Volodymyr Vladko

Potomci Skytů

ČÁST PRVNÍ

KAPITOLA PRVNÍ

Za okny už byla tma, ale ani srpnový večer nepřinesl ochlazení. Ivan Semenovyč si sundal svou oblíbenou ťubetějku a přejel si kapesníkem vyholenou hlavu.

„To je hrozné vedro,“ prohodil, pak se natáhl ke karbidovému kahanci a ztlumil poněkud široký bílý plamen. Potom si před sebe přisunul arch papíru se zakresleným plánem nalezišť a kutacích šachet, přihladil si krátké vousy, rozhlédl se malýma, ale pronikavýma šedýma očima po svých druzích a začal:

„Přátelé, trochu si pohovoříme o tom, co jsme tady zatím udělali. Mnoho toho není, to víte sami, ale přece… Já bych řekl, že něco nám naši práci brzdí, a to je její rozdvojenost. Ano, Dmytre Borysovyči! Vaše archeologické nadšení vás neustále odvádí jiným směrem, ale nejen vás, dokonce i Lídu a Artema. Aha, vidím, že se chcete ohradit. Dobře, už o tom nebudu mluvit, říkám to proto, že je nejvýš na čase oba naše směry spojit – geologický i archeologický.“

Ivan Semenovyč se odmlčel, po malé chvilce pokračoval dál:

„Naše geologické výzkumy nám zatím ukázaly jedno: žíly měděné rudy jsou jakoby useknuty blízko pod povrchem a mizejí. Přesto můžeme určit, že všechny jdou jedním směrem – a to do vnitřku Ostrého pahorku.“

„A co jsem říkal já?“ blýskl skly svých brýlí archeolog Dmytro Borysovyč.

„Došel jste k různým domněnkám jako my všichni, a ty bylo třeba bedlivě prozkoumat,“ odpověděl Ivan Semenovyč smířlivě. „Lído, buďte tak hodná, podejte mi svůj náčrt.“

Artem ze svého koutku sledoval, jak Lída lehce vstala, navyklým pohybem si odhodila z čela pramen vlasů, vzala s okna papír a podala jej Ivanu Semenovyči. Všechno na ní bylo pěkné, půvabné, i ta tmavomodrá kombinéza, v níž oni vypadali tak nevzhledně.

„Ještě s tím nejsem docela hotova, Ivane Semenovyči.“

„Nevadí, hlavní linie tu vidíme. Pojďte všichni blíž! Tady jsou zakreslené naše průzkumné sondy. Všechny kromě jedné ukazují stejný směr…“

„Do vnitřku Ostrého pahorku!“

„Ano, Dmytre Borysovyči, vaše domněnka nám pomohla, to nepopírám. Ale podívejte se na náčrt! Ukazuje zřetelně, že se žíly nepochybně pod povrchem lámou, asi v hloubce deseti metrů mizejí. Kdo může zaručit, že se uvnitř pahorku zase objevují? Bez dalších vrtů – a musely by jít hodně do hloubky! – nelze tvrdit nic určitého. To by byla lehkomyslnost, to musíte uznat, Dmytre Borysovyči. Kde máme důkazy, že žíly pokračují? Já je aspoň nemám.“

„Ale já ty důkazy mám.“

„Vy, Dmytre Borysovyči?“

„Ano.“

„Geologické důkazy o tom, že uvnitř pahorku rudné žíly existují?“

„Ano.“

Všechny pohledy se upřely na Dmytra Borysovyče. Ten si bez chvatu sundal brýle, vyčistil je kapesníkem – a teprve pak vysvětloval:

„Prozkoumal jsem výchozy žil ve stěnách jeskyně. Nejsem sice geolog, ale ujišťuji vás…“

„Zas ta jeskyně? Dmytre Borysovyči, velmi si vážím vašich archeologických znalostí, ale geolog nejste, dejte si říci. A mezi archeologií a geologií je rozdíl dosti podstatný, to doufám připouštíte.“

„Přesně takové námitky jsem očekával, Ivane Semenovyči, a proto jsem požádal Lídu, aby šla do jeskyně se mnou jako spolehlivý geologický svědek, abych tak řekl.“

Artem jen vykulil oči. Ivan Semenovyč si přihladil vousy.

„Tak to už neříkám nic. Lída snad prese všechno ještě ke geologii určitý vztah má. A co jste tedy našli v té jeskyni? Pokud vím, může být hluboká všehovšudy asi tak patnáct metrů.“

„To je právě omyl, Ivane Semenovyči.“

„To nechápu. Prohloubila se snad za těch pár dní?“

„Ne. Ale narazili jsme na zával, který jeskyni přehrazoval. Ve skutečnosti je velmi dlouhá.“

Ivan Semenovyč se zadíval na archeologa, pak na Lídu.

„A to jste mi o tom nic neřekli?“

„Ivane Semenovyči,“ zrudla Lída, „chtěli jsme vás překvapit.“

„Artem se také zúčastnil vaší tajné výpravy?“

„Měl nějakou práci, nechtěli jsme ho vyrušovat.“

Artem hněvivě stáhl obočí. Pořádal kolekci geologických vzorků, to byla celá ta jeho práce. A kromě toho oba dobře vědí, že by šel do jeskyně třeba o půlnoci. Zradili ho a ještě ho urážejí svými výmluvami?

„Tak tak,“ pokýval Ivan Semenovyč hlavou. „A jaké výsledky přineslo vaše tajné zkoumání? Jak je ta jeskyně ve skutečnosti dlouhá?“

„Mám-li říci pravdu,“ váhavě odpověděl archeolog, „zatím to nelze určit.“

„Pročpak?“

„Jeskyně je velmi dlouhá a hluboká. Ušli jsme půldruhého sta metrů a ještě jsme neviděli konec, vrátili jsme se.“

„Ivane Semenovyči,“ vmísila se do rozprávky Lída, „my jsme totiž zával vyhodili do povětří. Podle všech pravidel, nemějte starost. Otevřel se průchod a za ním jeskyně pokračuje. Jsou tam chodby, vedlejší chodbičky, tunely, průchody, úplný labyrint. Proto jsme nešli dál, nebyli jsme na tak dlouhou cestu pod zemí vypraveni. Jen jsem narychlo načrtla plán začátku jeskyně, podívejte se.“

Tři hlavy se sklonily nad plánem jen zhruba načrtnutým tužkou. Artem zůstal ve svém koutku, podívat se nepůjde, je uražen. Kdo se první začal zajímat o jeskyni, když sem před měsícem přijeli? On. Kdo neúnavně sbíral všechno, co se mohl o jeskyni dozvědět? Zase on. A kdo objevil toho dědu, který jim pověděl o nálezech u jeskyně? Také on. Bez něho by si nějaké napůl zavalené jeskyně nikdo nevšiml, ledaže by do ní nakoukl jedním okem Dmytro Borysovyč, archeologie je jeho obor. Podíval by se a šel by dál. Ale i kdyby ji nakrásně začal zkoumat, nic to nemění na skutečnosti, že Artem začal první. On ovšem není archeolog, je student geologické fakulty – právě jako Lída, dokonce ze stejného ročníku. Archeolog neměl právo vzít s sebou na tak důležitý průzkum Lídu a jeho pominout. A Lída… Lída…

„Našli jsme čtyři výchozy rudných žil ve stěnách hlavní chodby a v jedné boční,“ uslyšel Lídin hlas. „Skutečné výchozy. Nemyslíte, Ivane Semenovyči, že by nám ta jeskyně mohla být velmi užitečná?“

„Ták,“ protáhl to slůvko geolog. „To naši situaci do jisté míry mění. Jen se na mě nedívejte tak vítězně, Dmytre Borysovyči. Jestli má někdo právo být hrdý, pak je to Artem. Co tam pořád sedíte tak v koutě, Arteme?“

„Mladíku,“ obrátil se k němu i Dmytro Borysovyč, „já vás vůbec nepoznávám.“

„Artem určitě o něčem sní,“ usmála se Lída.

Artem vstal, přistoupil ke stolu, podíval se na plán.

„Nesním,“ odpověděl, „jen mě udivuje, odkdy je Lída odbornicí jak v archeologii, tak v geologii. A tenhleten plán – škoda mluvit!“

„Tak v tom to vězí,“ rozesmál se Dmytro Borysovyč. „Právě proto jsem s sebou vzal Lídu, abych ji získal pro svou archeologii. A myslím, že se mi to podařilo, co říkáte, Lído?“

„A já?“

„Vás už jsem přece získal.“ A teď se rozesmál geolog:

„Neměl jsem s vámi jezdit, Dmytre Borysovyči, vy jste nebezpečný člověk. Oba mi je odloudíte, zpátky přivezeme samé archeology. – Ale teď se vraťme k věci. Musíme celý svůj pracovní plán pozměnit. Nejsem tak tvrdohlavý člověk, jak se někomu zdá – tím myslím ovšem vás, Dmytre Borysovyči. Mám ještě některé pochybnosti a nechci je před vámi tajit.“

„Například?“ ‘

„Třeba to, že žíly mohou skončit i uvnitř pahorku. To ostatně prozkoumáme. Aspoň vám uděláme radost, Dmytre Borysovyči, stejně toužíte trochu si zakopat v té jeskyni. Spojíme oba směry, váš archeologický, můj geologický. Chcete k tomu ještě něco dodat?“

Archeolog soustředěně potahoval svou ostrou bradku.

„Mě na tom nejvíc vábí, Ivane Semenovyči, nedotknutost té jeskyně. Věky do ní nevstoupila lidská noha. Pamatujete, co říkal ten děda? Tam v té jeskyni znám každý kámen. Dřív se tam nacházívaly všelijaké cetky, teď už nic. Nyní tomu rozumím. Dostali se až k závalu a to pokládali za konec jeskyně. My jsme pronikli dál. Ty cetky, o nichž mluvil – ve skutečnosti nesmírně cenné památky – to byla jen malá část toho, co my můžeme objevit. Zdá se mi, že jeskyně bývala kdysi využívána mnohem všestranněji. Byla hluboká, prostorná. Je docela možné, že tam žili lidé nebo se tam aspoň skrývali před útoky nepřátel. A půjdu ještě dál, dovolíte-li mi vyslovit některé hypotézy, třeba sporné. Podle toho, co nám o nálezech vyprávěli lidé ze vsi, dokonce se domnívám, že tu zanechal stopy některý kmen starověkých Skytů…“

„Skytů?“ vydechli Lída i Artem zároveň.

„Ano, jeden z jejich kmenů. Proč ne, není to nic nemožného. A z toho vyvozuji další domněnku, ovšem čistě archeologickou, takže nevím, bude-li zajímat vás, představitele vážené geologické vědy.“

„Dmytre Borysovyči, to je tak zajímavé, prosím vás, mluvte.“

„Třeba najdeme v jeskyni nějaké hmotné památky dokazující, že Skytové sami dobývali rudu. To by bylo pro archeologickou vědu nesmírně důležité. Dosud totiž takové důkazy nemáme, ač je známo, že Skytové uměli dobývat rudu a tavit ji na kov. To je čistě archeologická stránka věci. Ale protože vím, že se mi nepodaří žádnými archeologickými problémy získat našeho váženého Ivana Semenovyče, pokusím se obrátit jeho pozornost ke geologické stránce celé věci.“

„A to je?“ zeptal se geolog s opravdovým zájmem.

„Jestliže určíme, že Skytové…“

„Ale sám ještě nejste docela přesvědčen, že tu Skytové žili.“

„Ani teď to netvrdím, Ivane Semenovyči. Řekněme to takhle: jestliže se nám podaří určit, že starověký kmen, který tu kdysi žil, vyráběl v jeskyni kov, bude to zároveň důkaz, že tu těžil rudu, že využíval i zdejších nalezišť, a z toho vyvodíme závěr…“

„… že to musela být ruda dobré jakosti, protože starověcí lidé sotva znali způsob, jak špatnou rudu zlepšit. Správně, Dmytre Borysovyči. Z vás by byl skvělý geolog, kdybyste byl nepropadl té své archeologii.“

„Děkuju vám, Ivane Semenovyči. Ale v jednom se zajisté shodneme: považuji za nutné jeskyni opravdu pečlivě prostudovat. To přinese užitek oběma vědám. A může to být dokonce zajímavé i samo o sobě, což se vám hned pokusím dokázat, protože to nejzajímavější jsem si nechal až na konec.“

„Dmytre Borysovyči! Co to je?“

„Hned uvidíte,“ řekl archeolog a beze spěchu, pozorně vytahoval cosi z vnitřní kapsy. V tom se zarazil, obrátil hlavu ke dveřím a naslouchá. Ozvalo se tiché, ale vytrvalé škrábání na dveře.

Lída vstala a otevřela je. S radostným štěkotem vběhl do místnosti veliký žlutý buldok. Oběhl místnost, dotkl se krátkým, jako useknutým čumákem kolenou všech svých přátel, pak si lehl vedle svého pána Ivana Semenovyče, uklidnil se, přivřel oči, jen koneček krátkého ocasu se mu maličko třepetá.

„Vydováděla ses, Diano, viď,“ pohladil ji Ivan Semenovyč. „Nu tak, Dmytre Borysovyči, co zajímavého jste si nechal na konec?“

„Tyhle malby.“

Dmytro Borysovyč položil na stůl několik archů vytržených ze školního sešitu. Na nich byly hrubými tahy namalovány – veliký meč, koňská hlava a něco podobného stanu. Na posledním listě byla stejně neobratně nakreslena lidská hlava. Všichni si mlčky prohlíželi obrázky. První promluvil Artem.

„To malovalo nějaké dítě?“

„Mladíku! Všechno, co tu vidíte, jsem maloval já sám vlastní rukou.“

„Vy, Dmytre Borysovyči?“

„Ano, já. Našel jsem v naší jeskyni čtyři takové rytiny a překreslil jsem je více méně věrně. Originály uvidíte, toto jsou řekněme kopie. A určitě se nemýlím, řeknu-li, že to jsou beze vší pochybnosti skytské kresby. Zítra je ofotografuju. Podobají se těm, které jsou na předmětech ze slavné zlaté skytské kolekce v Ermitáži,“ zvedl prst a vítězně se rozhlédl. „A to je všechno.“

Nikdo nepromluvil. Tentokrát je Dmytro Borysovyč ohromil. Artem zapomněl na své rozhořčení a hleděl na něj stejně dychtivě jako Lída.

Zítra máme neděli,“ konečně řekl Ivan Semenovyč. „Odpočineme si, připravíme se. A pozítří se pustíme do důkladného průzkumu jeskyně. Nebudeme si klást dalekosáhlé cíle. Dejme tomu, že napoprvé… hm… zpočátku bude mít v naší práci převahu archeologický směr.“

„A ten přinese geologické výsledky!“

„Ale do jeskyně půjdeme všichni! Ty s námi, Diano, půjdeš taky!“ ukončil Ivan Semenovyč poradu.

Buldok otevřel oči, když slyšel své jméno, ale hned je zase přivřel, viditelně se nezajímal ani o archeologii Dmytra Borysovyče, ani o geologii svého pána.

Tak nastal v práci nevelké vědecké skupiny zásadní obrat. A celá ta vědecká skupina – to byli právě oba učenci a Artem a Lída, a už nikdo, totiž kromě psa, ale ten se, jak víme, pramálo staral o vědu. O prázdninách se vypravili sem do zapadlého neprůmyslového koutu Donbasu s úmyslem prozkoumat Popelové pohoří, které je lákalo už dávno. Na jeho úpatí byla ještě před revolucí nalezena měděná ruda, nevědělo se však nic o její jakosti, ani kolik jí bylo. Nějaký inženýr Glebov se tenkrát rozhodl, že toho objevu využije. Měl známosti, styky, a tak dostal od carské vlády subvenci, značnou sumu. Vystavěl tu závod, dokonce prý i vytavil první sérii mědi, ale to bylo všechno, pak toho nechal. Nešlo mu o měď, šlo mu jen o peníze. Úřady na něm vyžadovaly zprávu, jak naložil se subvencí, on tedy zprávu napsal, mohl dokonce doložit, že začal měď vyrábět, a pak zmizel neznámo kam a větší část subvence s ním.

Budovy se rozpadly, zůstaly jen trosky cihlových zdí a mezi nimi rozházené kolejnice, vagónky, zrezivělá lana. A ještě něco tu zbylo – zkazky o veselém pijanu inženýru Glebovovi, který dovedl prohýřit celé noci až do bílého rána. Také se povídalo, že uvnitř pohoří jsou opravdu žíly měděné rudy, nikdo však nevěděl, co je na tom pravdy a je-li v takovém množství, aby to mělo význam pro průmysl. V materiálech různýeh geologických výprav, uchovaných v archívech, vyskytovaly se jen neověřené zmínky o měděných rudách v Popelovém pohoří. Kapitalisté domácí i cizí se tenkrát hnali jen za kamenným uhlím, které jim donbaská ložiska tak štědře nabízela.

Podobně tomu bylo i s archeologickými výzkumy. Lidé z okolních vsí tu odedávna nacházívali bronzové i kostěné předměty hlavně v blízkosti Ostrého pahorku, ale nic cenného, žádné zlato. Avšak ani odborníci tu neobjevili nic tak obzvlášť zajímavého, aby je to zlákalo k soustavnému průzkumu. To se Dmytru Borysovyči nejvíc zamlouvalo.

„Právě to nám je velmi vhod,“ mnul si bradku, když o výpravě uvažovali, „nikdo tam nekopal, nešmejdili tam ani olupovači mrtvol, ani zloději, kteří ukradnou bezcennou drobnost a vzácnou památku přitom zničí. Všecko, co tam je, neporušeno leží a čeká na nás.“

„Právě tak jako měděná ruda,“ dodal Ivan Semenovyč.

Oba učenci byli přátelé od mládí. Hodně spolu cestovali a pomáhali jeden druhému, ačkoli každý z nich byl přesvědčen, že jeho obor je důležitější i užitečnější; aspoň tak to vypadalo podle jejich neustálých vzájemných potyček.

Tajemství Popelového pohoří a Ostrého pahorku je přitahovalo dávno. Nejednou se chystali, že se sem vypraví, vždycky jim však do toho něco přišlo. Až letos se rozhodli, že spojí příjemné s užitečným a stráví tu prázdniny.

„Ale nemyslete si, že budeme pořád jen rýpat vaše nerosty!“ vymaňoval si Dmytro Borysovyč.

„Souhlasím. A archeologii také pustíme k vodě. Výzkumy jen pro zábavu.“

„Tak jsme se přece jednou domluvili, Ivane Semenovyči.“

Artem a Lída studovali na geologické fakultě, kde přednášel Ivan Semenovyč, a oba byli nadšeni pro svou vědu. Lída, profesorova vzdálená příbuzná, ho uprosila, aby ji vzal s sebou jako praktikantku. Artem byl jeden z nejlepších studentů na fakultě a Ivan Semenovyč vkládal značné naděje do jeho schopností; nabídl mu sám, aby jel s nimi. Artem souhlasil s radostí. Pro něj to byla hotová výhra, vlastně ani neměl ke komu jet na prázdniny.

A tak se tu v létě objevili na úpatí Popelového pohoří a ubytovali se poblíž Ostrého pahorku dva profesoři, studentka Lída a Artem.

„Čtyři, nepočítaje psa,“ říkával žertem Artem. Jenže psa, báječného žlutého buldoka, vychovaného Ivanem Semenovyčem, nebylo možné nepočítat. Byla to veliká rozumná fena, které chyběl snad jen dar řeči, aby se vyrovnala člověku, aspoň Lída to tvrdila. 1

Oba učenci, jak Ivan Semenovyč, tak Dmytro Borysovyč, každý ve svém oboru, porušili svou úmluvu okamžitě, jak sem přišli. Zkoumání Popelového pohoří se jim nestalo jen občasnou zábavou, právě naopak. Zanedlouho se u Ostrého pahorku černaly první průzkumové šachtice, které vyhloubili Artem a Lída za vedení Ivana Semenovyče. A Dmytro Borysovyč? Dokázal by se věnovat odpočinku, když objevili tajemnou jeskyni, která slibovala tolik zajímavého?

Praktických výsledků však zatím nedosáhl jeden ani druhý. Narazili sice na měď, avšak všecky žíly končily v nevelké hloubce. Ani Dmytro Borysovyč se nemohl v oboru archeologie pochlubit ničím pozoruhodným – dokud se mu nepodařilo odstranit zával uzavírající cestu do hloubi jeskyně.

Ta nešťastná Artemova jeskyně!

Na úpatí Ostrého pahorku se skrýval ve vysoké trávě napůl zarostlý, napůl zavalený otvor temné podzemní chodby. Staří lidé vypravovali, že se tu kdysi před dávnými časy schovávali loupežníci.

Dmytro Borysovyč sice prozkoumal jeskyni hned v prvních dnech, když sem přišli, ale nenašel nic, co by ho nějak obzvlášť zaujalo – jenom ve stěnách dva výchozy rudných žil. Zato Artemovi se podařilo vypátrat ve vsi starého, napůl hluchého dědu, který o jeskyni ledacos věděl. Jeho otec tam kdysi nalezl nějaké starodávné věci, zbraně nebo něco takového, k ničemu se to nehodilo. „Nevíte, kam se poděly?“ křičel na něj Artem. „Kdo by to věděl,“ odpovídal mu děda, „to už je dávno načisto pryč.“

S takovou se Artem vrátil pod Ostrý pahorek.

Jakmile o tom pověděl Dmytru Borysovyči, ten byl hned jako na koni.

„Podobné drobné nálezy mohou vést k velkým archeologickým objevům, mladíku.“

„Myslíte? A já jsem nikdy ani netušil, že archeologie může být tak zajímavá.“

„To je tím, že jste se nikdy nesetkal se skutečnou prací archeologa. A vy, Lído, myslím také ne,“ obrátil se ke studentce, která je poslouchala s planoucíma očima.

Ti dva mladí vždycky navečer zažehovali oheň. Všichni čtyři usedli kolem něho pod ohromnou hvězdnou střechou. Tma se přisouvala blíž a blíž k plápolajícímu ohni a všechno bylo tak tajemné, ztichlé. „Vypravujte, vypravujte,“ poprosila Lída učence a Dmytro Borysovyč jim vyprávěl o výzkumech, o pradávných lidech, o nichž se dovídáme jen z vykopávek, a líčil to tak živě, jako by to všechno sám prožíval. Dokonce i Ivan Semenovyč mu naslouchal, ačkoli si neodpustil lecjaký výpad proti „mrtvé vědě“, jak říkal archeologii. Dmytro Borysovyč se v takových chvílích nedal vylákat k šarvátkám. Oba mladí lidé ho poslouchali se zájmem tak upřímným, že i jeho to strhovalo. Vyvolával před nimi obrazy života dávno minulého, jak tu kdysi proudil v těchto krajinách, a jim připadalo, že kmeny starověkých Skytů, Sarmate, Řekové, Peršané vyvstávají z přítmí před nimi ve svých pestrých úborech, jak veliké národy vstupovaly do historické arény, bojovaly, vítězily, byly na hlavu poráženy… Vítr zavál ze stepi, oheň vzplanul a jeho rudé jazyky se splétaly s černými klubky dýmu.

Artem si opřel hlavu do dlaní, hleděl do ohně, poslouchal, snil. Archeolog vypravoval o starověkých Skytech. Tajemný lid, seskupení různých kmenů, které se postupně rozvíjely od nižších stadií vývoje k vyšším, z kočovníků v lovce, pak v zemědělce, tajemný národ, který po sobě nezanechal žádné vlastní písemné památky, o němž se dovídáme jen z děl řeckých a některých římských historiků a z jejich mohyl, z archeologických vykopávek. Neznámo, odkud přišli z Asie do širých stepí dnešní Ukrajiny a neznámo kam po několika staletích zmizeli. Tak jim vypravuje Dmytro Borysovyč. A kolem je step, širá step, kde žili, kudy chodili a kde snad objevili jeskyni, jako ji pod Ostrým pahorkem objevili oni.

Druhý den byla neděle, a Artem přece vstal dřív než ve všední den, potichu se oblékl, aby nevzbudil Ivana Semenovyče, s nímž spal v jedné místnosti, vzal svou karbidku, krumpáč i ostatní nářadí. Diana zpozorovala, že se někam chystá; podívala se na něj, asi očekávala jeho obvyklé žertování. Artem však mlčky vyšel po špičkách ven. Diana si zas položila hlavu na tlapy a přivřela oči.

Artem nejdřív poslouchal, zdali ho nikdo nezpozoroval, potom se tajně rozběhl k Ostrému pahorku. Někde se musel prodírat vysokou trávou; sem tam sesekl silnější stéblo, jako by měl před sebou nepřítele. Brzy se dostal před vchod do jeskyně. Zažehl karbidku a vstoupil dovnitř. Tady to zná dobře. Těsný vchod, vlhké stěny, on však pospíchá dál – kde je zával, o němž mluvil Dmytro Borysovyč? Brzy spatřil ve stěně před sebou otvor. To je ten průchod, který vytvořili odstřelem Dmytro Borysovyč a Lída. Oni se sem vydali bez něho, i on se sem dnes vypravil sám, nebude čekat do zítřka. Není to jeho vina. Měli ho pozvat. Už se na ně nezlobí, a až on dnes učiní svůj velký objev, ani oni se na něj nebudou hněvat.

Prošel otvorem a za ním se chodba skutečně rozšířila i zvýšila. Její kamenné stěny byly místy jako vybroušené a jasně odrážely světlo jeho karbidky. Popošel několik kroků – a chodba se změnila ve velikou jeskyni, v opravdovou neprozkoumanou jeskyni, neznámou i tajemnou. Radostí houkl z plných plic:

„Ha hó! Hahó!“

Odněkud zpředu se k němu vrátila ozvěna, která v dálce umlkla, po chvilce se však ozvala znovu ve větší dálce a najednou jako by se rozsypala na jednotlivé zvuky a ty jako by probudily někde daleko jiné a jiné, podivné, hrozivé, už nepodobné jeho výkřiku – jeskyně rozmlouvala sama se sebou podivnou, novou, záhadnou řečí.

Raději nebudu křičet, pomyslil si Artem, jde z toho až strach.

Posvítil si a jde dál. Je to tu doopravdy takové, jak to líčila Lída, chodby, vedlejší průchody, úplný labyrint. Zastavil se na rozcestí, kde se chodba rozděluje na víc větví. Rozhlíží se, kudy by se měl dát. Co to je tady na stěně?

Nějaká kresba?

Ano, byla to právě ta rytina, kterou si překreslil Dmytro Borysovyč, Artem ji poznal okamžitě. V kameni tu byla vyobrazena lidská hlava z profilu a na ní něco, co se podobá kápi, zpod níž vykukují vlasy zpředu krátce zastřižené. Obličej je přísný, chmurný, s rovným krátkým nosem, s malou bradkou. Je to snad Skyta? Ano, určitě. Právě tak mužné i přísné si ty dávné kočovníky představoval, přísné, mužné, ale přitom s jakousi divokou krásou i hrdostí.

Chvíli tak hleděl na rytinu. Zmocnil se ho zvláštní pocit. Poprvé se setkal se skutečnou památkou dávných, pradávných věků. Kdysi před tisíciletími tu stál starověký Skytaa vytesával do kamene tuto hlavu, právě na tomto místě, kde nyní stanul on.

Ale pořád ještě nevyřešil, kudy by měl jít dál. Napravo, nebo nalevo? Jak to rozhodnout? A v tom ho to div netrklo: přece musí jít tím směrem, kam se dívá ta hlava! Proč tam má jít? Nevěděl, přišlo to samo, ale tak naléhavě, jako by mu to někdo poručil, a on se bez váhání pustil vlevo.

Tato nová chodba, kudy se dal, byla úzká a klikatá; obchází skály, které se jí stavějí v cestu, zatáčí se hned sem a hned zas na druhou stranu. Ušel ještě patnáct dvacet metrů – a udiveně se zastavil. Chodba tu končila. Přetíná ji svislá stěna, ale snad ne z kamene, připadá mu docela jiná než ty, kolem nichž kráčel dosud.

Asi také zával, usoudil nespokojeně.

Ať je to co je, dál jít nemůže. Rozhlíží se kolem dokola. Štěstí mu nepřeje. Nedá se doopravdy nic dělat? Copak je možné, aby se vrátil s prázdnýma rukama? Ne, musí hledat, kudy by se dostal dál. Nebo si vybral nesprávnou cestu, měl zahnout nikoli vlevo, ale napravo? Ne, to určitě ne, hlava na stěně jasně ukazovala tímto směrem, v tom se mýlit nemohl. Není tu snad někde boční průchod?

Svítí si na stěnu před sebou a zkoumají kousek po kousku. Ne, nikde žádný otvor, nic…

A náhle se mu zatajil dech v prsou.

Ve stěně před sebou spatřil sotva znatelné stopy kamenného zdiva. Posvítil si tam znovu. Ano, není to skalní stěna, ale skutečná zeď, stavěná z jednotlivých balvanů, které jsou kladeny na sebe a stmeleny tmavší ztvrdlou hlínou asi jako maltou. Nemýlí se, je to zeď. Sahá odspodu až ke stropu chodby. Je to skutečné zdivo, ne nějaké náhodné seskupení balvanů, nějaká hříčka přírody. Někdo tu chodbu tady zazdil. Zajisté tu chtěl něco ukrýt, neboť jaký by to jinak mohlo mít smysl? Ale proč tu nenechal vchod? Proč to zazdil tak neprodyšně? Proč, proč! Protože tam jsou poklady! Čí poklady? Starověkých Skytů! A on je objeví – a teď se, Lído, drž!

Ale než udělal krok, uslyšel vzdálené zvuky. Zaposlouchal se, jestli se mu to jen nezdá. Teď uslyšel jasně zvuk kroků. Někdo se sem blížil pomalou chůzí.

To je svrchovaně nepříjemné. On nemá chuť dělit se s kýmkoliv o svůj neobyčejný objev. Neměl by se schovat? Vyhnul by se zároveň nepříjemnému vyptávání. Schovat, ale kam? Bystře se rozhlédl. Nikde žádný kout, nikde žádná prohlubeň. A kroky se blíží a blíží. Štěstí mu nepřeje. Jak bude vysvětlovat, co tu pohledává sám v jeskyni?

Tu uslyšel lehké hvízdnutí. Člověk, který se sem blížil, má zřejmě dobrou náladu, pohvizduje si veselou melodii. A za pár okamžiků se mihlo i světlo, jasné světlo karbidky. To je…

„Co tu děláte, mladíku?“ uslyšel hlas Dmytra Borysovyče.

Došel k Artemovi, podezřívavě si ho změřil a zeptal se přísněji:

„Mladíku! Jak jste se tu octl? Přece jsme se rozhodli, že výzkumy začneme až zítra!“

Artem cítil, jak rudne od hlavy až k patám: „Vy jste tu taky, Dmytre Borysovyči!“

„Jaká je to odpověď! Já jsem tu proto, že to je má záležitost, archeologická záležitost. Ale jak jste se sem dostal vy? Kdo vás sem poslal? Kdo vám to dovolil? Jak se zdá, mladíku, vy jste to dokonce ani nikomu neoznámil, není to tak?“ dívá se zpod svých okulárů na Artema přísným, neoblomným pohledem.

„Zdá se, že jste se rozhodl hledat poklady na svou pěst, rabovat! A to po tom, co jsem vám vyprávěl, že právě nevzdělaní olupovači mrtvol napáchají vědě nejvíc škod, zničí nejcennější památky. Ano, ano, chápu, chtěl jste potají objevit něco cenného a snad to dokonce před námi schovat. Mluvte!“

Artem – hledač pokladů, ziskuchtivec, lupič! Marně však hledá slova, aby od sebe odvrátil tak těžká obvinění, jeho počínání bylo opravdu podivné, nepěkné, sobecké – nemá, čím se ospravedlnit:

„Já, Dmytre Borysovyči… víte… mrzelo mě včera, že vy a Lída jste šli, že jste mi nic neřekli… víte přece, jak mě to zajímá … a tak jsem si řekl…“

„Co jste si řekl?“

„… že půjdu sem a oplatím to…“

„Komu? Mně? Nebo Lídě? Co oplatíte?“

„Vám oběma. Doufal jsem, že něco najdu a ukážu vám…“

„Co jste nám chtěl ukázat?“

„… že také dovedu najít něco významného, důležitého. Ale ne pro sebe, Dmytre Borysovyči, pro všechny. Aby Lída viděla…“ najednou skoro vykřikl.

Archeologova odpověď ho zničila nadobro.

Učenec totiž neřekl nic, jen se rozchechtal. Smál se dlouho, pak si sundal brýle, otřel je, nasadil, ale rozesmál se znovu:

„Ne, já už nemůžu. Vy jste mi dal. A to má být téměř dospělý člověk! Student!“Nakonec si sundal svůj široký klobouk a ovíval se jím.

Konečně se přestal smát a rázem zvážněl.

„A to je všechno, Arteme?“

„Všechno, Dmytre Borysovyči. Čestné slovo…“

„Věřím vám. Tu je má ruka. Nejdřív se smiřme, pak teprv budeme rozprávět dál.“

KAPITOLA DRUHÁ

Rozhovor mezi čtyřma očima. – Co je to objevitelské nadšení. – Tajemství za kamenným zdivem. – Částečka védy. – Skříňka s ornamenty. – Koruna skytského náčelníka

„Ano, pohovoříme si spolu, Arteme. Malou lekci musíte přece vyslechnout, jednak si ji zasloužíte, jednak vám bude tuze prospěšná. Není tedy důvod, abyste se mračil. Už je to lepší. Povězte mi upřímně: chápete aspoň – dodatečně, jaké škody mohla vědě způsobit vaše lehkomyslná exkurze? Ano, škody, a to velmi vážné škody.“

„Já jsem šel velmi opatrně, Dmytre Borysovyči, zkoumal jsem stěny i chodby. Jestli myslíte na nějaký nečekaný zával…“

„Nejde tu o zával,“ mávl rukou učenec, „nebo si myslíte, že by to byla pro vědu taková škoda, kdyby vás to zasypalo jako hloupé štěně? Na světě by bylo o jednoho nadšeného mladíka míň, to je všechno. No, jen nedělejte zkormoucené obličeje, je to samozřejmě žert. Víte přece, že do vás skládám značné naděje… kdybyste se totiž dostal do správných rukou, řekněme. Měl jsem na mysli jinou škodu, ne vaši, pro vědu. Poslouchejte tedy hodně pozorně, aby má slova dobře utkvěla v té vaší mladé potřeštěné hlavě.“

Dmytro Borysovyč usedl na kámen a karbidku si postavil k nohám. Vedle ní položil krabičku cigaret, napravo od ní tužku, z druhé strany maličké dláto. Dělal to všechno s tak vážným, soustředěným výrazem, že byl Artem opravdu zvědav, co má profesor na mysli.

