Na stránky devadesát dva až devadesát čtyři pololetní výzkumné zprávy, jejíž termín právě procházel, zapracoval tytéž připomínky, rozšířené o závěry, že ke zvládnutí nyní akutních úkolů jsou nevyhnutelné strukturální změny příslušného oddělení, a předložil svoji zprávu o sto třiceti čtyřech stranách vedení institutu, které ji o dva dny později schválilo na svém pravidelném zasedání.

Zasvětil doktora Mencka do původu a charakteru signálů, poradil mu, aby o tom uveřejnil stručnou zprávu v odborném tisku, a nabídl se, že tuto zprávu okomentuje krátkým, ale informativním pojednáním o Jedenácté mezihvězdné expedici.

Na shromáždění ÚIK, které mělo vlastně zcela jiné téma, vyhlásil svůj osobní závazek, že dále zlepší práci jemu svěřeného oddělení racionálním využitím všech rezerv, aby i přes katastrofální podstav zvládl úkoly nově uložené ve výzkumné zprávě a jen tak mimochodem poukázal na příslušné stránky. Když ho po přečtení těchto stránek ohromené vedení pozvalo na poradu, předložil předem připravený akční plán a byl jmenován – jmenování ovšem podléhalo schválení nadřízeným orgánem – prvním vedoucím provizorní pracovní skupiny, pro niž byli vyčleněni tři pracovníci z jiných oddělení a která měla později být rozšířena o pracovníky z řad obyvatelstva mimo institut. V těchto dnech také poskytl svoje první trivizní interview, které vysílali sice silně zkrácené a mezi množstvím ostatních zpráv, ale přece jen v hlavním programu.

Doktor Menck a jeho spolupracovníci, nyní už obeznámení s původem vysílání, a šťastní, že zachytili místo pochybných mimozemských signálů řádnou zprávu pozemské lodi, podnikli mezitím pokus a pustili vysílání místo přes počítač přes obyčejný mikrofon. Text se ukázal jako jasně srozumitelný, a když si ho o den později vyposlechl i doktor Mainl, pochopil, že ho toto hlášení mezihvězdné expedice vrhlo z jeho heroické iniciativy zpět do šedivé, smutné všednodennosti institutu.

5. Palubní inženýr

„Zde je Jedenáctá mezihvězdná expedice, kosmická loď Hvězdný oheň. Volám Zemi! Volám Zemi! – Zde je kosmická loď Hvězdný oheň, palubní inženýr Ananjan. Expedice splnila svůj úkol a nachází se na zpáteční cestě k Zemi. Struve 2398 má čtyři planety. Byly prozkoumány podle základního programu P2, výsledky a vzorky v plánovaném množství mám na palubě lodi. Neobjevili jsme žádné známky života.

V jedenáctém roce palubního času, dvě stě čtrnáct dnů po startu na zpáteční cestu, přišli o život při havárii homeosystému planetologové Kollárová a Redi, bioložka Pauligová a druhý pilot Čou. Pilot Sanders podlehl před devadesáti dvěma dny zraněním. Ještě předtím nastavil řídicí jednotku na plně automatický program; právě jsem dokončil přezkoušení technických systémů. Loď je v naprostém pořádku a dosáhne za devět let parkovací dráhy kolem Slunce, z níž ji musí Země převzít.

Toto sdělení uložené do paměti bude vyvoláno každých padesát hodin a třikrát po sobě vysíláno. Těla mrtvých jsou v kontejnerech sedm až dvanáct. Devět let osamění nechci prožít. Já ne. – Konec.

Zde je Jedenáctá mezihvězdná expedice, kosmická loď Hvězdný oheň. Volám Zemi! Volám Zemi! Zde je …“

1978

CLIVIA NEMANOVÁ

To je dobře, že jsme se sešli tady. Pamatujete se na ten náš nedávný spor, že? No a já vám dokážu, jak moc podceňujete techniku.

Ale jo, můžu. Vidíte tamhletu mladou ženu u informatu? Jo, tu s tím nápadným účesem. Však se taky dá sotva přehlédnout. Jmenuje se Clivia, Clivia Nemanová. Staromódní jméno, jistě. Chodívá sem, jak je týden dlouhý, už víc jak půldruhého měsíce a celé hodiny vysedává u informatu. Já jsem tady u zpravodajské agentury teprve půl týdne, ale kolegové to potvrzují: vážně, je tu den co den.

Jasně, mně to taky připadá neobvyklé. A tak jsem se na ni pozeptal: to víte, tady je to jednoduché, sedím takřka přímo u pramene. A vyplatilo se mi to. Je jí třicet. Ale narodila se před sto čtrnácti lety. Teď už určitě víte, na co narážím – dilatace času, problém návratu.

Ale ne, ona sama přece ne! Její muž odletěl. Kdybychom spolu o tomhle mluvili, řekněme tak před padesáti šedesáti lety, tak by vás hned napadlo, o čem je řeč; tenkrát se ještě lidi na Edwarda Nemana pamatovali. Ovšem dneska, když už se o kosmické lety tohohle druhu nikdo nezajímá… To je taky takový účinek našeho nedůsledného vztahu k technice.

Já vím, o tom jsme už mluvili. Ale třebas vás tenhle příklad přesvědčí? Takže to bylo tak: před osmdesáti šesti lety odstartovala Osmá mezihvězdná expedice. Všech jedenáct členů posádky byli muži a jeden z nich, zrovna tenhle Edward Neman, byl ženatý. Tedy šťastně ženatý. Dneska už sotvakdo pochopí, proč Nemanovi podstoupili takové odloučení, většina považuje tyhle dlouhé kosmické lety přece jen za nesmyslné a nezodpovědné. Tenkrát se ale myslelo ještě jinak, expedice se uskutečnila a Neman letěl s ní. Tehda se ještě kladly náramně vysoké požadavky na kvalifikaci a zdatnost astronautů, a Neman vyhovoval jako nikdo druhý.

Tenkrát se dalo docela dobře odhadnout, jak velké šance má astronaut tváří v tvář nebezpečím kosmu, pochopitelně jen dopokud byla známá. Takže odolnost vůči různým nemocem jako podsvětelnému šoku, schopnost rychle a správně reagovat v nezvyklých situacích a tak podobně. Počet planetologů schopných letu a s dostatečně všestrannými znalostmi beztak nebyl vysoký, a Neman měl, jako jediný z nich, dobré vyhlídky na návrat. Proto letěl, jinak by to byl musel udělat někdo jiný, někdo, kdo měl menší šance. A někoho jiného by každopádně našli – tenkrát nebylo ani pomyšlení na zastavení letů ke hvězdám.

Tak na tohle jsem čekal: že přijdete s technickým fetišismem, zvrhlou samoúčelnou technikou nebo nějakou takovou podobnou módní frází, módní, ne novou. Jenomže to prostě není pravda, že tyhle expedice startovaly jen proto, že byly technicky proveditelné, nebo že existující organizátorský aparát automaticky reprodukoval účel své existence, jak se tomu říká dneska, nebo jen kvůli ad maiorem gloriam scientiae. Jistěže to všechno mohlo hrát nějakou roli, ale co na tom bylo zavrženíhodného? Především by takové přerušení série expedice znamenalo, že by naráz byly nesmyslné předchozí lety a vývojová práce desítek let, práce lidí, ne nějakých mašin. Takže otázka nezněla, jestli se poletí, ale kdo poletí.

No, máte pravdu: došlo doopravdy ke konfliktu, protože Nemanovi, tomu nejvhodnějšímu, připadalo rozloučení se Zemí obzvlášť těžké, vždyť to bylo zároveň taky odloučení od ženy, kterou miloval. Ale ne, to přece nemělo nic společného s jeho objektivní způsobilostí, tedy s jeho šancemi na přežití. Problém to byl nanejvýš pro něj osobně, a vidíte – a právě tohle, jak se ukázalo, se dalo vyřešit důsledným, nepředpojatým využitím techniky, té techniky, která údajně vytváří jenom nové nepotřebné problémy.

Jestli se nemýlím, tak už v jedenadvacátém nebo ve dvacátém století byly pokusy pomocí podchlazení uvést člověka do dlouhého anabiotického spánku. Tyhle rané pokusy ovšem ztroskotaly a později se v nich dlouho nepokračovalo. Nakonec ale byla přece jen objevena spolehlivá metoda, jak oživit zmrazené spáče, a ta žena tamhle, Clivia Nemanová, toho využila. Dva roky po odletu expedice, když bylo přerušeno jakékoli spojení s lodí, se nechala zmrazit, aby počkala na svého muže. Všecko opustila – přátele, známé a příbuzné, kteří dávno umřeli, svou práci, pro niž jí dneska chybějí nutné znalosti, celé své prostředí, vůbec svou dobu – kvůli němu.

Dobře před rokem ji revitalizovali a mezitím se jí alespoň zčásti podařilo vžít se do přítomnosti. Ale nemá nikoho, kdo by jí byl skutečně blízký; přes všechny snahy psychologů zůstala dítětem své doby, minulého století – a právě tím chce taky zůstat, protože tak ji zná její muž. Má strach, že by ztratila jeho lásku, kdyby se změnila, kdyby se přizpůsobila epoše, v níž se změnily nejen prostředky, ale i cíle, epoše, v níž pro odvahu jejího muže a jeho druhů mají v lepším případě úctu, ale rozhodně ne pochopení. Musela učinit zkušenost, jak je to těžké vyznat se v cizí době, teď chce zůstat alespoň ona sama nezměněná, aby její muž měl něco, čeho by se mohl chytit. Aspoň tak já si to vykládám, ona mi to přirozeně neřekla. Dokonce i kdyby chtěla, asi by se sotva mohla zařadit do naší doby, ale to by ji prozatím nemělo zneklidňovat: ona očekává kousek své vlastní doby, to, co v ní pro ni bylo nejdůležitější.

Těch deset ostatních však nemá nikoho, kdo by na ně takhle čekal.

Máte pravdu: loď, kterou před nedávném lokalizovali, je Osmá expedice. To bych nevěřil, že o tom budete vědět, ve zprávách se přece objevila jenom krátká zmínka. Hned jsme Nemanovu ženu vyrozuměli; od té doby sem den co den chodí a vyvolává staré informace z doby startu. Jinak ale spíš čeká, že konečně navážeme rádiové spojení s lodí. I když loď je jí zcela určitě lhostejná – chce mluvit s ním.

Přitom moc dobře ví, že loď je ještě daleko; taky to bude trvat ještě přes rok, než loď přistane. Signály jsou příšerně zkreslené a hodí se jen k určení vzdálenosti a rychlosti. Ale jistě, tohle ona ví. A přesto sem chodí. Myslím, že čeká na to, že jednou dojde hlášení míň zkreslené. Sice je to při momentální vzdálenosti ještě nanejvýš nepravděpodobné, ale takovéhle počty pravděpodobnosti ponechávají vždycky otevřenou možnost výjimky. Přede dvěma dny totiž skutečně pronikl jakžtakž srozumitelný radiogram, zcela náhodou. Velice potěšující radiogram, protože pečlivý výběr posádky se přece jen vyplatil.

Ona tu zprávu ještě nezná, ještě jsme ji prozatím nepředali veřejným informačním pamětem. My od zpravodajské agentury jsme toho názoru, že se nemáme co plést do věcí, které se nás netýkají. Naše úkoly jsou jasně vymezené, my nejsme psychologové. Někdo přece musí být kompetentní, aby jí to řekl přiměřeným způsobem. Přitom to byla doopravdy potěšující zpráva. Experiment se podařil. Protože kdo z našich současníků by se odvážil vážně doufat, že by se z jedenácti členů posádky vrátilo deset?

Jo, domníváte se správně: tragédie to tedy je. Ale i tak: když se on rozhodl, že se expedice zúčastní, a když ona získala možnost, aby na něj počkala, byl problém Nemanových technicky v principu vyřešen – a to perfektně. Co mění na platnosti tohohle řešení pitomá náhoda?

1977

PRŮZKUMNÍK

Tak vy se zajímáte o astronautiku, a neznáte příběh hvězdného spáče? To je úžasné, protože tenkrát, když se to stalo, zájem o lety ke hvězdám postupně zase stoupal, poté co dlouhá léta takřka úplně vymizel, a události okolo spáče k téhle renesanci taky přispěly svým dílem.

Ale promiňte – v té době jste musel být ještě úplné děcko a od té doby se toho tolik přihodilo. Přečtěte si jenom někdy antologii od… Ale ne, vím o něčem lepším. Udělejte si drobet času a jděte se podívat do Muzea astronautiky, teď se to už asi bude jmenovat Muzeum mezihvězdné dopravy. Nejlepší bude, když tam zajdete uprostřed týdne a dopoledne.

Najdete tam poměrně dobře zachovalý jednomístný hvězdolet; nemůže si ho splést: je to jediná kompletní loď v muzeu a navíc dost originální konstrukce. Až ji uvidíte, pochopíte, co mám na mysli. Stojí v oddělené místnosti a dozorce je tam takový starý pán. Toho musíte poprosit, aby vám o lodi podal výklad; když budete mít štěstí, tak vám poví i tu historku o spáčovi. Ničemu se nedivte a nepřerušujte ho, když přijdete na to, že neslyšíte věcný výklad; ten stařík to jinak neumí. A ještě něco: když tam bude hodně návštěvníků, tak nemá smysl se ho vyptávat, to se k vyprávění nedostane, protože hlídá loď přímo s dojemnou horlivostí.

A se stejnou horlivostí tak trochu zmateně, jako kdyby se zbytečně namáhal sdělit něco docela jiného, přednáší vždycky zas a znovu tenhle podivný Popis kosmické lodi:

1. Hyperprostorový pohon

MLČÍCÍ NEBE

Pomalu se přibližovalo pobřeží. Stromy stály až u vody, spletí větví a vzdušných kořenů vytvářely chodby a klenuté brány plné polostínů. „Jak jsou ty stromy veliké,“ užasla Solith; ukázala paží vpřed a on uviděl, že má pravdu: z města vypadal les mnohem menší. „Vzdálenost,“ odpověděl a vzal ji kolem ramen, „to dělá ta vzdálenost.“ Krátce předtím, než jejich létající člun dospěl ke stěně stromů, zdvihl se z vody a strmě se vznesl. Nad zemí opustili člun a snesli se na antigravipolích do lesa.

Náhle se ocitli znovu ve člunu, na zpáteční cestě do města, jehož dvacet světle šedých a okrově zbarvených věžových budov stálo daleko od břehu v mělkých vodách zálivu. Domy působily nepřirozeně nízkým dojmem a zdálo se, jako kdyby před létajícím člunem ustupovaly. Tím si uvědomil, že se člun nepohnul z místa. „Zapomněl jsi objednat zásobovací raketu,“ řekl robopilot, který teď byl ve člunu také. Zato tu chyběla Solith. Kde je? Vyskočil na vodní hladinu a utíkal směrem k městu, protože tam musela Solith být. Ale zas a znovu sklouzával; nepostupoval, vzdálenost byla příliš veliká. Kořeny stromů se mu ovíjely kolem nohou a zadržovaly ho. Kde se jenom na moři vzalo tohle houští? Ať se namáhal jak chtěl, nemohl se osvobodit, věže města před ním couvaly, stále víc, stále rychleji, a přece zůstávaly viditelné. To ho tak udivilo, že se z toho probudil.

Hned pochopil, že leží v kabině své kosmické lodi, ve svém křesle, přesto ještě dozníval údiv ze sna a nervové napětí, třebaže už definitivně překročil hranice k vědomí, a snové obrazy opět zapomněl.

Jako obvykle vrhl pohled na hlavní indikátory. Všecko bylo normální, a tak zůstal ještě okamžik ležet – měl čas, víc než mu bylo milé. Vždyť už přece skoro dvě stě dní trčel na téhle planetě, která mu zpočátku připadala jednoduše nezajímavá a pustá a kterou si stačil důkladně zošklivit.

Nakonec se zdvihl ze silového pole a zapnul kruhovou panoramatickou obrazovku, třebaže věděl, že neuvidí nic nového – jen stále neměnnou, lehce zvlněnou mořenovou pustinu, tupě zbarvenou do oranžova, s pásmem nevysokých hor na jihovýchodě. Natruc vší logice nenáviděl tuto krajinu, prázdnou jako všude na této planetě, s řídkou atmosférou, s neustále bezmračnou, sytě fialovou oblohou, jejímž úsvitem pronikalo světlo hvězd, ten velký, purpurový kotouč, který nepohnutě stál na západě, napůl mezi obzorem a nadhlavníkem – to blízké, ale bezmocné slunce tohoto světa.

Už si pohrával s myšlenkou, že přemístí loď do nějaké jiné oblasti planety, co by se ale změnilo? Umístění slunečního kotouče, půdní profil, hvězdná obloha – jinak nic.

Mohl tuto planetu, jejímž byl zajatcem, zkoumat, ale to už dávno provedli jeho předchůdci.

Vypnul obrazovku a věděl, že ji už dnes nepoužije. Dneškem myslel svoji periodu spánku a bdění, kterou si stanovil na dvacet hodin, protože planeta nastavovala centrální dvojhvězdě stále stejnou stranu. Právě tak dobře mohl zvolit jiný rytmus, nebo vůbec žádný, spát a probouzet se, jak by se mu zrovna zachtělo. Rozhodl se pro dvacetihodinový interval a držel se ho, protože mu taková pravidelnost ve vnějších věcech pomáhala zachovávat vnitřní disciplínu.

Později se průzkumník posadil k lokátorům a naslouchal vesmíru, ačkoliv věděl, že i to má pramalý smysl. Automatika by zaznamenala a ohlásila zásobovací raketu mnohem dřív – pokud vůbec přiletí. Už tomu sotva věřil. Přesto nechal zaměřovač nějakou dobu ohmatávat mlčící oblohu, až se toho nabažil a vydal se na každodenní kontrolní pochůzku po lodi.

Jeho kosmická loď sestávala převážně z pohonných jednotek. Nejprve provedl inspekci gravitačních strojů; nesena umělými gravitačními a antigravitačními poli přistávala loď na planetách a opět z nich startovala a prostorem jí mohly udělit až těsně podsvětelnou rychlost. Tady bylo všechno v pořádku, přirozeně, protože defekt by indikátory v kabině dávno ukázaly.

Potom přezkoušel hyperprostorový pohon, mnohem drahocennější součást pohonných jednotek. Právě ty odlišovaly jeho loď od automaticky řízených raket: ty létaly rychlostmi blížícími se rychlosti světla, zatímco doma ubíhaly desítky let nebo staletí. I on byl na cestě už čtvrtý rok a další dva má ještě před sebou; jenomže těchto šest let palubního času odpovídalo pouze osmi na domovské planetě. Ty dva roky časového rozdílu pocházely z krátkých tras, které musel překonat na gravitační pohon; v hyperprostoru letěla loď mnohonásobkem rychlosti světla. Tak mohl při návratu zastihnout ještě své současníky, jen o málo zestárlejší, než on sám. Mnohé se za těch osm let mohlo změnit, ale našel by ještě svět, který opustil, žádný cizí svět budoucnosti.

Tak by tomu bylo – kdyby dorazila zásobovací raketa. Hyperprostorový pohon polykal nepředstavitelná množství energie. Proto byla průzkumníkova loď odkázána na to, vzít na palubu během cesty nové pohonné látky. Za tímto účelem byly dlouho před průzkumníkovým startem odeslány nákladní rakety bez lidské posádky, které letěly na pomalý, úsporný gravitační pohon.

Pro něj se počítalo s dvěma takovými raketami; nyní, na zpáteční cestě, měl najít druhou na oběžné dráze kolem planety. Určeným místem setkání byla soustava červeného slunce. Pochopitelně – jestliže zásobovací raketa utrpěla havárii – a co jiného by mohlo být důvodem tohoto výpadku –, pak zbývala malá naděje. Přesto chtěl dodržet lhůtu, kterou si stanovil; dvě stě dnů, z nichž měl před sebou ještě šest.

Dokončil obchůzku. Pohonné jednotky byly v pořádku; skrytý defekt by beztak stěží našel, od toho tu byly automatické indikátory. Indikátory ukazovaly stav připravenosti – jen zásobníky energie byly takřka prázdné. Mohl by zůstat v kabině a omezit se na dotazy kontrolnímu systému, ale koneckonců něco dělat musí. Ve zbývajících šesti dnech počítal se stále důkladnější kontrolou.

Teď se měly překontrolovat lokační systémy, ale že ty fungují, věděl – neustále je používal a stále znovu a znovu je prohlížel ze strachu, že by mu mohly raketu upřít.

Potom agregáty komplexu životního zajištění. Ty si ponechal na později, na zítřek nebo na pozítří; hlavně hypotermickou komoru chtěl přezkoušet krátce před startem – za šest dnů, kdyby letěl domů na gravitační pohon, ne dva, ale čtyřicet osm let. Na palubě by proběhla jen polovina toho času, a díky hypotermické komoře by zestárl ještě méně. Pro podsvětelný let energie stačí.

Jenomže: Solith by pak bylo skoro osmdesát.

Existovala ještě jiná možnost, ale ta nebyla lepší. Mohl dál zůstat na téhle planetě, uložit se do hypotermické komory a čekat. Ale proč volit dobrovolné zajetí v tomhle světě? Rozhodnout se pro tu mizivou šanci, že by se raketa mohla, sice opožděně, ale přece jen ještě objevit? Už příliš dlouho se upínal k této naději, právě těch dvě stě dnů čekání byl ztracený čas. Nu, jeho rozhodnutí bylo pevné: za šest dnů odstartuje, zvolí jediné racionální řešení.