„Pozor, mladíku! Představme si, že všechny tyto věci, které jsem tu rozložil, představují cenné archeologické nálezy a že leží přesně v takovém pořádku v hrobě či v jeskyni, zkrátka tam, kde je našlo obezřetné, dychtivé oko mladého průbojného badatele. Takového, jako jste třeba vy. Ty předměty tam leží přesně tak, jak je tam kdysi podle svých zvyků a obřadů uložili dávní obyvatelé těchto krajin. A my se o jejich zvycích a obřadech můžeme dozvědět právě jen z toho, když pečlivě prostudujeme rozmístění nalezených předmětů. O starých Skytech víme tak málo! A tu sem přijde mladý nadšený badatel. Spatří před sebou překrásnou vázu…“

Dmytro Borysovyč uchopil krabičku cigaret a zvedl ji.

„Mladý badatel je vzrušen. To je docela pochopitelné: poprvé se setkal s opravdovými archeologickými poklady. Prohlíží si vázu – a rozpálená fantazie mu už maluje, jak všechny ohromí svým objevem. Ano, všechny – a zvlášť jednu osůbku, na níž mu nejvíc záleží… v životě to už tak bývá. Ale tu si všimne, že má před sebou ještě jiné vzácnosti. Hlava mu z toho jde kolem, neví, co dřív, postaví vázu zpátky na zem, sebere meč, náramek, amforu,“ a učenec bral bystrými pohyby karbidku, tužku, dláto, a doprovázel jimi své vyprávění:

„Bere ty věci jednu po druhé, prohlíží je, ohmatává, nadělá spoustu zbytečných pohybů, docela podle své horkokrevné nátury. Odloží meč a zálibně prohlíží náramek, pak amforu, pak si opět vzpomene na vázu… a pak se rozhodne, že všechno vezme s sebou, aby překvapení bylo dokonalé. Už odchází – a náhle si připomene, že pro vědu mají veliký význam nejen věci samy, ale i pořádek, jak byly rozmístěny, uloženy. Pozdě. On to neví, zapomněl to. Skutečný vědec z toho mnohdy vyvodí víc než z předmětů samých, usuzuje, v jakých podmínkách dávní lidé žili, jaký význam přikládali určitým věcem a mnoho jiného. Ale pořádek byl porušen! A kromě toho mladý badatel vyskakoval nadšením, takže načisto udupal půdu v nalezišti. A možná že v hlíně ležely úlomky nádobí nebo jiné cenné drobnosti. Kdybychom je prostudovali, mohli bychom určit mnohé zajímavé detaily, jenomže…“

Učenec mrkl úkosem po Artemovi. Seděl s hlavou sklopenou a hleděl do země.

„Dmytre Borysovyči, já jsem nic nenašel, nic jsem neporušil, nic nepodupal,“ namítl mu sklíčeně.

„Vy mě udivujete, mladíku. Jaký pronikavý rozum! Ani slovem jsem nenaznačil, že míním vás – a vy jste to okamžitě uhádl. Dobře. Máte pravdu. Nic jste nenašel, nic jste nepokazil, nic jste neporušil – ovšem kromě disciplíny, mladíku! – ale řekněte mi na své dobré svědomí: jak by to vypadalo, kdybyste byl něco našel? Ne právě tak, jak jsem vám to předvedl? Mohl byste za sebe ručit, Arteme? Poctivě!“

„Ne,“ přiznal Artem.

„A co tedy?“

„Asi by to vypadalo zrovna tak, jak jste to předváděl. Dokonce určitě by to tak vypadalo.“

„Aspoň jste upřímný.“

„Ale já nic nenašel, Dmytre Borysovyči, kromě jedné…“ mladík se schválně odmlčel, zato archeolog div nevyskočil. „Kromě čeho?“

„Kromě jedné zdi z kamene.“

„Kde? Jaká zeď? Z jakého kamene?“

Artem mlčky ukázal na zdivo, posvítil na ně karbidkou. Z tmy vystoupily nerovné obrysy hrubě otesaných kamenů a křivolaké, sotva viditelné švy mezi nimi.

„To je opravdová zeď? Ano, zdivo! A bezpochyby předvěké!“ šeptal učenec, ohmatávaje kvádry. Rázem se změnil. Kam se poděl klid a rozvážnost zkušeného vědce! Vystupoval na špičky, sedal si na bobek, zakláněl se, aby mohl sledovat spáry ve zdivu, náhle si asi na něco vzpomněl, otočil se, svítí si karbidkou a znovu zkoumá zdivo kousek po kousku.

Artem se na něj díval nejprve s úctou, pak s podivem, pak jenom zvědavě, ale potom se usmál a přimhouřil oči. Konečně řekl pomalu, uvážlivě:

„A tu ten průbojný – nijak mladý! – badatel něco našel… nebo mu to třeba ukázal nějaký mladík, na tom však nezáleží. Nemladý badatel je celý pryč. Prohlíží nález, dejme tomu stěnu; ohmatávají a div netancuje nadšením. A jak tak poskakuje, ten postarší, ale nadšený badatel, pomalu, zato jistě udupe půdu okolo nálezu a vůbec nepomyslí, že by tam mohly být stopy… Au! Dmytre Borysovyči, dost, už budu zticha, čestné slovo, jen jsem si trochu zažertoval,“ a Artem se kroutil, aby vyprostil své ucho z učencových prstů.

„Mladíku, promíjím vám to jen proto, že jste mi ukázal tuhle stěnu. Ale jste stejně nevychovanec. Co si to dovolujete ke starším! To není pěkné, to není pěkné, špatně vás Ivan Semenovyč vychoval. – Ale teď se nebudeme bavit o vás, to by tak stálo za to. Tahle zeď, Arteme, to je něco úžasného. Proč jste mi to neřekl hned, proč jste o tom celou tu dobu mlčel?“

„Dmytre Borysovyči, mluvil jste pořád jen vy…“

„Vy mě ještě budete obviňovat, mladíku! To není pěkné. Ale i o tom si pohovoříme později. Tady máte karbidku a sviťte!“

Dmytro Borysovyč zas ohmatával spáry ve zdi. Jeho ruce se jí dotýkaly tak opatrně jako ruce chirurgovy nemocného, jemně, obratně, jako by viděly dovnitř. Nakonec vítězně hvízdl a vrhl na Artema mnohoslibný pohled.

„Arteme, tahle stěna nám slibuje nemálo cenných objevů! Vzpomeňte si, že jsem vám to říkal. A my se do toho hned pustíme. Zasloužil jste si to. Nejdřív musíme stěnu vyfotografovat v tom stavu, jak jsme ji našli. Bez toho nemůžeme začít,“ a klidně, jako by rázem zapomněl na své rozčilení, připravoval svůj malý aparát. Když stěnu několikrát ofotografoval, přistoupil ke zdivu.

„A teď vezměte dláto,“ rozkázal krátce, „a podstrčte pod tenhle kámen.“

„Proč zrovna pod ten?“

„Dotazy až potom. Udělal jste to?“

„Ano.“

„Zvedněte. Opatrně. Tak. A já jej zachytím z téhle strany. Tak. Zlehka. Opatrněji. Tlačte!“

K Artemovu údivu se kámen poddal velmi lehce a sklouzl dolů. Ve zdivu zela černá díra. Dmytro Borysovyč zvedl karbidku a posvítil si tam.

„Arteme! Za stěnou je prázdný prostor. Neznámo! To nám musí vydat své tajemství. Chtěl byste tam horempádem vlézt, viďte. Počkejte, žádný spěch. Ještě jeden kámen. Tenhle.“

S tím měli větší práci. Držela ho zkamenělá hlína, nebo co to bylo. Artem ji musel odsekávat opatrnými údery dláta. Konečně i tento kámen sklouzl za prvním na měkkou zem; tím vytvořili otvor, kterým se dalo vlézt dovnitř.

„Zrovna pohodlné to nebude, ale vklouznem tam… Pozor…“ a Dmytro Borysovyč zmizel uvnitř. Artem mu upřímně záviděl, že vstoupil první za tu záhadnou stěnu. Za pár vteřin k němu dolehl sice přidušený, ale veselý hlas archeologův:

„Arteme, polezte za mnou, čekám na vás.“

Artem se octl v nízké, těsné jeskyňce. Snadno tu dosáhl na strop. Hrubá stěna z velkých neotesaných balvanů je oddělovala od hlavní jeskyně, od její boční chodby. Stěna vystavěná snad před tisíciletími. Ta boční chodba končila slepým výběžkem. Stěna jej oddělila, uzavřela; vznikla jeskyňka. Nebo to býval sklep? Zazděný sklep? Pak by to však byla skrýš. Nikde dveře ani žádný otvor, také ne zdivo. Bylo tu však docela prázdno, nic než tlustá vrstva prachu, sypkého prachu na zemi i na výstupcích kamenných stěn. Artem doufal, že tu přece něco objeví. Když v hlavní jeskyni našli na chodbě rytiny, proč by je neměli objevit i tady?

„Máme před sebou přírodní výběžek hlavní jeskyně, o tom není pochyby,“ tiše pronášel své úvahy Dmytro Borysovyč. „Je oddělen od chodby touto stěnou, kterou jsme probourali. Byl zazděn úmyslně? Ano. Proč, jaký to mělo účel? Že by to bylo skladiště? Ale vždyť tu nic není, leda prach.“

„A co jestli tu byl už někdo před námi a…“

„Zdivo stěny bylo absolutně neporušené. Prohlížel jsem je velmi pečlivě. Myslíte, že by lupič za sebou úkryt zazdil? Ne, vaše domněnka je nepravděpodobná. Divné to ovšem je… tak důkladně uzavřít prázdný výklenek.“

Dmytro Borysovyč se zamyslil. Artem na něj hleděl se skrytou nadějí: jistě najde nějaké řešení a oni se vrátí k svým druhům a povědí jim… Lída zvedne udiveně obočí, tak hezky to umí! Ale co on má zase s tou Lídou? Těžší bude vzbudit zájem u Ivana Semenovyče. Přinesou-li mu však takovéhle novinky, anebo ještě víc, ani by nemohl nic namítat, že zanedbává geologii a pouští se po archeologické linii, jak říkává Dmytro Borysovyč. A Lídino obočí se zvedá také v liniích nad jejíma zelenýma, trochu posměšnýma očima. Ach, už zase Lída. To je hrozné. Tady jde o velké věci, o objevy tak dalekosáhlého významu, a on jen pořád Lída a Lída…

Dmytro Borysovyč postavil karbidku na zem a povzdechl:

„Nevím. Nikdy jsem se s něčím podobným nesetkal, ani jsem neslyšel, nečetl o takových případech u jiných badatelů. Musíme se poradit – všechno uvážit – a hlavně se neukvapovat. Ano, mladíku, v takových situacích je nejdůležitější nepospíchat. Teď se vrátíme,“ řekl tónem, který nepřipouštěl námitky. „Ale dřív sebereme pečlivě vzorky půdy, toho prachu. Seberte vzorky u této stěny a potom u protější a uložte do této obálky. Já to udělám tady uprostřed.“

„K čemu nám to bude dobré, ten prach?“

„Hochu, hochu,“ usmál se Dmytro Borysovyč, „z vás nikdy nebude pravý archeolog. Vy byste chtěl nacházet samé poklady, zlaté poháry, náramky, koruny. To byste se jinak tvářil, viďte. Příteli, i prach může pomoci vědecké hypotéze. Sbírejte, sbírejte, já vám to dokážu a vy se pak budete k obyčejnému prachu chovat s větší úctou. Ten prach prozkoumáme. A najednou se dovíme, že se skládá ze zetlelých zbytků oděvu, potravy, a dostaneme odpověď na otázku, která nám teď připadá neřešitelná: tento záhadný výklenek sloužil za skladiště oděvů nebo zásob…“

„Prázdné skladiště by zazdívali? Říkal jste sám…“

„Chci vám vyložit, jaký význam může mít prach.“

„Přednášku jsem mohl vyslechnout venku!“

„Za prvé jste strašně nezdvořilý, mladíku, a za druhé mluvíte nesmysly. Pro vědu je všechno důležité. Každý drobeček vědomostí je nesmírně cenný. A právě archeologie se skládá jen z takových drobtů. Musíme jen umět je vidět, studovat, uvádět v systém. Vlastnosti a kvality správného archeologa se projevují v jeho poměru k těmto drobnostem, vůbec ne v hlučném nadšení a vykřikování, když něco objeví. A řeknu vám ještě víc, příteli. Rada maličkostí, takové pouhé částečky, když je správně určíme, znamenají pro skutečného archeologa – a pro vědu vůbec! – víc než jeden ojedinělý objev předmětu třeba nevímjak cenného.“

Artem poslouchal, přitom pečlivě sbíral prach do obálek – a hlavně měl zlost. Ať si Dmytro Borysovyč vykládá o částečkách, ať má třeba pravdu – oč zajímavější by bylo najít bronzový meč anebo nějakou amforu, nemluvě už o zlaté koruně… to už by něco znamenalo.

V tom se zarazil. Upřeně se dívá najedno místo. Co to tam je? Nějaký výstupek ve stěně? Ale docela jiný než ostatní hrbolky. Něco jako kamenná krychle zasypaná zemí.

Úkosem se podíval po Drny tru Borysovyči. Uprostřed jeskyně sypal prach do papírové obálky, jiného si nevšímal. Artem popošel dva kroky, sehnul se a už odhrabuje hlínu z pravoúhlého výstupku. Jeho povrch je tvrdý, nerovný – ne, to není kámen, to nemůže být výstupek stěny nebo spodku. Co to je? Rozbušilo se mu srdce.

„Mladíku! Říkal jsem vám, abyste sbíral vzorky tam? Podívejte se, já už mám plnou obálku.“

„Dmytre Borysovyči!“

„Kam se to tak vyjeveně koukáte?“

„Dmytre Borysovyči…“

„Co je vám, Arteme?“

„Je tu jedna částečka vědy, Dmytre Borysovyči. Ale moc velká. Nevejde se mi do obálky.“

„Musíte okamžitě na vzduch, Arteme.“

„Ale tu částečku tady nenechám!“

„Jakou částečku?“

„Jednu jsem tuhle objevil. A je pěkně veliká. Nějaká bedýnka nebo co to je.“

„Co? Kde?“

Artem mu ukázal. Byla to nevelká čtvercová skříňka. Stála u stěny napůl schovaná v zemi. Artem s ní odmetl prach. Na víku byla pokrytá rytinami. Temný nazelenalý bronz matně probleskoval v jasném světle karbidek. Mladík se vítězně podíval na učence, ale ten zapomněl na Artema, na obálky, na všechno na světě. Měl oči jen pro skříňku. Přisedl k ní, opatrně se jí dotkl, jako by měl strach, že se spálí. Prsty se mu chvěly, rty se pohybovaly, byl rozrušen, jak ho Artem ještě nikdy neviděl.

„Dmytre Borysovyči, je to opravdu cenný nález?“ zeptal se. Cítil, že i jeho vzrušení zase roste. Archeolog mu ani neodpověděl, jen se na něj podíval udiveně, že se tak ještě může ptát. Sám se snažil ovládnout, ale marně. Dělal sice všechno, co měl, na co si zvykl za dlouhá léta své badatelské práce, ale vykonával to všechno jen po paměti, automaticky. Vyndal aparát, několikrát skříňku ofotografoval ze všech stran. Dvakrát mu přitom mohl aparát vypadnout z ruky, na čisté rovině zakopl a snad o tom ani nevěděl, v takovém rozčilení a horečném napětí všechno dělal.

„Mohl bych vám nějak pomoci?“

Neslyšel ho. Teď skříňku zvedl a třímá ji v napřažených rukou asi jako číši naplněnou po okraj. Několik vteřin ji tak držel, prohlížel, obdivoval se jí, a teprv potom ji položil před sebe na zem. Pak k ní přistoupil z druhé strany. Klobouk se mu sesunul na stranu, vlasy se mu pocuchaly, brýle mu padaly, on však nic nepozoroval, neslyšel, neviděl, jen si sám pro sebe mumlá a znovu a znovu prohlíží skříňku.

„Ano… skytská doba… bronz. Neuvěřitelné! Zazděná skrýš… to by stačilo na objev… a teď skříňka s rytinami!“

„Je to skytská skříňka?“ skoro bojácně se zeptal Artem.

„Arteme! Artemku! Jak vás to mohlo napadnout, že jste zamířil právě sem! Hochu drahý, vy máte šťastnou ruku. Je to zcela určitě památka ze skytské doby. Rytina na víku je podobná rytinám na stěně, co jsme objevili s Lídou. A je naprosto jasné, že tu skříňku sem kdysi postavili – kdo? Nevím, a bojím se vyslovovat dohady. Schovali ji tady a pak zazdili vchod. V tom je tajemství slepé chodby.“

Dmytro Borysovyč umlkl a také mladý student mlčel. Přemýšlel? Snil? Dlouhá staletí plynula na povrchu země, tak jako plynou dni a noci. Rodila se nová pokolení, stará umírala. A bronzová skříňka, kterou sem postavili starověcí lidé – snad Skytové, kteří tu kdysi žili – stála ve výklenku. Soumrak mnoha staletí ji zahaloval, ticho jeskyně ji ochraňovalo i s tajemstvím, jež v ní je ukryto. A teprve dnes přišli lidé mladé sovětské země a našli památku zašlých věků. Vynesou ji na povrch pod jiskřivé sluneční paprsky a záhadná skříňka jim své tajemství vydá. „Dmytre Borysovyči, co v ní asi je?“

„Uvnitř? Na takovou otázku by vám mohl odpovědět leda věštec, a ještě špatně, stejně by to byla lež. Možné je všechno. Mohou tam být drahocenné věci nebo… ale nač si lámat hlavu? Nemohu si vůbec vzpomenout na podobný případ z archeologické praxe. Našly se velmi cenné i zajímavé památky v mohylách, v pohřebištích, při vykopávkách starověkých sídlišť. Ale taková skříňka, sama, jediná v zazděné jeskyni – to se ještě nenašlo, jestli mě neklame paměť. Brzy se všechno dozvíme. Pojďme!“

Opatrně zvedl skříňku a zamířil k východu. „Posviťte mi, Arteme!“

Obálky z nažloutlého papíru, naplněné prachem, ležely na zemi. Učenec na jednu šlápl, obálka povolila, prach se vysypal. Archeolog si toho vůbec nevšiml, měl oči jen pro skříňku. Ač byl tak slavnostní okamžik, Artem se div nerozesmál:

„Ano, Dmytre Borysovyči, je to zlé, ale z vás správný archeolog nebude, nebude…“

„Co to povídáte, mladíku?“

„Vy jen dělat objevy, nacházet skříňky… Skutečná archeologie se však nepachtí za takovými věcmi, zkoumá drobnosti, částečky, třeba pouhý prach. Nikdy nezahazuje sebrané vzorky, nešlape po nich botama… jako to dělají někteří vědci, kteří sice dovedou udělovat lekce, ale přitom sami dávají přednost ojedinělým objevům a částečky rozšlapávají napadrť.“

Dmytro Borysovyč nevybudil.

„Chcete se mi pomstít, příteli? Chcete být vtipný a jizlivý? Drahý hochu, řeknu vám jedno. Až budete starší, až z vás bude skutečný geolog – nebo archeolog, kdoví – pochopíte sám, že jsou chvíle, kdy i zdrženlivý vědec, obtížený věkem, vědomostmi, zkušenostmi a vším ostatním se rázem změní v nadšeného mladíka. A až to pochopíte, vzpomenete si na tohle své vtipkování – nebo na to raději nebudete vzpomínat. To je všechno. Sviťte pozorněji, příteli.“

Blížili se k východu. Artem před sebou vidí vysokou postavu Dmytra Borysovyče. Jak jde pomalu! A on touží, aby už byli doma, aby mohli skříňku otevřít. Třeba tam bude koruna skytského náčelníka! Proč by ji jinak zazdívali? Ale nosili skytští náčelníci korunu? Jaká škoda, že o Skytech tak málo ví. Ale ať tak nebo onak, prostovlasí jejich náčelníci nechodili, něco na hlavě nosili. Ne-li korunu, aspoň nějaké přílby vykládané zlatem a drahým kamením, to je jedno. V skříňce musí být něco neobyčejně cenného, vzácného. Skytská královská koruna! To bude důstojný vklad i do světoznámé zlaté skytské kolekce v Ermitáži, o níž tolik vypráví Dmytro Borysovyč. A kdo našel tu korunu? Čí skromné jméno bude navždy svázáno s historií tak neobyčejného objevu? Rychleji, rychleji! Artem hoří, aby se dozvěděl, co v sobě chová záhadná skříňka, jaké tajemství je v ní skryto.

KAPITOLA TŘETÍ

Lída se diví. – Podivný obsah skříňky. – Písmo na pergamenu. – Dokument zmizel. – Pronisův odkaz. – Artem najde plán

„To je krásné ráno. Viď, Diano!“

Diana místo odpovědi krátce zaštěkla. Tázavě se dívala na svou rozveselenou velitelku, krátké uši nastraženy, silné běhy připravené ke skoku. Čekala na povel k veselé hře, jak tomu byla zvyklá při procházkách s Lídou. Ale děvče se tentokrát nemělo k hrám, jen plnou hrudí vdechovalo svěží voňavý vzduch. „Ach, to je krásně!“

Stála na nevysokém pahorku, bujná tráva jí sahala ke kolenům, teplé paprsky srpnového slunce jí hladily obličej, lehký vánek ji objímal, laskal její šíji, neviditelnými prsty přebíral její vlasy. Jak je krásně! Rozhlédla se kolem dokola.

Kdysi – říkal Dmytro Borysovyč – tu byly obrovské neprostupné pralesy. Škoda že už nejsou, jak by bylo krásné jimi bloudit. Snad tu tenkrát žila i divoká zvěř a tento potok byl jistě mocná široká řeka. A teď? Po lesích ani památky, jen tu a tam ojedinělý keř či houština. A řeka je uzoučká, tichá – jedno dvě tempa a byla by na druhé straně. Ani tu nemá kde předvést své umění, leda by se mohla pustit po proudu; a stovka se tu stejně nedá uplavat, řeka se točí jako had, samý zákrut. Plaveš-li prsa, ani nevidíš, kde za tebou zůstali ostatní, jako včera, když závodila s Artemem.

„Nevíš, kde je náš Artem, Dianičko? Byl včera hrozně uražený, rozzlobený. A víš, proč se tolik zlobil? Jen proto, že jsme ho nevzali do té jeskyně. Blázínek. Měl by vědět, že i mě to mrzelo. Ale kde je? Ještě jsem ho dnes neviděla. Ty také ne, Diano? A tolik bych s ním potřebovala mluvit. Řekla bych mu, co si myslím o takových lidech, kteří se urážejí pro nic za nic. Ale jak mu to povědět, když jsem ho od rána neviděla? Mám mu to po větru vzkázat? Ale v kterou stranu? Nešel se koupat? Diano, hledej, hledej. Poběžíme k řece.“

Řeka teče za pahorkem. Lída zapomněla na všechna běžecká pravidla a pádila dolů, rozhazujíc rukama, přeskakovala kopečky trávy, bláznivě se smála. Diana se zaradovala. Jako blesk se mihla, jedním skokem Lídu předehnala, zmizela v zarostlém dolíku a hned se zas vynořila. Lída ji odháněla, prchala před ní, ale marně, Diana ji všude dohnala.

Najednou se zarazila. Strnula na místě, větřila.

„Co je? Diano?“

Fena krátce štěkla.

„Co se děje? Co vidíš? To jsou naši!“

Daleko na pahorku proti jasnému nebi se objevily dvě temné siluety, dva muži. První šel pomalu a rozhazoval rukama, jako by si klestil cestu. Dmytro Borysovyč! Poznává ho, snad i na tu dálku vidí jeho ostrou bradku, obrátí-li se k druhému, který jde za ním. A ten za ním – to je Artem. „Smířili se, Diano,“ zaradovala se.

Ale proč jde Artem tak neohrabaně, toporně? Snad něco nese? Ano, něco drží před sebou ve vztažených rukou. A jak opatrně našlapuje, jako by při každém kroku zkoumal půdu před sebou. Teď klopýtl. Dmytro Borysovyč k němu přiskočil a hněvivě rozhazuje rukama. Vzal tu věc sám, vyměnili si místa. Archeolog to nese ještě pozorněji než předtím Artem. Co to nesou? Podobá se to skříňce. „Co to mají, Diano? Ta cesta vede od Ostrého pahorku. A jdou domů. Co to jen nesou? A kde vůbec byli?“

A náhleji to blesklo hlavou. Byli tam, kam se ona tajně vypravila s Dmytrem Borysovyčem.

„Arteme! Arteme! Odkud jdete?“

Ohlédl se, spatřil ji, mávl rukou k Ostrému pahorku a oba dva mizejí za valem. To se Artem nemohl zastavit, počkat na ni, odpovědět? S Dmytrem Borysovyčem se už usmířil a na ni se ještě zlobí? Náhle neměla chuť pokračovat ve hrách, v závodění. Šla se psem domů, nejdřív zdráhavě, pak čím dál rychleji, ale ti dva byli doma přece jen dřív. Zaslechla jen poslední slova Dmytra Borysovyče:

„A tady máte, Ivane Semenovyči, tu skříňku, kterou jsme s Artemem našli v zazděné jeskyni. Vlastně ne my, Artem ji našel… proč jste se tak začervenal, mládenče? Není to pravda? Vy jste ji objevil pod vrstvami prachu, všecka čest objevu patří vám. Náš Artem má věru bystré oči.“

Na stole před papíry a plány odsunutými stranou stála nevelká truhlička. Ivan Semenovyč ji zvědavě obhlížel ze všech stran. Artem stál vedle, usmíval se, zářil. Tak tohle nesli jako svátost? To objevil Artem? Přistoupila obezřetně ke stolu. Starodávná skříňka černozelené barvy s málo znatelnými vlysy na víku, zaprášená, nevzhledná. Lída kradmo stiskla Artemovi ruku.

„Blahopřeji ti…“

Artem jí stisk oplatil a vesele blýskl očima.

„Bude to zajisté hodně stará věc,“ řekl Ivan Semenovyč. „Mnoho let asi přešlo…“

„Mnoho, opravdu mnoho – nejméně dva tisíce let. Nejdříve ji musíme ofotografovat, takhle jak tu stojí na stole.“

„A kdy ji otevřeme?“

„Všechno má svůj čas, mladíku.“

Fotografoval ji několikrát, pozorně, a jak pomalu!

„A teď se ji pokusíme otevřít. Opatrně! Ne, nepomáhejte mi, Arteme! Jděte vůbec raději o kousek dál. Ani jeden zbytečný pohyb,“ hlas se mu chvěl rozčilením. „Arteme, co tam stojíte, jako byste neměl co dělat. Pojďte a rozložte tu čistý papír, aby ani nejmenší částečka nemohla zmizet, rozumíte mi?“

„Částečka vědy, Dmytre Borysovyči?“

„Ano, vědy, mladíku. Vaše vtipy se minou účinkem, nemám na ně kdy. Lído, posuňte se trochu stranou, abych viděl. Prosím, Ivane Semenovyči. Myslím, abychom ji otevřeli z této strany, ano, právě z této.“

Na skříňce se zachovaly jen stopy zámku, který nemohl víko držet, jenže víko se skříňkou za ta staletí takřka srostlo. Archeolog je zkoušel s největší opatrností lehce stisknout a zvednout, ale nedařilo se mu to.

„To je hrozné,“ naříkal, „je to tak křehké!“

„Dovolte, já to zkusím,“ navrhl mu Ivan Semenovyč, „ne, nemějte strach, nepůjdu na to násilím.“

„Mohla by se nám rozsypat pod rukama. Opatrněji, opatrněji!“

Ivan Semenovyč se sklonil nad skříňkou. Ozvalo se lehké prasknutí. Archeolog se k němu vrhl:

„Pozor! Láme se to!“ vykřikl tak bolestně, jako by jemu samému lámali kosti.

„Nemějte strach. Řekl jsem vám, že bude všechno v pořádku.“ Ivan Semenovyč odstoupil od skříňky – byla otevřená. Dmytro Borysovyč šeptal rozčileně:

„Dovolte, dovolte… Ničeho se nedotýkejte. Já sám, já sám. Nechoďte tak blízko, soudruzi! To nejde. Nejdřív musím otevřenou skříňku ofotografovat. První smí dovnitř nahlédnout můj aparát, ani já ne.“

Jak zaměřoval aparát, přece jen do ní nahlédl – a najednou zašeptal:

„Ona je docela prázdná!“

„Cože?“

„Prázdná.“

„To není možné!“

To zvolal Artem.

„Ano, prázdná,“ nahlédl do ní Ivan Semenovyč.

„Ofotografujeme ji… ještě zevnitř, ano…“

„Ještě ji fotografovat,“ rozzlobil se Artem, „k čemu?“

„Mladíku, i prázdná skříňka,“ Dmytro Borysovyč fotografoval a přitom hovořil, „i prázdná skříňka má pro vědu…“ a asi měla následovat menší lekce, jenže najednou ztichl, oběma rukama se k ní přiblížil a prsty pravice i levice, pouze palcem a ukazovákem, drže přitom lokty od těla, něco z ní vyndává s nesmírnou opatrností, zdvihá to vzhůru, se zatajeným dechem to prohlíží. Je to něco podobného svitku papíru. Ležel na dně přikryt prachem, takže jej dřív ani neviděli.

Ne koruna skytského náčelníka, pouhý kousek papíru! Artem se od toho odvrátil. A Dmytro Borysovyč to pokládá zpátky, znovu fotografuje, jak to tam leželo. Potom zas jako dřív vzal svitek do prstů obou rukou a jako svátost jej přenesl na arch čistého papíru. A znovu jej fotografuje. Artem se na něj dívá s úžasem. On není zklamán? On se ještě raduje? Nyní se po nich rozhlédl.

„Přátelé,“ řekl slavnostně, „víte, co skříňka obsahovala?“

„To vidíme. Kousek papíru.“

„Nedouku! Je to víc než zlato, než poklad! Je to skutečný dokument ze skytské doby. Jediný nález toho druhu v historii vědy. Ano. Věda dosud neznala jediný zápis, jediný řádek. O Skytech víme jen z vykopávek, jen z děl řeckých a některých římských historiků. Říkal jsem vám to…“

„Říkal, Dmytre Borysovyči,“ přisvědčila Lída. I Artem by tu svou nešťastnou větu rád vzal zpátky.

„Podle vás, mladíku, by nějaký zlatý nebo brilianty posázený klenot byl pro vědu cennější než tento jediný písemný dokument?

Taková zlatá věcička by nebyla nic neznámého, sice vzácná, ale ve srovnání s tímto jedinečným svitkem… Ne, Arteme, z vás nikdy nebude archeolog…“

„Dmytre Borysovyči, řekněte nám, jaká je to listina.“

„Nevím nic. Papír to není. Je to zvláštním způsobem upravená kůže, říkejme tomu pergamen, na slově tolik nezáleží. Teď jej rozbalíme a prohlédneme. Ivane Semenovyči, pokud je mi známo, je to poprvé…“

„… poprvé se v historii vědy našel takovýhle div. Jenže jak můžete vědět, že to je dokument, že tam jsou zápisy?“

„Hned to uvidíte na vlastní oči. Lído, připravte tužku a papír. A hlavně – opatrnost, pergamen je velmi starý a mohl by se rozpadnout,“ hovořil archeolog. Prsty se mu chvěly, když bral do rukou pergamen a zpolehoučka jej rozbaloval. Svitek se rozvíral pomalu. Jakmile jej učenec chtěl pustit, pružností se sám začal svinovat. Na několik vteřin jej tedy přidržel. Svitek ztratil pružnost, zůstal rozvinutý.

„Písmo! Vidíte, písmo!“

Na vnitřní straně pergamenu se ukazovaly tmavě hnědé litery. Tvořily rovné pravidelné řádky, souvislé, jako nerozdělené na slova.

„Ten, kdo chce najít…“ polohlasem četl Dmytro Borysovyč. „Dmytre Borysovyči, vy tomu rozumíte?“ vydechla Lída. „Je to starořecky… ale ještě tam jsou jiná slova, snad íránská, nevím…“

„A dál?“

„… cestou, jak je ukázáno na plánu… Hm, a kde ten plán je?… dobýval jsem zlato. Zlato? A kdo to byl, ten člověk? Ale nejdřív fotografovat,“ napomenul sám sebe, chopil se aparátu a několikrát ofotografoval pergamen ležící na bílém papíru, ten podlouhlý žlutý pruh pokrytý souvislými tmavými řádky. Pak přepisoval zápis do sešitu. Nebylo to snadné. Sám pro sebe si něco opakoval, četl, hovořil, brumlal, byl to tvrdý oříšek. Chvílemi se zastavil, nervózně potahoval bradku. Nikdo se neodvážil vyrušit ho otázkou nebo poznámkou. Dopisoval poslední slova.

Ivan Semenovyč ukázal na pergamen:

„Dmytre Borysovyči! Mění barvu!“

„Zežloutl,“ uviděla to i Lída, „a na okrajích červená, hnědne.“

I archeolog to spatřil. Pergamen se jim měnil před očima. Prostředek byl sice ještě světlý, dál od středu však sytě žlutý, okraje zhnědly a tmavě hnědá barva postupovala ze všech stran ke středu, u okrajů už nebylo možná rozeznat písmo, řádky, nic. Dmytro Borysovyč na to zírá celý zdrcený. Jak na to mohl zapomenout! Pergamen tak starobylý se mohl uchovat jen v neprodyšně uzavřeném prostoru skříňky, kam neměl přístup čerstvý vzduch. Teď nasál vodní páry, tím vznikl zrychlený chemický proces, rozklad pokračuje nezadržitelně. Měl pergamen chemicky ošetřit, konzervovat, nebo jej měl alespoň vložit mezi dvě skla a skla na okrajích zalepit. To všechno ví, kolikrát to sám dělal. Ve vteřině mu to prošlo hlavou.

„Přátelé,“ zanaříkal, „to je má vina, to mé nešťastné nadšení,“ a chytil se za hlavu.

„Třeba se ještě dá zachránit,“ přiskočil k němu Artem.

„Zkusíme to. I s papírem jej uložíme do kufříku. Lído! Rukama se nedotýkat!“

Artem přinesl kufr. Lída s učencem zlehka pozvedají kraje papíru.

A tu se od papíru oddělil kousek lehké hmoty, něco jako prach či popel, vznesl se do vzduchu, rozpadá se, mizí. Na bílém archu zůstaly jen tři skvrny, to je všechno, co po pergamenu zbylo.

Ivan Semenovyč promluvil první:

„Příteli, netvařte se tak žalostně. Vědě zůstaly fotografie. Stačil jste přece přepsat celý text.“

„Stačil,“ chmurně odpověděl archeolog, „ale doufat můžeme jedině ve fotografie.“

„Prosím vás, Dmytre Borysovyči, přečtěte nám, přeložte, co jste zapsal. Jste mezi námi jediný, kdo zná starou řečtinu. Snažme se pochopit text. Byla tam zmínka o zlatě. To je nesmírně cenné i pro geologii.“

„Jak rychle se rozpadl, jak rychle…“ archeolog usedal ke stolu a přisunul si před sebe sešit. „Všechno mi to není pochopitelné. Text je psán starořečtinou, ale smíšenou se slovy jiného jazyka snad íránského původu. Vcelku je obsah srozumitelný. Jakýsi starověký člověk, který psal na pergamenu… ach, jak rychle se rozpadl, přátelé, přímo před našima očima…“

„Dmytre Borysovyči,“ položil mu geolog ruku na rameno, „slíbil jste nám přeložit text.“

„Máte pravdu. Nějaký starověký člověk psal na tom pergamenu. Uvážíme-li, jak rychle se pergamen rozpadl, rozsypal na prach, zmizel beze zbytku přímo před našima očima…“

„Dmytre Borysovyči, už zase?“

„Ne, to už hovořím k věci. Z těchto okolností můžeme totiž soudit, že pergamen byl nesmírně starý – o nic méně než dva a půl tisíce let. Byl to tedy současník starověkých Skytů. Určitě. Ačkoli, to musím přiznat, o Skytech tam není ani zmínka. To ztěžuje objasnění textu. Pokusíme se mu porozumět všichni společně. Poslouchejte. Přečtu vám jen volný, přibližný překlad, některým slovům vůbec nerozumím, jsou z jiné řeči. Překládám: Ten, kdo chce… najít poklady, najde je. Půjde jeskyní dál a dál. Projde celou cestu… jak je nakresleno na plánu. Projde čtyři hlavy… a tři koně. Pochodněmi nahoru… a pochodněmi dolů najde pátou hlavu …a kance. Ať mu bozi pomáhají. Tam najde poklady. Tam najde zlato …a dobude ho, jako jsem ho dobýval já, Pronis. Našel jsem zlato a zanechal jsem je. Šťastný člověk, který bude číst. Vezme plán… a najde poklady, které jsem zanechal já, Pronis… a to je všechno přátelé.“

V hlubokém tichu bylo slyšet, jak oddechuje Diana. Dmytro Borysovyč sundal brýle a tázavě se zadíval na své druhy krátkozrakýma očima.

„Jak tomu máme rozumět?“ zeptal se jich.

„Vypadá to jako velmi vážný dokument. Jako odkaz.“

„Jsou tu důležité zprávy. O zlatu.“

„Mluví-li se tam o zlatu s takovou jistotou, musíme tomu my geologové věnovat největší pozornost.“

„Co máte na mysli, Ivane Semenovyči?“

„Svého času se tu na Ostrém pahorku pokoušeli dobývat zlato. Museli toho zanechat, výchozy na povrch nestály za řeč. Nevydatné zlatonosné horniny končily blízko pod povrchem zrovna tak jako žíly měděné rudy. Jestli tedy pergamen mluví pravdu…“

„O tom nepochybuji.“

„Znamená to, že žíly zlata i měděné rudy se objevují znovu uvnitř tohoto našeho rozmarného Ostrého pahorku. A to nám dává nové nepředvídané perspektivy.“

Ivan Semenovyč se zamyslil,

Promluvila Lída:

„Dmytre Borysovyči, cožpak Pronis je skytské jméno? Mně to připadá řecké.“

„Vypadá to jako řecké jméno.“

„A celý ten text je psán řecky – kromě některých slov?“

„Ano. Ale co z toho?“

„Co by s tím Skytové měli společného? Vy jste říkal, že to je skytský dokument.“

„Měl jsem na mysli jeho věk. To nejdřív. A za druhé – Ostrý pahorek i celé Popelové pohoří spadá do oblasti dávného skytského osídlení. Proto se domnívám…“

„Ale jak je to potom s tou řečtinou a s tím řeckým jménem?“

„Řekové se tu také mohli vyskytnout, například jako kupci nebo podobně. Řekové pronikali vůbec velmi daleko. Lído, má milá, nechcete ode mne trochu mnoho? Vyslovil jsem jen domněnku, sice značně pravděpodobnou, ale dokázat to ovšem teď hned nemohu. A vy na mne dorážíte jako oponent při disputaci,“ usmál se učenec.

„Ne, ne, já se jen ptám, protože se v tom nevyznám.“

„A ještě k tomu jsou v textu nesrozumitelná místa,“ pokračoval archeolog.

„Která?“ zeptal se Ivan Semenovyč věcně.

„Například tohle. Co to znamená – pochodně nahoru a pochodně dolů? A co to má být – čtyři hlavy a čtyři koně? A pátá hlava a kanec?“

„Snad je to nějaká šifra,“ dohadoval se Artem.

„Ne, to se mi nezdá…“

A najednou Artem vítězně vykřikl::

„Už to mám! Ty hlavy – to jsou kresby vytesané na stěnách jeskyně, které jsme už objevili. Zatím jsme viděli jen první, vstupní kresby. Půjdeme-li dál, uvidíme i další, o nichž se tady mluví.“

„A koně a kanec?“ ještě nedůvěřivě se zeptala Lída. „Najdeme i ty.“

Dmytro Borysovyč si prsty pročesával bradku, což u něho znamenalo, že o něčem usilovně přemýšlí.

„Mohlo by to tak být,“ řekl konečně. „V každém případě musíme mít vaši zajímavou myšlenku na zřeteli při dalších výzkumech. Je to zatím nejpřijatelnější řešení toho hlavolamu o čtyřech hlavách, koních a kanci. Chytrý nápad, mladíku!“

Artem se spokojeně usmál.

„Ale přece jen, ani to neřeší celý komplex hádanek. Jak byste například vysvětlil ty pochodně?“

„To nevím, a nic mě nenapadá,“ přiznal Artem.

„Podle mého soudu,“ vmísil se do jejich rozpravy Ivan Semenovyč, „je důležitější zmínka o plánu. Text nám sotva stačí. Autor sám připomíná, že je třeba držet se plánu. Jako by předpokládal, že ten, kdo bude číst text, bude mít zároveň i plán. Kde ten plán je? Nezůstal ve skříňce?“

„Tu jsme prohlédli velmi pozorně.“

„Podívejme se tam znovu.“

Neobjevili nic, jen dno pokrývala tenká vrstva prachu. To je přivedlo k neutěšeným závěrům. Nebyl zmizelý plán nakreslen na jiném pergamenu třeba horší jakosti, takže zetlel ve skříňce už dávno? Tenká vrstva prachu mohla by být jeho pozůstatkem.

„A co kdybychom se vydali na průzkum bez plánu?“ navrhl Artem.

„Z toho nic nebude. Je tam tolik chodeb a odboček! Prozkoumání jeskyně bez plánu zabere spoustu času.“

Seděli kolem stolu. Dmytro Borysovyč svíral svůj sešit, jako by se bál, aby se mu neztratil jako ten nešťastný pergamen. Lída hleděla zamyšleně do okna. Tam za tím nevelkým kopečkem, kde dnes ráno dováděla s Dianou, tam se zvedaly svahy Ostrého pahorku s podivnou jeskyní. A tam někde podle Pronisovy závěti leží poklady zlata. Jak je to neuvěřitelné, vábivé jako v nějakém dobrodružném románě, a přitom je to skutečnost – to je na tom nejúžasnější.

Ivan Semenovyč uvažoval jako reálný člověk a zkušený geolog. Po neočekávaném nálezu musí své výzkumy zaměřit jiným směrem. Jestliže se v starodávném dokumentu mluví o zlatě, bylo by neodpovědné nepokusit se je nalézt. Artem a Lída slyšeli o Skytech, o záhadném Pronisovi, o hlavách, koních a kancích, o pochodních – a už hoří, mládež chce především romantiku. A Dmytro Borysovyč má svůj dokument, svou skříňku. On je inženýr geolog. Celý svůj život pracuje na objevování cenných nerostů. Pro něj je nejdůležitější zmínka o zlatě. Tím směrem jít, tím směrem pátrat. Kdyby se našel plán, o němž mluví závěť, bylo by to dobré, znamenité. Ale není-li plán, je třeba hledat, jak se dá. Práce bude pomalejší, budiž. Proto jsou na světě překážky, aby je člověk překonával.

Jediný Artem nemyslil na tajemství jeskyně, na cestu za zlatými poklady. Jeho myšlenky bloudily docela jinde. Snil o svém dětství. Těžko by mohl vysvětlit, proč mu to právě teď přišlo do hlavy. Otce ani matku nepoznal, umřeli dávno, když byl docela malý. Pamatoval se jen na dětský domov. To byly jeho pivní vzpomínky, šedivé jim říkal, protože všechny děti v domově byly oblečeny do šedivých šatů. Jemu a jeho kamarádům to tam připadalo nudné. S dvěma nakonec utekl a potuloval se z místa na místo.

Jednou uviděli, jak chlapci stejně staří jako oni pouštějí na poli model letadla. Seznámil se s nimi. I oni byli z dětského domova, ale musel to být jiný domov než jejich, byli veselí, a jak se těšili ze svého letadélka, jež se tak lehce vznášelo v povětří. Artem se od nich nemohl odtrhnout. Všichni pak šli společně do jejich domova. Ředitel svolil, aby tam zůstal.

Umyl se, převlékl, najedl se, byl tak vyzáblý, hladový. Jeho noví přátelé ho hned první večer naučili nové hře; říkali jí labyrint. Na papír namalovali množství čar, aby se utvořily pasti a slepé uličky. Hráč musel nalézt východ z labyrintu a nepřetít jedinou čáru. Bylo to těžké. Artem nikdy nehrál takovou hru. Dlouho si lámal hlavu, než na to přišel, znovu a znovu se vracel, ale dokázal to. Velmi se mu to zalíbilo. Vychovatelka mu řekla: „A takhle vždycky hledej cestu. Nevzdávej se. Dnes jsi ji našel už podruhé.“ Podíval se na ni udiveně. A ona mu vysvětlila: „Poprvé, když jsi přišel k nám. Podruhé v té hře.“

Když došel Artem v myšlenkách k té vzpomínce, usmál se. Tu radu nezapomněl. Vždycky potom našel svou cestu. Chodil do školy. Brzy dokončí fakultu. Často hledal cestu. A vždycky ji našel. I dnes hledá cestu z neřešitelné situace, tu Pronisovu cestu. Snad právě proto si vzpomněl na dětství a na ten labyrint, na jeho spletité čáry a uličky.

Až teď si uvědomil, že po celou tu dobu drží v rukou víčko bronzové skříňky a bezděky přejíždí prstem po rýhách jeho vytepané kresby. Podíval se na ni. Připomíná to ornament, ale neopakuje se v něm žádný motiv. Je mu milejší nedívat se, nechat prsty hledat cestu. Proto ty vzpomínky. Hledá východ z labyrintu, ne však z labyrintu namalovaného na papíře, ale vrytého do kovu. Co kdyby to zkusil od začátku. Jemně přejel po vlysech. Tady to vypadá jako vchod. Kam dál? Tady vlastně není na vybranou, je tu jediná cesta, ostatní odbočky zanikají brzy, jakmile se oddělí, poznává to hmatem. To je úmyslné? Ten starověký mistr, který tepal obrazec do víka, nedovolí, aby ses odchýlil od správné cesty… Co… Cože?

Horká vlna se mu vehnala do hlavy. Stáhl obočí, vší vůlí se snaží ovládnout. Ne, to není možné. Snil a své sny má za skutečnost. Ještě jednou to zkusí, třeba se mýlil. Zdálo se mu to. Tady je vchod. Konečky prstů našly cestu. Nemůžeš se uchýlit, musíš dál… ještě dál. Zas má štěstí. Už nepochybuje. Má štěstí, štěstí. Jak je to prosté, jak je to jasné, jen to nalézt, objevit.

„Přátelé! Přátelé!“

Všichni se po něm užasle otočili.

„Mám plán. Našel jsem plán. Plán našeho přítele Pronise.“

„Mladíku! Kde máte ten plán?“ přistoupil k němu Dmytro Borysovyč.

Artem mu podal víčko od skříňky a ukázal na rytinu. „Co vidíte na tom víčku?“ zeptal se ho učenec. „Tady je, podívejte se sám.“

„Je to ornamentální kresba.“

„A to je právě ten Pronisův plán. Vypadá to jako labyrint. Chápete, Dmytre Borysovyči? A labyrint znamená cestu. Jen se na to podívejte, je to strašně jednoduché.“

Tři hlavy se sklonily nad víčkem, tři páry očí studovaly složitou kresbu. Dmytro Borysovyč pořád ještě nedůvěřivě jel prstem po nejhlubší rýze. Ivan Semenovyč uznale pokýval hlavou:

„Studente,“ řekl, „to se vám podařilo.“

„Mladíku!“ Dmytro Borysovyč si čistil zamžené brýle.

„Arteme!“ podívala se na něj Lída nadšeně.

A Artem chytil Dianu, povalil ji, převrátil na hřbet:

„Máme plán, Diano! Máme Pronisův plán!“

KAPITOLA ČTVRTÁ

Cesta pod zemí. – Koně a hlavy. – Záhada s pochodněmi rozřešena. – Diana zvětřila nepřítele. – Šedý plyn. – Kde hledat záchranu?

Před vchodem do jeskyně se Ivan Semenovyč zastavil. Obrátil se ke svým druhům a klidným, pozorným pohledem prohlíží, jak jsou vybaveni. Jako jindy i dnes na sebe musel vzít vedení výpravy, ačkoli má tentokrát archeologické zaměření. Když na to upozornil Dmytra Borysovyče a navrhl mu, aby se ujal vedení on, učenec jen mávl rukou:

„Ne, příteli. Cesta jeskyní není archeologická záležitost. Kdyby se nám podařilo objevit něco, co se týká mého oboru, přihlásil bych se sám. Zatím nás veďte vy.“

A Ivan Semenovyč nyní přehlíží jejich výstroj, svítilny, zásoby, každou maličkost. Je spokojen. Vypravili se nalehko, aby se nezatěžovali nářadím. Jde jim dnes především o to, aby si ověřili domněnky, k nimž je přivedla Pronisova závěť, a podle jeho plánu se seznámí s rozvětvením chodeb. Na tom trval inženýr geolog. Až se přesvědčí, že uvažovali správně, teprv potom se vypraví do jeskyně s potřebnými vědeckými přístroji, s dělníky, s nářadím pro soustavnou práci.

„Všichni se cítíte dobře, soudruzi? Ano, vidím vám to na očích. Nálože mám já a vy, Arteme. V pořádku. Plán máte také?“

„To bych spíš zapomněl jídlo, Ivane Semenovyči,“ zasmál se student.

„Dobře. Svačinu máte všichni s sebou? Karbidky, krumpáče? Všechno v pořádku? Dmytre Borysovyči, ukazujte nám cestu, kam až jste došli. Jdeme.“

Jasný horký slunečný den zůstal za nimi. Vstupovali do království neustálé tmy. Na Lídu dnes působí tísnivě. Připadá jí to dnes docela jiné, než když s Dmytrem Borysovyčem prozkoumávali začátek jeskyně. Proč je tak rozechvěna, vzrušena? Jak by nebyla! Dnes to není obyčejná výprava. Snad se jí to zdá proto, že jdou podle rad tajemného Pronise, podle jeho labyrintu, jak tomu Artem říkal včera. Připadají, jako by je ten dávno zemřelý vedl – kam? Jeskyně je stále vyšší, mocnější, tajemnější.

Před ní jde Dmytro Borysovyč. Svítí na cestu, na stěny, žádná sebemenší stopa nesmí být opominuta.

Za ní jde Ivan Semenovyč, klidně jako vždycky. Archeologická romantika na něj neplatí. Artem kráčí vzadu jako poslední. Také si svítí na stěny, prohlíží je, zkoumá cestu a porovnává ji s Pronisovým plánem. Nemá s sebou víčko, to mu Dmytro Borysovyč nedovolil, překreslil si proto plán na papír, přesně, výrazně. Jeho domněnky se potvrzují. Nepochyboval o tom, a přece mu to znovu přináší radost. Postavy před ním vrhají obrovité stíny a každý ten stín pluje po stěnách, přeskakuje z jedné na druhou, láme se v nejroztodivnějších siluetách – a všechno to je tak fantastické, jejich cesta i jeho překreslený plán i jeho přátelé, jejichž podoby světlo promítá v nestvůrných obrysech.

Zpočátku šli všichni čtyři mlčky. První promluvil vpředu Dmytro Borysovyč: „První skytská hlava!“, posvítil na stěnu, kde byla do kamene vytesána z profilu přísná tvář ostrých rysů, obličej s krátkým rovným nosem, s malou bradkou. Artem ji dobře zná. Je to táž hlava, která mu včera ukázala směr, kudy má jít. Zastavili se a Artem jim pověděl, jak nalezl cestu. Tato hlava mu ji ukázala, přivedla ho k zazděnému výklenku. I na plánu je ta slepá chodba naznačena, Pronisův plán ukazuje správně! Geologa však neláká slepá odbočka; zdivo prozkoumají znovu později, dnes jim jde o další cestu. I Dmytro Borysovyč souhlasil. Jsou na rozcestí, zahnuli doleva. Chodba začala klesat. Pod nohama ucítili měkkou půdu, ne kámen jako dosud.

„Nánosy vody, která tu kdysi tekla,“ poznamenal Ivan Semenovyč, zastavil se a napsal si něco do zápisníku. „Snad tady kdysi tekla podzemní řeka. To je zajímavé. Proud mířil ne na povrch, ale dolů pod zem.“

Dmytro Borysovyč došel na novou křižovatku.

„Stát, soudruzi! Arteme, kam máme zahnout podle plánu?“

Artem se pro jistotu podíval na svůj náčrt:

„Napravo.“

„A co je tohle?“ zvedl karbidku Ivan Semenovyč.

Přímo nad nimi byl v kameni vytesán kůň. Nevelká rytina byla provedena mistrovsky. Kůň měl zadní nohy pokrčené, jako by se chystal ke skoku.

„První kůň z těch tří, o nichž se mluví v Pronisově závěti. Musíme najít ještě dva takové. Dál, dál.“

Druhého koně spatřili v následující zatáčce. Artem určil, že správná cesta zahýbá napravo. A nyní tomu porozuměl víc:

„Kde najdeme koně, znamená to odbočit napravo. Hlava ukazuje cestu nalevo. Uvidíte, že mám pravdu.“

A skutečně na dalším rozcestí objevili obraz hlavy. Podle plánu se měli dát doleva. Artemova domněnka se potvrzovala a on zářil. Nejméně byl zatím spokojen Dmytro Borysovyč. Prošli už několik set metrů pod zemí a on ještě nenašel nic, co by ho nějak obzvlášť zaujalo. Kromě těch maleb ovšem, jenže hlavu i koně už viděl, dokonce si je překreslil a vědě jsou takové rytiny známé. Po tom včerejším objevu čekal víc.

„Nic. A podle všeho sem odpradávna nevkročila lidská noha. Muselo se tu něco zachovat. A zatím nic, nic.“

Ivan Semenovyč byl překvapen, že marně pátrá ve stěnách po výchozech rudných žil. Nahlas o tom nemluví; nechce svým žákům kazit radost. Třeba na ně brzy narazí. Sestoupili asi o půldruhého sta metrů. Poznamenal si to do zápisníku.

Zobrazení třetího koně a čtvrté hlavy našli blízko sebe. Kůň zase ukazoval, že mají odbočit napravo, hlava muže – doleva. Chodba klesla ještě níž. Byli v hloubce dvou set metrů pod zemí.

„Jak jste to říkal, Ivane Semenovyči? Kudy tekla voda?“ zeptala se najednou Lída. Už chvíli o tom uvažovala. „Jestli dolů, můžeme se nakonec octnout na břehu velkého podzemního jezera. Nebo nemám pravdu?“

Geolog neodpovídal. Znovu prohlížel stěny, strop, půdu v podzemní chodbě. Konečně promluvil:

„Domníval jsem se zprvu, že tato podzemní řeka tekla dolů. Pak jsem tu myšlenku opustil; nyní jsem přesvědčen o opaku.“

„Ale to nechápu, Ivane Semenovyči.“

„A to studujete geologii? Geolog si musí všímat polohy zemských vrstev, složení půdy, všeho. Ne, nečervenejte se, děvče, sám jsem si to zpočátku myslil. Probereme to spolu. I Artemovi to bude k užitku, jestli nedal geologii docela výhost. Kdyby měla voda téci dolů, odkud by vytékala? Vchod do jeskyně leží na svahu pahorku a k úpatí je daleko. Kdybychom chtěli předpokládat, že tady tekla voda dolů, odněkud sem musela přitékat. Musela by téci po svahu dolů a odtud do vchodu jeskyně. Je to možné? Mohlo by po svahu téci tolik vody, aby pod zemí vyhloubila tuto velikou, tak prostornou chodbu v kamenité půdě? Podobá se pravdě, že ne.“

„Z toho plyne, že tu voda tekla nahoru?“

„Je to úplně možné. Představme si velký podzemní rezervoár uvnitř pahorku, podzemní jezero, kam se voda stahuje průlinami z vrchních vrstev. Vody přibývá, nemá kam unikat. Musí si hledat cestu dalšími průlinami, je pod poměrně značným tlakem. A tak postupně průliny rozrušuje, rozšiřuje, po tisíciletí je proměňuje v podzemní řečiště – podobné tomu, jímž právě jdeme. Nedělá to tak nafta nebo třeba vodní gejzír?“

„Ano, rozumím.“

„Nu a potom o mnoho později může z určitých příčin přítok vody zeslábnout. Podzemní rezervoár se vyčerpá a zůstane jen takovéto vodou vyhloubené podzemní řečiště, které my považujeme za jeskyni. Jak vidíte, podle mého názoru tekla tady voda pod tlakem nahoru. Máte nějaké námitky?“

Ani Lída, ani Artem neměli kdy odpovědět. V tom okamžiku Dmytro Borysovyč vyrazil udivený výkřik. Neporozuměli mu, vzápětí však vykřikli všichni.

Chodba náhle končila, ne stěnou, prázdnotou. Jako se řeka vlévá do moře, i tato podzemní chodba spadala do veliké jeskyně, tmavé, hrozivé. Ani světlo karbidek, dosud úplně postačující, nebylo s to vyrvat tmě aspoň část stropu, jen tma, nedozírná tma. Po stranách viděli pouze začátek stěn, dál zas všechno pohlcovala neproniknutelná tma.

Nikdo se neodvažoval promluvit.

„Uhu!“ ozval se první Ivan Semenovyč, „důkladná jeskyně. Co tomu říkáte, Dmytre Borysovyči?“

„To není můj obor, příteli. Je to zvláštní, ale je to fakt. Mně je jenom divné, jaké jsou to tamhle stíny. Vidíte? Co to jenom je? Jako nějaké sloupy. Na sloupy je to však moc silné, zdá se. Mladíku! Pojďte, podíváme se na to.“

O pár kroků popošli.

Asi deset metrů před sebou zahlédl Artem první sloup. Trčel vysoko do výšky a mizel kdesi ve tmě, kam světla jejich karbidových kahanců nedosahovala. Odtud zdola se zdálo, že sloup je čím dál od země tenčí a tenčí. Nebo to v šeru jen tak vypadá? Spolu s Dmytrem Borysovyčem osvětlovali jen úpatí těch podivných útvarů. Došli až k nim. Artem se pokoušel vylézt na jeden, ale šlo to těžko, byly kluzké, hladké.

Přišli za nimi i Ivan Semenovyč s Lídou. Měli teď o dvě světla víc, avšak i to bylo málo. Dmytro Borysovyč přece něco zahlédl. Sloupy s blýskavým povrchem se tyčily v nevelké vzdálenosti jeden od druhého. Odrážely světlo, leskly se. A daleko nad nimi nahoře se také něco blýskalo.

„To nejsou sloupy,“ hleděl tam Ivan Semenovyč, „a vůbec žádná záhada, přátelé. Všechno je jasné. Naopak, tím se vysvětluje i poslední hádanka v Pronisově textu.“

„O které hádance mluvíte?“

Ivan Semenovyč mávnutím ruky ukázal na nejbližší sloup. „Vidíte to navrstvení? Není to typické? Lído, které přírodní sloupy se vyznačují takovými hrubými vrstvami vápníku?“

„Stalagmity. Že jsem na to nepřišla hned.“

„A co se to blýská nad nimi nahoře?“

„Stalaktity,“ vykřikl Artem, „že nás to nikoho nenapadlo!“

„To není tak divné, příteli. Především nikoho z nás – samozřejmě ani mne – nenapadlo, že bychom se v tomto útvaru mohli setkat se stalagmity a stalaktity. Za druhé – taková tma by zmátla každého. A teď bychom se nejdřív měli vrátit k té hádance v Pronisově závěti. Víte přece, kterou mám na mysli?“

Nikdo to nevěděl.

„To je přece snadné. Vzpomeňte si na text. Ještě nevíte? Za pochodněmi nahoru a dolů najde… A tady máte pochodně nahoru,“ ukázal na stalagmity, „a tady pochodně dolů, stalaktity. Dmytre Borysovyči, to jste měl uhádnout vy.“

„To není můj obor!“

„Rád souhlasím, aby stalagmity a stalaktity zůstaly v království geologie. Ale text – pochodně nahoru, pochodně dolů – to je archeologická linie, jestli se nemýlím. Ale teď už dost řečí. Arteme, co říká váš plán? Ukáže nám cestu?“

Artem se sklonil ke karbidce a pozorně zkoumal svůj náčrt. Opravdu, mezi obrovskými stalagmity bylo tolik průchodů, že se zdálo nemožné najít mezi nimi pravý. A ještě ke všemu ta strašná tma! Ale přesvědčili se, že Pronisův plán je velmi přesný. Vyznačoval další cestu kolmo na stěnu, v níž za jejich zády zelo ústí podzemní chodby, která je sem přivedla. Pak obrat vpravo – a jeskyně podle plánu měla končit.

„Pojďme,“ řekl Ivan Semenovyč, když sám prostudoval plán. „Vypadá to, že je všechno v pořádku, a čas nečeká.“

Přízračné siluety obrovitých stalagmitů stoupaly do výšky na všech stranách. Vyrůstaly odspodu, tyčily se vzhůru, zužovaly se a mizely v tmě. Někde se strop jeskyně snižoval a světlo ozářilo i stalaktity; protáhlé lesklé kužele visely od stropu proti zaostřeným vrcholkům stalagmitů, jiné se podobaly lesklým krouceným šroubům, jiné červeným vlajkám, které jako by právě rozvál mocný závan větru a tak strnuly, tenké, že by snad stačil dotek a rozpadly by se v prach. A zas vystupovaly ze tmy řady vysokých pochmurných stalagmitů, blýskaly se ve světle měňavými paprsky, vrhaly za sebe hluboké černé stíny. Tisíciletí tu stály – a po tisíciletí tu ještě budou stát, neměnní strážci minulých i budoucích věků… Artem všechno pozoruje okouzlen, užaslý. Tudy procházel tajemný Pronis, připraven napsat svou závěť a vytepat plán, než svoje tajemství svěřil jeskyni, kterou zazdil. Pro koho to učinil? A jaký to byl člověk, že se nebál vydat se sám pod zem, že sestupoval níž a níž, až dospěl do této tajemné jeskyně?

„Jak je to krásné,“ zašeptala Lída vedle něho. „A všechno to vytvořily maličké kapky, které bez přestání padají a padají shora. Kolik času bylo třeba, aby vzniklo tolik obrů nejrozmanitějších tvarů!“

V tom vpředu zvolal Dmytro Borysovyč: „Zával! Dál se nedá jít.“

Točitý průchod mezi stalagmity dovedl výpravu k protější stěně jeskyně, ale tam končil. Veliké kusy zeminy, obrovské balvany zasypané hlínou i drobnou sutí ležely před nimi, jako by je sem shodila ruka neznámého obra. Jak je zával široký? Podaří se jim jej zdolat? Či se musí vrátit? Nebo jej vyhodit dynamitem? Stáli před překážkou v ponurém mlčení. Diana až dosud běžela pokojně vedle nich. Také se zastavila, nikdo si jí nevšímal – a ona náhle vyštěkla, zlostně, úsečně, a hned znovu. Ivan Semenovyč ji okřikl, ale ona stála před závalem s napjatými svaly, zuby vyceněné, a třásla se vzrušením, jako by před ní stál živý nepřítel. Teď zase štěkla, výhružně i úzkostně. Co s ní je? Nyní couvla, přikrčila se, jako by se chystala ke skoku.

Ivan Semenovyč se pokusil zahnat stísněnost.

„Přátelé,“ obrátil se k nim, „Diana je chytré zvíře, štěká na překážku, protože kousat takové balvany – marná sláva, to by bylo i pro její tesáky velké sousto.“

Dobrý žert v pravou chvíli, znamenitý nápad. I Lída, kterou překážka nejvíc zkrušila, chtíc nechtíc se musela usmát. A geolog hovořil dál, jako by se nepřihodilo nic podivného.

„Víte co, soudruzi, trochu se poradíme. Arteme, co o tom například říká náš přítel Pronis?“

„Nic, Ivane Semenovyči. Podle něho se tady měla chodba zužovat. Dál je křižovatka a za ní druhá. Tam jako by cesta končila. Jsme vlastně velmi blízko cíle, ovšem nepočítáme-li s tímhle závalem.“

„Zkuste to nepočítat s ním,“ zabručel Dmytro Borysovyč.

„Klid, přátelé. Všechno pěkně po pořádku. Zatím jsme zjistili tyto skutečnosti: před námi je zával; za ním pokračuje naše cesta; zával není zrovna nejmenší, jak jste si asi všimli,“ Ivan Semenovyč zvedl karbidku a přimhouřenýma očima měří ohromné kusy zeminy i kamene, „rozkopat jej by bylo hodně nesnadné, takže zbývá jediné řešení…“

„Jaké?“ vyhrkl Artem.

„Vrátit se a přijít sem znovu s dělníky a s potřebným nářadím a rozkopat zával podle všech pravidel techniky podzemních prací…“

„Ne!“ odmítli to Artem i Lída oba najednou. I Dmytro Borysovyč rozhodně zavrtěl hlavou.

Ivan Semenovyč se upřímně rozesmál.

„Přiznám se vám, že jinou odpověď jsem ani nečekal. Vidíte, jaký je to jed, ta badatelská posedlost. Jenže já jsem mu propadl také. A tak tedy přejdeme k druhému řešení, to znamená hledat další cestu.“

„Ale jak?“ úkosem na něj zpod brýlí pohlédl Dmytro Borysovyč.

„Zával prokopeme!“

„Těmihle krumpáči? Anebo holýma rukama?“

„Pohleďte sem,“ Ivan Semenovyč zvedl karbidku. V jejím světle jasně vystoupily dva obrovské stalagmity téměř zasypané zemí, které jako by tvořily vrata. „Podle Pronisova plánu měla za těmito stalagmity začínat druhá podzemní chodba nebo zúžení jeskyně. Říkám to dobře, Arteme?“

„Úplně správně, Ivane Semenovyči.“

„A teď se podívejte sem. I prostým okem je vidět, že nahoře mezi stalaktity a vrcholky stalagmitů uvázl ohromný kus horniny. Vidíte* ji tam? Má podobu pětiúhelníku. A ta zahradila cestu suti, která se sem sypala. Mezi těmi dvěma stalagmity se myslím vytvořila jen tenká vrstva sypké hlíny, asi metr nebo dva široká. A to je všechno, co nás odděluje od další části podzemní cesty. Vy mi asi moc nevěříte, Dmytre Borysovyči. Prosím, přesvědčte se sám.“

Ivan Semenovyč několikrát zaťukal krumpáčem na stěnu z vnější strany stalagmitů napůl zasutých zemí. Ozval se dutý zvuk. Artem úkradkem pohlédl na Lídu: to by přece ukazovalo na velikou tloušťku překážky! Ale Ivan Semenovyč postupoval dál, pozorně naslouchaje úderům svého krumpáče. Zaťukal přímo na stalagmit. Ozval se docela jiný zvuk, o mnoho vyšší.

„To je docela pochopitelné,“ řekl nedůvěřivě Dmytro Borysovyč, „je tu krystalický vápenec, proto slyšíme zvonivý tón, ale to ještě nedokazuje…“ zarazil se v půli věty. Geolog zaklepal ostřím na vrstvu mezi oběma stalagmity. Ozval se zvuk nepodobný předešlým, údery vydávaly dutou ozvěnu, která pomalu skomírala, než zanikla docela.

„Vypadá to, jako by tam bylo prázdno,“ zašeptal Dmytro Borysovyč. „Ivane Semenovyči, myslím, že máte pravdu.“

„A tak do práce, přátelé!“

Pobízet je nemusel, čtyři krumpáče se zvedly, dva však dopadly přece o chviličku dřív, Artemův a Drny tra Borysovyče. Suť odpadávala, kamení se valilo po svahu dolů, v jeskyni zněla dutá ozvěna. Lída na chviličku ustala, setřela si pot. Vedle ní pracoval Artem ze všech sil. Najednou jeho krumpáč udeřil do prázdna. V otvoru něco zasyčelo, zahvízdalo, násada krumpáče se potáhla šedým dýmem.

„Dost! Stát!“ vykřikl Ivan Semenovyč.

Z nevelkého otvoru se prodíral jako pod tlakem bělavý dým, prskal z otvoru, syčel, rychle se roztahoval po jeskyni. Diana trhaně, úzkostně zaštěkala a vyskočila na ulomený plochý stalagmit, kde zůstala stát, a zuřivě štěkala na šedý pruh dýmu.

„Jaký je to plyn?“ napůl udiveně, napůl polekaně se zeptala Lída a snažila se krumpáčem rozehnat husté šedé vlny u svých nohou. Nikdo jí nedovedl odpovědět. Snad sem odněkud proniká důlní plyn? Nehoří, nevybuchuje od ohně karbidek? Ale odkud by se vzal důlní plyn mezi vápencovými krápníky? Dmytro Borysovyč se naklonil, oběma hrstmi jej nabral, zvedl vzhůru; bělavý dým se nerozptyluje do vzduchu, nesměšuje se s ním, houpe se mu v dlaních jako kulatý obláček, po chvíli kapalní a stéká v šedém proužku dolů. Dmytro Borysovyč k němu čichl:

„Nezapáchá, ale dýchat se nedá.“

I Artem k němu přičichl. Bez chuti a bez zápachu, ale něco dusivého jako vlhká mlha mu utkvělo v prsou.