Ledaže by při posledním přezkušování našel nějaký defekt nebo přinejmenším možnost, tušení nějaké nepřesnosti v aparaturách. Nepravidelnost v hypotermické komoře nebo v navigačních zařízeních, třebas i v tom neužitečném výzkumném vozítku v hangáru, takže by musel odlet odsunout a stanovit novou čekací lhůtu. Tak, jako to už udělal před sty a padesáti dny.

2. Lokátor

ČERVENÝ TROJÚHELNÍK

Hosté se shromáždili, jen Solith ještě chyběla. „Kde jenom zůstala?“ zeptal se jeden z hostů a druhý řekl: „No a proč by měla chodit? A vůbec, co je to zač, že by to bez ní nešlo?“

„Solith není,“ vysvětloval někdo a: „Přirozeně, že není,“ souhlasili ostatní a potutelně se ušklibovali.

Jak jen můžou být tak hloupí, tak hloupí a tak zlí? „Co tu vlastně chcete?“ zeptal se jich všech; nevěděli, a chtěli odejít. Přitom přišli na Solithiny narozeniny, a proto pak přece jen neodešli. Mimoto tu přece Solith byla, jak tedy mohli potom tvrdit, že prý není? „Protože my všichni jsme jí už gratulovali, všichni, jenom ty ještě ne.“

Měli pravdu; styděl se tolik, že se na Solith nemohl podívat, takže tu opravdu nebyla. „Ale tady je přece!“ volali přátelé, a jeho napadlo, že už se nemusí dál stydět. A doopravdy, stála před ním a on jí blahopřál k osmdesátým narozeninám. „Ale,“ řekl lstivě, „ve skutečnosti to vůbec nejsou tvoje osmdesáté narozeniny, ale devětasedmdesáté, a dokonce teprve čtyřiatřicáté.“ Všichni nad tím užasli, Solith udělala veliké oči, obrovitánské. Ale všecko to bylo docela jednoduché, věnoval jí totiž hodiny, které vždycky skočily o padesát dní nazpět, nebo o sto, vždycky nazpět. A pak pochopil, že tomu se vůbec nedivila, nýbrž tomu, že hodiny dělají takový rámus. „Proč ty hodinky dělají takový rámus?“ ptal se sám sebe i ostatních, ale odpovědi nerozuměl, protože hodinky tak hlasitě rachotily. Vždyť to je budík, byla jeho poslední myšlenka ve snu a jeho první, když se probudil.

Nebyl to budík, a zvuk taky nebyl nijak hlasitý. To tikal akustický indikátor lokátoru – kdovíjak dlouho už, až průzkumníka probudil – a ukazoval, že se v blízkosti planety pohybuje aktivní kosmický létající objekt.

Průzkumník by se teď měl vrhnout k řídicímu pultu; ale on se zdvihl pomalu, opatrně, skoro lenivě, jako kdyby se bál, že by se tikání lokátoru mohlo poplašit prudkým pohybem, že by mohlo zmlknout, nebo jako kdyby vůbec pochyboval o realitě tohoto zvuku a o jeho významu.

Když pak seděl u pultu a zapnul indikátory, nepocítil zklamání; hodnoty byly jednoznačné. Byl to aktivní létající objekt, objekt, který vlastní silou měnil letovou dráhu. Byla to raketa.

Dlouhé čekání – uběhlo téměř čtyři sta dnů – se přece jen ještě vyplatilo. Raketa snížila rychlost a nabrala kurs k planetě.

Nefungoval jí zjevně poziční vysílač, jinak by ji lokátor zaměřil a ohlásil mnohem dříve. I průzkumník by ji byl dávno objevil, kdyby se mu každodenní pátrání u lokátoru trvale nezprotivilo, takže to nakonec vzdal. Akustický indikátor spustil teprve tehdy, když se letící těleso dostalo do bezprostřední blízkosti. Jestli bude všechno probíhat normálně, měla by zásobovací raketa dosáhnout planetu za půldruhého dne, přejít na oběžnou dráhu a přistát na rádiový rozkaz.

Opřel se dozadu a sledoval obrazovku, zobrazující na černém pozadí hvězdnou oblohu. Hvězdy označovaly oranžové body, ústřední souhvězdí kroužek. Planety a měsíce zobrazovala elektronika jako zelené body a modré křížky, ale tyto barvy chyběly, protože v soustavě nebyly žádné měsíce a druhá planeta zůstala neviditelná, protože průzkumník nechal promítnout pouze část oblohy, s rudě zářícím trojúhelníkem uprostřed.

Červeň označovala kosmické objekty, které byly identifikovány jako aktivní létající tělesa. Všechny ostatní barvy, které měly napomáhat lepší orientaci v soustavách bohatých na planety, tu neměly pražádný smysl; důležitý byl jedině červený trojúhelník, zdánlivě nepohnutě ustrnuvší na puntíkovaném pozadí.

Průzkumník to věděl lépe: pod zeleným pruhem údajů vedle obrazovky se objevil červený, jedna z číslic udávala stále se zmenšující vzdálenost rakety. Údaje byly velice přesné, a on nemohl po nějakou dobu odvrátit pohled od posledních tří čísel v dlouhé řadě, která se pomalu vzájemně střídala. Zíral na ně, jako kdyby tím mohl uspíšit přílet rakety.

Nesčíslněkrát, ještě když jeho naděje byly jen špatně skrývaným sebeklamem, maloval si tu nespoutanou radost, tu oslavu, kterou si dopřeje, až zásobovací raketa dorazí. Mnohé varianty vytouženého okamžiku mu za tu dlouhou dobu prošly hlavou, mezi nimi pramálo potěšující, i naprosto bláznivé – například že i když raketa přiletí, neuvěří tomu, a stejně zbytek života stráví na planetě. Pitomost, jistě, ale kdo by dokázal říct, v jakém stavu by mohl být později?

Teď přesně věděl, že raketa je tu, ale místo radosti bez hranic pociťoval jen netrpělivost.

Prudce vstal. Zůstalo mu ještě půldruhého dne, to bude mít co dělat, aby stihl všechny přípravy. Pak se zamyslel, čím by tak měl nejlépe začít, zase se posadil, otočil křeslo doleva, takže měl před sebou tabuli s hlavními indikátory. Vrhl ještě jednou pohled na obrazovku, kde by se mu mělo po prostorovém skoku rozsvítit pět zelených bodů a dva žlutooranžové kruhy, a na rychle se střídající koncové číslice červených údajů vzdálenosti vedle ní: 303, 302, 301, 300, 299, 298, 297, 296… Levičku už měl přitom na povelové klávesnici, aby se zeptal na provozní stav lodi. Bylo to šest kláves, pro každý prst jedna.

3. Gravitační generátory

DALEKÁ OBĚŽNÁ DRÁHA

Průzkumník se podíval na oddíl řídicího pultu sloužící k ovládání gravitačních generátorů a na obrazovku lokátoru, na níž se viditelně pohyboval červený trojúhelník. Uběhly skoro dva dny od okamžiku, kdy ho tam poprvé uviděl. Mezitím raketa podle programu přešla na kruhovou oběžnou dráhu kolem planety. Nepředpokládalo se, že by na oběžné dráze zůstala a že by nereagovala na průzkumníkův pokyn k přistání – ani na jeden jediný rádiový rozkaz z těch, které vyslal během posledních hodin nahoru na oběžnou dráhu.

Ale poté, co raketa přece jen dorazila, zdála se její neposlušnost jen jako drobnost, jako jedna z potíží, které musí a umí překonat.

Průzkumník minulé noci spal málo, ale klidně, možná i snil – to teď nebylo důležité; protože brzy uvidí znovu své město pod dvojhvězdou, nejen ve snu.

Proto se v minulých dnech postaral, promyslel všechny možné případy, které by mohly nastat, a zařídil se na to. Zpoždění rakety a výpadek jejího pozičního vysílače mohly být jen následkem nějaké havárie, musel tedy počítat s tím, že by mohly být narušené i další funkce.

Pohyb ruky a na obrazovce se objevilo schematické znázornění planety s oběžnou dráhou rakety. Probíhala skoro přesně nad průzkumníkovou lodí; to úkol ještě ulehčovalo. Vše bylo připraveno, spočítáno a přezkoušeno, stačilo už jen spustit gravitační generátory.

Když se raketa znovu vynořila nad obzorem, uchopil ji mohutný gravitační svazek. Obrazovka ukazovala, jak se její dráha stále více přibližuje oběma kruhovým obloukům, z nichž jeden představoval povrch planety, druhý hranice brzdně účinné vrstvy atmosféry.

Motory rakety nekladly odpor, koneckonců by si daleko silnější gravitační generátory udržely převahu. Raketa se dala přitahovat umělými gravitačními poli.

V řídké atmosféře se v dosahu gravitačního svazku přirozeně rozpoutalo peklo, ale proč by se o to průzkumník staral? Jen ať se plyn, sledující siločáry pole, na něj pod umělou tíží vrhne jako orkán: jeho loď je dobře ukotvena a takovým silám odolá. Jen ať si vymrštěný prach zatmí slunce na celé dny, ať se zničí atmosférická rovnováha – to je jedno. Na tuhle planetu bude moci záhy zapomenout, dny čekání vyškrtnout z paměti – čím dřív, tím líp. Zůstane jenom mezipřistání na planetě číslo to a to a jeden triviální technický problém s právě tak triviálním řešením, nic víc.

Cílová automatika naváděla silové pole podle klesající rakety, dokud si druhý svazek polí, který mezitím pevně kotvil průzkumníkovu loď, nenašel dost opory ve hmotě planety. Krátce předtím, než raketa zmizela za obzorem, se vypnulo pole, které ji sledovalo, po něm i kotvicí pole – i to proběhlo automaticky. A automaticky se na obrazovce objevila další tenká linka – silně protáhlá elipsa. V blízkosti nadiru značně vybočovala mimo původní oběžnou dráhu, naproti tomu na průzkumníkově probíhala hluboko pod ní a nořila se do atmosféry.

Při tak excentrické oběžné dráze by to chvíli trvalo, než by se raketa opět dostala na dohled a než by mohla proběhnout druhá, poslední část manévru. Teď se musel průzkumník obrnit trpělivostí, jen nakrátko, ale i to mu připadalo jako věčnost.

Gravitační generátory na obou koncích kosmické lodi vyčkávaly, až se raketa znovu vynoří, aby ji definitivně stáhly na planetu a splnily později svou vlastní úlohu: vynést loď na polích umělé gravitace a antigravitace do volného prostoru a pak ji urychlit natolik, aby mohl začít pracovat hyperprostorový pohon, jehož devět transdimenzovacích koulí obklopovalo zavalitý kužel lodi v polovině její výšky.

Když se raketa opět vynořila nad obzorem a na obrazovce se objevila její skutečná dráha včetně příslušných hodnot, průzkumník překvapeně konstatoval, že se dráha od vypočítané elipsy odklání. Probíhala výše, sice o málo, ale stačilo to, aby unikla brzdnému účinku atmosféry. Kdesi na odvrácené straně planety zapjala raketa nakrátko motory a zkorigovala kurs. Brzdný účinek atmosféry teď už nemohl pomoci ušetřit cenný energetický náboj. Ale šlo to také jinak – průzkumníkovy gravitační generátory byly dostatečně silné, aby donutily vzpurnou raketu k přistání.

Změnil měřítko zobrazení na obrazovce; raketa se teď objevila v síti z téměř lineárních a vodorovných kruhových oblouků, které udávaly vzdálenost od povrchu planety a příslušné, téměř paralelní, jen na okraji obrazovky lehce směrem ven nakloněné poloměry s úhlovými údaji vztaženými k stanovišti průzkumníkovy lodi. Raketa stála přímo ve středu obrazovky, zatímco systém souřadnic klouzal pomalu vzhůru a rychleji ke straně. Šikmá přímka na horním konci s číslicí ukazovala gravitační svazek, automaticky nasměrovaný na raketu. Sílu pole však teď upravoval průzkumník sám a číslice vedle přímky vykazovaly stále stoupající gravitační sání. Souřadnicový systém stoupal stále rychleji vzhůru; raketa, míček pro mohutné proudy gravitace, se přibližovala k povrchu planety a nořila se do hustších vrstev atmosféry.

Tu se pohyb souřadnic vzhůru zpomalil. Míč se prohřešil proti pravidlům hry.

Raketa zřejmě zapnula vlastní generátory tíže. Musela mít silně poškozenou automatiku, protože s takovými manévry se v programu nepočítalo. Průzkumník měl teď bojovat nejen se setrvačnou hmotou, ale i s motory rakety, ale neztratil sebedůvěru. Číslo vedle přímek gravitačního svazku ještě nabíralo vyšší hodnoty, ploché kruhové oblouky se opět začaly pohybovat směrem vzhůru – raketa opět klesala. Ovšem mnohem rychleji klouzaly úhlové souřadnice po straně, záhy musí dosáhnout zenitu.

Průzkumník zesílil pole až po nejzazší mez; raketa klesala o něco rychleji – a najednou se zřítila jako kámen. Nacházela se teď už tak hluboko v atmosféře, že už se přistání zabránit nedalo. Průzkumník okamžitě vypnul pole a přenechal autopilotovi zásobovací rakety, aby přistál na svém vlastním antigravipoli.

Raketa však padala dál řídkou atmosférou. Proč autopilot nebrzdí pád? Pokud raketa při pádu neshoří, pak se roztříští.

Gravitační svazek o maximálním výkonu opět uchopil raketu, ale číslo na obrazovce teď vykazovalo negativní hodnoty. Gravitační generátory průzkumníkovy rakety teď vytvářely antigravitaci, aby zbrzdily pád. Účinek byl ovšem malý, protože raketa dávno přeletěla kosmickou loď, nacházela se daleko od zenitu a gravitačnímu svazku poskytovala nevhodný úhel působení.

Zůstala na obrazovce viditelná až do konce, takže neshořela. Ale prudkost nárazu na planetu mohl průzkumník pouze zmírnit, nemohl mu zabránit. Ani se neodvážil pomyslet na to, v jakém stavu by mohl po nouzovém přistání být náklad rakety – zásobníky energie.

4. Průzkumné vozidlo

ZAPADAJÍCÍ SLUNCE

Mnohem jednodušší by bylo, kdyby na místo, kde se zásobovací raketa zřítila, přeletěl s celou lodí, ale průzkumné vozidlo se pohybovalo jako loď za pomoci gravitačních generátorů, přirozeně mnohem slabších, a také bylo mnohem menší než kosmická loď. Takže při letu spotřebovávalo méně energie, a to rozhodlo. Při nejistém stavu zřítivší se rakety mohlo nakonec rozhodnout každé kvantum energie, zda bude loď schopna proniknout do hyperprostoru.

Průzkumné vozidlo mělo tvar protáhlého, nízkého, rozpůleného elipsoidu, který se vznášel rovnou podlahou těsně nad kamenitým povrchem planety. Mezi gravitačními agregáty a ostatním strojovým zařízením zůstalo uprostřed vozidla trochu místa pro těsnou kabinu, v níž průzkumník, stěsnaný v pololežící pozici, strávil už několik hodin. Teď však měl větší část cesty za sebou.

Zásobovací raketa ležela kdesi na hranici mezi denní a noční stranou planety. Veliký, purpurový sluneční kotouč, který dlouho vypadal, jako by k obloze přimrzl, se zpoloviny ponořil za obzor. Průzkumník se ani jednou neotočil, aby ho pozoroval; zajímal ho právě tak málo jako panoráma v černočerveném stmívání. Jeho ploché vozidlo vrhalo nekonečně dlouhý stín, a tak zapnul reflektory. S nezměněnou rychlostí pokračoval v cestě, sleduje směr rozeklaného stínu.

Když slunce úplně zmizelo a světlo vozidla překrylo slabý přísvit, vytvářený ještě řídkou atmosférou, začal průzkumník pochybovat, zda skutečně jede správným směrem. V téhle oblasti musí raketa být, proč ji tedy nenašel? Vypočítal lodní počítač místo zřícení nepřesně, má navigační aparát průzkumného vozidla defekt, dopustil se on sám nějaké chyby? Raketu najde, přinejhorším bude muset prohledat větší oblast. Stálo by ho to čas a energii – na čase koneckonců nesejde.

Nebo co když byly škody při pádu menší, než předpokládal, a zásobovací raketa opět odstartovala, zatímco on seděl v těsném průzkumném vznášedle?

Přinutil se na to nemyslet, nechtěl uvažovat, zda by to mohlo být dobře či špatně, soustředil se na okolí a odhodlaně pokračoval v cestě. Netrpělivost, vnitřní nejistota však stále narůstaly. Všechno bylo možné.

Třeba mohla raketa s poškozeným řídicím mechanismem opět odstartovat a opustila navždy planetu.

O něco později ji objevil. Nejprve to byl jen odraz na obrazovce radaru, který mohl právě tak pocházet od úlomku horniny s obsahem kovů, potom zahlédl v optice vozidla lesknoucí se skvrnu, ještě hodně vzdálenou, ale v záplavě světla z rezervního reflektoru jednoznačně rozeznatelnou jako umělý objekt. Odolal pokušení zvýšit rychlost a dál jel tempem, které zajišťovalo optimální využití energie. Zhasl znovu i rezervní reflektor.

Čím víc se přibližoval, tím víc ho udivoval bizarní obrys zásobovací rakety. Zřejmě se od čočkovitého trupu oddělila velká střepina a trčela šikmo vzhůru; byla to jediná zřetelně rozeznatelná část vraku.

Nakonec to už nevydržel, znovu zapnul rezervní reflektor a optiku na maximální zvětšení.

A zatímco klouzal vpřed nejvyšší rychlostí, nedokázal odvrátit pohled od stále většího a zřetelnějšího obrazu, který se mu naskýtal: nepravděpodobně dlouhé, aerodynamicky tvarované těleso, zabořené šikmo do půdy planety, jak bez charakteristických vnějších agregátů gravitačního pohonu, tak bez transdimenzačních koulí, a přitom z vnějšku téměř neporušené – ačkoliv průzkumník mohl jen těžko posoudit stav kosmické lodi, o níž věděl jen to, že taková nikdy nebyla v jeho vlasti postavena.

5. Hypotermická komora

OŠKLIVÝ OBLIČEJ

Průzkumník se probral, klidně a bez přechodu přešel jako přepojený stroj z bezesného spánku do přízračného stavu bdělosti. Drogy, které bral od svého startu z hnědooranžové planety cizí, bezejmenné hvězdy, mu dovolily, aby prospal většinu času, a zřídka dopouštěly sny o vlasti, o Solith a dvojitém stínu jeho věžového města. Možná že medikamenty způsobovaly jenom to, že při probuzení snové obrazy zapomínal; nevěděl, zda má za to být vděčný.

Jako obvykle vrhl krátký pohled na šest hlavních indikátorů; tam bylo všechno normální, a tak zůstal ještě chvíli ležet. Měl čas, více času, než mu bylo milé; let potrvá ještě desítky let.

Ještě vleže pojedl jednoduchou stravu, která opatří jeho tělo všemi potřebnými živinami pro dobu do dalšího období bdělosti, k tomu obvyklou dávku dlouhodobých uspávacích prostředků, které dodaleka odsunou krátkou chvilku příštího bdění.

V podstatě jenom pokračoval v tom, co už stejně dělal na cizí planetě; čekal. Tehdy to byly dny, teď to budou roky, nekonečná desetiletí letu podsvětelnou rychlostí. A dokonce se mu zavřel i přístup do hypotermické kabiny lodi.

Někdy doufal, že při procitnutí zjistí, že dosud trčí na oné planetě a čeká na zásobovací raketu a že všechno ostatní se ukáže být snem. Jenomže si příliš dobře pamatoval rudý trojúhelník na obrazovce lokátorů, na gravitační paprsek a na roztříštěnou cizí kosmickou loď.

Když překonal první šok, vrátil se v průzkumném vozidle zpátky ke své lodi, aniž se přiblížil k cizí raketě. Potom odletěl se svou lodí do blízkosti místa pádu a začal s průzkumem vraku. Vrak se skutečně podobal snu, bizarní noční můře o cizím, zničeném labyrintu, v němž se tu a tam vynoří něco pochopitelného, napůl důvěrně známého. V raketě byly sekce, které se zdály být relativně nepoškozené, a agregáty, jejichž určení mohl průzkumník uhodnout. Všechno nasvědčovalo tomu, že havarovaná raketa byla poháněna jaderným reaktorem. I v průzkumníkově vlasti se před dávnými časy prováděly takové pokusy, brzy však ztratily jakýkoli význam, protože nově objevený gravitační pohon – hyperprostorový převodník tehdy ještě neexistoval – se ukázal jako výkonnější a jistější. Stavitelé rakety museli dál pokračovat po cestě jaderné energie a museli dosáhnout pozoruhodných výsledků, když se s tím odvážili do mezihvězdného prostoru. Průzkumníkovi to připadalo jako zázrak, že reaktory při nárazu nevybuchly. Pak by přirozeně z rakety nezbylo nic, ani vrak, ani nedotčená řídicí kabina. To bylo to nejobdivuhodnější: řídicí kabina.

Průzkumník se zdvihl ze silového pole, ještě jednou se podíval na obrazovku s nehybnými, cizími souhvězdími, představovanými malými oranžovými kroužky, a pak začal obvyklou kontrolní pochůzku po lodi. Malá přídavná zařízení gravitačních agregátů vytvářela v lodi normální gravitační pole a obchůzka se podobala oněm bezdůvodným kontrolám, které mu ve své době poskytovaly záminku k prodloužení čekací lhůty.