Plyn zatím pomalu zaplňoval celou jeskyni. Jeho hladina stoupala, jako kdyby jeskyni zalévala voda. Dosáhla ke karbidce, která stála nejníž. Šedé vlny dýmu se houpají kolem bílého plamene – a ten zamrkal a zhasl. Ozvalo se zasyčení a vzduchem se rozlil nepříjemný nasládlý zápach acetylénu.

„Nehoří. Hoření zabraňuje,“ rozvažuje geolog, „je to něco podobného kysličníku uhličitému. Nedá se dýchat, není tam tedy kyslík. Arteme, přitáhněte regulátor karbidky…“

Artem poslechl. V tom uslyšel zapraštění, a než se vztyčil, vypadl z rozkopané stěny veliký kus zeminy. Plyn tlakem rozšířil otvor a nyní tryskal jako mocná fontána, jeho proud utvořil široký oblouk a v rozbouřených vlnách zaplavuje jeskyni.

„Musíme se vrátit!“ vykřikl Ivan Semenovyč, ale zarazil se, zbledl. Dřív ke stěně museli stoupat, za jejich zády je dolík, prohlubeň a ta se celá naplnila plynem. Kam dohlédl, všude se převalovaly šedé vlny, jejichž hladina neúprosně stoupá, takže jim dosahuje až ke kolenům. Neměli by se pokusit zahradit otvor ve stěně? Je však příliš velký a proud plynu jej neustále rozšiřuje; zbývá jenom cesta zpátky, ale tam je proláklina vyplněná plynem, který stoupá, ta cesta jim je uzavřena. Ivan Semenovyč se ohlédl po přátelích. Dmytro Borysovyč byl napodiv klidný, jen pevně stisknuté rty vyjadřovaly jeho rozrušení. Lída se unaveně opírala o nejbližší sloup, vyčerpaná, zřejmě se sotva držela na nohou. Vedle ní stál Artem. Jeho velké oči přebíhaly z Lídy na Ivana Semenovyče, jako by hledaly radu, čekaly na rozkaz – okamžitě by provedl, co geolog rozkáže, ale ten se odvrátil, ještě se ohlédl po Dianě. Ta stála na plochém stalagmitu a štěkala na plyn, deroucí se z proražené stěny – ano, ano, to jediné jim zbývá, následovat psa, který instinktivně našel aspoň prozatímní východisko.

„Nahoru – na stalagmity!“ zavelel Ivan Semenovyč a s Artemem pomáhá Lídě, která je příliš zesláblá, aby to dokázala sama. Artem se vyšplhal za ní, Dmytro Borysovyč však nečekal na pomoc, napodiv hbitě se octl nahoře a Ivanu Semenovyči přenechal vysoký stalagmit nejblíž ke stěně, z níž stále tryská, dere se plyn. Geolog postavil karbidku na vrcholek stalagmitu a rozhlédl se po svých druzích. Zachránili se všichni. Na jak dlouho? Plyn pomalu, nepřetržitě stoupá a v tom neúprosném pohybu rozpoutaného živlu tkví hrozba, nebezpečí, hrůza. Jak dlouho se udrží na chladných a kluzkých vrcholcích? Diana je nejníže, ještě tu a tam vyštěkne, ale čím dál řidčeji. O něco výše jsou Artem s Lídou. Ta se přidržuje vápencového výstupku. Artem jednou rukou svírá stalagmit, druhou ji podepírá. A šedé vlny bělavého dýmu se pod nimi převalují, stoupají, přibližují se, již dosáhly až k jejich nohám.

KAPITOLA PÁTÁ

Poslední pokus o záchranu. – Světlo nad zemí. – U kamenné steny. – Skytská střela. – Lidé v lese. – Náčelník a Zrec. – U obětiště. – Čtyři zajatci

Artema se zmocňovala malátnost, oči se mu samy zavíraly, hlava mu klesala. Zdřevěnělou rukou podpíral Lídino tělo, které mu bylo čím dál těžší. Slyší každé slovo svých druhů, ale nemůže promluvit ani se pohnout. Teď uslyšel hlas Ivana Semenovyče:

„Dianu už zalévá plyn. Bude první, jestli…“

Artem se snaží pochopit, v čem bude Diana první, ale marně. Slyší Dmytra Borysovyče:

„Arteme, držte se. Ještě není všechno ztraceno.“

Musel sebrat všechny síly, aby odpověděl:

„Budu se držet… dokud… dokud… to půjde…“ ale sám nepoznává svůj dutý hlas. Lídu stále drží. Ale co až mu ruka docela ochabne? Nesmí, nesmí ji pustit. Jako z velké dálky uslyšel chraptivý štěkot. Proč Diana štěká tak divně? Teď zmlkla a neozývá se. Ivan Semenovyč se zeptal:

„Myslím, že pes spadl dolů, Dmytre Borysovyči. Vidíte ho, nebo ne?“

„Nevidím,“ odpověděl archeolog ponuře a opět křikl na Artema:

„Arteme! Zvedněte hlavu. Plyn už dosahuje až k vám. Nemůžete? Eh, mladíku, mladíku!“ znělo to vyčítavě, pohrdavě i povzbudivě a Artem se pokusil hlavu zvednout, ale ta mu zase sama klesá. Dokázal jen pootevřít oči – a spatřil, jak Ivan Semenovyč drží v ruce dynamitové patrony, šňůru, rozbušky a připravuje zápalky.

„Pozor, přátelé,“ zvolal teď. „Hodím pod otvor ty dvě patrony. Je to poslední pokus, proto se toho odvážím, Dmytre Borysovyči. Výbuchem se uvolní půda nahoře a zasype díru…“

„A co když ji ještě víc rozšíří?“

„Nevzdáme se! Pozor! Schovejte se, házím!“

Škrtl zápalkou, šňůra zasyčela. Artem se přinutil, aby sledoval každý pohyb Ivana Semenovyče. Ten se levicí přidržel stalagmitu, pravou se rozmáchl směrem k otvoru, v tom mu však uklouzla noha po slizkém povrchu – právě v tom okamžiku, kdy mrštil oběma patronami se zapálenou šňůrou, které se jen mihly, zanechávajíce za sebou kouřový ocas, nedopadly však u otvoru, kudy proudí plyn, ale o kus doleva k velikému balvanu, který tam vystupuje z kamenné stěny, tam uvázly, zaklínily se, a již vyšlehl plamen a strašlivý výbuch otřásl jeskyní. Kusy horniny vyletěly do výše, kamení se ve vzduchu převrací, padá dolů, naráží na stalagmity, tříští se, odráží, ze všech stran se ozvěnou vrací hřmění. Ale oni nevidí, že jsou ohroženi úlomky, zapomněli na plyn a užasle zírají tam, kde nastal výbuch.

Tam se vytvořil nový otvor a z něho se line podivné světlo.

Není to světlo jasného srpnového dne, který zanechali nahoře na zemi, je to našedlé světlo s fialovým odstínem, které připomíná večerní červánky. Nejblíž novému otvoru byl Ivan Semenovyč. Zvolal:

„Není tam plyn!“

Opravdu, z nového otvoru nevytéká plyn. Naopak, proužky šedého dýmu stékají z jeskyně do nového otvoru. To znamená, že za kamennou stěnou je čistý vzduch!

„Přátelé,“ ohlédl se po nich Ivan Semenovyč, „musíme se tam dostat. Zatajíme dech a proběhneme přes plyn. Arteme, dokážete to? Počkejte, pomohu vám i Lídě…“ a Ivan Semenovyč se zhluboka nadechl a ponořil se do šedivých vln jako do vody. Za několik vteřin se objevil vedle Artema a zhluboka oddechoval.

„A teď se ponoříme oba a přeneseme Lídu. Dmytre Borysovyči, vy to dokážete sám, viďte. Připravit – ráz dva tři!“ Uchopili omdlelou Lídu a ponořili se do šedivých vln. Artem zatajil dech; široce rozevřenýma očima zírá vpřed, ale všechno se skrylo pod neproniknutelným šedým závěsem. Zaťal zuby a jde a jde, klopýtá, nohy se mu smekají, má pocit, že se mu hruď rozskočí hrozným tlakem, ale jde, jde, stůj co stůj musí jít vpřed.

Ještě několik posledních kroků. Plyn zřídl. Neproniká sem už světlo z nového otvoru, k němuž se mají dostat? Náhle se Artemova hlava vynořila z vln plynu. Klopýtá dál k průstřelu, lapaje otevřenými ústy po vzduchu. Spatřil před sebou hlavu Ivana Semenovyče, i jeho tělo je ještě zahalené vlnami dýmu. Jen nepouštět Lídu, přikazuje sám sobě, upíná k tomu všechnu svou vůli, ach, jak je těžké udělat těch několik posledních kroků.

„Výš, výše!“ křikl na něj Ivan Semenovyč. Pochopil, že má nadzvednout Lídino tělo, aby se i ona dostala na vzduch. Podařilo se jim nadzvednout ji, smýknout jí k otvoru, odkud proudí čistý vzduch – a v tom Artema opustily síly, zhroutil se na vlhký vápencový balvan, ale neudržel se na něm, převalil se přes otvor a padá, padá, kutálí se, až se zastavil dole na balvanech. Tam zůstal ležet s rukama rozhozenýma. Ovládl ho podivný klid, jakási zvláštní strnulost. Ze všech smyslů jako by mu zůstal jenom sluch. Něco těžkého dopadlo vedle něho. Je to Lída?

I ona sjela po svahu dolů? Nedokázal otevřít oči, nedokázal se obrátit. Uslyšel Ivana Semenovyče:

„Podejte mi ruku, Dmytre Borysovyči. Vytáhnu vás. Plyn vám sahá až k obličeji…“

„Ne, já sám… byl jste dlouho dole… upadnete i s Lídou…“

„Lída je v bezpečí, člověče. Podejte mi ruku, slyšíte? Rozkazuji vám to! Hned! Nebo se pro vás vrátím.“

„Je tu Diana. Musím ji zvednout!“

„Nedokážete to.“

„Už ji mám. Teď ji chytněte vy, Ivane Semenovyči. Ach, můj aparát. Upadl mi, nemohu ho nahmatat, kde jen je?“

„Rychle nahoru. Nechte aparát tam. Okamžitě sem. Balvany nahoře se uvolňují, mohly by průstřel zavalit!“

„Jaký já jsem nešika…“

„Dmytre Borysovyči!“

„Už jdu, jdu.“

Opět něco bouchlo, asi přehodili Dianu.

V tom se ozval těžký dutý rachot, jako by se celá skála odtrhla a padala dolů, jako by se všechny skály světa pohnuly z místa a padaly, rozbíjejíce se jedna o druhou, všechno se otřásalo, chvělo, hřmělo. To trvalo asi minutu. A pak naráz všechno umlklo a nastalo ticho. Po chvilce zaslechl Artem nějaké vzdálené zvuky, jako údery do kamene, ale leží bez hnutí. Ostrý kamínek ho tlačí do ramene, nemá však sílu, aby se odtáhl; cítí vedle sebe Lídinu teplou ruku, ale nedokáže se natáhnout a stisknout ji: jako by ho postihla těžká nemoc, kdy člověk slyší, rozumí všemu, co se kolem něho děje, ale nevládne svým tělem, nepohne se, nepromluví. Nyní zaslechl šumění listí, šelest slábne, sílí, skoro utichá a pak se opět zdvihá, jako když nad vysokým lesem přeletí vánek a zvlní vrcholky stromů. Ach, les! Jak by bylo krásné bloudit po měkkém pažitě pod jeho korunami.

Stály v lese dva duby, hej, dva duby, naklonily koruny, hej, naklonily koruny…

V mysli se mu jasně vynořila píseň, snad mu ji připomněl šelest listí… Ale co se mu do myšlenek pořád vkrádá les? Je hluboko pod zemí, dvě stě metrů, říkal Ivan Semenovyč, kde by se tu vzaly stromy, les! A přece slyší, jak listí šumí, slyší teď odněkud z dálky i jakousi podivnou píseň – neznámou, táhlou, vzdálenou – slovům sice nerozumí, ale melodie zní a zní… Kdyby mohl otevřít oči, aby zmizelo to mámení! Píseň se chvílemi ztrácí, chvílemi zaznívá hlasitěji, jako by ji sem přinášel vítr – tu ji cestou ztratí, tu ji zachytí, rozdmýchá. A je to divná píseň, nikdy takovou neslyšel, divoká i přísná… A ten kámen ho tolik tlačí do ramene – kdyby se mohl pohnout, aspoň o kousek se odsunout. Oběma rukama se vzepřel a opravdu se posunul, tlak v rameni ustal. Pootevřel oči, ale hned je zase přivřel, oslnilo ho světlo. Bezděčným pohybem si zastřel oči dlaní a pohlédl mezi prsty. Ano, může se pohybovat, přichází k sobě – a vidí světlo, zvláštní světlo, jako bývá navečer, když slunce zachází za mračna a posledními paprsky ozáří obzor. A zároveň přímo před sebou spatřil silný hnědý kmen vysokého stromu; ztrácí se nahoře v košaté koruně s listím žlutorůžovým, jako by nebyl srpen, ale přinejmenším září. A stromů je okolo víc, celý les, a mezi stromy vysoká tráva, ale ne zelená, také žlutorůžová, nevídaná. Jako by najednou přišel podzim a obarvil všechno svou zamilovanou barvou, jenže takový odstín do růžova nemá listí a tráva ani na podzim. Jaké to jsou divy? A kde jsou stalagmity? Kde jeskyně? Kde jeho přátelé?

Ohlédl se. Nedaleko u kamenné stěny uviděl Lídu. Nehybně ležela naznak a její bledý obličej vypadal jako neživý. Pootočil hlavu ještě víc. U stěny leží ještě Dmytro Borysovyč, též bez hnutí, jako by ani nedýchal, a kousek od něho Ivan Semenovyč, zsinalý, bez jediné známky života. Usnuli po velké námaze? Jsou v bezvědomí? Nebo… ne, na to nebude ani myslit, to by bylo příliš strašné.

Teprve teď si uvědomil, že opět slyší ten vzdálený zpěv. Táhlá, chmurná píseň stále zní, ba dokonce se zdá, že se přibližuje. Ale kdo by tu mohl zpívat? Nebo se mu to všechno jenom zdá? A v té chvíli ucítil, že se někdo dotkl jeho ramene.

Přeběhl mu mráz po zádech. Kdo to je?

Ach, jejich pes, Diana.

„Diano, Diano,“ chytil ji za šíji, jak se zaradoval, „tys mě ale polekala.“ Diana mu z radosti olízla tvář, vzápětí se však rozběhla k Lídě, očichala ji, běží dál k Dmytru Borysovyči, potom k Ivanu Semenovyči a od něho se vrátila k Artemovi a zatahala ho za rukáv, jako by ho vybízela, aby šel za ní k ostatním.

„Ach, Diano, já bych šel, ale copak se vůbec postavím na nohy? Ale možná, že už mi to půjde, zkusím to,“ a doopravdy se necítí tak zesláblý jako ještě před několika minutami, síly se mu rychle vracejí. Zvedl se na kolena, napřímil se a ještě vrávoravě došel k Lídě, sáhl jí na ruku, na čelo. Maličko se pohnula, rty se jí zachvěly.

„Lído, Liduško, milá, probuď se…“

Na dívčině tváři se rozsvítil skoro neznatelný, ale šibalský úsměv.

„Liduško, milá?“ opakovala tiše s očima ještě zavřenýma, „ty jsi dnes nějak vlídný, Artemku!“ a pomalu se nadzvedá.

Artem zrudl – nemohl vědět, že zaslechne jeho slova.

Lída se rozhlédla dokola – a její úsměv rázem pohasl. Mimoděk uchopila Artema za ruku.

„Jaké je to zvláštní světlo? Kde to jsme, Arteme?“

„Nevím, Lído, vůbec tomu nerozumím.“

„Nějaký les… listí, tráva… a jaká divná barva… já tomu nerozumím, Arteme.“

„Já také ne, Lído.“

„Všechno je žluté… růžové…“ nevěřila svým očím. „A kde jsou ostatní?“

Artem na ně mlčky ukázal.

„Co s nimi je? Musíme jim pomoci,“ pokusila se vstát, ale klesla zpátky.

„Mně bylo zrovna tak, Lído, to brzy přejde.“

Děvče mlčky hledělo vzhůru ke korunám stromů, k světlu, jež všechno ozařovalo.

Za jejich zády se probral z mrákot Dmytro Borysovyč.

„Kde to jsme?“ rozhlédl se. „Mladíku!“ hned zahartusil na Artema. „Jaké to tu jsou dekorace? Koho napadlo obarvit trávu i listí na růžovo? Mladíku!“

Odpověděl mu však Ivan Semenovyč:

„Žádné dekorace. Je to skutečný les, jenže má trochu divnou barvu…“

„Nic takového na světě neexistuje. Musí se mi to zdát.“

„Tak je to tedy náš kolektivní sen,“ usmál se Ivan Semenovyč, „už chvíli poslouchám totiž Artema a Lídu. Ano, příteli, nejen vy, ale ani takový starý geologický křemen jako já neumí nic vysvětlit. Mimochodem, u jaké zvláštní kamenné stěny to ležíme?“

I Artem se rozhlédl. Vysoké stromy s růžovým Ústím skutečně začínaly hned u srázné kamenné stěny; vypadala jako úpatí strmé hory, která se někde nad vrcholky stromů ztrácí v těžkých šedých mračnech.

„Já jsem z toho jelen,“ řekl Artem, když viděl, jak se na něj geolog tázavě dívá.

„Musím se přiznat, že jsem na tom zrovna tak jako vy.“

„Ale co ten zpěv?“ zeptala se Lída.

„Opravdu, někdo zpívá.“

„Přibližuje se to.“

„To ale musí zpívat mnoho lidí.“

„Je to neznámá píseň. Nikdy jsem ji neslyšel,“ zvedl Ivan Semenovyč ruku. „Nemluvte, poslouchejte.“

Zaslechli vzdálený výkřik. A opět v dálce někdo vykřikl a zas. Pak jako by zarachotil buben; a jiné bubny mu odpověděly. A vzápětí se ozval radostný, vítězný pokřik…

Vypadalo to, jako by les už blízko končil a za lesem se konala nějaká slavnost – a to všechno pod zemí, v hloubce dvou set metrů. Pokřik neustává, naopak sílí, jako by se velký zástup najednou dal do křiku, přehlušuje rachocení bubnů.

„Podívejte se!“ vykřikla Lída a bezděky se přikrčila. Hustým listovím něco prolétlo – kámen? Pták? Nějaký těžký podlouhlý předmět se tam jen mihl a urval listí, které mu překáželo v letu, a dopadl nedaleko nich. Co to je? Zabodlo se to do země, i odtud je vidět, že to je opeřené, ale není to pták, trčí to ze země jako hrozba, jako posel nebezpečí.

První se vzpamatoval Ivan Semenovyč. Přemohl slabost, vstal a tu divnou věc vytáhl ze země. Nevypadal nijak vesele.

„Měl byste se na to podívat vy, Dmytre Borysovyči. Na hračku to nevypadá, ani na sportovní náčiní. Je to skutečná bojová střela,“ zvedl pravici.

„To je šíp!“

„Tak šíp. A má bronzovou špičku.“

„Co to povídáte?“ archeolog v mžiku zapomněl na slabost, vzchopil se a doběhl k němu. „Bronzovou špičku? Dejte to sem!“ přiblížil si šíp až ke krátkozrakým očím.

„Co tomu říkáte?“ netrpělivě se ho zeptal geolog.

„Mám asi zamžené brýle,“ zakroutil archeolog hlavou a položil opeřený šíp na svou brašnu. Pak si sundal brýle, pečlivě je otřel, nespouštěje oči ze svého nálezu, jako by se bál, že by mu mohl zmizet stejně tajemně, jako se tu objevil. Konečně si nasadil brýle a znovu zkoumá tu záhadnou věc, která k nim slétla z výšin.

„Ne, to není možné. To je příliš… příliš…“ promluvil po chvíli, „ale je to fakt,“ zvedl střelu a ukázal ji přátelům:

„Je to přesná kopie starodávného skytského šípu. Takové hroty jsme nacházeli při vykopávkách skytských hrobů, jenže byly vždycky poškozené, porušené věky, deformované. Chápete? Tohle však je – čerstvá starodávná střela…“

„Čerstvá starodávná –? Dmytre Borysovyči, jak se to vyjadřujete?“

„Co ode mne chcete, Ivane Semenovyči? Vidím jen to, co vidím,“ ale půtka mezi učenými přáteli se tentokrát nerozvinula, zase k nim dolehl zpěv, zmizel však z něho přísný pochmurný ráz, teď to byla radostná píseň vítězství. Všichni jí naslouchali, jen archeolog znovu a znovu zkoumal svůj opeřený šíp.

„Podívej se na Dianu,“ řekl Artem dívce.

Diana stála s tlapami od sebe a její výhružně pokrčená šíje svědčila, že je připravena vrhnout se na neznámého nepřítele, jejž zvětřila. Též Ivan Semenovyč si jí všiml.

„Přátelé,“ vyzval je klidně, ale rozhodně, „musíme se dovědět, kde jsme a co se děje kolem nás. Seberte si své věci a pojďte za mnou. Tiše, bez řečí!“ a vykročil ve směru, odkud zaznívala píseň. Vstoupili do lesa pod vysoké stromy, jejichž koruny šuměly nad jejich hlavami, prodírali se vysokou trávou, jejíž zbarvení je tolik udivilo, nikde však nenarazili ani na stezku, les byl docela opuštěný.

Ivan Semenovyč kráčel o několik kroků napřed. Najednou zvedl ruku. Blížili se k okraji lesa. Les končí; mezi obrovskými kmeny zahlédli šedivou oblohu. Ivan Semenovyč se přikrčil za mocný kmen a dal znamení, aby se i oni skryli. Dianu uchopil za obojek a přinutil ji, aby si lehla vedle něho. Poslechla ho, ale hlavu vztyčenou, vzrušená, větřila k okraji lesa. I Artem tam hledí. Zatajil se mu dech; stiskl Lídinu ruku. To, co vidí skrze stromy, to nemůže být skutečnost, to se mu musí jen zdát, takové věci může člověk spatřit jen ve snu.

Za lesem začínala širá pláň též takové zvláštní žlutorůžové barvy a na ní stály z jedné strany vysoké stany; svým kuželovitým tvarem připomínaly jurty středoasijských kočovníků. Vypadalo to, že jsou plstěné. Stály v dlouhých rovných řadách. Na druhé straně vedle nich bylo vidět veliké vozy na vysokých kolech, některé jich měly i šest.

Daleko za stany pobíhalo veliké stádo koní. Ještě dál se tyčily strmé hory, jejichž téměř kolmé srázy, podobné stěně, od níž vyšli, se vypínaly rovně do výšky a mizely v nízkých mračnech. Celek připomínal rozsáhlou kotlinu někde v horách, ze všech stran uzavřenou. Nejblíže u lesa kolem nějaké mohyly, nebo co to bylo, stály zástupy lidí. Muži měli na hlavách vysoké huňaté čepice s ostrými špičkami, podobné kápím. Byli oblečeni v přepásané kabáty, vpředu o něco delší než vzadu, na nohou měli úzké kožené kalhoty nebo naopak kalhoty široké, zastrčené do polovysokých bot. V rukou drželi zbraně, dlouhá kopí, jimiž bojovně mávali, sekery, luky – některý měl za pasem i dvě tři sekery. Zmítali se v houfech, jedni zpívali, jiní křičeli, a všichni mávali zbraněmi, jako by někomu vyhrožovali. Ženy stály v houfu stranou. V dlouhém svrchním oděvu, ve vysokých čepcích, jež trochu připomínaly starodávné ruské čelenky, zpívaly stejnou píseň jako muži, společně s nimi, ale bez jejich bojovnosti, spíš obřadně, a přitom všechny hleděly na protější stranu. I muži mávají zbraněmi tím směrem, uvědomili si naši čtyři přátelé, a také tam pohlédli. V dálce uviděli nejdřív jen oblak prachu, který se přibližuje, ale pak spatřili koně, zdvižená kopí, jezdce, celý mocný oddíl jízdy. Za nimi se táhne zástup pěších; ti jsou beze zbraní, sehnutí, utrmácení, jezdci je objíždějí a pobízejí vpřed.

Dmytro Borysovyč promluvil:

„Skytové. Přátelé, to jsou opravdoví Skytové. Před námi je tábor starodávných kočovných Skytů.“

„Potichu!“ zasyčel Ivan Semenovyč. Archeolog umlkl a jen se očima vpíjel do všeho, co se dělo před nimi. Jezdci se zatím přiblížili. Zástup u lesa se zřejmě shromáždil, aby je vítal, to na jejich počest zpívali písně, mávali zbraněmi, jim na uvítanou vystřelili muži déšť šípů ze svých luků a jedna zbloudilá střela zalétla až do lesa, kde se oni právě probudili z bezvědomí.

Ze zástupu vyšlo jezdcům vstříc několik mužů. Po boku měli meče, jejich oděv se i na dálku blyštěl zlatými ozdobami. Jeden z nich, starý šedivý muž s dlouhou bradou, pozvedl ruku a něco vykřikl. Vzápětí se stejné výkřiky ozvaly i ze zástupu. Tu se šedivý muž obrátil a opět pozvedl ruku. Z hromady roští vyšlehl proužek dýmu.

„Co to je?“ zašeptal Artem.

„Skytské obětiště z chrastí,“ odpověděl mu šeptem archeolog a opět se zadíval na jezdce. Mračna prachu se závanem větru rozptýlila. Jezdci byli ozbrojeni kopími i meči, měli kožené štíty rozličných tvarů, kulaté, podlouhlé i čtvercové. Přede všemi na bohatě přistrojeném koni jel statný muž s prošedivělou bradou; jednou rukou třímal uzdu, druhou držel jilec meče, na hlavě měl vysokou zlatou přílbici, která na krku přecházela v širokou zlatou obruč, a všechen jeho oděv byl pokryt zlatými blýskavými ozdobami, i na ruce, jíž třímal otěže, se skvěl široký zlatý rámek. O koňskou délku za ním klusalo několik jezdců a na dlouhých kopích drželi nad jeho hlavou obrazce draků a ptáků.

„Hlavní náčelník kmene,“ zašeptal Dmytro Borysovyč. „Vrací se s družinou z válečné výpravy… Je to neuvěřitelné, ale vidím to na vlastní oči.“

„Tišeji!“ opět ho napomenul Ivan Semenovyč.

Dým z obětiště stoupal teď vzhůru jako vysoký černý sloup. Starý muž, který vyšel ze zástupu, postoupil s rukama stále zvednutýma o několik kroků k jezdcům a docela se přiblížil k náčelníkovi, který klidně, s nelíčenou důstojností seděl na svém velkém koni. Nyní pevným pohybem přitáhl jeho uzdu a stanul. Zároveň s ním se zastavily všechny řady jezdců, jenom vzadu ještě neustalo hemžení, jak pomalu docházeli pěší, kteří se jen s námahou vlekli.

Stařec se zvednutýma rukama zakřičel vysokým hrdelním hlasem nějaká slova, snad vítal bojovníky. V odpověď se ozvaly výkřiky jezdců, ve vzduchu zablýskala ostří seker i mečů, jezdci za hlavním náčelníkem zamávali draky a ptáky, pouze náčelník mlčky seděl na svém koni s rukou na jilci meče. Ještě jednou vykřikl stařec s pozvednutýma rukama a znovu mu odpověděl zástup, který výpravu očekával. Až teď se náčelník pohnul a zvedl ruku, jako by k sobě někoho volal. Ze zástupu u obětiště vyšel mladý muž v bohatém oděvu. Některé rysy jeho tváře připomínaly náčelníka, ale přitom neměl nic z jeho vladařské jistoty, kráčel nějak nakřivo pravým bokem napřed, a také jeho obličej se jakoby křivil. Náčelník maličko naklonil hlavu, zadíval se na něj, ale na jeho nehybné tváři se neobjevila ani radost, ani zájem.

Mladý muž přistoupil a poklekl na jedno koleno před náčelníkem, který na něj stále hleděl bez hnutí. Kolem se rozhostilo ticho. Mladý muž hleděl na vojvodu zdola, jako by se obával neočekávaného úderu, ale vojvoda jen mávl rukou a odvrátil se. Mladý rychle odběhl zpátky, tam se postavil, nespouštěje bojácný pohled z jezdce v zlaté přílbici.

Starý náčelník se poprvé ohlédl. Okamžitě k němu přiklusal jeden z jezdců, zřejmě už na jeho pokyn čekal. Muž na koni jen pohnul zápěstím. Jezdec prudce obrátil, uháněl zpátky a něco přitom vykřikoval.

Artem se obrátil k Dmytru Borysovyči a šeptem se zeptal:

„Co to křičí? Jakou řečí?“

Archeolog ani neobrátil hlavu a stejně tiše mu odpověděl: „Snad skytskou.“

„Rozumíte něčemu?“

„Samozřejmě ne. Skytskou řeč nikdo nezná, mladíku!“

„Nemluvit!“ zarazil je Ivan Semenovyč a přísně se po nich ohlédl. Ani je nemusil napomínat, zmlkli sami, před nimi se dělo něco podivného. Asi deset či patnáct jezdců hnalo před sebou odzadu houf pěších. Byli v něm muži i ženy a velmi se odlišovali od lidí v zástupu, který vítal jezdce. Někteří sice měli stejné kabáty, ale přes ně ještě krátké pláštěnky a na rozdíl od ostatních šli s hlavami nepokrytými, unavení, vyčerpaní, někteří pokulhávali. Nikdo z nich nezvedl hlavu, jen tu a tam se některý kradmo ohlédl, když ho jezdec popoháněl zbraní nebo když na něj najel koněm.

„Zajatci,“ zašeptala Lída. Ostatní tři hleděli na výjev mlčky. Ano, bylo to několik desítek zajatců, které jezdci chytili a přivlekli sem… jaký osud jim připravují?

Starý muž, který dosud stál u obětiště s pozdviženýma rukama, nyní rázem oživl. Dokonce na okamžik ztratil slavnostní výraz a obrátil se k náčelníkovi s otázkou. Ten mu však neodpověděl, ba ani k němu neobrátil hlavu. Starcův obličej se sešklebil zlým úsměškem; aby jej schoval, sklonil se k obětišti a z kupy se vyvalil ještě vyšší, černější sloup dýmu.

Dmytro Borysovyč jim řekl:

„To je jejich kouzelník. Skytský kouzelník, zrec, rozumíte?“

„Aha, jejich kněz,“ řekla Lída.

„Šaman!“ zašeptal Artem; a od té doby ho tak nazýval.

Jezdci sehnali zajatce do jednoho houfu opodál obětiště. Zároveň ze zástupu zazněla dřívější vítězná píseň, do vzduchu vzletěl déšť opeřených šípů. Zajatci se přikrčili, neboť střely přeletěly těsně nad jejich hlavami.

Starý zrec odstoupil od obětiště, pozvedl ruce a zabrumlal asi nějaké zaklínadlo. Náhle se obrátil k vojvodovi a ukázal rukou na zajatce; z jeho gesta i ze slov bylo zřejmé, že něco požaduje. Voj voda na něj pohlédl a jeho tvář se zachmuřila; teprve po chvíli mu odpověděl, jen několika slovy, a zdálo se, že s ním souhlasí. Vydal rozkaz a někteří jezdci se rozjeli k zajatcům. Z houfu oddělili dva muže a ženu, ale ty nejubožejší, nejzbědovanější. Všichni tři byli tak schváceni, že se sotva vlekli. Ani se nebránili, a přece je jezdci museli postrkovat kopími. Kouzelník na ně pohlédl nespokojeně, stiskl pěsti. Na voj vodově tváři se poprvé mihl úsměv. Pronesl několik krátkých vět, ukazuje na zajatce i na kouzelníka. Mezi ozbrojenci se ozval chechtot. Suchý obličej starého se sešklebil, tenké rty mu zacukaly, postoupil proti náčelníkovi a hněvivě promluvil, ukazuje přitom na obětiště a na zajatce, které mu přivedli. Náhle zamával rukama k nízké zamračené obloze, vyrážeje hrozivé skřeky.

„Je nespokojen, koho mu vybrali, a vyhrožuje odplatou nebes,“ řekla tiše Lída. „Je to tak, Dmytre Borysovyči?“

„Vypadá to tak. Ale ticho!“ archeolog byl docela ponořen do toho, co se dělo před jejich očima.

Zrec umlkl.

Starý náčelník promluvil několik slov.

Čaroděj se rázem jakoby scvrkl, sklonil se, něco zabrumlal, potom se obrátil a pokynem ruky k sobě někoho přivolal.

Ze zástupu vyšli tři statní muži se sekyrami za pasem a s obnaženými kinžály v rukou. Na jejich plstěných kápích se zablyštěly bronzové plíšky; kinžály obrátili ostřím dopředu. Zrec jim ukázal na zajatce, kteří stáli u obětiště. Ti se sotva drželi na nohou. Ozbrojení zrecovi pomocníci k nim přistoupili, uchopili je za ruce a táhnou je k obětišti. Tváří v tvář smrti se zajatci začali vzpírat. Ozval se zběsilý křik, žena naříkala. Vojvoda hleděl mlčky na výjev u obětiště. I jeho vojíni mlčeli.

„Co s nimi chtějí udělat?“ zhrozila se Lída.

„Obětovat?“ obrátil se Artem na archeologa.

„Psst,“ zasyčel na ně Ivan Semenovyč.

Tentokrát ho Artem neposlechl.

„Ivane Semenovyči! Vy se na to chcete jen dívat?“

„Jsme jenom čtyři, Arteme.“

„Na tom nezáleží. Musíme je zachránit.“

„Arteme, rozkazuji vám…“

Artem však již neslyšel. Stiskl svůj krumpáč, jedinou zbraň, kterou měl, a vyskočil z úkrytu. Jeho postava se zřetelně odrazila na pozadí hnědých kmenů. Uviděli ho okamžitě. Ozvaly se výkřiky, hučení, houf jezdců se rozjel k lesu. Lída chtěla vyběhnout za Artemem. Dmytro Borysovyč se ani nepohnul, ještě pozoroval Skyty. Ivan Semenovyč odhodlaně sevřel topůrko svého krumpáče a již vyskočil za studentem. To všechno se stalo takřka v jediném okamžiku. V druhém okamžiku byli obklíčeni kolem dokola jezdci, kteří namířili na jejich hruď dlouhá kopí. I pěší dobíhají, zvedají zbraně, sekery a meče se hrozivě tyčí proti cizincům, ale bojovný halas postupně utichá: Jsou jenom čtyři? A jak podivně jsou oblečeni! A jaké divné zbraně mají v rukou?