Ale byly tu rozdíly. Tehdy ještě doufal, že by se mohl vrátit na svou planetu a do své doby, a jeho čekání byl trvale opakovaný sebeklam. Teď byl opět na cestě k cíli a od té doby, co se započal let, začal každou kontrolní obchůzku v sektoru systémů zajišťujících život. To byl druhý rozdíl, protože tam, v jediné hypotermické kabině lodi, ležel cizí astronaut.

Když průzkumník vstoupil do prostoru hypotermického zařízení, přidržel se prozřetelně držáku ve stěně – sám odpojil gravitační agregáty v této kabině, protože mu to připadalo nejbezpečnější pro život cizince, který ležel v hermetické chladicí buňce ve stavu dočasné smrti. Průzkumník si stavem cizího astronauta nebyl vůbec jist; věděl sice, že fyziologický roztok, jehož pomocí se zvyšuje schopnost tepelné vodivosti buněčné substance zamezuje smrtící krystalizaci při rychlém podchlazení, funguje i u organismů jiného druhu, ale třeba má nějaké pro něj nepředvídatelné, zhoubné účinky? Nevěděl. Věděl toho tak málo poté, co tak lehce nechal cizí raketu ztroskotat.

Obložení chladicí buňky bylo silné, vybavené velkým počtem nyní z větší části neužitečných zařízení a měřicích přístrojů, a neprůhledné. Přesto průzkumník věděl, jak cizí astronaut vypadá. Přinejmenším tohle by nemohl nikdy zapomenout. A stavbou těla si oba astronauti byli do značné míry podobní, na tom stavěly koneckonců průzkumníkovy naděje, že by cizinci mohl zachránit život.

Přirozeně tu byly rozdíly: rentgenové snímky prokázaly nečekaně silnou asymetrii cizincových vnitřních orgánů. Například měl docela normální srdce, ale to mu neleželo uprostřed, ale bylo, na úkor jedné plicní poloviny, posunuto doleva, a důležité orgány výměny látkové nebyly uloženy v páru, ale vyskytovaly se pouze jednotlivě, což pochopitelně zvyšovalo cizincovu zranitelnost. Každopádně ale nebyl žádné takové to naprosto odlišné, z nepochopitelných důvodů inteligentní monstrum, s jakým jsme se podle očekávání některých vědců měli potkat ve vesmíru. Ne, v podstatných rysech se průzkumníkovi podobal, a on přemýšlel nad tím, jak se ve své době smál těm lidem, kteří vytvářeli jiné inteligentní bytosti podle sebe, spisovatelům, kteří se snažili získat efektní zápletky z prostých zjištění, že by cizinci měli pouze místo šesti prstů čtyři, pět nebo sedm.

Cizinec jich měl pět.

Ani jeho obličej se nevyznačoval nějakými pozoruhodnými odchylkami, podobal se průzkumníkovu obličeji; dvě oči, nos a ústa – jen v jiných proporcích. Oči byly neobvykle světlé a široké, nos příliš veliký a podobný zobáku, ústa s tím červenavým okrajem… To všechno se příliš neodchylovalo od normy, aby to působilo skutečně cize, byl to jenom zvláštně ošklivý obličej.

6. Navigační zařízení

JINÝ NÁVRAT DOMŮ

Hraničilo to se zázrakem, že cizinec po katastrofě ještě žil. Když průzkumník pronikl do vraku, našel ho v kabině těžce zraněného. Amortizátory pilotního křesla mohly sice zabránit nejhoršímu, ale přece jen se uvolnila část řídicího pultu a rozdrtila mu nohy až nad koleny. Proto se mu na stehnech zařezával skafandr nepřirozeně hluboko do masa; zřejmě tam byly elastické pojistné kroužky, které se automaticky stáhly, jakmile se skafandr poškodil a přestal těsnit.

Průzkumníkovi se bez námahy podařilo bezvládného astronauta vyprostit; část řídicího pultu, která se na něj zřítila, nebyla, jak se ukázalo, nijak zvlášť těžká. Bez zaváhání, jako kdyby neočekával nic jiného a průběh akce už často trénoval, dopravil průzkumník umírajícího pilota do své lodi, uložil ho do hypotermické buňky a zapojil automatiku, která provedla nutná vyšetření, rozřízla cizincův skafandr a všechno připravila, až se nakonec chladicí agregáty rázem zapnuly na nejvyšší výkon, aby udržely zraněného na hranici mezi životem a smrtí tak dlouho, jak to jen bude možné.

Tohle všechno probíhalo naprosto automaticky, vzpomínal průzkumník, zatímco pokračoval v kontrolní obchůzce lodí. Pracoval rychle a přesně jako dobře fungující mechanismus, který bez zaváhání vybírá ze zadaného programu optimální variantu a pracuje podle ní. Později, když se začal nad situací zamýšlet, s ohromením si uvědomil, že vše už je rozhodnuto.

Průzkumník ukončil inspekční pochůzku. Jako vždy pracovaly všechny agregáty normálně, pokud se nestaly, jako transdimenzionační koule, pro nedostatek energie nepoužitelnými. Začal pociťovat účinky uspávacího prostředku; nastal čas, aby se vrátil do své kabiny, aby vrhl ještě jeden zkoumavý pohled na navigační přístroje a sám se poddal bezesnému spánku.

Za pomoci drog mohl oddálit část nového čekání od svého vědomí, ale ne od svého těla. V závěru letu už nebude pravděpodobně schopen se těch preparátů vzdát, asi bude dál spát a stárnout – ale to nehraje žádnou roli, říkal si, protože při příletu by z něho byl stařec a našel by cizí svět, v němž by nikoho neznal.

Sám neuměl raněnému astronautovi pomoci, mohl jen doufat, že ledový spánek dostatečně dlouho oddálí cizincovu definitivní smrt, dokud průzkumníkova loď se smrtelně pomalým gravitačním pohonem nedosáhne pomoci. Byla to nepatrná šance, ale jediná, a hypotermická komora, v níž cizinec ležel, byla na lodi jen jedna.

Průzkumník dorazil znovu do své kabiny a pohlédl na navigační přístroje. K žádné odchylce od kursu nedošlo.

Vzpomínal si, jak se poté, co vyprostil pilota rakety, dlouho marně snažil ve vraku vyznat. Jak jednoduché bylo pilota zachránit – pokud to, co udělal, skutečně přispělo k jeho záchraně –, jak lehké bylo svěřit cizince systémům udržujícím život v průzkumníkově lodi a automatice hypotermické komory, tak těžké, ba téměř bezvýchodné bylo jeho hledání v popraskaných, nesrozumitelných mechanismech neznámého navigačního systému. Ale nakonec přece jen vypátral, odkud cizí kosmická loď přiletěla. Nejasné mu zůstalo, jak mohly zdánlivě primitivní jaderné pohonné jednotky překonat ty ohromné vzdálenosti; planeta, na níž se setkali, nebyla o nic blíž průzkumníkově dvojhvězdě než vlast cizincova.

Obrazovka lokátoru, nyní spojená s navigačním zařízením, ukazovala jen dvě barvy – černou a oranžovou. Kdyby měla reprodukovat barvy hvězd, tak jak se opravdu nabízely, objevil by se na obrazovce typický obraz Dopplerova efektu, hvězdy uspořádané podle spektra v soustředných kruzích okolo středu obrazovky. Ale obrazovka ukazovala jenom to nejdůležitější, nezobrazovala ani všechny hvězdy, nýbrž jenom ty, kterých bylo zapotřebí pro orientaci v prostoru. A především, neměnné ve středu obrazovky, cíl.

Když usínal, doufal průzkumník, že by snad přece jen mohl snít o světlém městě věží u moře, o Solith a o přátelích, o pláži pod žhavým, modrobílým dvojitým sluncem, které vypadalo na obrazovce z této vzdálenosti jako jednoduchý, oranžově zbarvený kroužek. Snad ten sen při probuzení opět zapomene – snad je to tak dobře – přesto chtěl snít. Protože věděl, že symbolické zobrazení lokátoru tentokrát skoro odpovídá pravdě. Oranžový kroužek ve středu obrazovky není modrobílé žhnoucí dvoj slunce, je to osamělá, klidná, žlutá hvězda na okraji Galaxie.

Tento popis kosmické lodi je samozřejmě neúplný, ale ten starý muž, který dohlíží v tomhle oddělení, vždycky vykládá o lodi takto nebo podobně. O technických podrobnostech se nejlépe informujte předem v katalogu; ptát se na to kustoda nemá smysl, vždycky znovu dojde ke své historce o hvězdném spáči. Většinu toho všeho si asi sám vymyslel, protože mimozemský astronaut, jak známo, krátce po příletu do sluneční soustavy zemřel, pravděpodobně na vysílení – patrně poslední fázi letu nepřetržitě prospal, aniž přijímal potravu.

Tohle ten stařík v muzeu nevypravuje, ačkoliv zpráva vyšetřovací komise je komukoli přístupná. Nevím, proč mnohá ověřená fakta zamlčuje; pochopitelně tím míň chápu, proč místo toho vypravuje tyhle podrobnosti, které jsou zřejmě naprostý výmysl, a proč zprávu takhle neohrabaně dramatizuje. Říká se, že prý byl kdysi sám astronautem. V jeho době to znamenalo být něčím zvláštním; buďto se létalo na trasách k blízkým planetám, což platilo za nudné a taky to takové bylo, anebo člověk patřil k těm několika hvězdným pilotům, kteří podle obecného názoru promrhávali vlastní život i prostředky společnosti. Nedokázal jsem zjistit, ke které z těchto kategorií stařík patřil, pravděpodobně k té první. Možná že se chce teď, poté co se veřejné mínění obrátilo, tímto způsobem odškodnit za pohrdání svým povoláním, dodatečně sklidit uznání? Ale ani to plně nevysvětluje ten podivný zájem o vše, co se nějak týká cizího hvězdoletu, zájem, který někdy nabývá přece jen dost křiklavých podob, a ředitelství muzea ho přitom s nepochopitelnou shovívavostí trpí. Nedávno dokonce zmlátil nějakého mladíka, který si chtěl odmontovat jakousi součástku na památku, a pokud při tom vůbec přemýšlel, pak nepočítal s tím, že by ho ten stařík mohl pronásledovat do vzdáleného kouta cizí lodi. Ale pronásledoval ho i přesto, že měl místo obou nohou protézy.

1976

DIORÁMA

1

Za tu návštěvu muzea astronautiky vděčím Albertovi. To je můj kolega, vystudovali jsme spolu a prošli společně i praxí. Později jsme oba létali na trase k vnitřním planetám. Když potom zavedli hyperprostorový pohon a naše mezihvězdná astronautika se znovu pořádně rozjela, ztratili jsme se jeden druhému úplně z očí. Najednou chtěl kdekdo létat ke hvězdám, jenomže kromě nás, několika planetárních kočích, neměl nikdo kosmické zkušenosti, a tak nás přeškolili a poslali na dálkové lety, nejdřív Alberta a potom mě.

Mezitím jsme už měli oba nějaké ty mezihvězdné lety za sebou, ale nikdy jsme se nepotkali; když se jeden dostal na Zem, byl druhý vždycky mimo. Teprve po mé cestě k Procyonu jsem ho zase uviděl. Mně začínala roční dovolená a jemu se zrovinka chýlila ke konci. Není pravda, že se z člověka na dlouhých letech stává nemluva, naopak, je čím dál upovídanější. Někdo, když je na cestě sám, trpí akutní samomluvou. Tohle já nedělám, ale když už jednou potkám partnera, někoho, s kým se dá poklábosit…

A tak jsme si povídali, co se tak povídá: „A pamatuješ si ještě, jak ten…“

„Tamten mezitím byl…“ Žvaní se a žvaní, ačkoliv to toho druhého povětšině vůbec nezajímá, člověk poslouchá, a stejně potom neví, o čem byla řeč, uvědomuje si, jak takový pokec se starým kamarádem k ničemu nevede, a je rád, když se objeví téma, o které se s ním může jaksepatří posekat. Hrát šachy a vyměňovat si argumenty koneckonců můžu i s cizími lidmi.

Diskutovali jsme tedy tehdy o tom, jak lidé někdy nevysvětlitelně změní názor. Vždyť my sami jsme přece ještě zažili, když se naše lety po sluneční soustavě braly jako nutné zlo a mezihvězdné kosmické lety bez lidské posádky jako jasné mrhání lidskou prací. Posílat lidi k jiným hvězdám by tak jako tak nikoho ani nenapadlo; když se vrátil některý z astronautů, který vystartoval v minulém století, vedlo to vždycky k vlně rozhořčení nad šílenstvím našich předků.

A potom najednou přes noc to nadšení pro astronautiku. Pochopitelně to souviselo s přistáním Spáče. Převzali jsme hyperprostorový pohon a v jistém smyslu jsme ho i zdokonalili, mimoto nelétáme prozatím nijak daleko, nanejvýš pát tuctů světelných let; a tak jsem mínil, že to nejspíš bude v tom, že se lety hodně zjednodušily. Pár let stráví člověk na cestě i teď, ale nikdo už nemusí na takovou výpravu obětovat celý život, a když se člověk vrátí, není z něho už živoucí anachronismus.

„No právě,“ řekl Albert, „když se vrátí dneska, tak je to hrdina.“

„Že jsem si toho nějak nevšiml,“ namítl jsem. Já jsem sice taky, stejně jako ostatní astronauti, párkrát dostal nějaké to vyznamenání, víceméně po každém větším riziku, ale to pořád ještě znamená jednou za pár let. Kdekterý průmyslový operátor, kterému roboti plní plán, je, co se týče vyznamenání, daleko přede mnou, u nich se totiž vyhodnocuje každoročně. A co se týče popularity, už to taky není to, co to bývalo; rozhodně jsem míň známý než nějaký zpěvák šlágrů nebo vrcholový sportovec. Jo, na začátku mě sem tam ještě někdo na ulici poznal, ale to prakticky úplně přestalo. Naše povolání, prohlásil jsem, je teď naprosto nehrdinské, nebo se snad on, Albert, cítí jako hrdina? No proto!

A přece, odporoval mi, má celá ta věc s hrdinstvím něco společného. A se Spáčem taky, v tom prý mám svatou pravdu, jenomže už prý není rozhodující technická stránka věci, ale Spáč sám. „Lidi hrdiny potřebují,“ tvrdil Albert, „nejenom hrdiny vědy a výroby, ale také nějaké hrdiny odvážné obětavé sorty, tak říkajíc exotické. Samozřejmě že nikdo s nadšením nenastavuje vlastní kůži, a dneska už to také ani není nutné, tužíž se z takovýchto hrdinů stala vzácnost. A ta historie se Spáčem bylo přesně to, co lidé hledali; nikdo pořádně neví, jak se to setkání tenkrát opravdu odehrálo, a tak se z toho mohla vytvořit bezvadná hrdinská historka.“

„No jo, mimozemšťan… Úplně první, kterého kdy člověk potkal, a k tomu za tak dramatických okolností – tak to pak musí být hrdina,“ namítl jsem a Albert mi doporučil, abych si zašel do muzea astronautiky a podíval se tam na diorámu z Arkturu. O výpravě ke druhé planetě Arkturu prý teď vyprávějí hrdinský příběh, skutečně pohnutou a heroickou historii. A to prý prokazuje, že rozhodně nejen mimozemští astronauti mohou zanechat hluboký dojem.

Nevěděl jsem, že o výpravě k Arkturu existuje dioráma, o nějakém „příběhu“ ani nemluvě. O výpravě se nepíše dokonce ani v Lexikonu, jen v astronautické ročence Akademie jsem o ní našel zprávu, jenomže, prosím vás, kdopak ji čte. Chtěl jsem vědět, co z toho asi tak v muzeu mohli udělat. Jenomže Albert se zdráhal mi o tom povědět něco víc, že si to prý musím prohlédnout a poslechnout sám. No a tak jsem se tam tedy dva dny nato vydal.

2

Nejdřív jsem se vypravil do Lifšicovy ulice, ale tam je teď filumenistické muzeum. Vrátný mi řekl, že prý si muzea vyměnila budovy už před pár lety, astronauti teď mají to větší. Pochopitelně si nejprve myslel, že si chci prohlédnout zápalkové nálepky, a když poznal svůj omyl, byl pěkně načuřený. Zdá se, že doba filumenistům nijak nepřeje, když i jeden jediný návštěvník byl pro něj tak důležitý. A jestli bych si přece jen nejdřív nechtěl prohlédnout ty nálepky a že jestli jsem členem Kulturního svazu, nebudu prý muset ani platit vstupné. Jenomže já nechtěl a zeptal jsem se ho, kdeže tedy je teď muzeum astronautiky, a on to dokonce i věděl: ve Staré Devítce. Že tam prý dřív pracoval, jenomže při tom stěhování se přestěhoval taky, protože, jak prohlásil, nechtěl mít nic společného s tou bezduchou technikou. Že prý kultura je mu bližší. Poděkoval jsem mu a vypravil se do Staré Devítky. Budova byla doopravdy větší a vstupné tu musel platit každý.

V prvním velkém sále stála Spáčova loď, ale tu jsem znal už z dřívějška z Lifšicovy ulice, jenomže teď byly části vnitřního vybavení demontovány a instalovány podél zdí sálu (možná to byly jen kopie) a nikdo už do lodi nesměl. Potom následovala řada menších sálků, které také nenabízely mnoho nového, navíc já přece přišel z jediného, zcela určitého důvodu. Nezdržoval jsem se tedy nikde dlouho, dohonil jsem jednu skupinu s průvodcem a přidal se k ní, protože skupina právě vstupovala do větší místnosti, v níž jsem zahlédl diorámu.

Taky se přehlédnout nedala. Skupina se rozestoupila kolem diorámy do půlkruhu; stál jsem dost stranou, takže jsem neměl před sebou tolik lidí. Zvlášť vhodné místo to sice nebylo, diorámu musí člověk pozorovat zepředu, ale v tom případě to nebylo tak důležité, protože tahle dioráma si nekladla žádné umělecké ambice. Je to prostě kus dokumentace a to, co představuje, je dobře vidět i ze strany. A dokonce to není ani tak špatně udělané. Slunce té vzdálené planety, Arkturu, sice zrovna moc netrefili; přes všechny technické finesy se asi nikdy nepodaří vystihnout to žhnoucí, vražedné vedro, které všecko drží ve svém sevření. Ale to ostatní se povedlo: zářivě modré nebe, tak světlé, že vypadá skoro jako bílé, bizarní pohoří na obzoru, před ním černá, hlubokými průrvami zbrázděná kamenitá plošina, která napravo stoupá až k sopce s dvěma krátery, zcela v popředí kosmická loď a poslední clen pátrací skupiny. Samo o sobě nic zvlášť působivého. A pro mě nic nového.

Když ale průvodce začal s výkladem, něco nového to bylo. Vykládal totiž zobrazený příběh jako nějakou povídku a příběh najednou nabyl takového významu, jaký by mě nikdy ani ve snu nenapadl. Průvodce z toho něco udělal: hovořil o „hrdinech z Arkturu“. Ostatní návštěvníci viděli totéž co já, dokumentovaný příběh, přesto to na ně udělalo dojem. Na mě taky – i když ze zcela jiného důvodu.

Průvodce neřekl: „Vlevo vpředu vidíte…,“ ale: „Elektrické výboje v atmosféře znemožnily jakékoli rádiové spojení na delší vzdálenosti. Když se pátrač vrátil z dvanácté výpravy zpět do lodi, dozvěděl se, že ani jeho druhové z výsadku postrádaného výzkumníka nenašli. A navíc, že už žádné druhy nemá. Přijal to klidně, stejně jako by přijal hlášení o úspěchu. Prostě plnil svou povinnost: za každou cenu najít průzkumníka, který tu před lety přistál a nevrátil se. Průzkumník byl jediný svého druhu, a měl tedy pro lidstvo nevyčíslitelnou hodnotu; kdyby se ho nepodařilo zachránit, bylo třeba najít aspoň jeho pozůstatky. I z těch by mohli vědci dojít k cenným závěrům.“

Ale pokusím se celou tu historii převyprávět od začátku. Doslovně si ji pochopitelně už nepamatuji; ale věřím, že aspoň přibližně trefím vypravěčův tón. Některé z jeho výrazů jsem si zapamatoval, například že výsadkáře, kteří tvoří většinu všech nasazovaných jednotek a kterým v kosmu nikdo jinak neřekne, často označuje slovem pátrači. To hned zní docela jinak, jako kdyby byli bůhvíjak důležití. A to rozhodně nejsou.

3

Když hned na začátku pátrání, při druhé výpravě, tři z nich, tedy polovina nasazené jednotky, byli pohřbeni tekoucí lávou při výbuchu sopky, neztratili výsadkáři hlavu. Jejich druhové teď leželi kdesi pod tucty metrů silnou vrstvou kamení, chráněni svými odolnými pancíři před žárem i tlakem, odsouzeni k pomalému, ale jistému zániku.

Zbývající z toho vyvodili důsledky, a už nikdy se nevyrojili do kterékoli oblasti pátrání společně a hned od lodi se pouštěli rozdílnými cestami. Mělo to přednosti: další katastrofě padl za oběť jediný pátrač. Mělo to i zápory: nikdo totiž nevěděl, co se mu stalo; prostě se nevrátil z páté výpravy a zbývala pramalá naděje, že by se ještě objevil s tak velkým zpožděním. Protože jich už zbývalo málo, postihla je tato ztráta zvlášť těžce, nicméně v pátrání se přesto muselo pokračovat.

Posléze byl, protože pátrací skupina byla ošklivě zdecimována, nasazen jako posila i palubní mechanik. Dlouho to šlo dobře, až se jednoho dne nečekaně rozpršelo. Když se palubní mechanik nevrátil, vyslal pilot kosmické lodi, který byl zároveň i velitelem záchranné výpravy, oba zbývající členy výsadku, aby ho šli hledat. Pilot se přinejhorším mohl obejít i bez mechanika, ale bylo to riskantní – při větším defektu mohl loď zachránit jedině mechanik nebo zázrak; proto by ho pilot postrádal jen tuze nerad. Oba pátrači ho také záhy našli. Ani s palubním mechanikem, ani s jeho výstrojí se původně pro nasazení mimo loď nepočítalo. Déšť kyseliny fluorovodíkové poškodil tenký pancíř, obzvlášť jeho spodní části, které přišly do styku s půdou a loužemi žíravé kapaliny, a mechanika znehybnil. Oba členové pátrací skupiny ho co možná nejrychleji dopravili zpět do kosmické lodi, když tam však dorazili, bylo už na záchranu palubního mechanika pozdě; kyselina mezitím pancíř prožrala, pronikla dovnitř a byl s ním konec. Ponechali ho tedy ležet přímo před lodí, protože pomoct už mu nemohli.

A pak, při návratu z dvanácté výpravy, se pátrač od pilota dozvěděl, že z pátrací skupiny zůstal poslední. Pilot byl svědkem toho, jak druhý pátrač v bezprostřední blízkosti lodi náhle zamířil k dobře viditelné průrvě a zřítil se do ní. Zřejmě mu vysadila optika, jinak se to nedalo vysvětlit. Pilot tomu nemohl ani zabránit, ani nemohl spěchat nešťastníkovi na pomoc, protože musel zůstat v lodi. Ale vyslal vrátivšího se pátrače, aby zříceného vytáhl; pátrač spustil kabel s dálkově ovládaným drapákem hluboko do průrvy a svého druha odtud vytáhl. Ten se ale roztříštil o dno průrvy, takže ho pátrač ponechal jako beztvarou hmotu s prasklým pancířem na okraji srázu.

A tak zůstali pilot a poslední výsadkář jako jediní z celé záchranné výpravy, a jakmile se pátrač dal v lodi do pořádku, vyslal ho pilot na třináctou výpravu. Protože výzkumník musel být nalezen, všecko ostatní bylo nedůležité. Pronikl hluboko do vesmíru, prozkoumal desítky hvězd a planet, až ztroskotal tady na Arkturu II, už na zpáteční cestě k Zemi. Odtud aspoň dostala Země jeho poslední hlášení polohy. Pokud by ho nenašli, znamenalo by to ztrátu vysoce specializovaného, těžko nahraditelného zvěda, ale především by přišly vniveč cenné výsledky jeho bádání.

A našli ho. Když se poslední z pátračů vracel k lodi, táhl za sebou výzkumníkovy těžké pozůstatky. Záchranná výprava splnila svůj úkol.

4

Tento okamžik představovala dioráma.

Na obraze vpředu vlevo strmě ční kosmická loď, zprava se k ní blíží výsadkář. Je na něm vidět, s jakou námahou překonává poslední kus cesty – výzkumníkova váha si vyžaduje veškeré síly. Šikmo za ním že je ona průrva, na jejímž okraji leží druhý pátrač, po svém pádu skoro k nepoznání, stejně jako palubní mechanik: zahalen do prorezivělého kovu spočívá přímo u nohy své lodi. Pohledu diváka zůstává skryt pouze pilot, velitel lodi, který nesměl, nemohl a také loď nikdy neopustil.

Potud tedy průvodcův výklad. To, co závěrem líčil, mohl každý vidět na diorámě sám: obě pátrací vozidla řízená elektronovými mozky; jedno jako vrak, ležící s potrhanými housenkovými pásy na okraji průrvy, podvozek a pancíř příšerně zprohýbané, řídicí kupoli puklou, druhé, jak vleče mnohem větší automatickou mezihvězdnou průzkumnou sondu přes černé pozadí. A vpředu palubní mechanik, malý kybernetický opravář s pavoučími nohama a s množstvím manipulátorů, jejichž kovový povrch byl už zcela rozežrán kyselinou, takže jsou uvnitř vidět zničené mechanické a elektronické konstrukční prvky.

Každý to může vidět. A přesto průvodce nazýval tyhle hromádky šrotu „hrdinové z Arkturu“, aniž mu jediný z návštěvvíků odporoval. A přitom má dneska skoro každý co dělat s roboty a každý ví, že jsou to stroje bez vlastní osobnosti, bez vědomí vlastního já. Kdyby těm lidem vyprávěl průvodce o hrdinských činech jejich domácích robotů, vysmáli by se mu. Po heroických kuchyňských robotech není poptávka. Ale stejný standardní počítač s jiným programem, zabudovaný do meziplanetárního pátracího vozidla – jenomže tak přesně to většina zase znát nebude.

Jedno jsem ovšem nechápal: průvodce ovládal plynně svůj text, zřejmě ho přednášel často. Přinejmenším jemu muselo přece dojít, že jeho „hrdinové“ v podstatě nebyli nic jiného než nástroje bez vůle, že prostě plnili rozkazy. Lidé tyhle roboty zkonstruovali, naprogramovali je a dali jim rozkazy a roboti fungovali prostě tak, jak fungují nepoškozené stroje. Dokonce i kdyby na to průvodce sám od sebe nepřišel, tak se přece už někdy musel někdo zeptat na ty lidi, vedle nichž jeho robotští hrdinové působili jednoduše absurdně, například na konstruktéry. Nebo, což by bylo ještě logičtější…

„Robopilot,“ řekl průvodce. „Vidíte, ten to měl asi ze všech nejtěžší. Venku hynuli jeho druhové; on je musel vysílat do záhuby, protože tak byl naprogramován, a on sám jim nemohl ani pomoct. Jeho tragédie…“

V této chvíli jsem musel koukat asi zvlášť hloupě, protože přerušil výklad a vysvětlil: „Pilot byl totiž, jako všecky řídicí počítače, instalován a připojen v lodi napevno, takže nemohl ven. Ale já se domnívám, že to nic neubírá na jeho zásluhách. Přes to všecko uděloval nezbytné příkazy, ačkoliv věděl, že on sám…“

Lhal. Stačilo, abych si jen oblékl skafandr, naplnil příslušné zásobníky výživným potravinovým koncentrátem, rybí polévkou a kyslíkem, přezkoušel akumulátory, zapnul termostaty a prošel přechodovou komorou ven. Dokonce by to ani nebylo nijak zvlášť nebezpečné, jen by to nemělo žádný smysl.

Pochopitelně jsem se neodvážil to těm lidem říct.

MEZI ZEMÍ A MĚSÍCEM

triptych

PROLOG NA MĚSÍCI

Astronom Noris se natáhl přes stůl a všem dolil kávu. Přes menší měsíční přitažlivost vytékala hnědá tekutina z konvice rozechvělým obloukem právě tak jako na Zemi, zatímco předměty na Měsíci doletí mnohem dál – paradox, z něhož si Noris už dávno nedělal těžkou hlavu.

Seděli u stolu ve čtyřech, kávová společnost sestávající výhradně z mužů: Noris, oba selenologové Eron a Meirs a k tomu staniční technik a radista Inomerski. Jeho kolega Kison, současně i pilot rakety, patřící ke stanici, měl ještě něco na práci, ale pátý šálek tu pro něj už stál připravený.

„Díky, mně už ne,“ řekl Eron s lítostivě odmítavým gestem.

„Pořád ještě ten žaludek?“ zajímal se Inomerski.

„Hm,“ zahučel selenolog místo odpovědi.

„Ty chudáku,“ ozval se jeho kolega Meirs napůl soucitně a napůl ironicky. „Přitom kafe je to jediný, co rád piješ.“

„No pořád lepší než ten váš příšernej sáčkovanej čaj. Pravej tu holt není,“ odpálil Eron a Inomerski dodal: „Jo, to je teda fajnšmekr.“

„Fajnšmekr? Je vybíravej,“ nesouhlasil Meirs a vzal si další kousek koláče, který sám upekl a který zkritizoval jedině jeho přítel Mikis Eron, protože jemu připadal moc sladký. „Vždyť skoro vůbec nic nejí.“

„Zato ty sníš kdeco,“ podotkl Eron. „Sněd bys i svou vlastní babičku.“

„Ale jen kdyby si ji taky směl sám připravit. Podle všech pravidel kuchařského umění.“ Astronom, který až do této chvíle mlčel, se začal zajímat o rozhovor.

„No, tebe bych ovšem vařit nechtěl,“ opáčil Meirs kousavě. „Používám totiž jenom bezvadné přísady.“

„Vy máte ale zase prima téma,“ projevil nelibost Inomerski. „Kanibalové…“

„Každopádně je to téma vydatné,“ dal k úvaze Noris a Meirs, při pohledu na Inomerského objemnou postavu, mu přizvukoval: „Obzvlášť když si vezmeme za příklad jeho. Až jednou dojdou na stanici potraviny… skutečně velice vydatné…“

„Nemáte o tom ani páru,“ oznámil jim technik a povýšeně se zhoupl na židli. „Kanibalismus už dávno není up to date, a v kosmu už vůbec ne. Už to dávno není boj o poslední zásoby potravy, ale o kyslík. Můžete si to přečíst v tuctech knih. Při nějaké havárii přijdou odvážní astronauti o zásoby kyslíku a zbytek postačuje jen pro část posádky. Myslím, že dřív každý autor sci-fi, který na sebe drobet dbal, napsal aspoň jednou takový příběh o nedostatku kyslíku.“

„Pak ale museli všichni psát totéž,“ podivil se Eron. „Ale kdepak. To je jako s vraždou v detektivce: není důležité, že k tomu došlo, ale jak, proč, kdo je pachatel a jak na něj vyzrajou… Chci tím říct, že záleží na variacích. Jestli společně a jednomyslně vydýchají poslední molekuly kyslíku, jestli se jeden z nich obětuje, jestli se pokusí pokud možno vzájemně se vyšachovat, a když, tak jak rafinovaně to provedou…“

„Například by se mohli vzájemně vyřídit,“ přerušil technika Meirs.

„Jasně,“ řekl Inomerski, „to je dost stará varianta. To se najde ve všech detektivkách, i když tam se nejedná o kyslík.“

„Nebo by se taky mohli všichni obětovat, tajně,“ navrhl Noris. „A úplně zbytečně. To taky existuje. Občas taky vyjde najevo – když už jeden nebo všichni tomu musí uvěřit –, že nebezpečí ve skutečnosti vůbec nehrozí – nebo že společnými silami mohli ještě objevit nějaké východisko, třeba prosté. Zkrátka a dobře spousta možností. Ale všecko už tu bylo.“

„A jaké by to bylo, kdyby jeden kvůli kyslíku zabil svého kamaráda anebo kdyby se ten kamarád obětoval – to je jedno, každopádně ten, co by přežil, zjistí, že vlastně vůbec kyslík nepotřebuje.“ Ostatní tri na Meirse koukali nechápavě.

„No jo,“ pokračoval, „dotyčný je totiž robot. Ale sám to o sobě nevěděl.“

„Eh!“ Inomerski se znechuceně ušklíbl. „To už je jako v detektivkách, které začnou podle všech pravidel umění, nejlíp na nějakém anglickém zámku, a pak se nakonec najednou přijde na to, že pachatelem byl mimozemšťan nebo cestovatel časem. To nemůžu ani cítit, jako čtenář si připadám, že mě pěkně napálili.“

„No dobrá,“ nadhodil Eron. „Koneckonců je to pořád ta stará historie, ať už dřepíte bez kyslíku v lodi, anebo bez proviantu na ostrově. Například. Anebo v záchranným člunu bez pitný vody.“

„Ne tak docela,“ odporoval Noris. „Postit se člověk může dost dlouho, žíznit nanejvýš pár dní, ale ještě jsem neslyšel o nikom, kdo by i jen deset minut vydržel nedýchat. To dodává celé věci zvláštní naléhavost.“

„A přece, první varianta hry je bohatší o jednu podstatnou variantu. Čímž bychom byli zpátky u tématu,“ usoudil Meirs a po řečnické odmlce vysvětlil: „U kanibalismu. Totiž když všechny zásoby dojdou, pořád se ještě dá losovat, na čí účet se zase doplní. U kyslíku tohle neplatí – svoje společníky prostě nejde vydýchat.“

„Oh!“ Technika to fascinovalo. „To bychom měli dokonce jednu docela novou variantu příběhu o nedostatku kyslíku. Musí to být přece možné, získat kyslík z těla druhého člověka. To tu, pokud vím, ještě nebylo.“

„A ty si stěžuješ, že mluvíme o kanibalismu. Ten tvůj nápad je tak…“ Noris byl přerušen, protože do místnosti vstoupil pátý muž, technik Kison. „Posaď se,“ řekl Noris.

„Později.“ Kison se obrátil k dvojici selenologů. „Je mi líto, že vás musím vyrušit, ale moc rád bych uzavřel prohlídku, a to bych musel nakrátko odpojit pár vašich přístrojů. Mohl by někdo z vás jít se mnou? Potrvá to jenom… Co je ti, Miku, tobě není dobře?“

Mikis Eron mávl rukou. „Nic zvláštního. Prostě se zase jednou přihlásil můj žaludek.“

„Není divu,“ podotkl Inomerski. „Měli jsme tu podnětný rozhovor o kanibalismu a o získávání kyslíku z kolegů. Rozumí se z mrtvých. Náramně vhodné a příjemné téma ke kafi.“

Kison se po něm nechápavě podíval.

„Povídali jsme si o těch historkách, kdy dojde někde v kosmu kyslík a už nestačí pro všecky,“ vysvětlil mu Meirs. Zdvihl se a chystal se, že Kisona doprovodí.

„Ale to je přece úplný nesmysl,“ řekl Kison. „Výmysly! Něco takového se ještě nikdy nestalo, a ani nemůže při všech těch zabudovaných pojistkách.“

„A právě to,“ ozval se Meirs už ve dveřích, „je na těch historkách to nejlepší.“

1982

I. PASAŽÉR

Můj kosmický let už je dávno za mnou, od té doby jsem už párkrát putoval mezi planetami, zestárl jsem a snad jsem i zkušenější. A tak si myslím, že i na to, co se tenkrát stalo, dokážu myslet bez obzvlášť velkého vzrušení, a dokonce, že už o tom budu moci mluvit bez velké hanby. Celý příběh je beztak známý; ale já tu nechci vykládat, co se tenkrát přihodilo, ale o tom, co jsem tehdy prožil já. A to je něco jiného.

K svému prvnímu letu jsem se dostal dost překvapivě. Když mě v půlce studií planetologie přidělili k selenologům, už jsem se smířil s tím, že se asi do prostoru hned tak nedostanu. Průzkum Měsíce už tenkrát neplatil zrovna za perspektivní oblast; planety slibovaly mnohem víc nových poznatků. Pochopitelně, že přesto bylo plno selenologů, ale ti povětšinou seděli pěkně na Zemi, hráli si se svými už dávno ne senzačními teoriemi a vyhodnocovali data, která v nepřetržitém hustém proudu přicházela z automatických laboratoří a jediné měsíční stanice s lidskou posádkou. Většina byla s tímhle stavem věcí dost spokojená; protože kdo šel k selenologům – anebo u nich dobrovolně delší dobu zůstal –, měl sklony spíš k důsledné, svědomité piplavé práci, než například k nasazení na pásu planetek, kde životní podmínky nebyly sice přímo dobrodružné, ale také všecko jiné než brilantní, zatímco teorie, které tam vznikaly, měly obě vlastnosti v nejvyšší míře. A konečně mnozí selenologové si svůj obor vybrali prostě proto, protože je k Zemi vázala rodina nebo prostě nebyli kosmuschopní.

Co se mě týkalo, tak jsem byl sice ještě svobodný a úspěšně jsem na Zemi absolvoval i povinný kosmický výcvik, ale během studia – při neustále solidních výkonech – jsem nijak zvlášť nevynikal. Proto jsem měl psát diplomku na téma: K některým novým aspektům selenologické kritiky teorie Ramíreze-Floyda-Meirse o hloubkovém rozdělení těžkých prvků v měsíčním jádře, vyplývajícím ze seismologického meridionálního měření, a už v posledním ročníku jsem se smířil s tím, že budu ještě pár let diskutovat o měsíčním jádře, aniž se kdy k němu přiblížím.

Ale jednoho dne mě zcela nečekaně zavolali k sekčnímu řediteli a tam se mě zeptali, zda bych mohl za sotva jedenáct hodin odstartovat na Měsíc a zda bych tam mohl zůstal půl druhého měsíce. Teprve později mě napadlo, že se vůbec nikdo nezajímal o to, jestli bych tam taky chtěl – to se zřejmě mlčky předpokládalo a ani mně v prvním okamžiku nepřišlo na mysl uvažovat, jestli se mi ta nabídka vůbec hodí do krámu a co bude s mou diplomkou. Řekl jsem jim, že ano, že bych mohl, a oni mi vysvětlili, proč si tak najednou vzpomněli na mě.

Jeden ze dvou selenologů na měsíční stanici náhle onemocněl, a musí ho během několika dní dopravit zpátky na Zem, protože nikdo nechce riskovat případné komplikace. Ke střídání má dojít za půldruhého měsíce a tak dlouho by jeden selenolog nedokázal sám zajistit příslušná měření. Bylo by možné nejdřív převézt nemocného a o něco později poslat náhradníka, ale bylo by to příliš nákladné – znamenalo by to let navíc. Takže musí někdo okamžitě letět s sebou a zrovna já jsem v celém Planetologickém institutu jediný jak okamžitě po ruce a k maní, tak alespoň přibližně kvalifikovaný pro tenhle úkol. To znamená, že jsem alespoň získal příslušné vzdělání, když už jsem od základního kursu sám u měřicích přístrojů víckrát seděl a pozemní kurs kosmického letu jsem absolvoval jenom jako povinné cvičení. Dokonce jsem ani nepodnikl pokus zvážit pro a proti a nabídku jsem přijal, příliš překvapený na to, aby mě to nějak vzrušilo.

Vzrušení ovšem vypuklo hned nato. Dali mi dvě hodiny, abych si sbalil nejnutnější věci, všechny ty osobní krámy, o nichž si člověk myslí, že by je mohl potřebovat – skutečně životně důležité věci jsou beztak připraveny ve výstroji kosmické lodi nebo na stanici. I když jsem bydlel v internátu hned vedle, trvalo mi to o trochu déle, ale nemusel jsem se až tak honit – raketa stejně startovala až za další půlhodinu. Před startem jsem prošel, přes všechen spěch, důkladnou lékařskou prohlídkou a všemi ostatními rituály při odpočítávání přesně podle předpisu. To si přirozeně vyžádalo spoustu času, ale protože raketa beztak startovala s půlhodinovým zpožděním, dosedl jsem na své křeslo ještě včas.

Byla to jedna z těch malých dvousedadlových kyvadlovek. Připravit ke startu něco většího by se takhle narychlo nedalo, kromě toho to ani nebylo nutné a bylo by to nakonec i moc drahé. Jedno křeslo pro pilota, jedno pro pasažéra – a to jsem byl samozřejmě já. Prošel jsem sice tréninkem na simulátoru a s manévrováním v prostoru bych si snad i poradil, pokud by fungoval navigační počítač, ale ani dneska, a to už mám pár letů za sebou, bych radši nezkoušel, jestli bych dokázal zvládnout přistání docela samostatně. Zkrátka a dobře letěl jsem s sebou jako náklad naložený na poslední chvíli, který má být po pár tuctech letových hodin vyložen na Měsíci.

A jako s nákladem se mnou pilot taky jednal. Ne že by byl zrovna hrubý nebo snad nezdvořilý, to ne. Ale neztratil se mnou ani slovo navíc a byl všecko, jen ne družný. Před startem jsem se s ním ani nemohl seznámit.

Později, když jsem se – už zase zpátky na Zemi – zajímal, dozvěděl jsem se, že taky pilotoval EOS 4 při druhém pokusu o přistání na Venuši, a když dostal rozporuplné údaje měřicích přístrojů, přerušil navzdory velitelovu rozkazu přistávací manévr, a tím přivedl celou výzkumnou misi vniveč. Později ovšem při šetření vyšlo najevo, že by se při přistání možná dostali do výronu plynů, ale to on rozhodně předem vědět nemohl. Disciplinární řízení proti němu bylo zastaveno, a celá záležitost nebyla ovšem nikdy definitivně vyjasněna. Nikdo mu nemohl nic vyčítat, ale nasazovali ho už jenom na pravidelné trasy.

Když jsem ho však potkal poprvé, tohle všecko jsem nevěděl; nedozvěděl jsem se víc než jeho jméno – Vasco Carducci – a to, že je to prý zkušený, osvědčený, atd. atp. pilot, na kterého se mohu plně spolehnout a jehož příkazy bych měl přesně plnit. Ale dokonce ani příkazy jsem od něho téměř neslyšel. Není divu, protože většinu letu, kdy loď letí setrvačností, stejně není skoro co přikazovat. Dal mi pouze na srozuměnou, že by mu bylo nejmilejší, kdybych zůstal co možná nejdéle připoutaný a nepovlával mu po kabině, která je už tak dost těsná. Párkrát jsem se pokoušel zatáhnout ho do hovoru, abych uslyšel něco o něm, o raketě nebo o lidech na měsíční stanici. Z otázek o sobě se vyvlékl, otázky o kyvadlovce zodpověděl stručně a přesně, o osazenstvu stanice nevěděl nic bližšího – zkrátka brzo jsem to vzdal a vytáhl si svou práci, v níž jsem listoval pořád dokola, aniž jsem se mohl doopravdy soustředit, a vždycky znovu jsem se přistihoval při dětinské hře s předměty ve stavu beztíže.