V tom jeden z jezdců vydal krátký rozkaz. Část jezdců jim vpadla do zad a hroty svých kopí je postrkuje vpřed.

„Jsme teď také zajatci, přátelé,“ tiše řekl Ivan Semenovyč. „Musíme se podrobit.“

„Ivane Semenovyči, já jsem chtěl…“ obrátil se k němu Artem.

„Neomlouvejte se, Arteme. Kdybyste to neudělal vy, byl bych to nakonec udělal já sám.“

ČÁST DRUHÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

Co je to poskina? – Vítězství u obětiště. – V náčelníkově stanu. – Skytské víno

Skytové odváděli své čtyři nové zajatce k obětišti.

„Neřekl bych sice, že to je nejpříjemnější způsob, jak se seznámit s životem starodávných Skytů, ale…“ pokrčil Dmytro Borysovyč rameny a narazil si hlouběji do očí svůj měkký klobouk, „ale zdá se, že nám nic jiného ani nezbývá.“ V tom však místo dalších úvah chňapl pravicí po klobouku, někdo mu jej smetl z hlavy.

„Mladíku,“ zahartusil na Artema, „jaké jsou tohle žerty,“ zároveň však zahlédl, že mu jej sebral jeden jezdec a vznesl do vzduchu, aby ho ukázal ostatním. Ze zástupu se tu a tam ozval smích. Ale rázem přestal, jako když utne. Diana krátce, výhružně štěkla, mihla se vzduchem, mocnými tesáky sevřela dřevěné kopí, až zapraštělo. Klobouk spadl na zem. Jezdcův kůň se tak šelmy polekal, až se vzepjal, a jezdec ho stěží strhl zpátky.

Diana skočila zpátky ke svým, přisedla na zadní, vycenila tesáky, připravena ochraňovat své přátele. Dmytro Borysovyč zvedl klobouk se země, oprášil jej o koleno a nasadil na hlavu.

„Nezdvořák jeden,“ brumlal, „ale Diana by ho naučila moresům.“

„Dmytre Borysovyči, neste raději klobouk v ruce, nedrážděte je.“

„Snad spíš on dráždil mě,“ zahučel archeolog, přesto se však ohlédl po jezdci. Ten ukrotil koně a očima rozšířenýma hrůzou se díval na jejich Dianu, která ještě seděla ve střehu s vyceněnými tesáky. Náhle zvolal: „Poskina, poskina!“ a kopí, na němž nechala znamení svých zubů, odhodil od sebe, jako by se ho bál. I ostatní zírali na psa s hrůzou, opakovali „Poskina, poskina!“ – ale nikdo se jej neodvážil napadnout. Diana na ně zaštěkala, obrátila se a jde k Ivanu Semenovyči. Skytové zase začali přátele pobízet k chůzi hroty svých kopí, ale daleko šetrněji než dřív.

„Co znamená poskina?“ zeptala se Lída.

„Ať to znamená, co znamená, už nás tolik nelechtají do zad,“ pokusil se Artem o žert.

„Pojďme klidně,“ pohlédl na něj Ivan Semenovyč, „sledují každý náš krok.“

Přicházeli k zástupu. Všichni si je prohlíželi, i ženy, které zůstaly na svých místech a teprv nyní je spatřily zblízka. Nezpívaly, jen hleděly na cizince, na jejich ústroj, na brýle Dmytra Borysovyče, na prostovlasou Lídu – a pak jejich zraky sklouzly k Dianě. „Poskina, poskina,“ šeptaly – to slovo se neslo od úst k ústům, vyšlehovalo jako ztajený plamen, jednou výkřikem, jindy úžasem, hrůzou – poskina, poskina!

Minuli zajatce, kteří k nim obraceli tváře, a přiblížili se k náčelníkovi, jenž dosud nehnuté seděl na koni. I on hleděl na cizince. Artem teď jasně viděl jeho tvář. Klidné oči napůl zakryté řasami seděly hluboko pod převislým obočím. Štíhlý orlí nos vystupoval dopředu, bledé rty byly téměř skryty pod šedivým knírem, plnovous mu spadával v hustých vlnách na lesklý pancíř. Když k němu došli, krátce na ně promluvil.

Ivan Semenovyč a Dmytro Borysovyč se na sebe podívali. Nerozumějí ani slovu. Jak mají vědět, co od nich chce? Nač se ptá? Jak mu mají odpovědět. A odpovědí-li mu, jak on jim porozumí? Skytové se zatím posouvali k cizincům blíž a blíž, až je obklopovali ze tří stran. Na čtvrté straně seděla Diana, která na ně výhružně vrčela a cenila tesáky. Skytové se k ní neodvážili přiblížit.

„Diano, seď!“ okřikl ji Ivan Semenovyč.

Ohlédla se po něm, zavrtěla pahýlem ocasu a umlkla.

Starý náčelník k nim promluvil vlídně, přátelsky.

Než mohli něco říci, ohlédl se nespokojeně po svých lidech, kteří se natlačili až k nim. Snad proto cizinci neodpovídají, proto nechtějí mluvit? Vydal krátký rozkaz. Jezdci vyjeli a zatlačují zástup zpátky.

„To je moudré,“ oddechl si Artem.

Náčelník to zřejmě zaslechl, obrátil k němu hlavu a pozorně si ho prohlédl od hlavy až k patám.

V tom se ozval od obětiště zpěv a hned nato nářek zajaté ženy.

Skytský zrec se rozhodl dokončit žertvu přerušenou příchodem cizinců. Skřehotavým hlasem zapěl píseň, jeho pomocníci se k němu přidali a za zvuku obřadní písně se přiblížili k zajatcům, třímajíce v rukou napřažené kinžály.

„Ivane Semenovyči, oni je zařežou!“ s hrůzou vykřikla Lída.

A opět se to opakovalo jako dřív.

Artem stiskl svůj krumpáč, vyskočil a rozeběhl se k obětišti.

„Nechte ty lidi,“ volal, „poroučím vám, ani na ně nesáhnete!“

Zrecovi pomocníci, nižší zrecové, se zarazili. Nenadáli se, že by jim cizinci mohli překážet v jejich úkonu. Píseň se přervala, zástup vzrušeně zahučel.

Proti Artemovi vystoupil hlavní zrec. Pozvedl ruce a pronášel nějaká slova.

„Pryč, starý, nepřekážej,“ odstrčil ho Artem, až se kouzelník zakymácel. To ho rozběsnilo. Taková urážka jemu, před nímž se každý třese! Vytáhl meč a tasil jej proti cizinci.

„Chceš boj?“ křikl na něj Artem, „tedy se braň!“ uskočil a krumpáčem sekl po meči. Kov zazvonil. Meč vyletěl starému zreci z ruky a dopadl několik kroků od něho.

Rázem nastalo ticho. Skytové poprvé spatřili, že někdo přemohl jejich kouzelníka, kterého se tak báli. I kouzelník vycítil jejich zděšení. Nepozvedl meč. Jen se k němu sehnul a rukama krouží nad zemí, sklání se, napřimuje, ruce zvedá výš a výš a přitom vydává skřeky, vykřikuje slova, jimž Artem sice nerozumí, ale vidí, jak se jeho obličej křiví, šklebí, pěna mu vyvstává na rtech. Jeho hlas zní stále mocněji, hrozivěji, až i zástup zahučel, rozvlnil se, ba i zajatci se polekali jeho hrozeb.

Artem se domyslil, co asi starý skřehotá.

„Ty mě proklínáš? Ty si myslíš, že se leknu tvých kleteb? Nebojte se!“ křikl na zajatce, ale sám chápe, že slovy málo zmůže proti jejich zděšení, a oni mu ani nerozumějí. Rozhlédl se, co by měl udělat. Nejdříve uviděl své přátele.

Lída na něj hledí s obdivem.

Dmytro Borysovyč zvedl svůj krumpáč, chce mu běžet na pomoc, ale Ivan Semenovyč ho mírní:

„Počkejte, Dmytre Borysovyči. Zatím je čas.“

„Jen aby pak nebylo pozdě.“

„Máme ještě něco v záloze!“ řekl Ivan Semenovyč a ohlédl se – ne na Artema, ale na náčelníka. Ten se nyní choval docela jinak než dřív. Pozoroval každý pohyb mladého cizince. Když Artem vyrazil jejich čaroději meč z rukou, sám sevřel meč a na jeho tváři se objevil úsměv. Teď poslouchá jeho výkřiky, kletby a rozumí jim. Ten mladý muž se jich neleká? Neděsí se jich? Pohlédl na křivobokého mladíka, který ho dřív vítal. Ten se třese hrůzou, dokonce si oči přikryl dlaní, takovou bázeň v něm budí. A tamten mladý cizinec se nic nebojí, nyní se dokonce rozhlédl, ba i po něm se otočil.

Ten Artemův pohled spatřil i rozběsněný zrec.

Zatím se docela napřímil.

Vyvolal temné síly z hlubin země, proklel všechny, kteří by mu nešli na pomoc, a nyní se obrátil k vojvodovi, k pomocníkům a potom ukázal na Artema. Bylo to gesto tak výmluvné, že mu porozuměli i cizinci, kteří neznali ani slovo ze skytské řeči.

I Dmytro Borysovyč porozuměl.

„Musíme Artemovi pomoci, Ivane Semenovyči. Hned!“

„Počkejte!“

„Máme čekat, až se na něj vrhnou?“

„Ještě je čas.“

„Ivane Semenovyči, pohleďte…“ vykřikl archeolog. Kouzelníkovi pomocníci se blíží k Artemovi, třímajíce před sebou kinžály.

Artem jim vykročil vstříc.

Krumpáč, i když ocelový, proti tolika zbraním! V té chvíli Ivan Semenovyč pustil psa, kterého celou dobu držel za obojek.

„Diano! K Artemovi!“

Jako když vypustí šíp, šelma se vrhla k Artemovi a vycenila tesáky proti Skytům.

„Diano,“ chytil mládenec buldoka za obojek a vykročil s ním proti ozbrojeným Skytům. Ti couvli, ale když se k nim ještě víc přiblížili, uskočili zpátky.

„Poskina, poskina!“ volali zděšeně a stejně to znělo ze zástupu, který před nimi ustupoval. A tu se Artem rozveselil a také vykřikl z plna hrdla – „Poskina, poskina!“ To na Skyty neuvěřitelně zapůsobilo. Na širém poli nastalo hluboké ticho plné úzkosti, které se neodvážil porušit ani starý zrec. Artem došel bez překážek k dýmajícímu obětišti, k třem zajatcům určeným za oběť, a řekl jim:

„Jděte už ke svým. Nic se vám nestane.“

Nerozuměli jeho slovům, proto je popostrčil, aby se nebáli a šli. Neodvážili se k němu obrátit zády, pozpátku couvali k hloučku zajatců. A Artem vykročil zpátky k svým přátelům.

„Dobře to dopadlo, Ivane Semenovyči… já jsem se na to nemohl dívat, věřte mi…“

„O tom si pohovoříme později, Arteme,“ vlídně mu odpověděl geolog.

Ale co to? Lída má zarudlé oči, divže nepláče.

„Měla jsem o tebe takový strach, Artemku…“

Artem se nezmohl na odpověď, jen jí stiskl ruku. Za druhou ruku ho uchopil Dmytro Borysovyč; poopravil si brýle, mrkal:

„Mladíku, mladíku – jste správný člověk,“ řekl a brada se mu třásla.

„Dmytre Borysovyči… a co znamená to poskina?“

„Těžko vědět. Řecky slovo kino znamená pes. Snad to nějak souvisí se psem. Snad je to něco jako tabu, to znamená posvátný náboženský zákaz dotýkat se něčeho. To je jediné, čím bych to mohl vysvětlit.“

„Pozor, přátelé,“ přerušil je geolog, „náčelník mluví o nás.“

Skutečně, vojvoda hovořil a ukazoval přitom na ně. Potom k sobě zavolal starého zrece. Ten se blížil neochotně, nesmírně rozezlený, ač se to snažil skrýt. Nemluvili spolu dlouho. Vojvoda stroze pronesl několik vět, jako by vydával rozkaz, a čaroděj mu naslouchal čím dál tím nespokojeněji. Najednou něco vykřikl, asi se pokusil odporovat. Náčelník zvýšil hlas, až zněl jako kov. Starý zrec sklonil hlavu, jen jeho maličké oči lstivě zatékaly a pěsti se mu zaťaly vztekem.

Artem ho nesledoval, zaujalo jej něco jiného. Ten křivoboký mladý Skyta, který dřív vítal vojvodu, nespouštěl oči z Lídy. To se Artemovi vůbec nelíbí. Skytavycítil, že se na něj někdo dívá, mrkl stranou, zachytil Artemův pohled a hned se otočil. Student zahlédl jeho oči jen na vteřinku, ale i v tom mžiknutí k němu vyšlehl nenávistný plamen. Kdo to může být? Má bohatý ústroj, těch zlatých cetek na něm – obyčejný Skytato není. Chová se sebevědomě, ovšem jen tehdy, nedívá-li se na něj starý vojvoda.

Ten zatím domluvil. Kouzelník se uklonil a odchází. Když míjel křivobokého mladíka, sotva znatelně na něj kývl, ten ani nemrkl, ale Artem přece postřehl, že se očima domluvili. Tady není něco v pořádku, řekl si, na ty dva si musíme dát dobrý pozor.

K vojvodovi přistoupil muž v prostém oděvu, s jediným zlatým štítkem na kožené přílbici. Starý vojvoda se k němu obrátil a vlídně, přátelsky s ním hovořil. Mladý bojovník ho vyslechl, uklonil se a pokynem k sobě zavolal jiného muže, který je poslouchal a na jeho pokyn již čekal. Byl to snědý bezvousý muž, který se celým svým vzhledem odlišoval od ostatních Skytů. Mladý bojovník mu řekl několik vět a oba odcházejí k zajatcům. Bezvousý muž k nim promluvil, znělo to sice velitelsky, ale zřejmě je uklidňoval, nějako pán, jako jejich člověk.

V tom Dmytro Borysovyč téměř vykřikl:

„Já mu rozumím… Přátelé, mně se zdá, že tomu černému trochu rozumím. Všechno ne… je to zrovna tak pomíchaná řečtina jako na tom pergamenu z bronzové skříňky.“

„Rozumíte? Co jim říká?“

„Odpouštějí zajatcům jejich útěk…“

„Oni utíkali?“

„Nerušte! Odpouštějí jim útěk a oni mohou pracovat zas jako dřív. Škoda že nerozumím všemu. Utěšuje je… hned, hned… To je úžasné, my se s nimi dorozumíme. Teď říká, že…“

Dál poslouchat nemohl, obrátil se k nim vojvoda. Nepromluvil na ně, ale učinil tak výmluvné gesto, že ho hned pochopili – mají jít s ním, zve je za sebou. A již obrátil koně a jede ke stanům.

„Pozval nás, abychom šli za ním,“ nedokázal nemluvit Artem. „Ivane Semenovyči, přijmeme jeho pozvání?“

„A budeme se držet, Arteme! Rozumíte mi?“

„Slibuji, Ivane Semenovyči.“

Čtyři přátelé obklopení jezdci kráčeli za starým náčelníkem. Kruh kolem nich se neprojevoval nepřátelsky, ale přece si připadali jako zajatci.

„Ten sražený jde vedle nás,“ zahučel Artem k Lídě, „a nespustí z tebe oči.“

„Tos mě hrozně potěšil!“

„Ale ty ses mu zato zalíbila…“

„Nevšímej si ho. A už mi o něm nemluv, je takový protivný,“ pohodila hlavou, ale přesto se úkosem podívala po mladém Skytovi. Hledí na ni pořád, teď se dokonce usmál. I jeho úsměv byl sražený, křivý, usmíval se jen jednou půlkou obličeje.

„Arteme, nevíš, kdo to je?“

„Nevím, a ani to nechci vědět,“ řekl pochmurně.

„Arteme, já mluvím vážně.“

„Já taky.“

„Mám dojem, že to je příbuzný starého náčelníka.“

„Jak tě to napadlo?“

„Je mu podobný, jenomže tamten je sympatický a tenhle protivný…“

„Hm… Podívám se na něj až potom…“

Po obou stranách jeli vedle nich mlčenliví jezdci s přísnými vousatými tvářemi. Nad hlavou starého náčelníka drželi dlouhé žerdě a na nich kovové obrazce fantastických draků a obrovských ptáků. V několika obměnách se na nich opakují podoby draků a obrovských ptáků s rozevřenými křídly a roztaženými chvosty, draci jsou vyobrazeni buď v klidu, nebo zas jak sápou kořist a trhají ji tesáky, nestvůrní, s krátkými useknutými tlamami, hrozní.

„To jsou asi jejich korouhve, ti draci a ptáci,“ usoudil Artem, ale znovu je prohlíží, zkoumá, něco na nich ho vzrušuje, dráždí, nedovede však určit co, neví ani, týká-li se to jednoho obrazce či všech dohromady – jako by mu něco připomínaly, ale ne a ne si uvědomit, co by to mohlo být.

„Podívej se, Arteme, Diana je zas vyděsila,“ řekla Lída.

„Kde?“

„Tamhle před námi.“

Dva jezdci tam krotili koně, kteří se divoce vzpínali na zadní. A tu Artem najednou vykřikl: „Přátelé, už tomu rozumím!“

„Mladíku! Čemu rozumíte?“

„Už vím, co znamená ta poskina. Vím, proč se všichni bojí naší Diany!“

„Proč?“

„Protože se podobá těm jejich drakům. A slovo poskina znamená drak.“

„Ale jaký drak? Jak jste na to přišel?“

„Podívejte se na ty jejich nestvůry na kopích.“

„Máš pravdu, Arteme.“ Teď tu podobu spatřili všichni. Tvůrci kovových obrazců, které bojovníci drželi nad hlavou svého náčelníka, měli v představě právě takového psa, jako je jejich Diana. Stejné useknuté tlamy, stejné tesáky. Proto se Skytové báli jejich Diany, byla jim živým vtělením strašných draků, proto se k ní nikdo neodvážil přiblížit, dotknout se jí, nebo dokonce ji něčím popudit.

„Správně, mladíku,“ řekl mu s radostí Dmytro Borysovyč. „Umíte se dívat. Dokazujete to všude, v ležení, v jeskyni i tady. Tedy drak… hm… zajímavé. Poskina… předpokládáme-li, že to jsou řecká slova, znamenají v překladu takový pes… hm. A on to bude asi opravdu řecký výraz. To znamená, že máme další důkaz o vzájemném vlivu Reků a Skytů. Historie zná řecké vlivy na Skyty i skytské na Řeky, byl to obapolný proces… a z toho plyne,“ archeolog se zabral do svých úvah, ale Artem ho už neposlouchal, zářil uspokojením, že se mu podařilo rozřešit záhadu s poskinou a drakem.

Zatím se přiblížili k velkému stanu, mnohem většímu než ostatní. Stál stranou a na jeho špičce trčel na žerdi velký kovový obrazec ptáka s širokými rozevřenými křídly. Odhrnuté okraje plsti tvořily vchod a zářily jasně červenou barvou. Náčelník sestoupil s koně, ale dříve než vešel dovnitř, znovu je gestem vybídl, aby ho následovali, a teprve potom vešel do stanu. Hned za ním tam vstupovali ozbrojenci z jeho družiny. Mladý křivoboký Skyta zůstal venku. Zdvořile se cizincům uklonil a něco pronesl. Přitom se úkosem podíval na Lídu a jedním koutkem se usmál, čehož si Artem dobře všiml.

„Vůbec se mi to nelíbí,“ řekl tiše.

„Mně taky ne,“ přikývlo děvče.

„Přátelé,“ pobídl je Dmytro Borysovyč, „jít tam musíme. Přiznám se vám, že hrozně toužím spatřit na vlastní oči, jak to vypadá uvnitř. Představte si, přátelé, poznáme život a zvyky starých Skytů – o tom se mi nezdálo ani ve snu.“

„A třeba doopravdy sníme,“ zasmál se Ivan Semenovyč. „Jak jinak si vysvětlíme všechno, co se s námi děje?“

„V tom případě chci spát hodně dlouho, abych uviděl co nejvíc,“ odsekl mu archeolog, a Ivan Semenovyč mrkl jen na Artema i na Lídu – je marné přít se s Dmytrem Borysovyčem, jde-li o starodávné Skyty.

Jeden po druhém vstoupili do stanu.

Veliký, vysoký prostor kuželovitého tvaru, takový byl vnitřek obydlí skytského náčelníka. Světlo pronikalo dovnitř velikým otvorem nahoře. Celá podlaha byla pokryta barevnými koberci; na nich podél stěn ležely měkké podušky; a stejné podušky ležely i na dvou velikých truhlách, pobitých bronzovými plíšky a širokými pásy.

Starý náčelník už seděl na měkkém koberci. Odpočíval. Bez vysoké zlaté přílbice nevypadal tak přísně jako předtím. Snad to bylo i tím, že se teď usmíval, že se netvářil tak slavnostně i důstojně jako na koni v čele své družiny.

Vedle něho stál mladý muž s malou kudrnatou bradkou. Byl to onen člověk s jediným zlatým plíškem na kožené přílbici, s nímž vojvoda tak vlídně venku rozmlouval. Výrazný energický obličej s tmavým vouskem a bradkou, jasné oči, vysoké čelo, to všechno vzbuzovalo sympatie.

Na žerdi, která stála uprostřed a ústila nahoře do otvoru, spatřili menší oválnou destičku. Byla bronzová, vyleštěná, s ozdobami okolo. I Lída si jí všimla, bezděky k ní přistoupila, nahlédla do ní a urovnala si pramen vlasů.

„Vida,“ šlehl po ní Artem očima, „hned poznala, k čemu to je.“

Lída se zapálila a odstoupila blíže ke svým.

I ostatní se usmívali, ba i starý náčelník. A s tím úsměvem je vyzval, aby usedli proti němu na koberec.

„Aspoň si odpočineme,“ řekl Ivan Semenovyč a hledal pohodlnější polohu. „Horší bude, jak se s nimi dohovoříme. Nemohl byste to zkusit s vaší řečtinou, Dmytre Borysovyči?“

„Ale vždyť jsem to už skoro zapomněl.“

„Jen to zkuste. Prospělo by to nejen nám, také vědě.“

Dmytro Borysovyč si v duchu sestavil první větu. Nepodařilo se mu to bez námahy, doopravdy mnoho zapomněl. Konečně postoupil o krok kupředu a zajíkavě ji přednesl oběma mužům. Podle jeho skromného mínění byla strašně kostrbatá, ale starý vojevoda i mladý muž s bradkou na něj vytřeštili oči a pozorně poslouchají. V očích mladého muže najednou radostně blýsklo.

„Porozuměl!“ zašeptal Artem.

A už mladý muž archeologovi odpovídá. Dmytro Borysovyč zas pronesl několik slov a už se rozhovor rozvíjel, ne lehce, chvílemi nastávaly dlouhé pauzy, kdy si vědec musel vypomáhat rukama, nemohl-li si vzpomenout na slova, ale buď jak buď – mluvili spolu! Po chvilce si Dmytro Borysovyč setřel pot s čela a řekl ostatním:

„Starý náčelník se jmenuje Skolot. Tento příjemný mladý muž Varkan. Oba dva nám jsou přátelsky nakloněni a chtějí se o nás něco dovědět.“

Když Skytové zaslechli svá jména v cizí řeči, souhlasně pokývli hlavou. Náčelník tleskl do dlaní. Za malý okamžik přinesli sluhové velikou bronzovou nádobu a několik malých číší. Náčelník slavnostně pokynul, aby se napili.

„Jsem velmi zvědav,“ řekl Dmytro Borysovyč, „co je v té vzácné bronzové amfoře. Snad ne…“ odmlčel se, jako by se bál vyslovit svou myšlenku.

„Co by tam bylo,“ přijal Artem číši. „Víno. Co jiného by nabízeli hostům.“

Byl to sladký, hustý voňavý nápoj jako smíchaný s kefírem. Archeolog upíjel jen po kapkách a každou vychutnával, snaže se určit, z čeho to bylo vyrobeno. Ivan Semenovyč prohlásil s jistotou:

„Jisté je, že z vinné révy není.“

„A tvrdil někdo, že je?“ ohradil se Artem. „Copak by obyčejné víno mohlo mít takovouhle barvu?“

„Mladíku, nerušte!“ napomenul ho archeolog. „Já myslím… já se domnívám, že to je… ano, určitě, je to oksjuhala…“

„Cože?“

„Oksjuhala! Je ovšem ostudné, když mládež nezná nejzákladnější historické a archeologické pojmy, ale to na věci nic nemění. Je to oksjuhala, o níž jsou zmínky u starověkých autorů. I Homér a Hessiod měli za to, že obvyklou potravou Skytů bylo kromě masa i mléko a výrobky z něho. Proto nazývali Skyty mlékojedy, dojiči kobyl. A já se domnívám, že tohle je právě ta oksjuhala, to jest svérázně zpracovaný a oslazený kumys. Takové kmeny, jako je tento, které patřily ke kočovným kmenům, měly velká stáda koní. My jsme tu taková stáda rovněž viděli. Skytští kočovníci jedli koňské maso, pili kobylí mléko. Z mléka připravovali ippaku – to je sýr – i své nápoje, například oksjuhalu, kterou zřejmě právě pijeme.“

„Není špatná, ta jejich oksjuhala, o to nic,“ ještě se napil Ivan Semenovyč, „jen ji neochutnávejme příliš horlivě, přátelé, může být hodně opojná.“

Tu se zvenčí ozvaly vzrušené hlasy. Náčelník zvedl hlavu. Varkan rychle vyšel ze stanu. Vzápětí se vrátil a Skolotovi něco oznamoval. Dmytro Borysovyč se podíval na přátele; jeho tvář zvážněla.

„Varkan říká, že starý zrec opět začíná. Zas tam vyhlašuje ty své kletby. Varkan se půjde podívat. Skolot nás prosí, abychom se neznepokojovali.“

Ta novina neslibovala nic příjemného.

Varkan si nasadil přílbici a vyběhl ven.

Artem si vyčíhal chvíli, kdy se na něj nikdo nedíval, sesunul se ke vchodu, a než ho mohl někdo zadržet, vyklouzl za ním, aby se dověděl, co se děje venku.

KAPITOLA SEDMÁ

První zahřmění. – Bouře pod zemí. – Opět kopí v zádech. – Černý stan. – Zajatce čeká překvapení

Varkan vyběhl ze stanu, skočil na koně a s několika jezdci odklusal, takže Artem zahlédl už jen zvířený prach, v němž mu jezdci zmizeli. Co má teď dělat? Vrátit se do stanu a povědět přátelům, co viděl? Ne! Děj se co děj, musí vyzkoumat, co má starý šaman za lubem. Varkan odjížděl tím směrem, odkud je sem přivedli, tedy k obětišti. Půjde za ním, rozhodl se. Na koni je to sice rychlejší, ale on to dokáže pěšky, nebojí se, že zabloudí, dovede se orientovat i v krajině, kterou prošel jen jednou. Ale co to? Už se stmívá? Je už večer? Vzhlédl k nízké obloze. Před ním nad lesem vyplouvá černý mrak. Těžce se posunuje nad krajinu a pomalu přikrývá celý nízký obzor. Vrhá temné stíny, proto mu připadalo, že se stmívá. Zatím pokryl celou oblohu. Žlutorůžová barva rostlin se změnila do fialova. Všechno vypadalo nepřirozené, neskutečné v tomto zvláštním osvětlení. Z dálky je slyšet hrozivý hukot. Co to je? Hřmí? Blíží se bouře? Může však být bouře pod zemí?

Artem popoběhl. Ať se děje co děje, nebude se ničemu divit; zažili dnes tolik neuvěřitelného, že je lepší přijímat věci tak, jak jsou. Teď ho zajímá nejvíc, jakou léčku na ně připravuje skytský zrec. Jak o tom tak uvažoval, spatřil za zatáčkou veliký hlučící zástup. Před ním sem a tam popojíždějí jezdci, vždycky se kus vrátí, pak se zas otočí, v hloučku najedou proti zástupu, ale ten postupuje blíž a blíž… Není to snad Varkan a jeho ozbrojenci?

Jezdci ustupují. Teď zahlédl, že mezi nimi a zástupem pobíhá nějaký pomenší člověk se zdviženýma rukama. Šaman! Doráží na jezdce, křičí, chrlí své kletby. A zase ukazuje na oblohu, na černý mrak a přitom zběsile mává rukama, jako by jej přivolával na hlavu zástupu.

Jeden z jezdců vyjel dopředu a přiblížil se k němu. To je Varkan, poznal ho Artem. Ostatní ozbrojenci ho však nenásledovali, Varkan zůstal sám. Šaman toho využil, zvedl ruce a začal křičet jako šílený. Přední řady zástupu obklopily Varkana ze všech stran; octl se v příboji těl, zmítaje se nad hlavami těch, kteří se pokoušejí strhnout ho s koně. Varkan přitáhl uzdu, bodl koně do slabin, až se vzepjal na zadní, obrátil ho a skokem ujíždí k svým jezdcům. Zavolal na ně, mávl rukou ke Skolotovu stanu, jeho jezdci se za něj zařadili a tím směrem ustupují.

Zástup postupuje za nimi. Vpředu pobíhá sám starý šaman. Kde se v něm bere tolik sil, podivil se Artem. V patách za ním postupují jeho pomocníci, ostatní šamani, a za nimi s bojovným pokřikem celé zástupy Skytů, kterých stále přibývá, neboť noví a noví přibíhají od stanů vyburcováni hlukem. Artem se ohlédl – i za jeho zády vybíhají ze stanů ozbrojení Skytové. Uvědomil si své postavení. Co nevidět bude obklíčen ze všech stran. V tom k němu přijížděl Varkan se svými jezdci.

„Varkane,“ zavolal na něj, „Varkane!“

Mladý Skyta ho spatřil a udiveně vykřikl. Bodl koně a rozjel se k němu. Za okamžik byl vedle Artema. V jízdě k němu natáhl ruku, mladík se jí chytil, odrazil se, nadskočil, vyšvihl se na koně za něho a přidržel se ho za ramena, a již uháněli dál, aby dostihli ostatní jezdce, jejichž ústup se čím dál víc podobal úprku. Odzadu k nim dolehl rozvášněný křik zástupu. Artem se zachvěl, teprv teď ho obešla hrůza.

Jezdci zastavili před náčelníkovým stanem.

Artem seskočil a vběhl dovnitř.

„Žene se sem celý zástup Skytů a vede je starý šaman!“

„A co chtějí?“ zeptal se Ivan Semenovyč. „Útočili na Varkana, musel před nimi prchat…“

V tom Varkan vpadl do stanu; něco hovořil, obraceje se zároveň ke Skolotovi i k Dmytru Borysovyči. „Co říká?“

„Nevím… Asi zapomněl, že neznám skytskou řeč.“

Skolot Varkana přerušil a ukázal na hosty. Mladý bojovník hned pochopil a začal mluvit řecky. Archeolog jim jeho slova přetlumočil:

„Starý zrec přemluvil Skyty, že mají žádat na Skolotovi, aby jim nás vydal. Hrozí jim trestem bohů, děsí je bouří a bleskem a kamením, které prý bude padat z nebes a zabíjet ty, kteří ho neuposlechnou…“

„Bouřka se doopravdy blíží,“ řekl Artem, „celá obloha je zatažena…“

„A Skytové prý mají strach, že z nebe bude padat kamení. To říká Varkan. Je mi to divné. Podle historických pramenů by se Skytové neměli bát bouře, jenže tady…“ Dmytro Borysovyč rozhodil rukama.

„Historické prameny jsou nám málo platné. A říká-li Varkan, že z nebe bude padat kamení…“

„Ale jaké kamení? Copak při bouřce může padat kamení?“ podivila se Lída.

„Tady je všechno možné. Uvědomte si, kde vlastně jsme. Elektrické náboje mohou svalit celé hory kamení. Nezapomínejte, že jsme pod zemí v obrovské jeskyni,“ řekl Ivan Semenovyč, který měl stále na paměti, jak sem přišli.

V tom vyskočila Diana a vrhla se ke vchodu. Zlověstně zaštěkala. Zvenčí sem dolehl křik. Diana stála u vchodu s naježenou srstí, větřila nebezpečí.

Skolot beze spěchu povstal, sevřel rukověť meče a vyšel před stan. Za ním vyšel i Varkan; pohlédl na cizince, jako by je chtěl povzbudit. Ivan Semenovyč mu pokynul; potom řekl přátelům:

„A my půjdeme také. Tady zůstat nemůžeme.“

Dmytro Borysovyč odhodlaně sevřel krumpáč. Lída byla bledá, ale zelené oči jí jen hořely.

„Bojíš se, Lído?“ zašeptal jí Artem, „slibuji ti…“

„Ne ne, jsem připravena na všechno, Arteme. Pojďme!“

Když ze stanu vyšel vojvoda doprovázený Varkanem a obklopený ozbrojenci v kovových i kožených přílbicích, vření v zástupu na okamžik utichlo. Umlkl i starý zrec. Hleděl na Skolota a vyčkával. Tvář starého náčelníka byla pevná, klidná.

Sotva však vyšli cizinci, dav se znovu rozbouřil a v jeho křiku byl hněv, ba nenávist.

Tu náčelník Skolot vystoupil o krok dopředu a něco vykřikl. Zástup rázem umlkl. Přední řady dokonce trochu ucouvly, tak hněvivě blýskaly jeho oči. Neozval se ani jediný hlas, ani jediný výkřik. V Skolotově družině se objevil křivoboký Skyta. Teď opatrně vykukoval za Varkanovými zády. Zdálo se, že na něco čeká, někoho hledá; byl nakloněn vpřed, tvář napjatou, oči přimhouřené; levá ruka, delší než pravá, mu sahala skoro do polou lýtek.

„Kde se tu vzal?“ zeptala se Lída, „ze stanu se ztratil…“

„Je jako sýček. Věští neštěstí. S radostí bych mu polámal kosti.“

„Arteme!“

Opět se ozval pevný Skolotův hlas.

Ale než domluvil, zahřměl v dálce hrom.

Zástupem proběhlo úzkostné zachvění, které začalo vzadu a přešlo jako vlna dopředu – a ta vlna jako by sama vynesla starého kouzelníka. S vysoko pozdviženýma rukama, s pohledem upřeným na černý mrak blížil se ke Skolotovi. Ten neustoupil, jen tiskl jilec meče a jeho pronikavé pohledy střehly starého zrece, který k němu začal mluvit. Jeho hlas zněl výhružně; něco žádal, něco na Skolotovi vymáhal, ukazuje neustále na černý mrak. Náhle se odmlčel, ruku vztaženou k obloze – potom jí mávl k zemi a do ticha zahřměl opět hrom – už bližší, hrozivější, a vypadalo to skutečně, jako by on to hromobití mávnutím své pravice strhl na zem, na hlavy zástupu. Ten ho pozoroval s dechem zatajeným. A tu on svou hromovládnou ruku napřáhl k cizincům, ukázal na ně a potom oběma rukama jako by je zdvihal, bral Skolotovi a odevzdával zástupu. Vzápětí zas ukázal na černý mrak nad jejich hlavami. Dav zahučel, ozvaly se výkřiky.