Tak to šlo téměř po celou dobu letu; byl jsem zklamaný a utěšoval jsem se myšlenkou na zpáteční cestu, kterou jsem měl absolvovat za půl druhého měsíce ve větší raketě a ve společnosti celého vystřídaného osazenstva. Tam bych sice teprve byl pouhý pasažér, ale zato ne jediný; zatím jsem přece jen směl dvakrát řídit raketu, a sice když pilot spal, jenže to znamenalo jenom, že jsem během setrvačného letu jen tak seděl, koukal jsem na kontrolky, a kdyby se mi něco nezdálo, měl jsem vzbudit pilota. Jenomže mně se všecko zdálo. Dokonce i obě malé úpravy kursu během cesty provedl sám.

V době před přistáním jsem zrovna spal, měl mě vzbudit těsně před zahájením brzdného manévru (tak jako tak jsme spali v křeslech). Ale já jsem se probudil dřív, dokonce o pár vteřin dřív, než se rozřinčel poplašný zvonek. Pravděpodobně mě probudil – jak se teď domnívám – krátkodobý výkyv tlaku v kabině. Zeptal jsem se, co se děje, ale on mi jenom řekl, ať počkám, vyvolal nějaké hodnoty na displejích palubní desky, potom rychlým pohybem ruky vypnul poplach a navázal spojení se Zemí. Přitom jsem se konečně dozvěděl, co se stalo. Závadou v regulační soustavě jsme přišli o skoro veškerou zásobu kyslíku. Zbytek v malé kabině postačoval společně s rezervami ve skafandrech nanejvýš tak na tři a půl hodiny, na Měsíc dorazíme teprve za pět. Takže na Měsíc dorazí naše raketa, my už ne.

A tak jako jsem přede dvěma dny klidně přijal pověření k letu, tak jsem i teď docela klidně přijal tohle sdělení; dospělo do mého logického myšlení, věděl jsem to, ale nedokázal jsem tomu věřit, neuměl jsem si to představit – to, že bych zakrátko měl být mrtvý. Bylo to absurdní, nemožné; jakási bariéra ve mně zabránila, abych doopravdy pochopil význam této myšlenky. Zalarmovalo mě to, byl jsem připravený okamžitě podniknout něco odhodlaného, ale byl jsem příliš šokovaný, než abych doopravdy pocítil strach.

Ale nebylo co podnikat.

Řídicí středisko na Zemi nám řeklo, že pro nás udělají všecko, co je v jejich silách, zatím prý máme zůstat klidní, a kdybychom našli nějaké řešení, že máme volnou ruku.

Pak už se nic dalšího nedělo. Pilot začal vyplňovat formuláře a já nevěděl, čeho se mám chytit. Už jsem si chtěl vytáhnout podklady pro diplomku a dál si v nich číst, a když jsem si tuhle myšlenku uvědomil a pochopil, jak by to bylo absurdní, poprvé mi došlo, v jaké jsem situaci. Řekl jsem Carduccimu, že přece proboha musíme něco podniknout, a zeptal se ho, co bych měl udělat, a na to mi odpověděl, že to záleží dočista a úplně jen na mně, jestli mě prý něco napadne… On že každopádně o žádném východisku neví a řídicí středisko v Nairobi zřejmě taky ne. A ostatně prý má co dělat, tak abych ho prý laskavě nevyrušoval. Domluvil a dál vyplňoval ty svoje papíry.

A jako kdyby bylo zapotřebí právě toho nepatrného popudu, najednou mi došlo, co se tu odehrává. Bylo to neuvěřitelně jednoduché. Ten Carducciho nepřirozený klid, jeho poznámka, že by mně mělo něco napadnout, jeho neustále tak demonstrativně korektní, tak předpisové chování vůči mně, ty mimořádné podmínky, za jakých jsem k tomuhle letu přišel, a ta podivná lhostejnost pozemského řídicího ústředí – to všechno bylo umělé, nastrojené jako celá tahle situace. Neexistuje žádné skutečné nebezpečí, všecko to je jen test, a testují mě. Chtějí vědět, jak bych se zachoval v případě nouze. Přirozeně – okamžitě mě napadlo – náklady by byly nepřiměřeně vysoké, kdybych měl být tímto způsobem zkoušen jenom já, zvlášť když při své práci budu asi sotva cestovat kosmem. Jenomže zrovna tohle krásně zapadalo do obrázku: nechtěli ani tak podrobit zkoušce mě, jako spíš vzdělání, kterým jsem prošel, a k tomu museli vybrat někoho, koho by test zastihl nepřipraveného.

Skutečností totiž bylo, že většina selenologů pokládala nácvik kosmického letu za obtížné povinné cvičení bez praktické ceny. Pár školitelů v tomto speciálním případě sdílelo mínění svých žáků a přimlouvalo se za to, aby byl nácvik zcela vypuštěn, zatímco jiní ho kritizovali jako chabý a nedostatečný a požadovali, aby byl zpřísněn. V každém případě se nabízelo otestovat jednoho studenta, který vykazoval průměrné výsledky a jako já byl tělesně fit, ale nikdy vážně nepočítal s nasazením mimo Zemi. A teď tedy bylo na mně, abych zanechal co možná nejlepší dojem.

Krátce jsem všechno zrekapituloval a došel jsem k závěru, že jsem se až dosud během letu choval celkem korektně. Ale teď zjevně přišly zvýšené požadavky, zkoušela se extrémní situace. Musel existovat poměrně jednoduchý způsob záchrany z domnělého nebezpečí a očekávalo se, že ho najdu. Ještě jsem o něm neměl sebemenší představu, ale už jsem viděl ohromnou výhodu v tom, že jsem tuhle hru prokoukl. Teď tedy šlo o to, abych rozvinul správný nápad, abych se choval přesně podle služebního předpisu a nedal na sobě nic znát. A abych si pospíšil, protože čas běží.

Navrhl jsem, abychom si pro všechny případy především oblékli skafandry, ovšem dostal jsem odpověď, že až tak daleko to ještě není. Pak jsem chtěl překontrolovat indikátory stavu kyslíkových nádrží, které stály všecky na nule, ale Carducci mi vysvětlil, že tu prý není co kontrolovat, že to zařídil sám hned na začátku poplachu. Netrval jsem na tom, protože pak by iluze přirozeně praskla, a to by mi nijak nepomohlo.

Prošel jsem tedy všechny možnosti, co mi jen přišly na mysl. Mnohé jsem mohl sám okamžitě vyloučit jako nemožné, například zrychlení naší lodi – zákony nebeské mechaniky jsou jednou neúprosné, podstatné zkrácení doby letu by vyžadovalo fantasticky velké množství pohonných hmot a zcela jinou pohonnou jednotku, než měla k dispozici naše kyvadlová raketa. Všechny ostatní nápady jsem předestřel pilotovi a doufal jsem, že někdy narazím na správnou stopu. Ale nepřišel jsem na to; ať jsem navrhl co chtěl, vyvrátil mi to několika slovy – a s rostoucí nevrlostí. Když jsem se ho zeptal, jestli by nám nemohla přiletět naproti nějaká raketa z Měsíce, sdělil mi, jak dlouho by to trvalo, a otázka tím byla vyřešena; na můj návrh, že bychom mohli omezit spotřebu kyslíku, mi doporučil, abych tedy především tolik nemluvil.

Došel jsem k závěru, že řešení přirozeně nemůže spočívat v pomoci zvenčí, že ho musím hledat tady na palubě, což znamenalo dokázat objevit skryté rezervy kyslíku. Třebas nějaké chemikálie, z nichž by bylo možné jednoduchými prostředky uvolnit kyslík. Už jsem nechtěl jen tak nazdařbůh hádat, ale nejdřív si promyslet, které látky na palubě by tak mohly přicházet v úvahu. Čím víc jsem se tím mořil, tím víc se zesilovalo moje přesvědčení, že jsem na správné cestě, protože i v tak malé raketě se docela určitě nacházelo neuvěřitelné množství nejrůznějších substancí. Ale něco vhodného mě ne a ne napadnout.

Radiokomunikace se Zemí taky neobsahovala žádné návody. Říkali jenom, že budou zkoumat všechny možnosti a vyzývali nás, abychom zachovali klid. Ti v Nairobi si ostatně nedávali moc práce, aby mi zdůraznili dramatičnost dané situace – většinu času mluvil Carducci s jakousi operátorkou a jen jednou se obtěžoval jeden ze šéfů, a to ještě ani ne ředitel Altšuller, ale jenom velitel kosmodromu.

Uvědomil jsem si, že mi myšlenky odbíhají a že místo abych přemýšlel o neodkladném problému, začal jsem si lámat hlavu, kdo by tak mohl vězet za tímhle podivným testem. Že by snad vůbec nešlo jen o náš letecký výcvik? Před nějakou dobou jsem zaslechl, že někteří lidé by měsíční stanici s lidskou posádkou nejraději zrušili, protože náklady na její udržování pokládají za nepřiměřeně vysoké; pak by jim důkaz, že stanice představuje v případě havárie i bezpečnostní riziko, přišel jenom vhod. To by mi sice mohlo být srdečně jedno, ale přece jen bych pak mohl stát v ohnisku pozornosti jako ten, kdo zklamal. Ta představa mě děsila tím silněji, čím více uběhlo času.

Když už vzduch v kabině začal být natolik špatný, že jsme si navlékli skafandry, ohlásila se Země a předestřela nám plán, od něhož si „slibovala naši záchranu“. Podrobnostem jsem tehdy nerozuměl, ale vycházel z toho, že řídicí středisko umístilo na oběžnou dráhu kolem Měsíce objekt bez posádky, k němuž bychom ještě tak včas stihli doletět a odkud bychom mohli převzít kyslík. Carducci okamžitě změnil náš kurs a připravoval setkání.

V prvním okamžiku jsem se podivil: proč prostě a jednoduše test nepřerušili, všecko nevysvětlili a mně neoznámili, že jsem, bohužel, nejlíp nezabodoval? Proč místo toho zinscenovali ještě navíc tenhle náročný záchranný manévr, aby udrželi iluzi? Ale pak mě napadlo, že teď nastala praktická část cvičení a že jsem měl dostat příležitost při nadcházející akci dokázat, co jsem se při tréninku naučil, a to při dodatečné psychické zátěži, vyvolané domnělým nebezpečím. Ano, možná, že vlastní test bylo tohleto, a já jsem se marně snažil najít nějaké jiné řešení, protože vůbec žádné jiné nebylo.

Ale nedostal jsem žádnou příležitost, abych se předvedl. Celý setkávací manévr provedl Carducci sám, taky přenesl sám láhev s kyslíkem z toho druhého objektu, později pak ještě jednu, provizorně je upevnil v naší kabině a ani si při tom ode mě nenechal pomoci. Zatímco byl venku, seděl jsem sice u řízení, ale předtím mi nařídil, abych se vůbec ničeho nedotýkal bez jeho výslovného rozkazu a zřejmě nebylo nic, co by mi potřeboval rozkázat. Neudělal jsem nic špatně, protože jsem neudělal vůbec nic.

Pak už to šlo ráz na ráz. Upravil ještě párkrát náš kurs, nakonec zahájil brzdný manévr a posadil raketu na přistávací dráhu stanice. Mezitím tu a tam otevřel uzávěr jedné z obou lahví a vypustil trochu kyslíku do kabiny, kde jsme seděli s otevřeným hledím; a protože kabina byla ventilem zajištěna proti přetlaku, unikl pokaždé příval plynu do prostoru, zčásti kyslík z láhve, zčásti vydýchaný vzduch z kabiny.

Seděl jsem tu tedy opět odsouzený k nečinnosti a nebyl jsem s to o své první přistání na Měsíci v životě – a jak jsem se tehdy domníval, pravděpodobně také jediné – projevit zájem. Byl jsem příliš deprimovaný. Po celou dobu letu jsem nebyl užitečný ani v tom nejmenším, nebyl jsem víc než zavazadlo, ba co hůř, pilot mi dal pocítit, že by zřejmě radši dopravoval zavazadlo, protože to by bylo němé a nijak by neobtěžovalo.

Při testu jsem ovšem důkladně selhal; a pokud se při něm vůbec něco prokázalo, tak jedině moje totální zbytečnost a nepoužitelnost. Nepochyboval jsem o tom, že moje selhání bude mít důsledky pro výcvikový, pokud ne i pro výzkumný program. A třebaže mně osobně by tyhle důsledky mohly být vlastně docela lhostejné – mě už stejně do kosmu nepošlou, a ani jsem po tom netoužil –, plno kolegů by mohlo vinit z těch následků mě a můj chybný výkon, a mohlo by mi to ještě dlouho předhazovat. Něco takového dokáže člověku ztrpčit život v zaměstnání a ztížit postup na akademické dráze. Už moji diplomku, ačkoliv ta s celou touhle věcí nemá nic společného, bude teď posuzovat plno lidí mnohem pozorněji, tedy chci říci kritičtěji.

Přistání proběhlo hladce. Zaraženě jsem čekal, že Carducci už konečně začne mluvit o tom testu, že mi potvrdí můj nezdar, a nemohl jsem pochopit, proč to neudělal, proč už to neudělal dřív; ale ve svém duševním stavu jsem byl příliš apatický, než abych se ho na to rovnou zeptal.

Pak nás přijala posádka měsíční stanice a nadšeně nás oslavovala, z rádia na nás pršela blahopřání ze Země a ve stanici nám představili muže, kterého by měl Carducci vzít s sebou zpátky; i ten byl radostí vzrušený a vypadal, že se ani tak špatně necítí.

Jediní dva, kdo zůstali nepohnutí, byl pilot a já. A zatímco on se už připravoval na zpáteční let, stál jsem tu dosud ve skafandru s otevřeným hledím uprostřed mužů, kteří mě plácali po ramenou, objímali mě, vítali, mluvili na mě a jeden přes druhého nám gratulovali k naší zdatnosti a fantastickému štěstí, a ničemu jsem nerozuměl. Nechal jsem se jimi vést jako ve snu, nechal jsem si nalít kávu a postupně mi začalo docházet, že to všechno bylo doopravdy. Nebyla to žádná iluze, žádný test, skutečně jsme se ocitli v akutním nebezpečí života a zachránili jsme se jen jako zázrakem a především: nikdo ode mě nečekal nic víc, než co jsem udělal, nikdo mi nebude předhazovat, že jsem selhal. Unikl jsem smrti jenom o vlásek, ale neselhal jsem. A tehdy, poprvé od startu ze Země, jsem měl radost.

1976/1982

II. ZODPOVĚDNÍ

Dispečeři

V řídicím letovém středisku v Nairobi, kde se koordinují všechny lety uvnitř pásu planetek, ale také starty a přistání na východoafrickém kosmodromu, byl jen jeden jediný z oněch velikých řídicích sálů, kde tucty techniků sedí v hustých řadách za monitory a při startu rakety sledují všechna ta nesčetná místa, kde by mohlo dojít k poruše. A to ještě i tento sál se používal pouze ve výjimečných případech, například při zkouškách nových typů kosmických lodí nebo při riskantních přistáních.

Nyní, kdy lodě vedly automatické bezpečnostní systémy na palubě a v letovém středisku vyhodnocovaly informace počítače, řídilo letecký provoz na kosmodromech několik málo lodivodů a pro lodi na cestě mezi planetami postačovalo dokonce jediné řídicí pracoviště se čtyřmi pracovníky.

Ze čtyř dispečerů byli na zemi zapotřebí vlastně jenom dva, aby zajišťovali pravidelné rádiové spojení, vždycky jeden operátor a jeden technik, zatímco oba další byli připraveni jako náhradníci pro případ nouze.

Na cestě bylo vždycky jen pár lodí současně, dokonce i když započítáme i příležitostné lety mezi Zemí a Měsícem nebo k některé orbitální stanici, a během samotného letu nehrozilo prakticky žádné nebezpečí – nejriskantnější fáze byly start a přistání. A pokud přece jen ve vesmíru došlo k něčemu nepředvídanému, pak středisko na Zemi beztak sotva mělo nějakou možnost zasáhnout. Ti čtyři na řídicím pracovišti hlavně přijímali hlášení o normálním průběhu letu a o malých, nedůležitých příhodách, především se ale starali, aby kosmonauti mohli bez problémů vést hovory s kolegy, známými a příbuznými na Zemi a aby si mohli na přání dát zprostředkovat pozemská rozhlasová a trivizní vysílání.

George Zimmermann, záložní operátor, se vrátil z toalety do malé radiokabiny bez oken, když zrovna oba službukonající přijali hlášení o havárii rakety letící k Měsíci.

„Rychle!“ vykřikla operátorka, která měla službu, a už podle tónu, jakým vyslovila to jediné slovo, Zimmermann poznal, že tentokrát je to vážné.

„Převezmi rutinu a najdi, prosím tě, doktora Petroviče, není ve svém pokoji.“

Zimmermann prošel místností, a zatímco si sedal, přepojil na svůj pult běžný rádiový provoz, který naštěstí zrovna nevyžadoval žádnou zvláštní pozornost. A tak mohl zároveň pomocí vnitřních videofonních linek centra pátrat po doktoru Petrovičovi, šéfovi služby, který musel být přivolán v případě havárie, ale který ovšem právě teď nebyl ve své pracovně ve správním traktu. Nakonec ho Zimmermann našel na shromáždění pracovní skupiny pro zvelebení příjezdových silnic. Přepojil spojení na místo operátorky Budhiyi Renuové, která se mezitím vyptala na podrobnosti havárie, podle předpisu vyrozuměla kosmodrom a navázala spojení se stanicí na Měsíci.

„R 7-45, na cestě k Měsíci, třetí den letu, má těžkou havárii,“ ohlásila šéfovi služby. „V 16.48 světového času ztratili podstatnou část zásob kyslíku. Na palubě je pilot Vasco Carducci a jako pasažér Sven Talev, selenolog. Zbytky zásob kyslíku podle pilotova hlášení: vzduch v kabině a základní náplň skafandrů. Vystačí zhruba na tři a půl hodiny. Minimální doba letu do přistání: pět hodin a deset minut. Příčinou havárie je technická závada v zásobovacím systému, zatím nespecifikovaná. Kosmodrom jsme vyrozuměli.“

Šéf služby na druhém konci videofonního vedení okamžik mlčel, jeho tvář zračila soustředění a rozmrzelost z odpovědi, před niž byl tak nečekaně postaven.

Pak bylo slyšet, jak zhluboka vydechl – držel sluchátko příliš blízko u úst – a řekl: „Dobrá. Udržujte spojení. Dejte mi… anebo ne, přijedu za vámi. Hned. Informujte nouzový štáb centra a pokuste se sehnat někoho z institutu, nejlíp někoho, kdo je zodpovědný za vyslání toho, no… toho pasažéra. A pochopitelně našeho ředitele. Kosmodrom je v pohotovosti?“

„Ano, pane doktore,“ odpověděla operátorka. „Máte nějaké pokyny? Máme zvýšit poplachový stupeň na dromu?“

„Poplachový stupeň… ne, prozatím ne. Zůstaňte v pohotovosti, to bude stačit. A sežeňte ty lidi z nouzového štábu co nejrychleji. Hned jsem u vás.“

Richard Hont

Té noci fungoval Eno Petrovič, doktor hospodářských věd a vedoucí správního oddělení mezinárodního střediska kosmických letů v Naírobi, jako šéf služby, a tím i jako zástupce ředitele. Ostatní odpovědní vedoucí šli už dávno domů, s výjimkou šéfa letové řídicí služby, doktora Youda, který byl na dovolené. V jeho oddělení kromě operátorky, radiotechnika a dvou náhradníků nebyl už nikdo a tito čtyři dispečeři v případě, jako byl tento, nesměli přijmout žádné odpovědné rozhodnutí. Z velitelů tvořících nouzový štáb bydlel na blízkém sídlišti pouze velitel kosmodromu, Richard Hont; zastihnout ho bylo poměrně bez problémů, a tak vstoupil krátce po doktoru Petrovičovi do řídícího střediska. Oč se jedná, mu právě videofonicky sdělil náhradní operátor Zimmermann.

„Máte s raketou stálé spojení?“ chtěl vědět Hont, když vstoupil do místnosti. Byl to vysoký, vitální muž kolem padesátky s krátkými černými vlasy a inteligentním obličejem, vyzařující sebedůvěru a rozhodnost, obličejem, jehož tmavě hnědé opálení vhodně kontrastovalo s bílým sportovním oblekem. „Kromě kyslíkového systému je všechno v pořádku? Jak se chová posádka?“

„Spojení máme,“ řekl Rodopulos, technik, který měl službu, a protože operátorka k tomu nic nedodala, cítil doktor Petrovič, že by měl na ostatní odpovědět on.

„Pokud je mi známo, je jinak všechno v pořádku. Ale já jsem zatím s posádkou nemluvil. Chtěl jsem počkat, až někdo… bude moct říct něco konkrétního. Myslím, že to už nemůže dlouho trvat, než se to dozví ředitel nebo někdo z institutu.“

„Na to bych se nespoléhal. Doktor Altšuller je na konferenci v Abakanu, profesor Mickievič odjel na víkend, doktor Youd má dovolenou, a jestli se vám podaří sehnat Van Ebbenhorsta, doktora Boëxe nebo Nadira Chána, je otázka. – Kolik hodin mají ještě ti dva?“

„Sotva tři a půl. Tedy na tak dlouho jim vystačí kyslík.“

„Už je to jen něco málo přes tři hodiny,“ upřesnila operátorka.

„Tak vidíte,“ řekl Hont, jako by se právě potvrdila správnost jeho úsudku. „Nesmíme ztrácet čas. Dva lidi vystačí s kyslíkem tři hodiny, let potrvá odhadem ještě pět hodin. Mám pravdu?“ Položil otázku doktoru Petrovičovi, ale dřív, než mu doktor Petrovič mohl odpovědět, demonstrativně se obrátil k operátorce.

„V nejpříznivějším případě by mohli přistát na Měsíci za čtyři hodiny a pětačtyřicet minut. Možná o pár minut později, pokud budou zapotřebí úpravy dráhy,“ odpověděla Budhiya Renuová.

„Takže je všechno jasné,“ pokračoval Hont, opět obrácený k Petrovičovi. „Vy jste šéf služby. Řekněte těm lidem, co mají udělat.“

„Ale co jim mám… Koneckonců nebyl ještě ani čas, abychom uvážili šance na záchranu… abychom našli nejlepší řešení. Nemůžu jim přece jen tak jednoduše oznámit, že jsme zatím nenašli jedinou možnost, jak bychom jim pomohli.“

Hont, který až dosud stál, si otočil volné křeslo u kontrolního pultu vpravo vpředu vedle místa technika Rodopula do středu místnosti, posadil se a opřený o opěradlo pozoroval doktora Petroviče, stojícího u dveří, jako kdyby na něm zrovna objevil něco neočekávaného.

Doktor, tmavě plavý bezmála čtyřicátník s čím dál vyšším čelem neustále spáleným od slunce, se mimovolně podíval po svém tuctovém světle hnědém obleku a začal přejíždět prsty po rozepnutém saku; pak se vzpamatoval a upřel na Honta pohled, s obočím tázavě pozdviženým nad okraj brýlí, načež Hont vysvětlil: „Přirozeně, že byste jim to mohl říct. Ale to není nutné, oni to totiž vědí sami. Ale promluvit s nimi přece jen budete muset. Vy jste tu šéf služby. A nikomu nedávejte falešné naděje.“

„Tím myslíte, že jim mám jednoduše jenom oznámit, že pro ně nemůžeme nic udělat a že za tři hodiny budou mrtví?“

„To, že my tady odtud nemůžeme nic podniknout, je nad slunce jasnější. Naší povinností je, abychom to oficiálně potvrdili, ale to už je čistá formalita. Co se tu dá ještě udělat, musejí zařídit oni. Kromě toho zůstává příčina defektu neobjasněná. Nebo byste to chtěl nechat na sobě?“

„Ne, ale teď… To má přece čas. Jde přece o to, abychom vyčerpali všechny možnosti záchrany. Až budeme mít k dispozici nějakého odborníka…“

„…tak ti dva nahoře budou mezitím udušení. Oba. Právě že to nemá čas: A když s nimi nechcete promluvit vy, tak snad dovolíte, abych to převzal za vás já.“

Aniž vyčkal odpovědi doktora Petroviče, otočil velitel kosmodromu křeslo zpátky ke kontrolnímu pultu, přehodil vypínač a promluvil do mikrofonu: „R 7-45, slyšíte mě? Tady je Nairobi, Richard Hont. Haló, Carducci, jste na příjmu? Jak to tam u vás vypadá?“

Bylo slyšet krátké zaskřípění, pak se pilot ohlásil: „Haló, základno, tady je R 7-45, pilot Carducci. U nás žádná změna. Přezkoušel jsem údaje, zásoba kyslíku odpovídá dříve nahlášeným hodnotám. Všechny ostatní systémy fungují normálně. Máte pokyny?“

„Jak se vede vašemu pasažérovi?“ zeptal se ho Hont. „Mohli byste zjistit příčinu havárie?“

„Talev se drží dobře; příčina havárie musí být v elektrice, v chybném povelu. Přesně to momentálně nejde zjistit, protože nemůžeme demontovat bloky.“

„Dobrá,“ řekl Hont, „tak to prozatím nechte plavat a pokračujte v letu podle plánu. Zkusíme pro vás udělat všecko, co odtud udělat můžeme, ale moc toho nebude. Zvažte v klidu svoje šance a především neztrácejte nervy. V podstatě jste odkázáni sami na sebe, odsud vám žádné pokyny dávat nemůžeme. Poslouchá váš pasažér taky?“

„Ano,“ potvrdil pilot, „sedí tu vedle mě.“

„V pořádku, tak tedy poslouchejte. Rozhodnutí musíte učinit jen vy sami, ale musíte vědět, že my vás v každém případě budeme podporovat. Je to oficiální sdělení jménem šéfa služby doktora Petroviče. Stojí tady vedle mě. Potvrďte laskavě toto sdělení, pane doktore.“

Doktor Petrovič, který se poté, co Hont převzal hovor s posádkou rakety, postavil za něj a mlčky naslouchal, se trochu naklonil do prostoru mezi Hontovým a Rodopulovým křeslem a hlasitěji, než bylo nutné, řekl do mikrofonu: „Ano, potvrzuji to, Petrovič, šéf služby. Pokud byste měli nějaké přání… Budeme vás všemožně podporovat, zalarmovali jsme naše specialisty, základnu na Měsíci jsme taky informovali. Jakmile bude něco nového, dáme vám vědět. Máme někomu něco vyřídit…? Chci říct, máme vám zprostředkovat s někým spojení?“

„Myslím, že posádka teď má na práci něco jiného,“ vmísil se opět Hont.

„Ano,“ potvrdil Carducci. „Chci, aby se objasnila příčina té chyby v řízení. Systém se považuje za absolutně spolehlivý.“

„Přirozeně to objasníme,“ řekl doktor Petrovič.

„Vezmu si to sám na starost,“ dodal Hont. „A kdyby se mělo zjistit, že někdo z mých lidí při prohlídce… Ale to teď není tak důležité.“

„Pro mě jo,“ namítl pilot.

„Důležité je především to, aby se raketa dostala na Měsíc. A pokud možná bez dalšího defektu. Ten muž ze stanice se musí dostat na Zem, na to nezapomínejte. Máte úkol, Carducci. Pokračujte v letu. Předávám teď znovu operátorovi, budeme udržovat spojení. Konec.“ Teprve když Hont už svůj mikrofon vypnul, otočil se k doktoru Petrovičovi. „Nebo jste chtěl ještě něco říct?“

„Ne…, všecko je to v pořádku. Děkuju vám za pomoc. Ale o jakém rozhodnutí jste to mluvil? Je to přece v první řadě náš úkol, abychom přišli na to, jak oba zachránit…“

V tomto okamžiku se za zády obou šéfů a tří dispečerů u řídicí desky ozval hlas: „No ne! My tu máme návštěvu! Čím pozdějš večer, tím… Hele, Georgi, proč sedíš u mašiny? A co děláte v mým… Stalo se něco?“

Nathaniel Okello

Když se doktor Petrovič obrátil, spatřil mladého Afričana, nanejvýš třicátníka, ve sportovním obleku, který stál mezi stolem a skříňkou u dveří do místnosti, v jedné ruce držel nákupní plastikovou tašku a druhá spočívala ještě na klice.

„Carducci měl havárii,“ řekla Budhiya, operátorka, mající službu. „Kyslík mu nevystačí až do přistání.“

„Zatraceně. Kdy se to stalo? A jak dlouho ještě vydrží? Veze s sebou přece pasažéra, toho mládence… Jak se jen jmenuje?“

„Talev,“ odpověděla operátorka a už se chystala, že odpoví i na ostatní otázky, ale Hont ji předešel.

„Kdo vlastně jste?“ Znovu otočil křeslo do místnosti a měřil si příchozího s toutéž nepatrnou stopou přezíravosti, jíž předtím obdařil doktora Petroviče.

„To je můj náhradník,“ vysvětlil Rodopulos a tázaný sám doplnil: „Okello, v téhle směně náhradní technik, Nathaniel Okello, pane Honte.“ Během řeči odhodil tašku na skříňku u dveří a čtyřmi pěti kroky přešel místnost a zůstal stát u řídicí desky.

„A kde se tu teď, krucinál, berete? Co jste dělal celou dobu? Tady jsou v sázce lidské životy, a vy si tu špacírujete po okolí!“

„Myslím, že teď není pravá chvíle na to, abychom to řešili,“ vložil se do řeči doktor Petrovič. „Sehnal jste mezitím ještě někoho?“ Otázka patřila náhradnímu operátorovi, který se mezitím snažil navázat videospojení.

„Z ředitelů ještě nikoho,“ odpověděl Zimmermann. „Ale nechal jsem do naší paměti přehrát dokumentaci k R 7-45. Kompletně.“

„Já chci slyšet vysvětlení,“ trval na svém Hont. „Tady se jedná o bezpříkladný případ nedisciplinovanosti, a kam to vede, to teď vidíme: posádka v nouzi, ale ti, co mají mít službu, tu nejsou.“

„Kolega Okello tu nebyl s mým souhlasem, já vedu směnu a já si to zodpovím,“ ozvala se operátorka.

„Podle předpisu má být osazenstvo směny na místě pořád a v plném počtu. Já se na to s vaším nadřízeným podívám, jen co se vrátí,“ trumfoval velitel kosmodromu. „Máte pravdu,“ poznamenal k doktoru Petrovičovi, „teď skutečně není čas na vysvětlování, proč tady pan kolega záložní technik nesedí na svém pracovišti.“

„Momentálně nesedím na svém místě proto, protože tam sedíte vy,“ podotkl zdvořile Okello. „Podle předpisů smějí sedět u koordinačního panelu a udržovat spojení jen pracovníci směny, která právě má službu, a rezervní mančaft. Kdybyste tedy dovolil…“

Hont se beze slova zdvihl a posadil se ke stolu v koutě u dveří, na němž stál videofonní aparát a dva šálky od kávy; doktor Petrovič zůstal nerozhodně stát, ačkoli u stolu byla ještě jedna volná židle. Rezervní technik se usadil na své místo vedle Rodopula.

„Po mně nikdo nic nechce,“ sdělil Rodopulos, „ale mohl bys pomoct Georgovi.“

„Já taky jenom čekám, až se ti z druhé strany ozvou,“ řekl Zimmermann.

„Nejdřív ze všeho by se měl seznámit se situací,“ rozhodla operátorka. „Pošlu ti záznamy na tvůj počítač, Nate.“

„Správně, Budhiyo,“ přitakal Dimitrios Rodopulos. „A dokumentací byste mu tam mohli rovnou hodit taky. Je to přece jeho parketa. S mašinou je všecko v pořádku, s tím si poradím sám.“

V tomtéž okamžiku se na terminálu Georga Zimmermanna objevila výzva víceúčelové rakety, letící až za drahou Marsu od jedné planetky. Ukázalo se, že jde o čistě rutinní záležitost, ale přesto ho to na nějakou dobu zaměstnalo. Budhiya Renuová proto zapojila videofonní kanály pro rozhovory, které jí kolega ohlásil, na své stanoviště, kde momentálně naskakovaly jen telemetrické údaje z havarované rakety.

Ve stejné době rovněž doktor Petrovic přisedl k Richardu Hohtovi a řekl: „Už to nejsou ani tři hodiny, a my jsme pořád ještě nic pro ty dva neudělali, nic, co by doopravdy mohlo přispět k jejich záchraně. Přál bych si, abych dokázal být tak klidný jako vy, ale obávám se…“

„Čeho se tu máte co obávat?“ namítl Hont. „V té situaci, ať to zní jak chce tragicky, není nic nejasného: zachránit oba, jak vám asi tane na mysli, nelze.“

„Znamená to snad, že se na to máme jednoduše vykašlat? Já nejsem odborník na vesmírnou dopravu, ale přece nějakého sehnat musíme…“

„Kdyby v takovémhle případě mohli odborníci něco dokázat, pak by existovala stálá pohotovostní a záchranná služba, tak jako ji máme na kosmodromech. Jenomže to jsou odborníci na nouzová přistání a na vyprošťovací práce; s raketou uprostřed kosmu prostě nemají nic společného, nebyli by nám tu nic platní. Nikdo by nebyl.“

„Ale proč tedy potom videofonujeme kolem dokola, snažíme se sehnat ředitele?“

„Protože to je mimořádná událost a protože v případě mimořádné události mají být informováni. Tak zní předpis a má pochopitelně své opodstatnění. Je přece libovolné množství myslitelných situací, při nichž je doopravdy ještě možná pomoc – defekty pohonné jednotky, ztráty pohonných hmot, havárie navigačních systémů, nehody personálu na palubě… Pak je možné připravit nouzové přistání, vypočítat nové varianty kursu, vyslat záchrannou loď… Pokud na to je dost času. Jenomže za těch pár hodin se pochopitelně raketa ze Země k těm dvěma nedostane. Letět jim naproti z Měsíce by snad bylo možné a mělo by to smysl, pokud by se našla taková varianta kursu, která by dovolovala setkání v pravý čas. Jestli transportér, který mají na stanici k dispozici, vyvine potřebné zrychlení, nevím, ale než ho připraví ke startu, bude tak jako tak dávno po všem. Zrovna tak dobře bychom mohli doufat, že kolem právě poletí nějaké ufo. Z našich kosmických lodí každopádně není žádná nablízku.“

„A snížit spotřebu kyslíku taky nejde.“

„Nejde,“ potvrdil Hont. „Dřív jsem taky létal, tenkrát nás naučili spotřební kvóty. S tělesnou zátěží posádky se v těchhle malých kyvadlovkách beztak nepočítá, to znamená, že se vypočítá a udá množství kyslíku pro normální spotřebu v bdělém stavu, ale bez zátěže. Dokonce i kdyby se jeden z nich uspal medikamenty, aby snížil svou spotřebu, tak to nebude stačit. A na palubě nemají žádné další…“

Byl přerušen, protože v témž okamžiku – Zimmermann ještě mluvil s lodí v pásu planetek, Okello si právě z archívu vyžádal dodatečné technické údaje o dráze, zatímco Rodopulova bezporuchově fungující aparatura prozatím zůstávala prakticky bez práce – se ve videofonu ohlásil doktor Valentin Altšuller, ředitel kosmického centra Nairobi. Operátorka přepojila hovor na aparát na stole, u něhož seděli oba vedoucí. Doktor Petrovič otočil čelní panel s obrazovkou k sobě a zdvihl sluchátko, načež se miniaturní kamera nad obrazovkou automaticky nasměrovala na jeho obličej – přesněji řečeno na sluchátko. Současně se na obrazovce objevila hlava doktora Altšullera.

„Dobrý večer, pane doktore. Vy jste dneska šéf služby? Vím už, oč se jedná, váš operátor mi tu nechal velice informativní zprávu. Promiňte, že se hlásím až teď, kolegové tady mě nemohli dříve vyhledat. Je u vás něco nového, chci říct u těch dvou mužů v havarované raketě?“

„Ne. Máme s nimi stálé spojení, telemetricky. Mluvit s nimi můžeme taky, ale v tuto chvíli spojení nepoužíváme.

Kdybyste s nimi chtěl mluvit…“

Doktor Altšuller se na okamžik zaraženě odmlčel, a dokonce si ukazovákem levé ruky, v níž držel sluchátko, přejel po bradě, takže kamera, nastavená na výši sluchátka, ukázala jeho obličej jen od nosu dolů, k tomu ale i korektně uvázanou ocelově modrou kravatu se staromódně extravagantní jehlicí; ale ihned si svůj bezděčný pohyb uvědomil, a do obrazu se opět dostalo jeho široké čelo, nyní lehce svraštělé. „Ano, pokud si myslíte, že je to nutné… Ale nevím, jakou podstatnou novinku bych jim mohl sdělit. Předpokládám totiž, že už jste s nimi mluvil vy?“

Teď bylo na doktoru Petrovičovi, aby zahladil svůj zmatek. „Já ne… Vyřídil to kolega Hont.“

„Ach, Hont je u vás?“ řekl Altšuller. „To rád slyším, to je pro takovýto případ ten pravý. Vyzná se a kromě toho býval dříve sám taky v kosmu. Pokud s těmi dvěma už mluvil, pak je všechno v pořádku.“ Zarazil se, potom pokračoval: „Myslím, co se týče oficiální fónické komunikace. Už jste doktora Youda…? Ach tak, ten má dovolenou. Nejlepší by přirozeně bylo, kdybyste sehnali někoho z Institutu. V rozhodujících bodech jsou ti dva beztak odkázáni sami na sebe, ale let přece jen objednával Institut a pasažér je přece taky planetolog. Profesor Mickevič ještě nic neví?“

„Ne. Alespoň se zatím neohlásil; vy jste první. Zkoušeli jsme ho informovat, ale odjel pryč.“

„Tak to se asi dneska už nevrátí, povětšinou jezdívá do přírodní rezervace. Tam ho nenajdete, rozhodně ne včas. Škoda, kompetentní je vlastně on. Především pokud budou s tím pasažérem nějaké těžkosti, a já se obávám… Je to přece jen ještě velice mladý muž. Ale vy už si poradíte, moc toho tady dole stejně nemůžeme udělat. Nanejvýš pěkně domluvit, ale to nebudete muset, sotva to co změní. Ovšem…“ Tvář doktora Altšullera prozrazovala, že zvažuje nějaký nápad, ale pak pokračoval: „Mohli byste sehnat z Institutu planetologie někoho jiného, profesorku Farlanovou. Profesorka Farlanová je sice už v důchodu, ale nenajdete lepšího odborníka na všechno, co se týká letů na Měsíc. Přirozeně, že oficiální zástupce by byl ještě lepší… Ale přece jen to zkuste. Číslo vám můžu dát, okamžik, jen co si vezmu adresář…“

„Mám ho tu po ruce,“ vmísil se Hont.

„To jsi ty, Richarde?“ zeptal se ředitel kosmického centra. „Nevidím tě… Ne, ne, nechte to tak,“ řekl Petrovičovi, když se chystal předat Hontovi sluchátko. „Jsme už tak jako tak hotovi. Nebo snad můžu pro vás ještě něco udělat? Dobrá; každopádně zůstanu nablízku; pokud budete něco potřebovat, tak mi, prosím, zase zavolejte. Mnoho štěstí.“ Dřív než obrazovka pohasla, bylo vidět, jak pokládá sluchátko.

„Vyrozumějte tedy paní profesorku Farlanovou,“ řekl doktor Petrovic směrem k dispečerům, aniž se obrátil na někoho určitého.

„Pane kolego, kdybyste laskavě to číslo…,“ obrátil se na Honta.

„Díky, není třeba,“ ozval se Nathaniel Okello. „Už jsem tam zavolal během vašeho rozhovoru. Zavolají ji k aparátu, bude to trvat nejvýš dvě minutky.“ A obrácen k operátorce, mající službu, pokračoval: „Doufám, že kolega Hont v tom nebude vidět porušení nějakého předpisu. Víš, Budhiyo, jen se divím, proč jsem na to už sám nepřišel. Teprve když se starej zmínil o tom jménu, bylo mi najednou jasné, že sem musí Lydia Farlanová. Ta je ta jediná, kdo mi poví, jestli na tom mém nápadu něco je. A snad dokonce o tom přesvědčí i všecky ostatní. Neměl jsem přirozeně,“ v gestu bezmocnosti pokrčil rameny a jako na omluvu ukázal prázdné ruce, „neměl jsem čas, abych to přepočítal. Ale myslím, že vím, jak ty dva půjde zachránit.“

„Nechte toho nesmyslu!“ pronesl ostře Richard Hont. „Víte moc dobře, že těm chlapům nahoře už nezbývá žádný čas. Během hodiny se musí rozhodnout, kdo z nich dvou…“

„Řekl jsem: jak snad zachránit oba dva. Nevím přesně, jestli můj návrh bude co platný, ale na to, aby to provedli, by měli ještě skoro tři hodiny.“

Lydia Farlanová

Dřív než uplynuly dvě minuty, o nichž mluvil Okello, Lydia Farlanová se přihlásila, a ušetřila ho toho, aby musel svůj nápad vykládat dvakrát. Bez poznámky doktora Altšullera, že už je v důchodu, by doktor Petrovič zřejmě její věk určil chybně. Profesorčin hlas by mohl patřit právě tak třicetileté jako šedesátileté ženě, a obrazovka videofonu zůstala temná, protože na druhém konci vedení stál, jak omluvně vysvětlila odbornice na lety na Měsíc, staromódní telefon. Protože beztak nenaskočil žádný obraz, zapojili videoaparát na stole a mikrofon na Okellově stanovišti paralelně a technik objasnil svůj nápad.

Ukázalo se, že je to jeden z těch nadšenců, kteří se zajímají víc o heroické počátky meziplanetárních letů než o banálně všední přítomnost, a tak se zabýval dějinami kosmických letů, a velmi oddaně, ačkoli sbírání a katalogizování starých materiálů a zaznamenávání výročí je koníček asi tak senzační a vzrušující jako filatelie. Jako pracovník služby řízení letu měl k dispozici banky dat kosmodromu, a tak mohl jít za svým zdánlivě bláznivým nápadem bez obtíží a do jisté míry mohl údaje i prověřovat.

Při Hontově poznámce, že raketu nemůže žádná další loď dostihnout včas, si vzpomněl, že by sama mohla ještě doletět k objektu, který už léta krouží ve větší vzdálenosti od Měsíce, protože ho už vůbec nikdo nepotřebuje. Jednalo se o orbitální jednotku, kterou tam svého času nechali při jedné přerušené výpravě s plánovaným přistáním na Měsíci a která doposud byla na oběžné dráze, jak vyplynulo z Okellova dotazu. Čas od času se z pouhé rutiny změřily prvky dráhy, odchylky se zaregistrovaly, a dráha probíhala tak – jaká šťastná náhoda –, že ji Carducciho raketa mohla dostihnout bez delších časově náročných změn kursu.