Skolot vztáhl ruku k cizincům, že jsou pod jeho ochranou.

Zrec postoupil proti němu a vychrlil dlouhou kletbu s oběma rukama vztaženýma k mračnům na obloze. Poslední její slova doznívala v oslepujícím světle blesku, který rozťal černé mraky. Zástup strnul. Čaroděj tahem spustil ruce a do napjatého ticha zahřímal hrom. Valil se od obzoru k obzoru a naplňoval všechen prostor.

Už jen to kamení z nebe scházelo.

Nyní vykročil proti cizincům, jako by neviděl Skolota ani jeho vojáky, za ním šli ostatní šamani, za nimi se pohnul zástup. Lída se chytila Artema za ruku.

Skolot chtěl vytrhnout meč z pochvy, chránit své hosty, ale Varkan se k němu naklonil, přemlouval ho, ukazuje na rozběsněný zástup, i jiní z jeho družiny ho varovali. Jen křivoboký Skyta hleděl na všechno s chladnou zvědavostí.

„Braňme se, přátelé!“ zvolal Dmytro Borysovyč a zdvihl svůj krumpáč proti Skytům, kteří se k nim přiblížili. Jeho jedinou zbraň uchopilo několik rukou, vyrvaly mu jej, takže stanul bezbranný. Artem před něho skočil a tím se dostal do středu rozbouřeného zástupu. Rozhlédl se a poznal, že je sám, oddělen od svých přátel.

„Diano, ke mně!“ vykřikl.

Něco velikého se mihlo soumračným přítmím, nějaký žlutý stín, to buldok skočil Artemovi na pomoc, dopadl na dva Skyty nejblíž u něho, povalil je, jednoho chňapl tesáky za ruku, kterou chtěl Artema chytit, a vrhá se na další.

„Poskina! Poskina! Poskina!“ ozývalo se ze zástupu.

Artem stál jako ve středu začarovaného kruhu, kam se Skytové neodvážili. Ten, kterého kousla do ruky, dal se na útěk a ostatní před ním bezhlavě ustupovali. V tom se starý čaroděj přepočítal – Skytové cítili před poskinou větší bázeň než před bouří a blesky… Někteří dokonce odhazovali zbraně a prchali do svých stanů, aby byli co nejdál od strašného draka.

„A teď se probijeme ke svým. Diano, sem!“

Diana razila cestu, tu se vrhla vpřed, tam sekla svými tesáky, pak zas odskočila zpátky. Nikdo se jí nepostavil na odpor, šli jako uličkou.

„Arteme! Diano!“ přivítala je Lída.

„A jsme zas pohromadě,“ usmál se Artem.

Kruh kolem nich se znovu sevřel, kruh bojovníků ozbrojených luky, kopími, meči – a oni byli beze zbraní.

„Kdyby použili šípů…“ Ivan Semenovyč se rozhlédl, ale marně pátral, jak se před nimi chránit.

„Starý zrec asi poručil,“ zahovořil chvatně Dmytro Borysovyč, „aby nás dostali zaživa, jinak si to nedovedu vysvětlit.“

„Asi máte pravdu, příteli. Nebudeme se bránit, poddáme se jim.“

„Máme se vzdát?“

„Počkejte, Arteme. Chce-li nás šaman dostat živé, nehrozí nám nebezpečí, aspoň prozatím ne. Třeba s námi má nějaké záměry. Ale stačilo by jeho slovo – před jejich zbraněmi nás ani Diana neochrání.“ v

Artem mlčel. Uznal, že Ivan Semenovyč má pravdu.

„Dobře, poddáme se jim,“ tiše řekla Lída. „Ale co pak?“

Kruh Skytů se z jedné strany přiblížil až k nim, teď to však nebyl bezhlavý nápor. Řada bojovníků krok za krokem postupovala proti nim, před sebou napřažená kopí, další řady vyplnily mezery, až vznikla neprostupná hráz ostrých hrotů. Diana vycenila tesáky, chtěla se proti nim vrhnout, ale kopí ji zastavila, jen se bezmocně vzpínala, skákajíc sem a tam. Řady na té straně útočily a zatlačovaly cizince druhým směrem, kde naopak krok za krokem bojovníci ustupovali a uvolňovali jim průchod.

„Půjdeme tam sami!“ zavelel Ivan Semenovyč.

Skytové brzy pochopili, že chtějí jít dobrovolně, neohrožovali je kopími a oni kráčeli téměř volně ve středu jejich kruhu. I Diana poslechla Ivana Semenovyče a vykračovala klidně po jeho boku. Kdyby kolem nich nebyl ten nepřátelský kruh, vypadalo by to jako průvod, když šli za Skolotem do jeho stanu. Kráčeli pak dál ulicí vytvořenou z vozů a ze stanů. Artem vzhlédl před sebe. Viděl, jak za pahorkem, za lesem i stranou za širým polem, všude se zvedají strmé kamenné srázy, jako by celý tento prostor ležel ve středu vysokých hor. Jejich vrcholky se docela ztrácejí v mračnech. Hory, hory, všude jen hory. Jsou to však skutečné hory?

Nejsou to stěny té obrovské jeskyně, kam oni pronikli, kde se setkali se starověkými Skyty? …Ale jak ti se sem dostali? Má-li Dmytro Borysovyč pravdu, jak se tu mohli udržet až do našich časů? A nad nimi, nad vozy i stany, nad celou touto krajinou byl by kamenný strop jeskyně, zahalený mračny, takže jej nikdy nespatříš. Hlava se mu z těch myšlenek zatočila. Podíval se před sebe.

Přiblížili se k černým stanům. Na nich zas vidí fantastické kresby, opět se tam na černé plsti opakují v mnoha obměnách drakové – poskiny, ptáci s roztaženými křídly…

„Všechny ty kresby mají náboženský význam,“ poznamenal archeolog.

U velkého černého stanu se objevil starý zrec. Zřejmě je předjel a očekával je tu. Byl teď oblečen do dlouhého purpurového pláště ozdobeného těmi obrazy, které se tu stále opakují. Když k němu docházeli, zvedl ruku, pronesl nějakou kletbu, pak ruku spustil a ukázal na ně a na černý stan. Na to znamení se objevili bojovníci jeho kasty. Třímajíce napřažená kopí ukázali jim vchod do stanu. Ivan Semenovyč tam vstoupil první; poslední šla Lída.

Lída se vrátila ke vchodu, aby spustila plst. Snad ti venku pochopí, že chtějí mít klid. Nedaleko před stanem zahlédla křivobokého skytského mladíka. Mluvil s kouzelníkem, asi ho o něčem přesvědčoval, jenže ten ho odmítal, vrtěl hlavou, ale mladý zkřivený muž v nádherném obleku se nedal odbýt, snad mu něco sliboval, a tu kouzelník přikývl, souhlasil. Jak se ten křivoboký zaradoval! Jak mu blýskly oči, jak se mu zkřivila tvář! Lída spustila plst, která zakrývá vchod, ale skulinou hledí ven jako uhranutá na ten zlý obličej, na toho podivného člověka, který si právě na kouzelníkovi vymohl nějaký slib. Nyní se opatrně rozhlédl a teprv potom se podíval k jejich stanu – a Lída má najednou dojem, že očima hledá ji.

Prudce se obrátila.

Všichni její přátelé seděli na kobercích, ale hleděli k protější stěně stanu. Tam se zpola kryt látkou stanu objevil mladý Skyta s bradkou – Varkan.

KAPITOLA OSMÁ

Majetkem bohů. – Skytský chléb. – Skolot a Dobrataj. – Něco ze starodávné historie. – Co žádá Dobrataj. – Kdo je Hartak. – Domněnky geologa Ivana Semenovyče

V přítmí stanu, kam soumračné světlo pronikalo jen hořením otvorem při stanové žerdi, probíhal zvláštní rozhovor, čtyři lidé se mohli s pátým dorozumět jen prostřednictvím Drny tra Borysovyče. Varkan ležel při zadní stěně, kudy vklouzl dovnitř, ukryt plstí. Kdyby někdo vstoupil, ukryl by i hlavu, aby ho nezahlédl; přesto ještě požádal Dmytra Borysovyče, aby Artem hlídal u vchodu. Teprve pak začal rychle, tiše hovořit. Archeolog ho chvílemi musil zarazit, aby mu některé slovo vysvětlil nebo opakoval. Vždycky po několika větách přeložil jejich obsah svým přátelům, pak znovu poslouchal Varkana a zase překládal.

„Skolot pro nás nemohl nic udělat. Kouzelníkovi se podařilo využít bouře, postrašit Skyty tím, že na ně bohové svrhnou shůry kamení, už to tady zažili…“

„To je pochopitelné,“ přikývl geolog.

„Proto šli Skytové za zrecem a žádali, aby nás Skolot vydal. Náčelník musil ustoupit. Obával se, že mezi zrecovými přívrženci a jeho družinou dojde k bitce. To bylo nebezpečné, dokud bouře visela nad hlavou. Teď jsme v rukou kmenového mága, a protože nás dal do klatby, nikdo se k nám nesmí přiblížit kromě něho a jeho pomocníků. Jsme nyní majetkem bohů, jsme tabu. A protože k nám Dobrataj nechová žádnou náklonnost, není vyloučeno, že nás přinesou v oběť bohům.“

„To se nestane!“ pobouřeně vykřikl Artem.

„Mladíku, hlídejte,“ napomenul ho Dmytro Borysovyč. „Jinak s vámi ovšem souhlasím. Ale přece to nebezpečí musíme vzít v úvahu. Varkan říká, že starý mág je chytrý, záludný a že nás může využít pro své vlastní zájmy. Skytové se totiž domnívají, že i my jsme nějací kouzelníci. Artem jim ukázal něco, co ještě nikdy nespatřili.“

„A to ještě neviděli všechno!“

„Apak mají strach z naší Diany, z naší poskiny… Varkan říká, že hra teprve začíná. Hlavní je, aby se Skytové uklidnili, teď jsou příliš vystrašení.“

„Dmytre Borysovyči,“ ozval se od vchodu Artem, „zeptejte se, prosím vás, kdo to je ten zkřivený mladý muž, co pořád pokukuje po Lídě.“

„Zeptám se, Arteme. Mám ještě víc otázek.“

Varkan se rozhovořil. Dmytro Borysovyč naslouchal pozorně, znovu se ptal, dával si opakovat slova. Tu Artem zakašlal a dal znamení rukou. Varkan střelhbitě zmizel pod látkou stanu a Ivan Semenovyč se o ni ještě opřel.

Do stanu vešli dva silní muži, ozbrojení kinžály. Nesli dřevěné mísy s velikými kusy pečeného masa a s chlebem. Za nimi šel třetí muž s kamenným džbánem. Mlčky postavili nádoby na koberec, aniž se k zajatcům přiblížili, a beze slova odešli. Archeolog vstal a přistoupil k mísám.

„Skytský chléb! Přátelé, teď ustanou spory: Skytové pekli skutečný chléb, ne jen nějaké placky.“ Uchopil skývu chleba, kousek ulomil, přičichl k němu a ochutnal. „Ano, skutečný chléb. Má nakyslou vůni. Sladký není. Zajímalo by mě, jak a z čeho jej pečou. Na to se musím vyptat.“

„Dmytre Borysovyči, ještě jste nám nepřeložil, co vám říkal Varkan.“

„Varkan?“ zeptal se vědec udiveně. „Ano, Ivane Semenovyči, správně, docela jsem na to zapomněl. Tohle je tak důležité, přátelé, skytský chléb…“

Varkan vysunul hlavu a se zájmem pozoroval Dmytra Borysovyče. Řekl mu s úsměvem několik slov, která archeologa docela vyvedla z míry. Zavrtěl pochybovačně hlavou, poopravil si brýle a překládal:

„Je to tak, přátelé… Arteme, náš přítel vás prosí, abyste dobře hlídal. Spoléháme na vás. Ten zkřivený mladý muž, který vás zajímá, je Skolotův syn.“

„Jeho syn?“

„Ano. Jmenuje se Hartak. Od narození je neduživý a nemůže být lovcem ani bojovníkem jako synové význačných rodů. Hartak je zlý, závistivý a podezřívavý, protože má strach, že po Skolotově smrti nebude zvolen náčelníkem. Ani Skolot nemá Hartaka rád především proto, že se dal do spolku s Dobratajem, tak se jmenuje ten starý Zrec…“

„Ti dva se hledali, vrána k vráně sedá,“ zasyčel Artem.

„… A mezi Skolotem a Dobratajem odedávna nejsou dobré vztahy. Po otci jsou to bratři. Dobrataj se nikdy nesmířil s tím, že vojvodou se stal Skolot, nikoliv on. Proto už od mládí chce získat kmen na svou stranu. Stal se kmenovým mágem a tím získal velkou moc.“

„To jsme poznali na vlastní kůži!“

„Dobrataj si zřídil sbor pomocníků, celou svou kastu, abych tak řekl. Okolo Skolota se zas seskupili lovci a bojovníci. Mezi oběma tábory je stálé napětí. Kdybych to měl vyjádřit naší terminologií, řekl bych, že dvě skupiny bohatých a významných Skytů zápasí mezi sebou o moc, o právo samostatně a bez vměšování vykořisťovat pracující Skyty. Těžko říci, která z těch skupin je lepší.“

„Ale proč nás Skolot chránil před Dobratajem?“ zeptala se Lída.

„Asi nás chce využít pro své vlastní záměry – zrovna tak jako Dobrataj. Už se to tak sběhlo, že jsme od začátku vystupovali proti Dobratajovi, a to bylo Skolotovi vhod. Chtěl, abychom stáli při něm i nadále. Dobrataj pochopil, že by mu to kazilo jeho plány, a rozhodl se, že se nás zmocní – což se mu také podařilo.“

„Já nerozumím tomu,“ ozval se geolog, „jaké postavení má

Varkan? Je Skolotovým zástupcem? My si musíme především ujasnit, jak budeme jednat dál. Nebudeme čekat, která skupina se nás zmocní a využije pro posílení své moci.“

„Správně, Ivane Semenovyči.“

„Mladíku, hlídejte,“ napomenul Artema archeolog a hovořil pak s Varkanem.

„Varkana sem vyslal Skolot, ale přišel za námi i o své újmě,“ přetlumočil pak přátelům.

„Tedy existuje ještě třetí skupina?“

„Je to složitější. Skolotova síla je v jeho bojové družině, Dobratajova v jeho pomocnících. Ve Skolotově družině jsou mladí Skytové z významných rodů, ale i mnoho takových, kteří se tam dostali vlastní zásluhou, že se proslavili svou statečností. Skolot chce mít družinu silnou a přijímá tam vojíny i lovce nízkého původu. A z nich právě je Varkan. A protože Dobrataj a jeho kasta Skyty důkladně vykořisťují…“

„Chcete říci, že je Skolot nevykořisťuje, že je chce osvobodit od Dobratajova útlaku?“ posměšně se zeptal Ivan Semenovyč.

Dmytra Borysovyče to popudilo.

„Napřed mě laskavě vyslechněte a teprve pak dělejte závěry. A vůbec, budeme-li se takto dohadovat, k ničemu nedojdeme, protože ani já tomu všemu nerozumím.“

„Odpusťte, příteli, a pokračujte.“

„Je to složité. Jak mi říká Varkan, vznikají mezi oběma tábory velmi často spory a třenice. My jsme například viděli, jak přivedli nazpět uprchlé otroky. I to má svou historii. Nedávno tu otroci povstali proti skytským boháčům a stařešinům. Byli poraženi. Část povstalců uprchla. Skolotova družina je dostihla a přivlekla zpátky. A my jsme přišli právě k tomu, když se voj vodová družina vracela s otroky a Dobrataj se chtěl zmocnit obětí.“

„Je to opravdu složité. A ještě něco. Kdo byl ten bezvousý muž, který zajatce uklidňoval? Ten, kterému jste prvnímu porozuměl, pamatujete?“

„Na to se hned zeptám.“

Mladý Skyta tentokrát odpovídal velmi dlouho; přitom pronesl jedno slovo, které zaujalo Ivana Semenovyče.

„Počkejte,“ přerušil je, „co to říká Varkan? Zdá se mi, jako bych zaslechl známé jméno. Ronis… Ronis…“

„Ano. Tak se právě jmenuje muž, na kterého jste se ptal. Varkan mi tu vykládá nadmíru zajímavé věci, hlavně o vztazích mezi početnými skytskými kmeny a řeckými kolonisty. Ti se usadili na břehu Černého moře a založili tam své pevnosti, například Olbii a jiné. To já znám, o Olbii jsem vám sám vypravoval. Řečtí kolonisté sem zpočátku přicházeli jako mírumilovní obchodníci, po čase však začali domácí obyvatelstvo krutě vykořisťovat. Pronikali dál a dál na sever a obchodem si podmaňovali některé skytské kmeny, hlavně zemědělské. Právě skytské obilí šlo tenkrát ve velkém množství do Řecka. A tak se postupně řečtí kupci málem stávali pány země, zaváděli tu otroctví, svobodné Skyty měnili ve své poddané…“

„Skuteční imperialisté, agresoři!“ rozhořčil se Artem, „nestačilo jim, že pronikli do cizích zemí, ještě ze Skytů dělali otroky!“

„Ano, je to pravda, i když tyto pojmy vznikly mnohem později. Kočovné skytské kmeny ustupovaly na sever, bojovaly s Reky, jenže ti byli lépe ozbrojeni i vycvičeni, častěji vítězili a mnozí Skytové upadali do zajetí. Avšak i Skytové útočili na řecké kolonie. Také Varkanův kmen podnikal nájezdy až na Olbii. Mnoho Skytů zahynulo, mnoho jich upadlo do zajetí a vítězové pak zajatce prodávali na tržištích jako otroky. Někdy se i Skytům podařilo vzít do zajetí Reky a také z nich udělali své otroky, jenže je nikam neprodávali, ponechávali si je u sebe. Varkanovu kmeni se to podařilo nejednou. Při jedné bitvě vzali do zajetí mnoho Řeků. Ti od té doby žili s nimi a od jiných otroků se nikterak nelišili. To všechno se dochovalo jen v bájích, připomíná Varkan, je tomu už nesmírně dávno. Všechno to však odpovídá známým historickým skutečnostem… Já vám ovšem tlumočím to, co mi říká Varkan – ale dál už začíná něco, co věda nezná: od těch dob prý ztratil jeho kmen k Řekům cestu, nikdy se s nimi nesrazil ani nebojoval.“

„To je pochopitelné, když si uvědomíme, kde se vlastně jeho kmen nachází. A on neví, proč se s Řeky už nikdy nesetkali?“

„Zřejmě ne. Ale řečtí otroci u nich zůstali, mnozí se s nimi spříznili, přijali jejich zvyky a Skytové zase naopak získávali od nich. Potomci zajatých Řeků si uchovali svou řeč i odlišný oděv. Vztahy mezi nimi a Skyty byly celkem přátelské do té doby, než na Skyty získal vliv Dobrataj.“

„I v tom má prsty?“ vzplanul Artem.

„Ano. Využil náboženských předsudků a podařilo se mu vzbudit k Řekům nenávist. V tom mu pomáhali skytští stařešinové, boháči. Ani Skolot Dobratajovi nebránil. Prostí Skytové se bojí svých bohů a kmenového zrece poslouchají…“

„Mají se s nimi spojit – proti Dobratajovi, proti Skolotovi, proti boháčům! Já bych jim to dovedl vysvětlit. Zeptejte se, co o tom soudí Varkan.“

Mladý Skyta poslouchal pozorně.

Na chvíli se zamyslil.

Potom se podíval Artemovi přímo do očí a odpovídal mu.

Dmytro Borysovyč přeložil jeho odpověď:

„Říká, Arteme, že tady mnohé teprv poznáte. Pak vám poví víc. Teď vám chce říci, že on sám má mezi Řeky hodně přátel. Například ten Ronis je jeho nejlepší přítel. To si máte pamatovat. A pak uvidíte sám.“

Nyní zas Artem pohlédl mladému Skytovi do očí; a dlouho musel myslit na jeho pevný pohled i na jeho slova.

Když povečeřeli, ozvaly se zvenčí kroky. Artem dal znamení, Varkan zmizel pod látkou stanu, Diana zavrčela. V tom cizí ruka odhrnula látku vchodu, mihlo se světlo a do stanu vešel Skyta s kahancem. Byla to nevelká číše, v níž hořel knot. Zastavil se hned u vchodu a zvedl světlo. Vzápětí za ním vkročil dovnitř starý zrec v slavnostním nachovém plášti. V mihotavém světle kahance blýskaly se na jeho plášti zlaté ozdoby rozličných tvarů s vyrytými podobami stejně jako na jeho plstěné kápi. Stál hrdě, mlčky, jen očima prohlížel vnitřek stanu i zajatce. Konečně pokynul rukou a do stanu vklouzl malý snědý mužík. Hluboce se zreci uklonil a stoupl si vedle něho. Ve vchodu se rýsovaly v přítmí ještě další postavy.

Dobrataj konečně promluvil jednotvárným hlasem bez intonace, bez důrazu, jako by ani nemluvil k nim. Jakmile skončil, začal snědý mužík překládat jeho slova do řečtiny; a Dmytro Borysovyč je překládal svým přátelům:

„Urozený Dobrataj, oblíbenec bohů, nechová zášť proti cizincům. Přišli z lesa se svým žlutým drakem. Dobrataj poznal, že je posílají sami bohové. Strašný zlý drak nemůže doprovázet obyčejné smrtelníky. Urozený Dobrataj nepřeje nic zlého cizincům, kteří jsou oblíbenci bohů. Jeho vůle je, aby se stali jeho přáteli. Nikdo se pak neodváží jim ublížit, neboť Dobrataj je mocný. Budou mít nejlepší dobytek, nejlepší koně, stany, mnoho otroků, všechno. Stačí, aby jen vykonali to, co od nich Dobrataj žádá.“

Snědý mužík se odmlčel.

Dmytro Borysovyč se otázal:

„Co od nás žádá mocný Dobrataj?“

Poprvé dal starý zrec najevo, že poslouchá. Jakmile archeolog vyslovil jeho jméno, šlehl po něm očima. Pak promluvil zas jako dřív; a snědý mužík překládal:

„Vyslechněte Dobratajovy podmínky, cizinci přišlí z lesa. Neukážete lidu žádné kouzlo bez jeho svolení. Budete Dobratajovi pomáhat, muži se stanou jeho pomocníky…“

„Vida!“ zpozorněl Artem.

„Dívka se zalíbila synu velkého vojevody. Očekává ji nejvyšší čest. Stane se čtvrtou ženou budoucího náčelníka Hartaka.“

„Co to povídá?“

„Čtvrtou ženou?“

„Já?“

„Řekněte jim, že u nás se nejdříve zeptáme dívky,“ vzplanu] Artem, „jestli si chce někoho vzít. Tohleto je víc nežli šílenství!“

„Ať jde k čertu se svým Hartakem,“ pobouřila se Lída. „Nejsem žádná feudální otrokyně!“

„Správně, Lído. A vůbec, ať sem Hartak přijde sám, ať se neschovává za cizí záda. Já mu ukážu. Dej sem Hartaka, čachráři. On nebude tak daleko. Já jsem přesvědčen, že se tu někde potlouká. Poraď mu, aby byl opatrnější, já se v některých věcech neznám! A podívejme se, co je tohle?“ Artem ukázal k závěsu u vchodu, který se najednou zavlnil. Ve tmě se tam mihla postava. Lída spíš vytušila, kdo to byl.

„Hartak!“ vykřikla. „Poslouchal…“

„Tím lépe. Snad porozuměl, co jeho návrhu říkáme. Dmytre Borysovyči, povězte jim, že jejich návrhy odmítáme. Souhlasíte, přátelé?“

„Souhlasíme!“

Starý zrec pozorně naslouchal. Na jeho suché tváři se nepohnul ani sval. Když překladatel domluvil, v jeho odpovědi zazněl hněv:

„Urozený Dobrataj neoznámil ještě cizincům všechno. Jestliže nepřistoupí na jeho podmínky, budou zbaveni života zítra, jakmile ustoupí noční tma. Dobrataj je mocný! Zítra se bude konat veliká žertva. Cizinci mají na vybranou: buď čest a bohatství, nebo smrt!“

Ve stanu bylo zas tma, když odešel starý zrec. Chvilku nikdo nepromluvil, až Dmytro Borysovyč si povzdechl: „Jak tohle všechno dopadne, přátelé?“

„To je přece jasné!“ napolo se na něj osopil Artem, „seznámíme se důkladně s náboženskými obyčeji starých Skytů, sice na vlastní kůži, ale přesto to bude zajímavé. Myslím z archeologického hlediska samozřejmě!“

„Mladíku, já mluvím naprosto vážně. A vím zrovna tak jako vy, že nás čeká… neje… nejedna svízel…“

„Já se na to nedívám tak černě,“ vmísil se do jejich rozhovoru Ivan Semenovyč. „O tom všem si ještě pohovoříme. Nejdříve se zeptáme Varkana, jestli by nám sem do rána mohl přinést naše brašny, které zůstaly ve Skolotově stanu.“

Varkan se objevil u stěny stanu a slíbil, že tu do rána budou mít své brašny.

Ivan Semenovyč hned ožil.

„Ještě mu řekněte, Dmytre Borysovyči, aby každému vyprávěl, že se jejich starého šamana nebojíme a že se mu chceme postavit.“ Varkan jim ještě oznámil, že Skolot je chce od starého zrece vykoupit. A ten starý je známý lakomec. Varkan doufá, že se to podaří. Potom Varkan nadzvedl plst a vyklouzl ze stanu. Artem se obrátil k inženýrovi geologovi:

„Ivane Semenovyči, teď bychom si měli pohovořit.“

„Také tak soudím, Arteme.“

„Říkal jste, že jsme vlastně v obrovské jeskyni, a sami víme, že to je pravda. Ale jak se tu vzali Skytové a jací to vůbec jsou Skytové, když na zemi víc než dva tisíce let nežijí?“

Ivan Semenovyč se usmál.

„Vlastně byste tu otázku měl položit Dmytru Borysovyči.“ Ten mávl rukou:

„Archeologie nikdy neměla co dělat s živými Skyty…“

„A my tu opravdu vidíme starodávné Skyty,“ řekl geolog, „jenže poněkud… konzervované!“

„Ivane Semenovyči!“

„Přátelé, cožpak jste se za dnešek vůbec zapomněli smát? Nechci ovšem tvrdit, že je někdo vzal a uložil do plechovek, až my je objevíme. Poslouchejte mé domněnky. Sestoupili jsme dvě stě nebo tři sta metrů pod zem. Pak nám cestu zahradil veliký zával, potom nás překvapil šedý plyn, udělali jsme druhý otvor a tím jsme se dostali do zvláštního lesa a tam začaly naše podivuhodné příběhy mezi Skyty. Mám pravdu?“

„Úplně.“

„Z toho tedy plyne, že ten otvor byl oknem do světa starodávných Skytů. Neměli jsme žádný fantastický stroj času, abychom se jedním rázem octli ve světě, který existoval přede dvěma tisíci lety, a přece v takovém světě jsme. Dokonce se projevuje tak, až nám z toho jde hlava kolem, to znamená, že to je skutečnost. A tu se musíme ptát: kde se ten svět nalézá, aspoň ta jeho část, kterou tu vidíme? Zřejmě také pod zemí ve velikánské jeskyni. Já se domnívám, že před sebou máme obrovský podzemní prostor, obrovskou dutinu odříznutou dávno a dávno od povrchu zemského.“

„A ti Skytové?“

„Ano, hned budu pokračovat. Někdy, kdysi dávno, byl tento prostor spojen s povrchem země. A někdy, kdysi dávno, jeden kmen Skytů, aby se zachránil před nebezpečím, utekl se sem do podzemí. Zůstal tady, protože velký zával mu zahradil cestu nazpět, ztratil jakékoli spojení se světem. A my jsme se sem náhodou dostali…“

„Ale Ivane Semenovyči, vědě vůbec není známo, že by nějaký skytský kmen, ať to byli kočovníci nebo zemědělci, někdy žil pod zemí,“ namítl mu Dmytro Borysovyč. „Skytské kmeny, to byli stepní lidé. Historie si neumí představit skytský kmen odtržený od života ve stepi. A žádný skytský kmen nejenže nikdy nežil pod zemí, ale vůbec nevyhledával jeskyně, o tom vás mohu ujistit.“

„Dmytre Borysovyči, já netvrdím, že by skytské kmeny dávaly přednost životu pod zemí. Předpokládám, že jeden kmen, aby se zachránil před nebezpečím – například před velkou přesilou nepřátel – skryl se pod zemí. Je to tak nepravděpodobné?“

„To lze připustit.“

„Dobře. A ten kmen se čirou náhodou octl před velikým otvorem pod zemí. Jistě se mohl pokusit schovat se tam před nepřítelem.“

„Ano, i to je možné.“

„A kmen pak sestupoval dál, protože se před ním objevil veliký prostor. A soudím, že se sem tenkrát nedostali tak spletitou cestou jako my, naopak, ta cesta byla pravděpodobně velmi krátká. Pak už je to všechno docela pochopitelné. Nenadálý zával jim odřízl cestu nazpět a Skytové zůstali pod zemí. Nikoli úmyslně, ale že se to tak stalo. Odloučeni od všech vlivů, zachovali si své obyčeje i zřízení, jak to tu vidíme. Jak je tento prostor veliký? Snad desítky ne-li stovky kilometrů…“

„Jsou tu lesy, step, hory,“ poznamenal Artem.

„Nejsou to vlastně hory. Jsou to stěny ohraničující podzemní prostor. Odtud nám připadají jako strmé srázy hor. Strop jeskyně není vidět, protože je stále zakryt nízkými mračny, která tu asi nikdy nezmizí, což je zajisté způsobeno velkou vlhkostí vzduchu. A tak život v jeskyni plynul po staletí beze změn ve svých vlastních podmínkách…“

„Ivane Semenovyči,“ přerušil ho archeolog, „teď jsem si vzpomněl! Váš názor může být naprosto správný. Vzpomněl jsem si na jedno místo u Herodota. Praví se tam, že se Skytové nesmírně bojí zemětřesení, že je pokládají za něco strašného. A já mám za to, že ten strach pramenil z něčeho takového, jak o tom právě mluvíte. Zopakujme si vaše domněnky. Nějaký kmen zmizel, zůstal pod zemí. Podívejme se na to hlouběji. Velký zával, který mu odřízl cestu nazpět, byl způsoben velkým zemětřesením. Ostatní skytské kmeny si neuměly vysvětlit, jak a proč zmizel tak početný kmen, a přičítaly to zemětřesení. To u nich vyvolalo velkou hrůzu… a o tom píše Herodot. Vaše domněnky, Ivane Semenovyči, zdůvodňují to, co píše Herodot; proto je přijímám. – Přátelé! Máme před sebou důležitý vědecký úkol: prostudovat zvyky a život tohoto skytského kmene. Je to jediný případ v historii vědy; jsem přesvědčen, že s tím budete souhlasit…“

„Ano,“ přikývl Artem, „ale odkud je tady to podivné světlo, Ivane Semenovyči? Slunce to přece není, ani měsíc a elektřina samozřejmě také ne…“

„Chcete ode mne trochu mnoho, Arteme. Všechny domněnky jsou velmi sporné. Proč by se například nedalo vysvětlit radioaktivním zářením ve stropě podzemní jeskyně? Nebo řekněme neustálým fluoreskováním? Je něco takového možné? Je. Zdejší světlo připomíná soumrak, zajisté hlavně proto, že jeho zdroje jsou zastíněny mraky.“

„Jak ale vysvětlit, že se tu střídá den a noc?“

„Dobře, pokusím se i o to,“ geolog se zamyslil. „Záření radioaktivních látek může mít samo o sobě určitou periodicitu. Je například možné, že vyzařují světlo jen tehdy, přijímá-li zemský povrch sluneční paprsky. Ale upozorňuji vás, že nebudu nic namítat, jestliže se vám podaří najít jiné a třeba přesvědčivější vysvětlení. Jak se zdá, času na to budeme mít habaděj. Lído,“ obrátil se Ivan Semenovyč k dívce, „vy se také chcete na něco zeptat?“

„Jen bych chtěla vědět,“ řekla ospale, „proč tu mají rostliny tak zvláštní barvu. Tráva i listí jsou žlutorůžové.“

„Hned vymyslím nějakou trochu přijatelnou hypotézu. – Čím je způsobeno, že rostliny na povrchu země mají zelenou barvu?

Chlorofylem. A co to je chlorofyl? Zelená barvící látka, která pohlcuje světelnou energii slunečních paprsků a přetváří ji na chemickou, bez čehož by rostliny nemohly existovat. To je všechno v podmínkách slunečního světla. Ale tady není slunce. Mají tu všechny rostliny zahynout? Ne, příroda se umí přizpůsobit i nejtěžším podmínkám. A tak místo sluneční energie využívají energie tohoto podzemního světla a vyrobily si místo chlorofylu jinou barvící látku s týmiž nebo podobnými vlastnostmi, žlutorůžovou, přizpůsobenou soumračné podzemní radiaci. To je všechno, co si o tom dovedu vymyslit. Jste spokojena, Lído?“

Lída neodpovídala, usnula; bylo slyšet její rovnoměrné klidné oddechování. Ivan Semenovyč se usmál a řekl tišeji:

„Bude už na čase zanechat vědeckých úvah. Pojďme spát, všichni jsme unaveni. A zítra musíme být silní, na všechno připraveni. Ale snad bychom si měli určit generální linii, jak si zítra počínat,“ a vyndal si lulku, nacpal, zapálil. Po chvilce se znovu rozhovořil:

„O Dobratajovi a jeho pomocnících není třeba mluvit. Ale nebudeme spoléhat ani na Skolota, který se od svého bratra pramálo liší. Oba dva by nás chtěli využít pro své zájmy. My musíme najít cestu k prostým Skytům, s těmi se musíme dohodnout. – Dále: musíme dobře prozkoumat Varkana. Neřekl nám zdaleka všechno, natolik nám ještě nedůvěřuje. On a jeho přátelé, mladí Skytové, lovci a vojíni prostého původu, ti by nám mohli pomoci. Jsou v náčelníkově družině. Zatím se tedy musíme sblížit se Skolotovou družinou, to znamená i se Skolotem.