„A vy si myslíte, že tam jsou ještě nějaké zásoby kyslíku?“ zeptal se nevěřícně doktor Petrovič, když technik vyložil svou myšlenku.

„Ano,“ potvrdil Okello. „Orbitální jednotka byla zařízena pro delší pobyt lidí na oběžné dráze kolem Měsíce, ale kvůli defektu na energetickém systému přistávacího modulu museli let předčasně přerušit, okamžitě se vrátili na Zem a orbitální jednotku ponechali téměř nepoužitou na dráze. Pokud si dobře vzpomínám, tak na zásoby kyslíku v ní dokonce ani nesáhli.“

„A jestli si nevzpomínáte dobře?“ odsekl Hont. „Kromě toho plyn už dávno ze zásobníků unikl. Do nádrže mohl udělat díru nějaký mikrometeorit, nebo mohl povolit ventil. Ano, co říkám, za všechny ty roky kyslík jednoduše difundoval.“

„A zbytek,“ dodal klidně Okello, „zkapalnili a vypili malí zelení mužíčkové. A tak tam zaručeně nic nezbylo.“

„Poslyšte,“ pronesl Hont zvýšeným hlasem a dotčeně se přitom podíval po doktoru Petrovičovi, ačkoli jeho slova musela platit Okellovi. „Jestli myslíte, že takovéhle blboviny jsou zrovna teď na místě, pak musím…“

„Ale ne, prosím vás, pane kolego,“ spěšně ho přerušil správní ředitel. „V situaci, jako je tahle, musíme pochopitelně všichni společně, jinak to prostě nejde…“

To, že sám k celé věci neměl co říct, nebyla jeho vina; jeho zkušenost administrátora mu však dobře posloužila. A tak instinktivně dělal to nejsprávnější. Tím, že mluvil, aniž co řekl, zadusil počínající spor v řečech jako ve vatě. A všichni v místnosti skutečně zmlkli. Šéfem služby byl on.

A dřív než jemu samému došla absurdita této situace, pomohla mu z úzkých Lydia Farlanová: požádala, aby mluvili hlasitěji, že jí poslední slova unikla – nebylo divu, protože do mikrofonu pronesl svoji repliku pouze technik.

„Jde o to, že kyslík ze zásobníků orbitální jednotky už dávno zmizel, ať už jakýmkoli způsobem. Navrhuji, abychom nemarnili čas s takovými…“ Hont zaváhal a pak důrazně, věcně dokončil: „sázkami na zázrak. Myšlenka tady pana kolegy,“ pokývl technikovým směrem, „je originální, ale beznadějná. Jak jsem už řekl – pravděpodobnost, že by se v zásobnících ještě nacházel dýchatelný plyn, je mizivě malá.“

„Možnost zásahu meteoritem taky,“ řekl Okello. „Na příklad.“

„Spíš je nutno počítat se ztrátami způsobenými difúzí,“ podotkla profesorka.

„Přesně to jsem říkal předtím.“ Hont opět přikročil k ovládacímu panelu a mluvil teď technikovi přes rameno do jeho mikrofonu. „Plyn prostě prosákl stěnami.“

„Všechen pryč patrně nebude,“ opravila ho Lydia Farlanová. „Přinejmenším část by ho tam ještě musela zůstat. Za klesajícího vnitřního tlaku přece probíhá difúze pomaleji, a tak moc tenké ty stěny zase nejsou – vždyť se přece jedná o tlakovou nádobu. Kromě toho při výpravě měli na palubě ještě rezervní zásoby, a ty jsou v oddělených lahvích uvnitř kabiny, takže dost chráněné. Ale pokud mají ventily sebemenší defekt… Taky bohužel nemůžu přesně říct, jak se vnější teplotní výkyvy přenášejí na vnitřek orbitální jednotky. Vůbec mi není dobře při pomyšlení na všechny ty neodhadnutelné faktory. Přesně vypočítat, kolik kyslíku tam ještě může být, se nedá ani teoreticky; moc toho zřejmě nebude. Dokonce taky mohli, než odstartovali k předčasnému zpátečnímu letu, ty ventily prostě otevřít; třebas aby předešli zkorodování zásobníků, nebo prostě jen tak.“

„Domníváte se, že návrh kolegy Okella nemá vyhlídky na úspěch?“ ujišťoval se doktor Petrovič.

„Ne. Ale šance jsou pramalé. Prostě mám pocit, že dokonce mizivé; přesně odhadnout to nemůžu, to nemůže nikdo. Existuje vlastně v poslední době ještě telemetrický kontakt s orbitální jednotkou?“

„Ano,“ odpověděl Okello. „Naposledy počátkem roku.“

„Škoda, že se u tohohle typu nedá telemetricky zjistit tlak v kyslíkových lahvích,“ konstatovala profesorka. „To by nám ušetřilo plno dohadů.“

„Navíc když na to nemáme čas.“ Hont zaťal nevědomky prsty pravé ruky do opěradla Okellovy židle, za níž stál, a nachýlil se k mikrofonu. „Teď je přesně osmnáct hodin světového času. Ti muži nahoře mají co dýchat tak nanejvýš na dvě a půl hodiny, a k přistání potřebují přes čtyři. My si tu mluvíme, no dobrá, tím se moc nezkazí: ale na situaci těch dvou to vůbec nic nezmění. Nanejvýš za tři čtvrtě hodiny musí jeden z nich přestat dýchat, aby zbytek vystačil pro toho druhého až do přistání. Tak je a nejinak a všecko ostatní je jenom pokrytectví.“

„A to jim to mám… to jim to máme oznámit?“ Znělo to, jako by teprve teď doktor Petrovič pochopil situaci dvojice kosmonautů – nebo snad svou vlastní.

„Počítat umějí taky,“ řekl Hont. „Jenom bych byl rád, aby se brzy rozhodli. Jestli to udělají až za tři čtvrtě hodiny, tak to bude sakra o fous.“

„Takže jeden z nich…,“ mumlal doktor Petrovič a vyznělo to jako závěr. Potom promluvil o něco hlasitěji do telefonního sluchátka, které po celou dobu držel v ruce: „A vy ten plán s orbitální jednotkou považujete za beznadějný, paní profesorko?“

„Beznadějný? Ne. Ale šance se nedají přesně odhadnout a v každém případě jsou dost malé.“ Lydia Farlanová se na okamžik odmlčela a pak pokračovala: „Vidíte sám, když se budeme držet plánu, existuje malá naděje, že zachráníme oba, ale s větší pravděpodobností oba zahynou. Když se ale naproti tomu jeden z nich včas obětuje, je záchrana toho druhého skoro jistá.“

„Tak dobrá.“ Petrovič se otočil k operátorce. „Kolegyně…, máte ještě kontakt s raketou?“

„Ano. Chcete mluvit s oběma?“

„Ovšem. Ponechám rozhodnutí na nich. Rád to nedělám, ale musím.“

„Musíte?“ vmísil se Hont užasle. „Už jsem jim přece řekl, že mají volnou ruku a krytá záda, ať rozhodnou jakkoliv, a to zcela oficiálně. Myslel jsem, že mluvím taky vaším jménem. Rozumí se samo sebou, že těm dvěma nemůžeme předepisovat, kdo z nich se obětuje.“

„To taky nechci. To jste už skutečně řekl, dobře, děkuji vám. Teď mám na mysli jiné rozhodnutí. Budu je informovat o záchranném plánu kolegy Okella a nechám na nich, jestli to budou chtít riskovat. Anebo jestli radši zvolí druhou alternativu.“

„To nemyslíte vážně! Slyšel jste přece, že je ten plán beznadějný. Anebo, pro mě za mě, že šance je mizivě malá, jak se vyjádřila paní Farlanová.“

„To jim přirozeně nezamlčíme.“

„Poslyšte, pane doktore,“ začal Hont velmi oficiálním tónem. „Vy jste mě požádal o spolupráci a já jsem se vyslovil, že jsem zásadně proti tomu, abychom jim o tomhle bláznivém projektu říkali. Jak můžeme očekávat, že ti muži ve své zoufalé situaci dokážou objektivně a racionálně zhodnotit situaci, když i tady u nás se zodpovědní lidé chytají každé fikce, jen aby nemuseli pohlédnout pravdě do očí. Je přece nabíledni, že ti tam nahoře jsou ve strašlivém emocionálním stresu. – To je chcete mít na svědomí oba dva? Já ne!“

„A vy se chcete… Ale co.“ Doktor Petrovič větu nedokončil, a odhodlaně pokračoval: „Beru vaše stanovisko na vědomí. Nemá cenu, abychom se hádali. Paní profesorko, co si myslíte vy?“

„Co si myslím já? Jak já hodnotím šance, jsem už řekla. Můžu se mýlit, jak víte, protože se to velice těžko dá vyjádřit v konkrétních číslech. Šance pro jednoho je rozhodně větší než pro oba dva. Značně větší, myslím.“

„Jistě. Ale doporučujete, abychom posádku s plánem seznámili?“

„Doporučit vám nemůžu nic, já přece nepatřím ke kosmickému centru. A můj soukromý názor by v téhle otázce neměl být důležitý.“

„No, ale jeden z těch dvou na palubě je přece z vašeho institutu. Nebo z vašeho bývalého institutu, chcete-li,“ poznamenal Hont.

Na okamžik zavládlo ticho na lince, pak se profesorka znovu přihlásila. „Jak to? Institut snad už léta letoucí nemá na měsíční trase žádného pilota?“

„Pilot je od nás,“ vysvětloval Hont klidně a důrazně, jako ten, kdo musí někomu šetrně sdělit špatnou zprávu. „Ale ten druhý, Talev, je jeden z vašich selenologů. Pasažér.“

„Mladý muž, absolvent,“ doplnil doktor Petrovic. „Na cestě na praxi.“

„Přesto nemůžu zaujmout stanovisko jménem institutu, vždyť už přece nepatřím k jeho vedení. – Ale řekněte mi, má ten praktikant vlastně…“

Hont ji přerušil: „Každopádně se mnou souhlasíte, že projekt kolegy Okella má minimální vyhlídky na úspěch? Myslím, že bychom všichni měli k vašemu názoru přihlédnout, třebaže služebně nikoho nezastupujete.“ Podíval se na Petroviče a pokračoval: „Profesorka Farlanová platí za všeobecně uznávanou expertku. Ředitel Altšuller nás na ni výslovně odkázal. Ať rozhodne ona.“

„Takhle to nejde,“ začal Petrovič, ale profesorka Farlanová ho důrazně přerušila: „Promiňte, ale ještě jsem nedokončila svoji otázku. Má ten praktikant vůbec pilotní výcvik?“

Doktor Petrovič bezradně mlčel, Hont ho předešel a odpověděl: „Pokud máte na mysli, jestli může raketu pilotovat, tak ano. Patří to ke vzdělání, ovšem jenom na simulátoru. Moc zkušeností pochopitelně nemá.“

„Ale to tedy znamená, že by to byl vlastně on, kdo by se musel…“

Do ticha promluvil Nathaniel Okello: „No konečně. Je tady dráhová pozice. Jestli okamžitě kurs upraví, můžou být s raketou za hodinku a půl u orbiteru. Je teď skoro v nejvýhodnějším bodě dráhy.“

„To na tom vůbec nic nemění. Je to a zůstane to šílenství,“ trval na svém Hont, ale Okello neústupně pokračoval: „Když klapne spojovací manévr, stihnou to za míň než za dvě hodiny.“

„Jenomže to neklapne.“ V Hontově hlase zaznělo opovržení. „Objekt už přirozeně není na dráze správně orientován.“

„No tak budou muset vystoupit,“ nedal se technik. „Pak by to měli s časem tak akorát, ale stihnout se to dá.“

„Kromě toho,“ zapojila se Lydia Farlanová, „se můžeme pokusit nasměrovat orbiter ze Země pomocí dálkového ovládání ještě před setkáním. Rádiové spojení přece funguje, jak jste předtím říkal.“

„Ale manévrovací motorky už ne!“

„To by se muselo vyzkoušet. Pokud předpokládáme, že v orbiteru je zbytek kyslíku…“

„Žádný tam není!“

„…pak, kolego Honte, už teprve můžeme počítat s motorky. Telemetrická jednotka je přece také ještě v pořádku. Ptal jste se mě, co si o tom myslím já osobně. Tak tedy, já jsem pro to, abychom neponechali nevyužitou žádnou šanci na záchranu života obou, i přes to riziko.“

„Děkuji, paní profesorko. Budu ty dva informovat o plánu na záchranu. A jeho provedení… ne, nenařídím, ale doporučím. Beru si za to odpovědnost. Laskavě“ – doktor Petrovic se obrátil k operátorce – „mě spojte s posádkou.“

Eno Petrovič

Několik dnů po šťastném přistání Carducciho a Taleva na Měsíci – oba tam ještě byli, stejně jako nemocný selenolog Eron, jehož stav se překvapivě zlepšil, takže mohl počkat na přílet další rakety – potkal se doktor Petrovič na jedné z prvních porad, na nichž se měla vyhodnotit havárie, s profesorkou Farlanovou. Byla to jedna z těch agilních starších dam, které v šedesátce sice nevypadají ani o den mladší, a přesto na svůj věk vypadají vysloveně dobře. Po poradě – první v té dlouhé řadě, jejíž konec byl v nedohlednu – se mezi nimi rozvinul v Petrovičově pracovně rozhovor.

Popud k rozmluvě byl sám o sobě vedlejší spor mezi profesorkou a Richardem Hontem: ředitel Altšuller je dva a doktora Petroviče navrhl na vyznamenání, Lydia Farlanová požadovala, aby navrhli rovněž Nathaniela Okella, Hont oponoval a poukazoval na to, že technik svou nepřítomností na pracovišti porušil disciplínu.

„Připadá mi to absurdní, vyloučit zrovna původce toho plánu,“ řekla profesorka. „Znáte snad důvody, které pro to doktor Hont má? Pokud vím, tak Okellovo zpoždění nemělo žádné negativní následky. Svého času u mě Valentin Altšuller promoval, a já si s ním o tom případu chci promluvit. Nebo si to Okello u Honta něčím rozlil? Je to s ním někdy těžké, myslím s Hontem, ale co tím chce dosáhnout? Já u toho přece nebyla. Kdybyste o tom tedy věděl trochu víc…“

„Vlastně toho moc není. Co se týče Okella, tak jsem se mezitím informoval; odskočil si tenkrát domů – bydlí na sídlišti hned vedle. Je to přirozeně zakázané. Ale byla to jeho druhá směna po sobě a musel počítat s tím, že mu hodí na krk ještě i třetí. Což už je pochopitelně teprve proti předpisům, jenže za to nemůže Okello, ale jeho nadřízení: mají v oddělení málo personálu a oba náhradníci zpravidla nemají skoro nic na práci. Tehdy jsem to nevěděl, ale kolegovi Hontovi tohle muselo být známo. Vypadal, že se přímo třese na to, aby mohl Okella odkázat do patřičných mezí, a tomu dost dobře nerozumím. Služba vůbec nepatří ke kosmodromu, podléhají veliteli letové služby.“

„Ale přípravu rakety zajišťuje personál kosmodromu, takže havárie patří do Hontova resortu. To, že za to jeho lidi nemohli, to v té chvíli nemohl vědět. Tím se ovšem vysvětluje jeho podrážděnost.“

„Vy si myslíte, že nesrovnalosti v jiných oblastech by se mu… by se mu hodily?“

„Jistěže ne. Ale přece jako momentální reakce… Mohla bych, prosím, dostat ještě trochu čaje?“

„Ovšem. Promiňte, nevšiml jsem si… Takže kolegovi Okellovi se nedá nic vytknout, naopak. Bez jeho nápadu by jeden z nich byl teď mrtvý. A kdybyste mě vy nebyla podpořila – opravdu nevím, jestli by mě nakonec Hont přece jen nezlomil. Celé záležitosti jsem přece skoro vůbec nerozuměl, a on si byl tak jistý. Mohl jsem mu jednoduše přenechat odpovědnost, když ji tak chtěl. A pak by byl jeden z těch dvou zahynul.“

„Ne někdo, Talev. Sven Talev, selenolog, čerstvý absolvent institutu. Na svém prvním letu, navíc neplánovaném.“

„Jak to zrovna… Vlastně ano, protože neměl žádné kosmické zkušenosti.“ Petrovičova slova zněla jako vysvětlení, ale byl to on, komu se něco vyjasnilo. „Měl mnohem míň šancí, že by se v pořádku dostal na Měsíc. Takže by byl… Víte, na tohle jsem vůbec nepomyslel.“

„Ale já ano. Hont si byl svou věcí opravdu moc jistý; pro něj už bylo všechno rozhodnuto a pasažér už byl vlastně mrtvý. Dokonce i kdyby se byl proti veškerému rozumu obětoval pilot – pak by ten mladík s největší pravděpodobností havaroval. Připadalo mi to neuvěřitelně nefér, že by neměl mít vůbec žádnou šanci. V Okellově projektu, ať už vypadal jakkoliv dobrodružně, se pro něj rýsovala naděje. Nebyla veliká, ale pořád tu byla, a pro oba stejná. A tak se musela vyzkusit. A klaplo to; přitom i já jsem o úspěchu pochybovala.“

„Pochybovala… Já vlastně nepochyboval. Alespoň ne potom, když jsem pochopil situaci, a za to vděčím kolegovi Hontovi. Vyvrátil všechny moje argumenty. A že jsem se přesto rozhodl pro ten záchranný plán…“ Odmlčel se, aby dolil čaj, ale zjistil, že pro něj už nezbyl. Zbytečně nadzvihl víčko konvice a nahlédl dovnitř, jako by nemohl uvěřit, že už je prázdná.

„Přesto?“ zeptala se Lydia Farlanová překvapeně. „Mám postavit…? Nebude to dlouho trvat,“ řekl doktor Petrovič, ale nečekal na odpověď a pokračoval: „Víte, to, že šance těch dvou jsou tak nerovnoměrně rozdělené, to mi vůbec nedošlo. Viděl jsem je pořád jako posádku, dva lidi, jak tam sedí v raketě a musí se dohodnout, kdo z nich má zemřít. Jak si každý myslí, že by se měl obětovat, a přesto nemůže pochopit, proč zrovna on, jak se kvůli tomu vzájemně nenávidí – a taky sami sebe za tu nenávist… Nějak jsem si představil, že by nakonec rozhodli losem.

A pak by ten, co to přežil, ať už by to byl kterýkoli z nich… Ten mladík, který má ještě život před sebou, desítky let života s tímhle balvanem na svědomí – nebo známý, zkušený kosmický pilot, který vykoupil vlastní život životem svého pasažéra… A já sám, který jsem klidně přihlížel a nechal je to udělat, a to, jak mě ubezpečil kolega Hont, bez sebemenšího důvodu k výčitkám svědomí; to bylo nesnesitelné. To přece jen radši ten plán kolegy Okella.“

„…který alespoň nabízel šanci pro oba, i když mizivou.“

Petrovič zamyšleně pohlédl na svůj prázdný šálek a pak na svůj protějšek. Uviděl příjemnou, chytrou starší ženu, možná o dvacet let starší, než byl on sám, se šedými, v týle staženými vlasy a právě tak šedýma, velice bystrýma očima za skly brýlí. Uvolněně seděla na židli a čekala.

„Přesto…,“ zopakoval. „Zůstal jsem vám dlužen odpověď na vaši předchozí otázku. Řekl jsem, že jsem se přesto rozhodl pro Okellův plán – protože jsem, na rozdíl od vás, neměl žádné pochybnosti o tom, zda je proveditelný, nebo ne. Mně bylo totiž jasné, že neskýtá ani tu nejmenší vyhlídku na úspěch.“

Když se nedočkal očekávané repliky, hovořil dál. „Pořád jsem je před sebou viděl, oba dva, a oba dva věděli: on, nebo já. A ta otázka: Proč právě já? Proč on? Pro oba až do konce jejich života tahle otázka, a pro jednoho z nich by to znamenalo – ještě dlouho. To bylo to nejhorší, co jsem si dovedl představit. Ne, já je nechtěl zachránit, téhle možnosti jsem nevěřil. Už vůbec ne, když jsem konečně pochopil. Chtěl jsem jim dát prostě naději – do posledních hodin, až skoro do konce. Ano, já… já je chtěl nechat zahynout oba. Společně.“

„Ale oba dva jste zachránil. Talev i Carducci jsou naživu, a ať vás k vašemu rozhodnutí přimělo, co chtělo, vám děkují oba za svůj život.“

„S tím,“ pronesl smutně doktor Petrovič, „s tím já nemám nic společného.“

„Ale ano, třeba vy sám jste vůbec nedoufal. Proč někdo něco udělá, nebo neudělá, to je rozhodující ve světě, který si každý nosí sám v sobě, a často ani sám přesně neví; ovšem pro svět, o který se dělíme s ostatními, je povětšinou důležitější, co kdo udělá a jak. Já totiž pořád myslela jen na toho mladšího, na Taleva, a na to, jak nespravedlivě si s ním osud zahrál. Ale vy jste to pochopil správně: pro Carducciho by to bylo ještě mnohem horší. Nesmysl, přirozeně ne horší, prostě se to nedá srovnat. Ale ptám se sama sebe, jak by byl mohl žít dál. Znám ho z dřívějška, nikdy se nešanoval, když šlo o jeho povinnost, a teď takovéhle dilema… Byl by korektně dokončil let, byl by splnil úkol za každou cenu, ovšem potom… Nevěřím, že by potom byl ještě schopen létat. Kdyby to byl býval přežil, přežil na Talevův účet, jako pilot by byl býval hotov. A přitom je to kosmický pilot tělem i duší. Vám vděčí nejen za svůj život, ale i za to, že může být dál pilotem; pro něj je to možná dokonce důležitější. Ale ano, ano, vděčí za to vám, přirozeně že nejen vám samotnému, ale vám právě tak jako Okellovi, Hontovi, těm třem dalším dispečerům nebo mně, ano, dokonce i Valentinovi. Mám na mysli profesora Altšullera.“

„Ale to se přece nedá srovnávat. Já ho nechtěl zachránit.“

„Já taky ne. Mně šlo o to, aby Talev dostal šanci. A co se týče Richarda Honta…“

„Díky,“ řekl doktor Petrovič. „Nechme toho. Možná máte pravdu, a důležitý je jen výsledek.“

„To jsem neřekla. Ale pro Carducciho a Taleva je skutečně důležitý jen výsledek: že jsou naživu, a oba.“

„Ano! – Alespoň jsme zajedno v tom, že hlavní podíl na záchraně měl Nathaniel Okello. On přišel s tím nápadem, on ho spočítal, on se za něj zasazoval, jak jen mohl, a to všecko, ačkoli nebyl ani kompetentní, ani zodpovědný. Jestli si někdo zaslouží vyznamenání, pak je to on; budu na tom trvat. Kdybyste byla tak laskavá a mohla promluvit s profesorem Altšullerem.“

„Pochopitelně. Jak už jsem řekla, Okello si to zasloužil právě tak jako každý z nás. Dám vám zítra vědět, jak to dopadlo. Beztak se spolu uvidíme na poradě.“

Beze spěchu se zdvihla, i doktor Petrovič vstal a doprovodil ji ke dveřím. Když se loučili, usmála se a řekla: „V mém věku člověk zná plno lidí, i Nathaniel Okello patří k mým známým – studoval u mě, než zakotvil jako dispečer u služby řízení letu. Telefon ke mně vedl přes jeho pult, a tak jsme si nakonec spolu ještě trochu popovídali. Víte, co mi řekl, když to všecko bylo šťastně za námi? ‚Škoda,‘ řekl, ‚že takovýhle zajímavý problém nedostává člověk na stůl každý den.‘ “

1982-85

III. PILOT

Prozíravost konstruktérů

Zkrat mezi dvěma sousedícími svazky vodičů v integrovaném obvodu vedl k tomu, že vypověděl regulační mechanismus, a automatika vypustila veškeré naše zásoby kyslíku do prostoru. Přirozeně že ne rovnou do kosmického prostoru, ale nejprve pouze do kabiny, která ovšem není dělaná na přetlak, a aby se její tenká vnější stěna někde neprotrhla (velice hypotetické nebezpečí), má výpustný ventil – konstruktéři mysleli na všechno. Jen nepomysleli na tenhle jediný zkrat v polovodičovém čipu, jehož duplikát se odpojil už předtím kvůli nějaké jiné nenapravitelnosti; to pochopitelně nemohli předvídat, protože to je prakticky vyloučené, a kdyby se čip v důsledku nějaké bezvýznamné materiálové závady a následného nedostatečného tepelného kontaktu nebyl zahřál… Ale to nemá s věcí nic společného, a pokud by to někoho přece jen zajímalo, může si to přečíst ve vyšetřovacích protokolech. Jen výsledky testů ze závodu, kde byl čip zhotoven, zaplnila komise pro kosmickou bezpečnost svazky čtrnáct a patnáct závěrečného protokolu.

Vtip celé záležitosti spočívá v tom, že při delších letech k Marsu nebo k Jupiterovým měsícům by se to stát nemohlo, protože větší lodi, nasazované na tyto lety, mají vlastní zařízení pro regeneraci vzduchu. Pro tak malé dvoumístné rakety v kyvadlové přepravě mezi Zemí a Měsícem je naproti tomu levnější brát s sebou stlačený kyslík, především je to však jednodušší a bezpečnější. Konstruktéři rozhodli naprosto správně, a konstrukce se také ani později v principu nezměnila. Bylo by to nelogické, nahrazovat levný a bezpečný systém nákladnějším a poruchovějším, jenom proto, že se nanejvýš nepravděpodobnou náhodou stala mně a mému pasažérovi nehoda.

Logika

To neříkám jen tak – ‚bylo by to nelogické‘. Je to klíčový bod, protože logika – nebo, chcete-li to takhle – ratio – je dneska jediné možné vodítko našeho jednání; protože jsme se osvobodili od domnělých jak božích, tak i pseudovědeckých, tedy iracionálních přikázání, zůstává nám jedinou naší oporou vlastní rozum. Nemůžeme jednat jinak než podle nejlepšího vědomí, a pokud to tak děláme, pak to bude správné – než budeme mít k dispozici lepší vědomí. Přesně tohle udělali konstruktéři, všecko ostatní by bylo neúčelné, a proto – šlo přece o bezpečnost lidí – zločinné.

Dobré důvody ke spěchu

Na druhé straně nemělo smysl, aby posílali na let k Měsíci velkou planetární loď. Nehledě na to, že by to bylo vysoce neekonomické – stejně nebyla žádná připravená ke startu a přípravy by si byly vyžádaly příliš mnoho času, času, který nebyl k dispozici.

Tehdy ještě na Měsíci existovala stálá výzkumná stanice s posádkou a jeden z vědců tam onemocněl – všecko nasvědčovalo tomu, že jde o žaludeční vřed. Ten muž se cítil docela dobře, bezprostřední nebezpečí nehrozilo, ale lékaři na Zemi nechtěli pochopitelně nic riskovat, a tak ho chtěli nechat ze stanice převézt, dokud let a zatížení při něm pro něj nebudou nebezpečné. Na Měsíci neměli dostatečné možnosti nemocného vyléčit; stále silněji se prosazoval trend ponechávat selenologické výzkumy automatům, a už tehdy tvořilo osazenstvo stanice jen pět mužů. (Dva roky poté byl trvalý provoz zastaven.)

Moje R-sedmička byla zrovna připravená ke startu, a tak jsem dostal příkaz doletět s náhradníkem na Měsíc a na zpáteční cestě s sebou vzít nemocného. Pro mě, pilota a rutinovaného kosmonauta, to byla všední práce; Talev, můj pasažér, bral let – jak se zdálo – spíš jako dobrodružství – přirozeně jako takové to naplánované, předem připravené a nijak nebezpečné dobrodružství, jaké může zažít člověk i na Zemi, jenomže právě výstupy na Čomolungmu, toulky zbytky pralesa v Amazonu a podmořské hlubinné expedice už cestovní kanceláře organizovaly, lety na Měsíc naproti tomu ještě ne. Každopádně se na kosmodromu objevil pozdě, a protože všechny ty prověřovací, seznamovací a přípravné rutiny nelze zkrátit, museli kvůli němu start odložit o šestatřicet minut.

Později jsem se dozvěděl, že pro Taleva, čtyřiadvacetiletého selenologa-praktikanta to byl jeho první kosmický let.

Vytáhli ho ze závěrečného semestru specializačního kursu patrně proto, že nikdo jiný nebyl k maní, to znamená, že zkušenější lidi potřebovali pro důležitější úkoly. Už jsem říkal, že výzkumu Měsíce na stanicích s lidskou posádkou se už nepřikládal žádný zvláštní význam. Kromě toho to byla práce akorát tak dobrá pro nováčka; senzační výsledky výzkumu se neočekávaly, zkazit toho moc nemohl, a stát se mu vlastně taky nic nemohlo.

Žádnou paniku

Když se to stalo a bylo jasné, že máme před sebou ještě pět hodin letu, ale kyslíku včetně zásob ve skafandrech že máme nanejvýš na tři a půl hodiny, zůstal překvapivě klidný.

U mě to bylo samozřejmé. Já jsem, jak už jsem řekl, kosmonaut z povolání, byl jsem při dvou výpravách k Saturnu a při prvním pokusu o přistání na Venuši; já se samozřejmě ovládal. To, že jsem kvůli tomu, co se stalo, nakonec pověsil kosmonautiku na hřebík, to je jiná historie; k tomu jsem se rozhodl, když už bylo po všem.

Kromě toho stejně nemělo smysl propadat panice nebo hysterii, bylo by to neúčelné a hloupé. Jenomže Talev na mě nepůsobil dojmem chladného, ovládajícího se racionalisty. Při jeho turistickém přístupu k letu by bylo naprosto pochopitelné, kdyby se byl v téhle situaci sesypal. Ale nic takového; když jsem mu oznámil, jak to s námi vypadá, jednoduše mě pozorně vyslechl a nehnul ani brvou. Jinak se to nedá říct; bylo to, jako kdyby stál před nějakou cvičnou úlohou, která ho sice živě zajímá jako teoretický problém, jinak se ho ale zase tak moc netýká a nanejvýš by byla vhodná k opublikování v nějakém odborném časopise: ‚K některým zvláštním aspektům šancí na záchranu při kosmických haváriích‘ nebo tak nějak.

Elementární aritmetika

Byla to prostá početní úloha: Když zásoby kyslíku vystačí pro dvě osoby na tři a půl hodiny, jak dlouho s nimi vystačí jedna osoba? Nebo jinak: Když obě osoby mají kyslíku každá na tři a půl hodiny, ale jedna z nich ho potřebuje na pět hodin, kdy má druhá osoba zastavit spotřebu? – Elementární matematika s měrnou jednotkou osobohodina kyslíku.

Zákon zachování kyslíku

Samozřejmě jsme ani já, ani můj pasažér o tomto výpočtu, který jsme oba okamžitě provedli – to je nabíledni – nemluvili, a právě tak jsme nemluvili o výsledku, který jednomu z nás ponechával ještě dvě hodiny života, pokud by ten druhý měl získat šanci na záchranu. Pro diskusi byl výsledek příliš triviální, a situace příliš zjevně bezvýchodná. Rovnice platila přirozeně jedině v případě, kdyby se nám nepodařilo ovlivnit v náš prospěch množství volného kyslíku, který byl systému odebírán nebo přiváděn.

Ztrátě dýchatelného kyslíku jsme mohli čelit, kdybychom omezili dýchání; což je možné jen ve velmi úzkých hranicích – vůbec přestat dýchat by ovšem odporovalo smyslu zadání. Kvótu spotřeby jsme tedy museli brát jako danou a konstantní.

Teoreticky existovaly dvě možnosti, jak do systému dodat volný kyslík; zcela teoretické, protože k regeneraci kyslíku z kysličníku uhličitého nám chyběla aparatura a z prostoru mimo raketu, tedy ze Země nebo z Měsíce, jsme žádnou pomoc očekávat nemohli.

Nebeská mechanika

Talev nedělal žádné přípravy k tomu, aby z téhle jednoznačné situace vyvodil důsledky. Na druhé straně zůstal jako dřív poměrně klidný, když se mnou probíral šance na záchranu – to znamená mluvil on a rozvíjel nerealizovatelné nápady jeden za druhým a zase je sám zavrhoval, aniž jsem mu musel držet dlouhé přednášky. Ale třebaže mu bezpochyby vštípili základy astronautiky, zpočátku vypadal, že se – navzdory zdravému rozumu – poddává iluzím o pomoci ze Země.

Pochopitelně, že jsem hned po havárii informoval centrálu v Nairobi i stanici na Měsíci. Na Měsíci měli zásoby kyslíku ve velkém, vlastní raketu měli taky, jeden z těch transportérů, na které je potřeba dobře celý den, než jsou připravené ke startu. A co se týče Země, bylo to ještě jednodušší: i v případě, že by tam nakrásně i měli loď připravenou ke startu, byla by každá příliš pomalá na to, aby se k nám dostala včas. Z řídicího pracoviště nám přislíbili, že rozhodně vyzkouší všechno, co jen bude v jejich silách, že prý nemáme ztrácet nervy a tak dále.

Kromě toho zdůrazňovali, že prý nám nemůžou nic rozkazovat, že prý máme naprostou svobodu rozhodování, jen aby se raketa dostala na Měsíc. To bylo jednoznačné.

Nikdo není nepotřebný

Bylo to jednoznačné, případ byl taky naprosto jasný. Nebylo vůbec pochyb, kdo z nás se musí dostat na Měsíc. Jak známo, řídily se tyhle kyvadlovky v poslední fázi přistávání ručně. A až do té doby se mohlo ještě s raketou stát všecko možné (vždyť tehdy jsme ještě nevěděli nic o příčinách havárie); pak byl žádoucí rychlý, odborný zásah. Navíc musel někdo odtransportovat nemocného z Měsíce zpátky na Zem, dokud byl schopný transportu; vyčkávat příletu další rakety ze Země by bylo zbytečné riziko. Použít k tomu účelu rakety ze stanice by bylo bývalo možné, v posádce byl pilot; ovšem znamenalo by to, že by opustil stanici s celou posádkou, protože s touto lodí se počítalo jako se záchranným prostředkem pro případ nejvyšší nouze, kdy by byla nutná evakuace všech členů posádky.

Talev i mohl být tehdy už dobře vyškoleným odborníkem ve svém oboru, v kosmonautice to však byl diletant, víc se taky od něho konečně nepožadovalo. Snad by byl mohl řídit er sedmičku v kosmu, ale při přistání na Měsíci by si bezpochyby zlámal vaz a části rakety by byl rozesel na ploše několika čtverečních kilometrů a obohatil by měsíční prach o pár drobných kráterů.

A přece mohl prokázat v téhle extrémní situaci svou užitečnost. Kdyby jen z objektivní situace vyvodil správné závěry a nic si nenamlouval, podstatně by přispěl k tomu, že R-45 by doletěla k Měsíci a že úkol by byl splněn.

Slabost

Jenomže právě tohle on neudělal. Důvod jsem nikdy nepochopil. Beztak neměl žádnou šanci, to věděl víc než dobře. A vzhledem k tomu, co bylo v sázce, měly ještě ta jedna či dvě hodiny vůbec nějaký význam?

Ujistil jsem se, že mu je situace jasná. Pochopitelně jsem mu nedržel kázání, co je jeho povinnost, na to jsem neměl žaludek, ale nenechal jsem ho na pochybách, že s pomocí nemůžeme počítat a on sám že by nic nevyřídil. Už se nezdál tak klidný jako ze začátku, ale nutné důsledky jako by nechtěl vidět: ještě jednou začal blábolit o východisku pro nás pro oba, ačkoliv věděl, že žádné neexistuje, vracel se ke svým už jednou zavrženým projektům, nakonec rezignoval a konečně sklapl. Jenže nejednal, jen tu seděl a čekal, mlčel, dýchal. Přirozeně sám věděl, co se od něho očekává, zatímco já – a to byla část mé slabosti – jsem mu nedokázal dát ještě další popud, přímo ho vyzvat, prostě nazvat věci pravým jménem. Asi by se taky nic nezměnilo: Prostě to neudělal. Neudělal to, co by byl měl udělat, až nakonec, dvě hodiny po havárii, už bylo stejně pozdě; od té doby by nevystačil kyslík až do přistání na Měsíci ani pro jednoho.

Krátce předtím se ovšem ozvalo Nairobi a předložili nám záchranný plán, proti němuž působily všechny ty Talevovy nápady jako vzor. Znělo to lákavě, ale mně bylo jasné, že na to, aby se to podařilo, by bylo zapotřebí tolika šťastných náhod, že to nikdy fungovat nemůže. To si vymysleli lidi, kterým záleželo na tom, aby mohli při pozdějším vyšetřování dokázat, že vzali v úvahu každou myslitelnou šanci. Ti ovšem neseděli v raketě mezi Zemí a Měsícem.

Uvěřit tomu plánu znamenalo doufat v zázrak, a jenom blázen spoléhá na zázrak. Dokonce i Talev přijal zprávu bez obzvláštního nadšení.

Ale řídili jsme se doporučením z Nairobi a zkusili to.

Pravděpodobnosti

Tři hodiny po havárii, kdy v našich skafandrech byl kyslík jen na půl hodiny, jsme věděli, že jsme zachráněni.

Řídicí pracoviště na Zemi našlo v archívech data o dráze jednoho malého objektu, který kosmonauti svého času, kdy se ještě prováděly lety k Měsíci komplikovaným, choulostivým etapovým způsobem, ponechali při svém předčasném návratu k Zemi nepoužitý na oběžné dráze kolem Měsíce.

Příčina havárie byla jak nepravděpodobná, tak triviální; za naši záchranu ovšem děkujeme zřetězení okolností, z nichž každá jednotlivá mi připadá ještě podivuhodnější: V centrále si vzpomněli na onu opuštěnou orbitální jednotku; nezvyklé na tom jenom je, že to udělali včas. Spočítali dráhu toho objektu a objekt sám, oproti očekávání, našli rychle – normálně jsou tyhle vysoké oběžné dráhy kolem Měsíce hodně nestabilní, a po pár letech můžeme objekty nalézt kdekoli, jen ne na staré dráze. Pokus navázat rádiové spojení s tímto modulem, zapomenutým celá desetiletí, se podařil hned napoprvé, automatika kupodivu ještě fungovala, a nejen třeba zásobování energií a rádiová jednotka, ale i navigační a řídicí automatika včetně – ano, včetně manévrovacích pohonných jednotek. Náhodou se starý orbitální stupeň nacházel na výhodném místě své dráhy, povelem ze Země ho správně orientovali v prostoru, já nepatrně pozměnil kurs naší rakety a nepravděpodobně hladce proběhl i celý setkávací manévr.

Přistání na Měsíci bylo tenkrát přerušeno z důvodů mně neznámých, orbitální jednotka zůstala nepoužitá a zásoba kyslíku ve dvou z jejích přídavných nádržích se po všechny ty roky zčásti zachovala, žádná netěsnost, téměř žádná difúze – a to je to nejneuvěřitelnější ze všeho.

Jen průlez se nedal otevřít hladce, přesto se mi ještě včas podařilo ve skafandru vstoupit do modulu, uvolnit obě láhve a po jedné je přenést do er sedmičky. A měli jsme kyslíku víc než dost.

Zbytek byla hračka – pro mě. V pořádku jsme se dostali na měsíční stanici, kde se dodatečně ukázalo naše dobrodružství jako zbytečné, protože než moji raketu opravili a připravili ke startu na zpáteční cestu, stav nemocného se zase zlepšil, a tak jsme mohli počkat na příští loď ze Země – větší a s nevyhnutelnou vyšetřovací komisí na palubě. S tou jsem se pak taky vrátil; er sedmičku napůl rozebrali, i když defektní byla jen maličkost.

Potom jsem dostal dlouhou dovolenou, a když jsem ji měl za sebou, byl jsem už pevně rozhodnut: změnil jsem povolání a od té doby pracuju jako hlavní dispečer v jedné částečně kybernetizované textilce.

Důsledky

Udělal jsem hrubý řádový odhad, jak velká tenkrát po havárii mohla být šance, že se tak zázračně zachráníme oba, pasažér i já. Přesnou hodnotu v takových případech nelze zjistit, je tu příliš mnoho nejistých faktorů, ale pravděpodobnost, že se zachráníme oba, se jevila každopádně tak mizivá, že vyjadřovat ji v procentech ani nemělo smysl. Tuhle variantu záchrany bylo tedy možno vyloučit jako prakticky nemožnou, a mně to tehdy bylo naprosto jasné. Ani na vteřinu jsem na takový zázrak nevěřil, a kdybych se podruhé dostal do takové situace, nevěřil bych tomu ani dneska, protože by to byla hloupost. Bylo mi to jasné: buď on, nebo já. On byl tak jako tak ztracený, on s raketou přistát a nehavarovat nemohl.

Tak proč jsem tedy nejednal já? Proč jsem nečinně přihlížel, jak spotřebovává můj kyslík, kyslík, který podle jakékoli rozumné úvahy patřil mně a s nímž bych byl mohl zachránit nejen sebe, ale i toho nemocného selenologa? Nebylo jiné cesty, to mi bylo jasné – tak jasné, jak jen člověku něco jasné může být.

Snad to Talev přece jen nepochopil, ačkoli to bylo nasnadě a já ho na to upozornil, nebo to prostě nechtěl pochopit, snad se opravdu ještě oddával iluzím, anebo byl prostě zbabělý – ale proč jsem byl zbabělý i já? Proč jsem ho já – když on nedokázal vyvodit důsledky – k tomu nakonec nedonutil, třebaže by mi to bylo zatěžko, jako každému. Nedošlo by ani k zápasu, byl jsem vytrénovaný, měl jsem proti němu převahu jak v kondici, tak ve zkušenosti; proběhlo by to rychle. Proč jsem se upnul k té nejbláhovější naději, místo abych splnil svoji strašnou, a přece jednoznačnou povinnost?

Nechápu to. Nejde to pochopit. Ale teď vím, že když na to přišlo, dovedl jsem sice logicky uvažovat, ale už ne logicky jednat, vím, že jsem prostě selhal. Jistě, nikdo mi teď, po šťastné záchraně, nedělá výčitky, nikdo, jen já sám; moje pochybnosti by mi vymlouvali jako irelevantní, dokonce absurdní, a přece: vzdal jsem se života bez jakéhokoli rozumového důvodu, zahodil jsem ho, a zároveň jsem možná vydal všanc i život toho neznámého na Měsíci. Jednal jsem proti zdravému rozumu tím, že jsem nejednal. S takovými slabostmi, s takovou nemohoucností řídit se uznaně správným rozhodnutím, nemá člověk v kosmu co pohledávat. Proto jsem se rozhodl, že už nemůžu být déle pilotem. Ta zpáteční cesta z Měsíce na Zem zůstane mým posledním kosmickým letem, současně mým prvním a určitě jediným v roli pasažéra.

1975/1985