Dobrataj e přemůžeme. Zítra i potom vždycky. Starý kouzelník se dopustil nenapravitelné chyby – vyložil nám své karty. On naše nezná; toho využijeme. Vymyslil jsem na zítřek něco… sedněte si ke mně, povím vám svůj plán,“ a Dmytro Borysovyč i Artem usedli k němu blíže a s nimi i Diana, která jako by vyciťovala úzkost této noci, po níž mělo vzejít stejně hrozivé ráno.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Poslední Dobratajovo varování. – Slavnostní žertva. – Artem nachází spojence. – Dobrataj poražen. – Skolotovo pozvání. – Tah na šachovnici

Artemovi se zdálo o pionýrském táboře, kde býval v dětství. Chlapci i děvčata se rozprchli na všechny strany, ale v tom zazněl buben a svolává je zpátky, neodbytný hlas bubnu zní nad celým táborem, volá a volá a Artemovi se zdá, že volá právě jeho, jen jeho. Otevřel oči, rozhlédl se – ach, to je jiný tábor než ten, o kterém se mu zdálo, a buben dál zní a zní, teď se k němu přidaly tamburíny a píšťaly a za stěnami stanu roste šumot a ruch. Artem rychle vstal. Sklonil se nad brašnami, které jim před svítáním přinesl Varkan. Zatím se probudila i Lída. Celá zmatená se dívala na ostatní, na Dianu pobíhající neklidně podle stěn.

„A já myslila, že se mi to jen zdá a že se probudím doma,“ vzdychla, ale Artem ji pobídl, aby se přichystala, že pro ně co nevidět přijdou. A skutečně brzy se rozhrnul závěs u vchodu a tam se objevili zrecovi pomocníci ozbrojení kinžály. Vzápětí za nimi proklouzl dovnitř malý snědý mužík, včerejší překladatel. Uklonil se jim a vyzval je:

„Cizinci nechť se odeberou k veliké žertvě. Jestliže odmítnou jít sami…“

„Jsme připraveni!“ přerušil ho archeolog.

„Mocný Dobrataj mi uložil, abych cizincům znovu připomněl jeho návrhy. Oblíbenec bohů Dobrataj…“

„Odpověděli jsme mu již včera,“ opět ho zarazil Dmytro Borysovyč a obrátil se ke svým druhům: „Pojďme, přátelé,“ vyzval je a oni vyšli ze stanu. Venku je očekával velký oddíl jezdců, za nimiž se vlnily zástupy pěších. Hned u vchodu je obklopili zrecovi pomocníci, ozbrojení kinžály. Kolem nich utvořili další kruh jezdci. V takovém obklíčení je odváděli. Zazněly bubny a tamburíny. Nyní spatřili i hudebníky. Jeden jezdec bušil do velkého tympánu, další tři pískali na dlouhé bílé nástroje. Dmytro Borysovyč si skytské muzikanty prohlížel s velikým zájmem:

„Pěkné píšťalky, Ivane Semenovyči. Ani by člověk neřekl, že po nich někdo běhal.“

„Nerozumím vám, Dmytre Borysovyči.“

„Prohlédněte si ty jejich píšťaly. Jsou to lidské holenní kosti.“

„Víte to jistě?“

„V mnoha pohřebištích jsme nacházeli takové kosti, obroušené, čisté, na koncích seříznuté. Mezi archeology byl spor jen o to, k čemu sloužily. Někteří tvrdili, že to jsou hudební nástroje, jiní zastávali názor, že jich Skytové používali při dojení kobyl. Zato teď všechny pochybnosti přestanou. Píšťaly! Píšťaly vyrobené z lidských holení!“

„Budeme asi na konci cesty,“ upozornil je Artem. „Podle vysoké trávy soudím, že tu už je step.“

Kruh jezdců je nyní nesvíral tak těsně a před nimi se otevřel výhled do kraje. Spatřili step porostlou žlutorůžovou trávou, rovinatou širou planinu napravo orámovanou vysokým žlutorůžovým lesem, za nímž se tyčí strmé svahy hor. Jejich vrcholky se ztrácejí v hustých šedých mracích. Nejsou to hory, připomněl si Artem, jsou to stěny této obrovské jeskyně. Přitom postupovali dál rovnou stepí. Uviděli před sebou povlovný pahorek a na něm tmavou hromadu, vypadající jako nepravidelná pyramida. Kolem ní se na svazích tlačili lidé, jezdci, pěší, muži, děti, stranou stál hlouček nevolníků. Poblíž pyramidy seděl v čele své družiny na koni starý vojvoda Skolot v lesklé zlaté přílbě.

„Tamhle stojí Dobrataj,“ uchopila Lída Artema za ruku, „a kousek od něho ten odporný Hartak,“ její hlas se zachvěl úzkostí.

„Neboj se, všechno dobře dopadne,“ Artem se na ni povzbudivě usmál, v duchu však nebyl tak klidný, jak se tvářil. Nenadál se tak početného shromáždění. Podaří se mu provést všechno, co si připravili proti zrecovým úkladům? Jejich průvod se blížil k vysoké černé pyramidě; byla to velká kupa suchého chrastí. „To je skytské obětiště,“ vysvětloval jim archeolog Dmytro Borysovyč, „známé z historických pramenů. Vidíte ten úzký žebříček? Po něm se stoupá nahoru. A docela na vrcholku trčí z chrastí zčernalý meč. Dokonce vidím jeho ostrou špičku…“ Dmytro Borysovyč se i v této chvíli nechal unést svým archeologickým nadšením.

Tak byli dovedeni až k pyramidě.

Tam u žebříku stál zrec Dobrataj ve svém slavnostním purpurovém plášti. Stál nehnuté, pozoroval tváře cizinců: hledal na nich strach, nebo aspoň zaváhání. Marně. Cizinci si prohlíželi obětiště, ten s bradkou jim dokonce ukazuje na meč, který v každém Skytovi budí hrůzu, jako by to pro ně byla jen zajímavá podívaná, a stejně si prohlížejí i jeho a jeho pomocníky. Dobrataj pohledem šlehl po nich. Ti nejsou tak klidní, i kinžály v rukou se jim chvějí, kdykoli kolem nich přeběhne poskina, ten žlutý drak, který v nich budí hrůzu.

Skolotova družina stála opodál, napravo bojovníci odění s velkou okázalostí, nalevo v skromném oblečení neurození, bez cenných ozdob, v jejich čele Varkan nejblíže Skolotovi. Starý vojevoda nebyl tak klidný jako včera. Obával se o osud čtyř cizinců? Dobrataj odmítl výkupné, které mu za ně nabízel, cizince mu nevydal. Cení je víc nežli zlato? I oni se vyznají v kouzlech a mohli by se stát v zrecových rukou nebezpečnou zbraní proti němu.

Mezi oběma skupinami sedí na bohatě vystrojených koních bohatí a mocní stařešinové. A teprve za nimi na svazích pahorku se nakupili prostí Skytové, na jejichž oděvech se leskly leda jen skromné bronzové ozdoby, ještě níže se tlačil dav, chudí Skytové a otroci, kteří neměli právo vystoupit výše k obětišti.

Lída se nedovedla ubránit, aby občas nepohlédla po Hartakovi, který dnes na znamení svého urozeného původu seděl rovněž na koni v nádherné čabrace. I on měl vysokou bronzovou přílbici a u pasu meč. Vypadal však spíše směšně, meč jako by tížil jeho tělo, chabá hlava mu klesá pod těžkou bronzovou přílbou, ba i na koni sedí neobratně, nakřivo – a přesto se dívce zdálo, že právě on je nejnebezpečnější nepřítel. Bezděčně se ohlédla po svých přátelích. Stáli tu teď téměř svobodně, jen kruh zrecových pomocníků je střežil.

Nedaleko od nich stojí dva nevolníci se svázanýma rukama. I Artem je spatřil.

Také tito nešťastníci, kteří se nemohou bránit, jsou určeni za oběť?

V tom starý zrec zvedl ruce na znamení, aby obřady začaly.

Na pláň u obětiště padlo zlověstné ticho.

Dobrataj zazpíval vysokým chraplavým hlasem. Hluboce se uklonil před kupou chrastí, vztáhl ruce k zčernalému meči, napřímil se. Vánek rozvíval záhyby jeho purpurového pláště; v této chvíli se podobal velkému dravému ptáku, který se připravuje vrhnout na svou oběť.

A náhle jeho píseň změnila melodii. Jeho pomocníci zmlkli jako na povel. Dobrataj zpíval sám. Po chvilce mávl rukou a pomocníci se k němu opět přidali, napodobujíce jeho pohyby. Dmytro Borysovyč se naklonil ke geologovi:

„To, co zpíval sám, to se týkalo nás, Ivane Semenovyči. Míchal tam řecká slova, asi aby to vypadalo strašidelněji, tajemněji nebo…“

„Co tam bylo o nás?“

„Asi tohle: Přineseme vás za oběť bohům, cizinci, jestliže se nepodrobíte. Ještě je čas. Dejte svůj souhlas, jinak vás čeká smrt. Smrt, která před vašimi zraky nejdřív pohltí otroky.“

„To je všechno?“

„Všechno.“

„Ani mluvit s ním nebudeme. Nebo na to máte jiný názor, Dmytre Borysovyči?“

„Co si myslíte!“

„Aspoň teď víme, že začne s otroky.“

Dobratajova píseň skončila. Nakonec vykřikl několik slov, asi kletbu, aby vybičoval Skyty. To se mu podařilo. Jako odpověď zazněl křik, zařinčely zbraně, vzduchem se mihl déšť opeřených šípů, které opsaly oblouk nad obětištěm a zmizely za pahorkem.

Dva zrecovi pomocníci přinesli Dobratajovi velikou zlatou číši a dlouhý kamenný nůž se zlatou rukojetí. S hlubokou úklonou mu jej podali. Pozvedl jej nahoru a hlasitě zakřičel, jako by zaklínal mraky pomalu plynoucí po obloze.

„Posvátné rituální předměty skytských mágů,“ zašeptal vzrušeně Dmytro Borysovyč.

Dobrataj spustil nůž ostřím k zemi. I to bylo znamení. Jeho pomocníci k němu přivlekli dva svázané otroky. Ozval se zděšený křik, jeden z nich se vzpíral. Druhý šel bez odporu, asi už ztratil naději na záchranu. Dav zahučel. Artem zbledl.

„Ivane Semenovyči…“

„Počkejte, Arteme! Hned přijde váš čas!“

Ozbrojenci dovlekli oběti před Dobrataje. Starý kouzelník stál tu nehybný, nasupený. Ještě vyčkával. Jeho pohled zamířil k cizincům; byl v něm triumf i hrozba. První otrok už nekřičel. Zvrátil hlavu dozadu a jen chraptěl. Nějaká žena hlasitě naříkala. Ivan Semenovyč pustil Artemovo rameno.

„Vpřed, chlapče. A nedejte se!“

Artem se několika skoky octl vedle Dobrataje. Ten překvapením o krok ucouvl. Jeho pomocníci se ani nepokusili cizince zadržet. Artem stál před Dobratajem a vedle něho cenila zuby Diana.

Na step se položilo napjaté ticho. Zástup čekal. Co učiní Dobrataj s opovážlivým cizincem, na němž tkví prokletí bohů?

Dobrataj zavolal na své pomocníky, ale ti se neodvážili přiblížit k mladému cizinci, jemuž po boku vrčela poskina.

Šaman opět zůstal s tím mladým cizincem tváří v tvář.

Artem na něj hlasitě promluvil:

„Slyš, ty starý. Tvé panství končí. Změříme své síly. Ukaž, co umíš!“

Vidí však, že mu Dobrataj nerozumí.

„Varkane, hola, Varkane,“ zavolal.

Varkan bodl koně a v okamžiku stál proti nim.

„Dmytre Borysovyči, překládejte Varkanovi všechno, co je třeba. Ať tlumočí tomu starému a všem Skytům, co jsem řekl.“

Varkan pozorně naslouchal, potom překládal. Jeho hlas zazníval tak mocně, že ho musel slyšet celý velký zástup. Vzápětí se ozvalo zahučení, zástup se zavlnil, Skytové s napětím zírají na Dobrataje. Ten se zachmuřil, ustoupit však nemůže.

Ochraptělým hlasem vykřikl svou odpověď. Dmytro Borysovyč řekl Artemovi:

„Vyhrožuje, že vás spálí nebeským ohněm.“

Artem zvedl ruku:

„Uvidíme. Tak jen začni, starý.“

Dobrataj uchopil posvátnou nádobu a nůž a začal brumlat své kletby. Náhle je zakřičel s takovou náruživostí, až se mu napjaly žíly na krku, na obrátku se jeho křik změnil v zlověstný šepot, zamával rukama, jako by svolával všechny temné síly na hlavu smělého cizince, a s rukama vztaženýma k oblakům zůstal proti němu stát.

Cizinec stojí klidně, bez bázně.

A tu se v zástupu začíná zdvihat bouře, překvapení, údiv, zlost i výkřiky. Artem jim nerozumí, a přece ví, že to nejsou výkřiky proti němu. Přistoupil blíže k šamanovi.

A tu se na něj Dobrataj bleskurychle vrhl nožem. Ještě okamžik – a Artem by zasažen – padl.

Nestalo se tak.

Proti kouzelníkovi skočila Diana a cvakla svými tesáky přímo u jeho hrdla, že jen taktak uskočil.

Nastalo ticho ještě napjatější než dřív. Kdyby některé ženě spadla bronzová spona do hebké stepní trávy, i tu by snad bylo slyšet.

Artem sáhl za blůzu, vyňal malou věc, zdvihl ji, druhou rukou vylovil zapalovač, škrtl, vyšlehla jiskra, oheň. Přiložil tu nepatrnou věc k plamínku, objevil se kouř, ta věc náhle zasyčela a ten mladý kouzelník se rozpřáhl a hodil kouřící kuličku Dobratajovi pod nohy. Není to oheň, který by spaloval, jen to zlověstně syčí v trávě. Dobrataj by nejraději utekl, ale nemůže, nemůže, tolik očí na něm visí. Ovládl se, jen přešlapuje z nohy na nohu, jako by mu půda pod nohama hořela. A zatím se – na okamžik! – nedělo nic, jen ta syčící věcička dýmala v trávě…

V tom se před jeho nohama ozval ohlušující výbuch. Ze země vyšlehl oheň. Někteří v zástupu se přikrčili, někteří vystoupli na špičky. Nastal zmatek, zděšení, ale zvědavost převládla. Ten oheň, který vybuchl zreci pod nohama, ho vyhodil do povětří? Nebo se tak lekl, když před sebou spatřil oheň, uslyšel hrom? Zamával rukama, nadskočil a padl na zem. Posvátná číše i nůž se odkutálely k mladému cizinci. Je mocnější! Dobrataj se převrátil na břicho a zůstal ležet v záhybech svého purpurového pláště.

Cizinec nebyl spálen. Sám porazil Dobrataje, který se bezmocně válí v trávě.

Nyní přistoupil k posvátným předmětům a zvedl je.

S nožem a číší v rukou přistoupil k pomocníkům starého šamana, kteří drželi oba svázané otroky. Ti nečekali, utekli, skryli se za obětiště. Otroci stáli bez hnutí, neodvážili se pohnout, s hrůzou hleděli na mladého čaroděje, který vládne ohni i hromu.

„Nebojte se, přátelé,“ řekl jim Artem vlídně, „udělám něco jiného, než si myslíte.“

A kamenným nožem přeřezal provazy, jimiž byli spoutáni.

„Vida,“ podivil se, „Je ostrý jako břitva. A teď můžete jít ke svým. Kdo by vám chtěl ublížit, bude mít co dělat se mnou.“

Strčil do nich a oni se rozběhli, šíleným úprkem běželi pryč, ani se neohlédli. Artem se obrátil k Dobratajovi. Ten se nadzvedl a ležel tu opřený na rukou. Sledoval každý pohyb mladého cizince. Nyní se pomalu zvedal. Tvář měl ušpiněnou, šedivé vlasy rozházené, kápě mu sklouzla na stranu. Díval se na něj vztekle, ale choval se pokorně. Přidušeným hlasem zabrumlal několik slov – uznával Artemovu převahu.

Skytové patří na mladého cizince s obdivem. Ochraňuje ho žlutý drak, poskina. Vládne ohni a hromu. A nyní se mu poklonil mocný Dobrataj, uznává jeho převahu.

Artem se opět vrátil k svým přátelům, provázen věrnou Dianou.

„Dmytre Borysovyči, co mám dělat s tímhle?“ ukázal na číši a kamenný nůž. „Jsou to asi náramně cenné věci z archeologického hlediska. Pro mne to jsou vítězné trofeje.“

Dmytru Borysovyči vzplanuly oči, ale Ivan Semenovyč ho ani nenechal promluvit:

„Hned je dejte šamanovým pomocníkům, Arteme. Kdybychom si je ponechali, urazili bychom celý skytský kmen. Ne ne, Dmytre Borysovyči. Chápu sice, že byste si je chtěl ponechat nebo aspoň důkladně prohlédnout, ale nejde to. Podívejte se na ty předměty, do ruky je neberte. Artem je odnese.“

„Škoda,“ vzdychl archeolog, ačkoliv uznával, že Ivan Semenovyč má pravdu. „Pomyslete si, přátelé, čeho jsme tu byli svědky. Žertva sice nebyla dokončena…“

„Taky škoda?“

„Mladíku! Dovedete si vůbec představit, jak vypadala u Skytů slavnostní oběť bohům? Tímto kamenným nožem, i pro ně starodávným, by Dobrataj přeřízl hrdlo oběti a krev by stékala do zlaté obětní číše…“

Lídě se dělalo mdlo, ale vědec neviděl, neslyšel.

„… Pak by Dobrataj nebo některý z jeho pomocníků uřízl oběti pravou ruku a vyhodil ji do vzduchu. A krev ve zlaté číši by sám vynesl na vršek pyramidy a tam by jí polil posvátný meč, proto je tak zčernalý!“

„Dmytre Borysovyči…“ zašeptala dívka.

Blížil se k nim na koni náčelník Skolot. Usmíval se a vlídně k nim promluvil:

„Skolot blahopřeje cizincům k vítězství nad Dobratajem. Nikdy by byl nepřipustil, aby starý zrec uskutečnil své záměry. Skolotovi vojíni byli připraveni. Nemusili bojovat, uhájili jste se sami. Nikdo se vás nesmí dotknout. Skolot vás zve k sobě, jste jeho hosté. A to podle našich obyčejů znamená, že jste pod jeho ochranou. Porušit tento zvyk by byla hanebnost.“

Tak aspoň zněla jeho slova ve dvojím překladu černého mužíka a Dmytra Borysovyče. Archeolog chtěl odpovědět, že rádi přijímají jeho pozvání, ale vystoupil Ivan Semenovyč a pravil:

„Chtěl bych Skolotovi říci toto: Mne a mé přátele udivuje, že taková upřímná slova slyšíme jen z jeho úst. Skolot má mladého syna Hartaka. Proč nás nezve i on? Chová k nám snad zášť?“

Ivanu Semenovyči se podařil znamenitý tah v této zamotané partii.

Skolot poslouchal, co mu překládal Varkan, a jeho obočí se chmuřilo. Artem pozoroval Hartaka, který se skrýval ve Skolotově doprovodu. Nyní i on uslyšel, co cizinci žádají. Udělal pohyb, jako by chtěl utéci, přikrčil se, vtáhl hlavu mezi ramena. Očima těkal sem a tam, jen k nim nepohleděl. Tu k němu Skolot promluvil. Náčelník hovořil slavnostně, vladařsky. Když domluvil, pohlédl na syna. To stačilo.

Hartak rozhodil rukama, neobratně se jim ukláněl. Přitom hovořil. Nebylo ani třeba překládat, ale Ivan Semenovyč na tom trval, aby jim Varkan Hartakova slova tlumočil. Pak teprv promluvil sám.

„Varkan nechť vyřídí naše díky. Přijímáme pozvání slavného vojvody Skolota i jeho syna Hartaka.“

KAPITOLA DESÁTÁ

Projížďka na koních. – Skytské skalpy. – Zubní lékař u Skytů. – Kov v kovárně. – Dmytro Borysovyč zápolí s koněm. – Ronisovo vyprávění. – Zlaté poklady. – Kdo psal závěť v bronzové skříňce

„Podívejte, jaký je náš Artem jezdec,“ žertoval Ivan Semenovyč.

„Copak já. Nevíte, jestli jsem už odmalička netoužil být jezdcem. Ale pohleďte na Lídu. Sedí na koni, jako by z něho nikdy nesesedla.“

„Mne si nevšimne nikdo,“ zabrumlal Dmytro Borysovyč. „A já jsem doopravdy ještě v životě na koni neseděl.“

„Zato Ivan Semenovyč může být i v tomhle naším velitelem. Ten by mohl závodit s kterýmkoli Skytou. Třeba i s naším přítelem Varkanem.“

Bylo jim veselo. Varkan, který jel vedle nich, jim sám nabídl, že je bude provázet při prohlídce skytského sídliště. Vzal s sebou ještě dva bojovníky ze Skolotovy družiny. Teď cizincům vyprávěl o všem, co vzbudilo jejich zájem, a dokonce se s Artemovou pomocí naučil několika slovům jejich řeči.

Jeli na koních, které jim daroval Skolot. Varkan sám je přivedl a rozdělil mezi ně. Nejsilnějšího vraníka dostal Ivan Semenovyč. Ale i Artem byl spokojen se svým hnědákem na tenkých nohou. Dmytro Borysovyč a Lída dostali pokojné kobyly. Dmytro Borysovyč se přesto ptal starostlivě Varkana:

„Domníváte se, příteli, že mě to zvíře neošidí? Je opravdu klidné? Nerad bych s ním měl nějaké nedorozumění, zatím jsem totiž podobná stvoření viděl jen na dálku…“

Varkan ho ujistil, že kobyla je málem nejmírnější z celého Skolotova stáda, a archeolog se odvážil na ni vylézt.

Přátelé prohlíželi skytské sídliště. Viděli vysoké stany skytských stařešinů, kteří před nimi seděli obklopeni sloužícími a otroky. Viděli stany lovců, kteří žili z toho, co se jim podařilo ulovit, a kožešiny vzácné zvěře vyměňovali za jídlo u bohatých Skytů, kteří vlastnili velká stáda koní. Viděli stany, před nimiž se tlačili uboze odění nevolníci, ti, o nichž jim vypravoval Varkan. Ale stejně otročili u bohatých stařešinů i všichni prostí Skytové. Neměli žádný majetek, jen ubohý stan s chudým zařízením. Celý den pracovali na boháče, lovili pro ně, pásli jim stáda.

Jen někteří prostí mladí Skytové, kteří se vyznamenali odvahou a statečností, mohli si vydobýt jiné postavení. Byli to ponejvíce členové Skolotovy družiny. K těm patřil Varkan i jeho dva druhové. Tito mladí bojovníci neztráceli styk se svými rodinami, netlačili se mezi Skyty vznešeného původu. Když nyní projížděli kolem obydlí bohatých Skytů, drželi se Varkan i jeho druhové opodál; jakmile se však cizinci dali do řeči s prostými Skyty, tu se s radostí přidali. Ale ani stařešinové a boháči je asi neměli v lásce a nelíbilo se jim, že se mladí členové Skolotovy družiny přátelí s potomky řeckých zajatců.

Dmytro Borysovyč byl u vytržení! Před ním se otvírá něco, o čem se dočítal jen úryvkovitě u řeckých historiků nebo co objevoval z nálezů v pohřebištích. Varkan mu ani nestačil na všechno odpovídat. Oddechl si jen tehdy, když archeolog sděloval své dojmy a pozorování přátelům.

„Zajímavé, strašně zajímavé,“ vykřikoval, blýskal brýlemi, postrkoval si klobouk. „Vidíte, Arteme, u nich se v úplnosti zachoval řád, který popisoval ještě Herodot. Starý řecký historik psal, že se Skytové rozdělují na mnoho různých kmenů, při čemž ty kmeny jsou na různém stadiu vývoje, některé jsou ještě kočovníky, jiné už zemědělské. My jsme se dostali ke kmeni kočovníků – lovců a bojovníků…“

„A co na tom?“ lhostejně prohodil Artem.

Archeolog vzplanul hněvem.

„To osvětlí tolik otázek. Představte si jen: Varkan říká, že nedaleko žije poddaná část jejich kmene a ta se živí zemědělstvím a vyměňuje si se Skolotovými lidmi plodiny. To je úžasné. Kdybych to jen všechno mohl vidět a měl kdy to prostudovat.“

Artem si pomyslil, že času budou mít asi habaděj, o návratu zatím mohou jen snít.

Sídliště Skytů bylo rozsáhlé, rozmanité, připomínalo čilé městečko. Středem šla hlavní ulice, spíše široká cesta, která pak zatáčela k lesu a vinula se kolem stromů se žlutorůžovým listím.

Většina stanů i velikých vozů na šesti kolech stála podél cesty. Ostré kužele se tyčily napravo i nalevo, někde mezi nimi zůstávaly jen úzké průchody. Na jiném místě stály veliké stany stranou na nevelkém náměstíčku. To byla obydlí bohatých stařešinů. Jejich stany však nestály přímo na zemi, nýbrž na masivních vozech, podobných jakýmsi člunům na hrubých kolech.

Menší stany chudších Skytů stály přímo na zemi. Těch bylo nejvíc a kupily se těsně jeden vedle druhého.

Odděleně od ostatních se tyčily veliké stany z rudé plsti. Ty patřily největším boháčům. Červená barva značila urozený původ. Okolo nich v určité vzdálenosti stály desítky malých stanů a vozů, kde žili příbuzní, sloužící a otroci.

Veliké stany byly různě ozdobeny. U vchodu a na vršku vlály barevné pentle. Ty měly od rodiny bohatého Skyty odhánět zlé duchy. Na plsti, hlavně u vchodu, byly našity barevné plíšky. Uprostřed na sloupech viselo nádobí různých tvarů.

Artem si všiml něčeho podivnějšího.

Mezi dvěma sloupy byl natažen provázek z kůže. Na něm ve větru poletovaly malé různobarevné kůže – černé, světlé, hnědé. Jako by tu sušili kůžičky z maličkých zvířátek. Co to může být?

Obrátil koně, aby si je dobře prohlédl. Varkan, který ho pozoroval, k němu hned přijel.

„Co to tu je?“ ukázal Artem na kožky.

Skyta se usmál a ukázal na uzdu svého koně. Artem tam k svému údivu spatřil stejné ozdoby.

„Ano, Varkane, tohle,“ potvrdil Artem. „Co to však je?“

Mladý Skyta porozuměl bez překladu. Zvedl ruku ke své hlavě a udělal pohyb, jako by z ní něco trhal. Artem nechápal. Varkan udělal totéž u Artemovy hlavy, dokonce ho lehce chytil za vlasy a zas ukázal na svraštělé kůžičky na uzdě. Na tváři měl dobrosrdečný úsměv.

Artemovi začalo svítat. Je to možné? Znovu se podíval na Varkana, na kožky, pak zavolal Dmytra Borysovyče.

„Co se děje, Arteme?“

„Nevím, jestli dobře rozumím Varkanovi. Všiml jsem si tady těch kůžiček, a on ukazuje, že to jsou skalpy. Je to možné?“

„To je dokonce jisté. Jenže pro Varkana to nejsou skalpy, to je latinské slovo. Je to zkrátka kůže z hlavy zabitého nepřítele.“

„Tak nebo onak, je to odporné.“

„Z jeho stanoviska na tom není nic odporného, naopak, je to čestný odznak. Ať tomu říkáme, jak chceme, je to skalp, ačkoli skytské zvyky jsou o mnoho starší a není třeba ani názvem spojovat je s pozdějšími indiánskými tradicemi. Skytové tento zvyk opravdu měli. Skalpy na uzdě skytského vojína ukazovaly jeho odvahu a válečnické umění. A to se zachovalo i u tohoto kmene. Varkan je na ty ozdoby hrdý. Je mu dokonce asi divné, že my nic takového nemáme, protože si nás váží. Hned to prozkoumám.“

Dmytro Borysovyč se obrátil k Varkanovi, který mu ochotně odpovídal, pak jednu kožku odvázal a podával ji Artemovi.

„Co to má být?“ podivil se mládenec.

„Varkan vám ji chce darovat.“

„Ale proč?“

„Myslí si asi, že on jich má dost a jeho přítel žádné. Ať si ji vezme a připoutá na uzdu svého koně. Arteme, pamatujte, že to je od něho ušlechtilé, daruje vám věc, která je pro něj velmi cenná. Kdybyste ji nechtěl přijmout, mohl by se urazit.“

„Dmytre Borysovyči, řekněte to Varkanovi takhle: v naší zemi není zvykem nosit takové ozdoby. Prosím ho proto, aby si nechal dar u sebe. To snad pochopí.“

„Doufám. Hned mu to řeknu, Arteme.“

Jeli dál a archeologovo srdce jásalo. Mohl o tom někdy jen snít, že spatří skutečného zubního lékaře starých Skytů, a dokonce při práci? Zastavili se u stanu, kde spatřili nevelký hlouček. Lidé se podle dávného obyčeje před nimi rozestoupili: pěší musí vždycky ustoupit jezdci, neboť jezdec je silnější. Tvářili se nevraživě, ale když poznali Varkana, zdravili ho přívětivě i vesele.

Před stanem klečel starý muž, kápi posunutou do týla. Z očí se mu koulely slzy jako hrachy, ale statečně držel otevřená ústa a jen zatínal pěsti. Nad ním stál muž v nachovém plášti, pošitém bronzovými ozdobami. Byl rozkročen, v ruce třímal obrovské kleště. Na čele mu stály veliké krůpěje potu.

Pacient na kolenou chroptěl, sténal, chytal se za bradu. Lékař mu zlostně domlouval, aby se nehýbal, a co chvíli mu hlavu odstrčil loktem zpátky.

„Tohle je pěkná péče o nemocné,“ pobouřilo to Lídu.

„Ale děvče,“ zasmál se geolog, „v tom není tak podstatný rozdíl. V naší nádherné poliklinice vytrhávají zuby kleštěmi jako tady. Jestli pacient sedí v křesle nebo klečí, jestli jsou ty kleště poniklované nebo ne – na tom už tolik nezáleží.“

„Mne udivuje to,“ řekl Dmytro Borysovyč, „že i kočovní Skytové mají svého zubního lékaře. To už náleží k znakům vyššího stadia rozvoje. Kdoví, jestli se tomu neučili u Reků.“

V ústech nemocného zapraštělo – a dlouhé černé kleště vytáhly jen úlomek zubu. Lékař střepinu prohlédl, nespokojeně zakroutil hlavou, pohrozil chudákovi, který už chtěl vstát, a znovu mu vrazil kleště do úst.

„Tak, přátelé, nechme už tuhle překrásnou podívanou a jeďme dál,“ zavelel Ivan Semenovyč.

Obrátil koně, pohlédl dopředu.

„Tamhle vidím něco zajímavějšího. Podívejte se, jak vesele obědvá tamta společnost.“

Šest Skytů tam sedělo na zemi kolem ohně. Sundali si plstěné i kožené kápě, položili je vedle sebe a hodovali. Nad ohněm byl zavěšen veliký bronzový kotel, z něhož se kouřilo a daleko široko se linula vůně, až se sliny sbíhaly. Muži drželi kusy kouřícího masa, trhali je zuby, jedli a zapíjeli kyselým kobylím mlékem. Pili je po řadě z veliké nádoby stojící vedle ohniště.

Jedli mlčky, jako by konali posvátný obřad. Varkan zavolal několik slov na pozdrav. Skytové zvedli hlavy; jakmile poznali Varkana, přívětivě mu odpověděli a pozvali jeho i cizince, aby s nimi zasedli k jídlu. Varkan se tázavě podíval na Ivana Semenovyče.

„Ne, ne, děkujeme, máme málo času a kromě toho jsme sytí.“

Dmytro Borysovyč se na ně díval zamyšleně, ba dojatě:

„Jaký je to pohostinný lid. Tohle přece nejsou žádní boháči a maso asi často nemívají. A ještě by se s námi rozdělili.“

Jeli dál. Každý, kdo je potkal, udiveně se zahleděl na Lídu, ba mnohý se i zastavil a civěl na ni s otevřenými ústy. Jistě se nedivili, že jede na koni, vždyť skytské ženy jezdily na koních stejně dobře jako muži. Artem si to neuměl vysvětlit.

„V tom není žádná záhada, Arteme. Všechny skytské ženy mají čepce, které vypadají jako čelenky. Já chodím prostovlasá, nemám pokrytou hlavu, a to je pro ně asi totéž, jako kdyby Turci spatřili ženu s odkrytým obličejem, nezahalenou. Ještě to nikdy neviděli.“

„Tak si hlavu zavaž. Na tvém místě bych je nedráždil. Ale tobě je líto schovat své zlaté vlasy, viď?“

„Proč bych se měla podřizovat jejich pověrám? Takhle je to pro mne pohodlnější. Jen ať se dívají.“

Uslyšeli pádné zvonivé údery. Přibližovali se ke kovárně, kde se rozhánělo polonahé chlapisko v kožené zástěře. Kovář bušil do rozžhavené podkovy a pomalu ji ohýbal. Rudé odlesky výhně padaly na jeho upocenou tvář, pevné vypouklé svaly se mu rytmicky napínaly. U výhně ležely menší brousky kovu. Kovář se nedal vyrušit v práci, příchozích si nevšímal.

Varkan se udiveně díval na cizince, nechápaje, co našli zajímavého v obyčejné Kovárně. Ivan Semenovyč dokonce seskočil s koně a šel ke kováři. Vzal do ruky kousek kovu, prohlížel jej, obracel v rukou a pak zase mlčky položil k výhni. I kovář ustal v práci a udiveně pozoroval jeho počínání.

Ivan Semenovyč vyskočil na svého vraníka a teprve potom vysvětloval:

„Vzpomněl jsem si na naše rozmluvy o jeskyni v Ostrém pahorku. Mluvili jsme tehdy o tom, jestli bychom podle skytských památek mohli určit, zda se tam nacházela ruda. Dmytre Borysovyči, je to bronz. Měli bychom se dozvědět, kde Skytové rudy těží. Jestli je to někde nablízku…“

„Okamžik, okamžik,“ a Dmytro Borysovyč se obrátil na Varkana.

„Ano, opravdu, Skytové sami tu rudu dobývají a není to odsud daleko. Varkan navrhuje, abychom se tam rozjeli.“

„S největší radostí,“ poprosil geolog gestem Varkana, aby je vedl. Ten otočil koně, přikrčil se mu k šíji a klusem se rozjel vpřed.

Ujížděli mezi stany a vozy přes celý tábor. Také Ivan Semenovyč s rozkoší popustil uzdu a jeho valach se dal v klus. Ostatní koně to udělali po něm, ani je jezdci nemusili pobízet. Artem měl trochu strach, ale za nic by se k tomu nepřiznal. Lída stiskla rty a pevně držela uzdu, ale i ona dala koni vůli.

Až za chvilku se rozpomněli na Dmytra Borysovyče. Archeolog s nimi nejel, zmizel!

Minuli už stany a jeli teď stepí. Koně rozráželi žlutorůžovou trávu, v níž by se snadno schoval člověk. Kde jen je Dmytro Borysovyč? Jak ho mohli ztratit!

„Varkane, Varkane!“ křikl Artem. „Stůj! Něco se stalo.“

Skyta porozuměl, zastavil koně.

„Ztratili jsme Drny tra Borysovyče,“ ukázal zas Artem. Varkan se zadíval zpět, ale nikde archeologa neviděl. „Dmytre Borysovyči! Dmytre Borysovyči!“ zavolali přátelé sborem.

Odněkud zdaleka se slabě ozvalo:

„Tady…“

„Kde?“

„Tady… ve stepi.“

„Pojeďte k nám!“

„Nejde to!“

„Proč?“ zavolal Artem a poslouchal, odkud přichází hlas. Viděl však jen rovnou step a vlnící se žlutorůžovou trávu.

„Jeďte ke mně,“ ozvalo se zase odtamtud.

Artem se podíval na Ivana Semenovyče. Ten kývl. Mládenec popustil uzdu, obrátil koně a klusal nazpět.

Nejdříve uzřel v trávě hlavu archeologovy kobyly. Vynořila se, podívala se na něj a zase se schovala. I kůň se tu docela skryl, tak byla tráva vysoká. Teď vykoukl i Dmytro Borysovyč.

„Takhle se chováte ke starším lidem, mladíku? Jedete si jako blázni, a co je se mnou, to vás nezajímá.“

„Dmytre Borysovyči, já…“

„Mlčte! Tahle mizerná kobyla není vůbec tak klidná, jak jste všichni tvrdili. Chtěl jsem ji zarazit, aby se nehnala jako s větrem o závod. Myslíte, že mě poslechla? Ani pomyšlení. Letěla za vámi jako šílená. Chtěl jsem ji zastavit, prosím ji, domlouvám, táhnu za uzdu… nebo jestli táhla ona mě, už ani nevím.“

Artem měl sto chutí se rozesmát, snažil se však ze všech sil zachovat vážnou tvář. A archeolog vypravoval dál:

„Dělal jsem všechno možné, nohama jsem ji tiskl, křičel jsem na ni, ale kdepak. Letěla jako vítr a ještě mě chtěla shodit…“

„Ale to byl docela obyčejný cval.“

„Mlčte, když mluvím. Cval znám, viděl jsem to v biografu. To je, když kůň sice rychle, ale pravidelně kluše a jezdec nadskakuje v sedle v jeho rytmu. To znám dobře. Ale copak jsem mohl rytmicky nadskakovat, když mě ta potvora chtěla shodit přes hlavu? Chytil jsem se jí oběma rukama za krk. Otěže jsem pustil, k ničemu mi nebyly, a taky jsem ztratil pokrývku, co oni mají místo sedla… Myslím, že na tom není nic směšného, mladíku, a divím se vám, že se tomu můžete smát.“

„Já… já se nesměju, Dmytre Borysovyči, já to chápu… to jsem se tak zadýchal, jak jsme rychle jeli.“

„A když jsem se jí chytil za krk, pokusil jsem se naposledy to divoké zvíře zadržet,“ a hněvivě mrkl v tu stranu, kde kobyla klidně spásala stepní trávu. Křikl jsem jí do ucha: ,Stůj, čerte!‘ A co myslíte, že udělala?“

„Zastavila se?“

„Jak to víte?“ změřil si ho podezíravě Dmytro Borysovyč. „Ano, zastavila. Ale víte jak? Nezastavila se celá najednou. Nejdříve se zastavil předek. Ano, ano, mám to ještě v živé paměti. A zadek ještě poskakoval, to si představte!“

„Ale to snad…“

„Zadek poskakoval dál, povídám vám. Nevím, jak dlouho to mohlo trvat, protože jsem to nevydržel. Zadek mě vyhodil, až jsem přeletěl přes předek, udělal jsem kotrmelec a zastavil jsem se až na zemi. Jenom nevím, jak se stalo, že nemám všechny kosti polámané. Pak teprv se kobyla zastavila celá a já… Co je vám? Nechte toho už, mladíku. Pro mne na tom není docela nic směšného.“

Artem padl svému koni na šíji, smál se, chechtal, až mu slzy tekly, nemohl se přemoci. Až za chvilku se ovládl, ale dalo mu moc práce, aby znovu nevybuchl.

„A proč jste nejel za námi, Dmytre Borysovyči?“

Archeolog na něj hněvivě koukl zpod brýlí:

„Myslíte, že to bláznivé zvíře připustí, abych si na ně opět sedl? Nechce! Už jí tady domlouvám aspoň čtvrt hodiny. A to jste mi slibovali, jak poslouchá.“

„Kdybyste ji vzal za uzdu, neutekla by vám.“

„Zkuste to sám, mladíku. Vpředu má zuby, vzadu kopyta a na straně není čeho se chytit.“

Na Artema přicházel nový záchvat smíchu. Raději se rozběhl za kobylou, vzal ji za uzdu a přivedl ji k učenci:

„Nasedněte, Dmytre Borysovyči, podržím ji.“

Archeolog se díval pořád ještě nedůvěřivě, jak Artem lehce ovládá divoké zvíře. Ale museli si pospíšit, přátelé je už volali. Student učenci pomohl, ten se převalil kobyle přes hřbet a vyšplhal se na ni. Pak už pokojně jeli vedle sebe.

„Myslím, mladíku, že to, co jsme si řekli, by mělo zůstat mezi námi…“

„Úplně s vámi souhlasím, Dmytre Borysovyči.“

„To jsem rád. Věděl jsem, že budete mít pochopení. Bylo by to trochu… ehm… trapné. Řekneme, že jsem se zdržel…“

„Například proto, že se uvolnil řemen na pokrývce a musel jste jej spravovat.“

„Ano ano, zrovna něco takového jsem měl na mysli. A kromě toho bych k vám měl ještě jednu soukromou prosbu. Proč se ženeme, jako by nám hořelo za patami? Zadržte trochu naše jezdce. Souhlasíte? Proč se tak honit? Jen se zbytečně unavíme.“

„Dobře, Dmytre Borysovyči.“

Ostatní na ně už netrpělivě čekali. Artem jim několika slovy vysvětlil, proč se zdrželi. Dmytro Borysovyč na něj vrhal znepokojené pohledy, aby se nepodřekl. Ale dopadlo to k jeho spokojenosti a skupina vyrazila dál. Jeli teď pomalu a Dmytro Borysovyč se brzy rozveselil. Začal opět překládat, co jim vysvětloval Varkan, který ukazoval na svah před nimi.

„Tady dobývají rudu. Vynášejí ji z jámy v koších. O kousek dál taví z rudy kov. Tu práci řídí Varkanův přítel Ronis, ten, kterého jsme si všimli hned první den.“

Teď už dobře viděli svah, od něhož šli v párech lidé s koši na ramenou. Nosili rudu od šachty k veliké peci, z jejíhož komína se valil těžký černý kouř, tak těžký, že hned klesal a válel se při zemi.

„Tady pracují hlavně otroci, Skytů je mezi nimi málo,“ překládal Dmytro Borysovyč. „Přinesou nám vzorek rudy, požádal jsem o to pro vás, Ivane Semenovyči. Varkan sem také zavolá Ronise. Je to ve svém řemesle mistr.“

Ivan Semenovyč se s největším zájmem rozhlížel kolem sebe. Svah je stejný jako všude tady, ať se ohlédne kam ohlédne, samé kamenité srázy. Zatím přinesli vzorek. Byla to dobrá ruda, bez přimíšenin.

„Teď máme všechny důkazy, že Skytové uměli sami tavit rudu na kov,“ vítězoslavně pronesl Dmytro Borysovyč.

„Jenom jestli budeme moci ty objevy někomu sdělit,“ tiše poznamenal Artem. Pochmurný vzhled vysokých kamenitých srázů mu zas připomněl, že se vlastně nacházejí v podivném světě hluboko pod zemí, vzdáleni od lidí… ach, tak daleko, hluboko!

Zazvonila koňská kopyta. Ohlédli se. Na nízkém rozložitém koni k nim přijížděl muž, od něhož poprvé uslyšeli řecký hovor, Ronis.

Jeho oděv byl napůl řecký, napůl skytský. Sám byl snědý, bezvousý, čímž se velmi odlišoval od vousatých Skytů. Přátelé už věděli, že i Ronis je potomek Reků zajatých kdysi dávno v minulosti. Jeho chování však bylo hrdé, veliké černé oči hleděly na cizince klidně a směle. Na čistě vyholeném obličeji mu hrál vlídný úsměv. Ze všeho bylo patrné, že tento potomek řeckých zajatců, sám otrok, zná svou cenu a nemusí se obávat o svůj osud.

Ronis se cizincům důstojně uklonil a upřímně se pozdravil s Varkanem, který mu vyložil, proč přijeli. Ronis ho poslouchal s hlavou skloněnou a přitom si prohlížel cizince; jeho bystré oči přebíhaly z jednoho na druhého. Na okamžik jeho zrak utkvěl na Lídě, ale hned se zas díval na Dmytra Borysovyče.

Když Varkan domluvil, odpověděl mu Ronis jen krátce a obrátil se sám k Dmytru Borysovyči. Díval se však na všechny, jako by naznačoval, že hovoří i k nim. Jeho řeč plynula lehce, nemusil hledat slova. Dmytro Borysovyč dokonce chvílemi zapomínal překládat, s takovou zálibou mu naslouchal.

„Jsem velmi rád,“ hovořil Ronis, „že mohu o své práci povědět moudrým a vzdělaným cizincům. Chtěli by vidět, jak dobýváme rudu? Pak je prosím, aby šli se mnou.“

Prohlídka zajímala ani ne tak Ivana Semenovyče, jako Dmytra Borysovyče. Inženýr geolog nemohl najít v zastaralých způsobech dobývání rudy nic nového. Pro něj bylo nejdůležitější, kde se vyskytují žíly a jak jsou silné.

Zato Dmytra Borysovyče zajímalo všechno – každé kladívko, lopata, oděv pracovníků.

„Kdybych tu měl aparát… že jsem ho jen ztratil v té prokleté jeskyni! Aspoň něco si načrtnu do zápisníku,“ vzdychal a naříkal.

Artem poslouchal, ale v duchu se vracel neustále k jedné myšlence, proč mu Ronisovo jméno připadá tak známé. Odkud je zná, co mu připomíná?

Zatím se opět vrátili k místu, kde se setkali s Ronisem. Teď jim vyprávěl o sobě.

„Narodil jsem se samozřejmě tady,“ vyprávěl. „Ale nikdy jsem nezapomněl, co se v našem rodě vypravuje z pokolení na pokolení. Moji předci padli do skytského zajetí v Olbii, když Skytové zvítězili nad Reky. Vítězové z nich učinili své otroky. Mé předky a všechny jejich potomky.“

Varkan, který ho až dotud poslouchal nepozorně, zvedl hlavu:

„Kdyby se byli moji předkové dostali do vašeho zajetí, stali by se z nich také otroci, ale v Olbii.“

Začali spolu hovořit skytskou řečí. Dmytro Borysovyč zatím sděloval přátelům své myšlenky.

„Varkan má pravdu. Je jasné, že Skytům, kteří se dostali do řeckého zajetí, žilo se hůř. Historie zná častá povstání otroků v řeckých koloniích. Například před dvěma tisíci lety povstali skytští otroci pod vedením Savmaka, a dokonce se jim podařilo zmocnit se vlády. Řečtí kolonisté povstání potlačili, zavolali na ně vojsko ze zámoří. A když si jenom vzpomeneme na Bosporské carství, na všechny ty řecké kolonie i na Olbii… o tom bych mohl dlouho vyprávět a nebylo by to pro řecké dobyvatele lichotivé. Ale počkat, už zase hovoří řecky. Poslechněme si je.“

Varkan naléhal na Řeka:

„Jak můžeš, Ronisi, žít v přátelství s Dobratajem? Znám tě, jsme přátelé – a kdyby to Dobrataj věděl, asi by se mu to nelíbilo.“

Ronis přikývl a Varkan pokračoval:

„Dobrataj ke mně chová zášť. Proč k tobě se staví jinak?“

Ronis se hořce pousmál.

„Ano, naoko se ke mně staví přátelsky… Nevíš proč? Povím ti to, Varkane. Není to poprvé, co mi to vyčítáš. Já si Dobratajovu přízeň musím vykupovat. Potřebuji ho, aby se nikdo neopovážil překážet mi v práci, o níž ty dobře víš. Chci uskutečnit své plány stůj co stůj. To víš také. A k tomu potřebuji mít volné ruce, svobodu. A tu si u starého vykupuji.“

„Nerozumím ti, Ronisi.“

„Poslouchej. V mé rodině se vypráví stará báje o mém předku. Udržuje se z pokolení na pokolení, otec ji vyprávěl synovi, syn vnukovi a ten pravnukovi. A tak jsem ji vyslechl i já. Povím ti ji, Varkane, poslouchej!

Kdysi dávno jeden z mých prapradědů našel v horách zlato. Bylo ho tolik, že ho ani nebylo třeba dobývat, stačilo se jen sehnout a sbírat rukama kousky ryzího kovu. Jeden člověk by za celý svůj život nestačil všechny poklady vybrat. Můj prapraděd ukryl to tajemství ve svém srdci. Jen svému nejstaršímu synovi o něm pověděl; a ustanovil, aby tak všichni činili po něm, pouze nejstarší syn uchovává a dál odevzdává rodové tajemství. Tak jsem se je dozvěděl i já. Část těch pokladů zatím ztratila cenu…“

„Už jsou vyčerpané?“

„Nikoli. Můj předek našel dvě naleziště. Jedno veliké, druhé

mnoho menší. Já čerpám z menšího. Proto mohu Dobratajovi dávat zlato; tím si u něho vykupuji svobodu. Dozvěděl se, že já jediný znám místo, kde se zlato vyskytuje. Dokud mu je budu přinášet, nebude mi škodit. A zlato mi bude stačit na celý život,

kdybych žil tři sta let. Nejraději by se dozvěděl sám, kde zlato je, přesvědčil se však, že nepromluvím, i kdyby mě mučil sebevíc.“

Ronis si vyhrnul rukáv širokého pláště a košile. Nad loktem měl hluboké jizvy.

„To je důkaz,“ řekl pochmurně. „Přesvědčil se však, že raději zemřu, než bych své tajemství prozradil. Pustil mě, ale vymínil si, že mu každý týden budu přinášet zlato. Pak mě chtěl stopovat a tak vyzvědět mé tajemství. Ale to se mu nepodařilo. Vidíš tedy, že zlato je mou jedinou zbraní a tu nikdy nevydám. Musím žít, protože mám před sebou veliký cíl. A ty ho znáš, Varkane.“

Odmlčel se. Varkan mu stiskl ruku.

„Nehněvej se, příteli, a odpusť.

„Nehněvám se, Varkane, jsem rád, že jsme si to vysvětlili. Škoda jen, že jsme zdrželi naše hosty.“

„I pro nás bylo vaše vyprávění zajímavé. Jen to bychom chtěli ještě vědět, proč dobýváte zlato jen z menšího naleziště,“ vážně řekl Dmytro Borysovyč.

„Velké poklady odřízl kdysi dávno veliký zával. Nikdo se k nim teď nedostane. Nikdo ani neví, kde leží. To věděl jen můj prapraděd. Napsal závěť a tam vypsal cestu ke zlatým pokladům. Tu závěť uschoval v zazděné podzemní jeskyni… ale i ta jeskyně zůstala za velkým závalem se všemi zlatými poklady.“

Dmytro Borysovyč se až zachvěl: závěť ukrytá v zazděné jeskyni!

„Mně však stačí i menší naleziště. I kdyby Dobrataj našel závěť mého předka, nenajde poklady. Nikdo z nás je nikdy nenajde, nedostane se k nim.“

„Proč?“ zeptal se Ivan Semenovyč.

„Můj prapraděd se dostal k těm pokladům dalekou cestou. Ta cesta vede za horami,“ Ronis ukázal na strmé srázy všude kolem, „a hory jsou tak vysoké, že je žádný člověk nemůže překročit.“

Ivan Semenovyč se znovu obrátil k Řekovi:

„Jak zní vaše jméno? Ronis? Zdá se mi, jako by tam něco scházelo. Lépe by například znělo – Pronis.“

Dmytro Borysovyč byl vzrušen, když překládal tu otázku. Věděl, co má Ivan Semenovyč na mysli. Pronis! Snad stojí před rozřešením záhady, kterou jim přinesla bronzová skříňka v zazděné jeskyni.

„To je naše rodové jméno. Ronis se u nás střídá se jménem Pronis. Pronis se nazýval můj prapraděd, který našel zlaté poklady. Jeho syn se jmenoval Ronis, vnuk opět Pronis. Tak jsem to jméno dostal i já. Kdybych já měl syna, dostal by jméno Pronis. Takový řád je v našem rodě.“

Artemovi se až dech zatajil.

Podivnou závěť na pergamenu napsal Ronisův předek!

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Varkanovo pozvání. – Zajíc na kopí. – Divoký kanec. – Artemův skok. – Večeře ve stanu. – Víno s krví. – Pobratimové. – Dmytro Borysovyč je nespokojený

Vraceli se k prvním stanům, když se Dmytro Borysovyč, který celou cestu neúnavně hovořil s Varkanem, zastavil a zvedl ruku.

„Přátelé, Varkan nám dává zajímavý návrh. Myslím, že se to nejvíc zalíbí naší mládeži. Možná že i Ivan Semenovyč bude spokojen.“

„Mluvte, Dmytre Borysovyči,“ zvolal Artem.

„Varkan říká: Nechce si můj mladý přítel – tím myslí vás, Arteme – vyjet s námi na lov divokého kance! Našli jsme včera stezku, kudy zvíře chodí pít. Skolot by rád uctil své hosty vzácným pokrmem, kančí pečení. Poručil mi, abych se vydal na lov. Jestli můj mladý přítel souhlasí…“

„A já?“ přihlásila se Lída.

„Jistě zve i vás, Lído,“ Dmytro Borysovyč se obrátil k Varkanovi. Ten radostně přikývl. Dával najevo takovou radost, že Lída byla celá zmatená.

„Zdá se mi, že si Varkan oblíbil Lídu neméně než Artema,“ pousmál se šibalsky archeolog. „Jen se nečervenejte, děvče, na tom přece nic není. Mám jenom strach, aby nedošlo k souboji. Lída se líbí Hartakovi… Varkanovi také trošku… a pak je na světě ještě jeden mladík, který by sotva ustoupil…“

„Dmytre Borysovyči!“ ozvaly se najednou dva hlasy. „Co je to za žerty!“

„Dobře, dobře, vždyť je to jenom mezi námi. Co mám tlumočit Varkanovi?“

„Pojedeme.“

„A my dva, Ivane Semenovyči? Skolot nám vzkazuje, že by nám rád ukázal něco ze svých pokladů. A to mě, abych se přiznal, láká víc než honit se po lese za divokým kancem. Jak se tedy rozhodneme?“

„Máte pravdu, i mě láká Skolotovo pozvání. Rozloučíme se, my se vrátíme do tábora, Artem a Lída pojedou s Varkanem na lov. Ale jak se s ním dorozumíte?“

„Při lovu není čas na řeči,“ odpověděl Artem.

„Ale co zbraně?“ připomněla Lída. Skytové měli dlouhá kopí, oni jen holé ruce.

„Hm… já bych něco měl,“ vyndal Artem z kapsy kapesní nožík, „ale to by na divokého kance asi nestačilo.“

„A já nemám ani to.“

Varkan pochopil, o čem rozprávějí. Dal znamení dvěma vojínům. Odepjali si krátké meče a podali je mladým cizincům. Artem se obratně přepásal koženým pasem, na němž byl meč upevněn. S Lídou to bylo horší. Musela si řemen obtočit dvakrát. Varkan se zatím domlouval s Dmytrem Borysovyčem.

„Varkan by vám chtěl dát ještě luky, šípy a kopí, ale já mu říkám, že s tím stejně neumíte zacházet… Vida, Lído, jak vám sluší ten meč u boku. Úplná amazonka na koni. To se kanec poleká, jen vás zahlédne.“

„Dmytre Borysovyči,“ zapálila se Lída, ale i jí se tuze zamlouvá sedět na koni s rukou na jilci meče.

„Pozor!“ rozkřikl se najednou Artem. „Poslouchat mé rozkazy! Soudružko Lído, tasit šavli!“

Ostří se mihla vzduchem.

„Sekej!“ Artem se rozmáchl mečem nad hlavou. Ale Lída se k němu nepřidala.

„Zatím nemáme do čeho sekat, soudruhu veliteli. Nechme toho!“ a podívala se úkosem na Varkana, jestli se jim nesměje.

„Jen si šetřte síly, Arteme.“

Varkan pozvedl ruku. Artem zastrčil meč.

Čtyři přátelé se rozdělili. Oba muži doprovázeni jedním vojínem se rozjeli k táboru. Hlouček vedený Varkanem ujížděl stepí směrem k lesu.

Artem jel vedle Lídy a podivoval se, jak se pevně a jistě drží v sedle. Jeli rychle, až je vysoká žlutorůžová tráva sekala do kolenou.

„Kdy ses naučila tak dobře jezdit?“

„Rozhodně dřív než ty. Před dvěma roky jsem dělala zkoušky.“

„Teprve tady tě poznávám…“

Uháněli přímo k lesu. Stepní tráva naráz skončila. Sjížděli teď do dolinky, která rozložila hustý, měkký žlutorůžový koberec u lesa. Varkan vykřikl, zvedl vysoko dlouhé štíhlé kopí a zahnul stranou. Jejich koně ho bez pobízení následovali, zřejmě byli zvyklí držet se v houfu. Artem hledí za Varkanem, který se před nimi žene vpřed. Hon už začíná? Ale kde je divoký kanec? Varkan přikrčen k šíji svého koně se žene za zajícem, ten se svěšenými slechy utíká k lesu, uhýbá, kličkuje. Varkan s kopím zvednutým nad hlavu vyčkává, až se zajíc octne na přímce, po níž uhání jeho kůň. Nyní se to stalo. Prudkým rozmachem vymrštil kopí. Tenká násada se chvěla, sklánějíc se ostřím k zemi, jako by sama hledala svůj cíl. Zajíc běží, běží – ještě skok a náhle ho kopí dostihlo, proklálo skrz naskrz, přibilo k zemi. – Les je přivítal příjemným chladem. Zpočátku jeli mezi voňavými stromy podobnými borovicím, ale s dlouhým měkkým jehličím. Po chvíli ty stromy řídly, řídly a místo nich tu stály mocné kmeny se širokými členitými listy; ty připomínaly duby. Sjížděli po svahu, vzduch tu teď byl vlhký, zpod kopyt koní vystřiklá voda.

„Blížíme se asi k řece nebo k bažině. Tady někde bude to místo, kam kanec chodí pít.“

Varkan přidržel koně. Obrátil se k nim, přiložil prst k ústům, aby nemluvili, jeli tiše, zlehka. Varkan hledal stopy na vlhké zemi. V tom seskočil s koně. Obrátil se k Lídě a k Artemovi a pokynul jim, aby i oni sestoupili. Jeho tvář je soustředěná, jako by naslouchal zvukům, které slyší jen on. Druhý Skyta koně odvedl a přivázal je ke stromům. Varkan mu něco tiše řekl a pohlédl na Artema. Ten mu opět porozuměl. Přiložil si prst ke rtům a tázavě se na něj podíval. Varkan přikývl a plížil se vpřed mezi houštinami. Ostatní šli stejně bezhlučně a opatrně za ním.

Před nimi se zaleskla voda, nevelký rybník zpola zarostlý trávou. Nad tichým zrcadlem hladiny skláněly větve stromy podobné dubům. Varkan zvedl ruku, aby se zastavili. Sám se blíží k břehu, tam se sklonil, hledá stopy. I Artem je spatřil, jsou hluboké, okolo rozdupaná tráva, polámané větve. Varkan je obchází, kousek popošel, sňal zajíce od pasu a položil ho do trávy přímo na stopy. Ohlédl se na cizince, zdali chápou jeho počínání, a hned jim gesty zahrál, naznačil, co se tu bude dít.

Rozumějí mu dobře i beze slov.

Kanec těžce vychází z křoví. Jde po své staré cestě. Vidí zajíce, zastavuje se, očichává ho, začíná ho žrát. A tu Varkan zvedne kopí a zabije ho. To je všechno. Co však oni mají dělat? Varkan jim ukázal na vysoký strom, ať na něj vylezou. Artem se zamračil. To má být celý jeho lov, vylézt na strom a koukat? Proč jim tedy dávali meče? K čemu se ozbrojili? Ale Varkan znovu ukázal na strom, najednou zvážněl, prudce mávl rukou – nahoru, nahoru! – a zas pozorně poslouchá do křoví.

I Artem postřehl nějaké zvuky. Nedaleko od nich se houštím prodírá veliké zvíře, těžce dýchá, supí, větve se lámou, listí šustí. Artem rychle pomohl Lídě na strom. Usadila se na silné větvi; v hustém žlutorůžovém listí ji zdola nebylo ani vidět. I on se vyhoupl nahoru. Jeho větev se sklání nad kančí stopou právě tam, kde leží návnada, zabitý zajíc. Kde však je Varkan a druhý Skyta? I oni se schovali. Varkan s napřaženým kopím číhá za mohutným kmenem.

Supění se blížilo, větve praskaly. Zvíře dosud nezvětřilo nebezpečí. Artem si vzpomněl, že se divokému kanci také říkává vládce lesa – je stejně silný i nebezpečný jako tygr. Bezděky stiskl jilec meče. Kdyby tak měl pušku, ukázal by, jak s ní umí zacházet! Ale marné sny, nezbývá mu než sedět na větvi a dívat se, co se bude dít dole.

Už je tu!

Z houští se vynořila zrzavá kančí hlava. Maličká rudá očka zatékala kolem, z veliké tlamy vyčnívají žluté kly obrácené nahoru. Dlouhé štětiny pokrývají i hlavu. Kanec znepokojeně zachrochtal a rozhlíží se na všechny strany. Zvětřil nebezpečí, zavál k němu neznámý pach?

Artem z něho nespouští oči, sleduje každý jeho pohyb. Je nádherný ve své divoké zuřivosti. Mohutný trup se znatelnými žebry měří jistě půldruhého metru. Pod kůží pokrytou dlouhými řídkými štětinami se mu napínají mocné svaly.

Jde po svých stopách k vodě. Teď spatřil v trávě před sebou zabitého zajíce. Zastavil se, zasupěl, očichává ho. Rozhodná chvíle se přiblížila.

Artem koutkem oka zahlédl, jak Varkan vyklouzl ze svého úkrytu jako přízrak. Kopí drží nad hlavou. Několik dlouhých vteřin. Varkan míří. Teď!

Kopí se v jeho ruce zachvělo. Ruka se vymrštila – a v tom Varkan uklouzl na kluzkém kořenu. Kopí mu vyletělo z ruky, ve vzduchu se otočilo, ale neproklálo kance, jen ho uhodilo do hlavy, vydráždilo. Varkan se zapotácel, zamával rukama, aby udržel rovnováhu, to se mu sice podařilo, ale už bylo pozdě. Rozlícené zvíře ho uvidělo, vrhlo se na něj, srazilo ho.

„Varkan, Varkan!“ vykřikla Lída. „Pomoz mu, Arteme. Kanec ho roztrhá.“

I Artem to vidí. Přímo pod ním se vzepjalo ohromné kančí tělo. Vespod pod ním leží Varkan. Kanec mu přetne hrdlo svými kly. Artem vydal nesrozumitelný výkřik, tasil meč a skočil dolů.

Dopadl na vlhkou měkkou zemi. Kance má na dosah ruky. Rozkročil se, aby pevněji stál, napřáhl meč a vší silou sekl kance po hřbetě, aby ho odlákal od Varkana. Kanec hluše zařval, ze hřbetu mu vytryskla krev. Nechal Varkana, rozlícen povyskočil, obraceje se proti němu. Artem před sebou spatřil jeho zarudlé oči, rozevřenou tlamu s hroznými kly. Musím ho zasáhnout do hlavy, pomyslil si, jinak – zvedl meč, ťal.

Ťal do prázdna. Kanec byl rychlejší, jedním skokem ho srazil k zemi jako předtím Varkana. Bolest mu projela tělem. Na okamžik spatřil žlutorůžové listí pokojně šumící nad jeho hlavou. Uslyšel rozlícené zachrochtání. To trvalo krátce, snad vteřinu. Pak i chrochtání přestalo, něco zabublalo a ticho, ticho. Až uslyšel Lídu:

„Arteme, vstávej. Co je s tebou. Mluv. Odpověz mi.“

A ještě slyší jeden hlas. To je Varkan. Je živ!

„Arteme! Artemku! Co je s tebou? Jsi raněn?“

Ta Lída je směšná… a tak hodná, milá.

„Nic… nic mi není… jen mě bolí noha,“ vysoukal ze sebe. Vidí všechny, polekanou Lídu, Varkana bez přílby, v roztrhaných šatech. Ten se na něj dívá s viditelnou úzkostí i nějak něžně. Jeho druh drží v ruce svou koženou přílbu a z ní kape voda.

„Nic mi není… jen mě kanec trochu přimáčkl,“ chce vstát, ale jen sykl, nohou mu projela ostrá bolest.

Varkan k němu přistoupil, poklekl, uchopil oběma rukama jeho ruku a přiložil si ji k čelu.

„Co děláš? Varkane!“

Mladý Skyta držel jeho ruku na svém čele, něco k němu hovořil a hleděl mu do očí upřímně, vděčně. Artem nerozumí jeho slovům, ale tomu pohledu porozuměl – děkuje mu, že ho zachránil. I on mu hledí do očí. Jak je dobrý, ušlechtilý! Sňal jeho ruku se svého čela a upřímně mu ji stiskl. Varkan se usmál, porozuměl mu. A již se shýbá k jeho noze, vymývá mu ránu, obratnými prsty ji promakává. Kanec rozedral pokožku na povrchu, potrhal svaly. Varkan přikládá na ránu voňavé listí, pak nohu obvázal a pomohl mu vstát. Bolest ustávala, snad to způsobilo to Varkanovo voňavé listí, jež tak příjemně chladí.

Pokulhávaje přistoupil ke kanci. Jeho dlouhé tělo tu leží natažené, již napolo ztuhlé, z otevřené tlamy vytéká hustá tmavá krev. Artem se snaží rozpomenout, jak se to všechno zběhlo, ale pamatuje si jen, jak se na něj kanec vrhl, jak ho srazil k zemi, jak ucítil bolest a potom nic… až uslyšel Lídu a Varkana. Kanec má na hřbetě krvavou rýhu od meče. Tam ho zasáhl on. Druhou ránu mu už nezasadil. Kanec má víc ran – jednu hlubokou na hřbetě, třetí na hlavě – kdo ho zabil?

„Jak to vlastně bylo, Lído, vidělas to všechno?“

„Viděla. Ty jsi skočil…“

„To vím. Ale když jsem upadl a kanec se na mne vrhl, kdo mu rozťal hlavu, hřbet?“

„Druhý Skyta. Ty jsi upadl, Varkan se ještě nestačil zvednout. On přiskočil, vytrhl meč, ťal kance po hlavě, druhou ranou po hřbetě, kanec zachroptěl, padl, zacukal nohama… To už jsem neviděla, ty jsi ležel bez hnutí, já se tolik polekala, myslela jsem, že ty…“

„Dobře, dobře,“ zarazil ji Artem, „podívej se. Varkan chce vzít kořist s sebou.“

Oba skytští lovci odtáhli tělo zabitého kance ke stromům, vyvrhli ho, pak ho přivázali na jednoho koně, Varkan naskočil na svého, jeho druh za něj – lov je u konce, Varkan na ně zamával, jako by mu před chvílí nehrozilo žádné nebezpečí, jen radost zbyla a kořist a veselá cesta zpátky.

Artem s Lídou jeli za nimi.

„Varkan si kladl tvou ruku na čelo,“ pravilo děvče. „To je asi jejich zvyk, chtěl ti vyjádřit vděčnost.“

„Já musím být stejně vděčný jeho příteli.“

„Jak ses mohl odvážit skočit dolů, Arteme!“

„Neodvážil jsem se, než jsem si stačil něco pomyslit, byl jsem dole…“

„Arteme…“

„Už o tom nemluv, Lído.“

Pohlédla na něj mlčky. Tady v tom podivném podzemním světě jí připadal docela jiný, než jak ho znala z fakulty. Tehdy býval veselý, trochu svéhlavý, dobrý kamarád. Tady jako by se jí měnil před očima. Je smělý, vynalézavý, obratný, a přitom stejně rozcuchaný, jeho veliké, někdy jako teskné oči se vůbec nezměnily, je jiný, a přece stejný, dobrý, milý kamarád.

Les skončil, jeli zase žlutorůžovou stepí. Cvrčci v trávě mnohohlasně cvrlikali, tráva vydávala sladkou medovou vůni. Na vzdáleném pahorku viděli posvátnou kupu chrastí s čárečkou meče. Vzdálené kamenité srázy jako by se v soumraku přisouvaly blíž a blíž, výhružně se nakláněly nad step, nad vzdálený skytský tábor.

Zaslechli ržání koní. Varkan jim dal varovné znamení a prudce zahnul stranou. I oni pobídli koně, dojeli za ním. Právě včas. Vzápětí se ze stepi, z trávy před nimi vynořili první koně velkého stáda a již se kolem nich hnaly desítky, stovky koní jako lavina, až se země zachvívala pod jejich kopyty, honci vykřikovali, mávali biči, práskali. I jejich koně se vzpínali, ržáli.

Zaslechli ržání koní. Varkan jim dal varovné znamení a prudce zahnul stranou. I oni pobídli koně, dojeli za ním. Právě včas. Vzápětí se ze stepi, z trávy před nimi vynořili první koně velkého stáda a již se kolem nich hnaly desítky, stovky koní jako lavina, až se země zachvívala pod jejich kopyty, honci vykřikovali, mávali biči, práskali. I jejich koně se vzpínali, ržáli.

Artem vzpomíná na večerní besedy s Dmytrem Borysovyčem. Teď se před nimi rozvíjejí živé obrazy k jeho líčení. Stáda koní – bohatství kočovníků. A nyní před nimi ubíhají živé pohyblivé zásoby potravy. Koňské maso a kobylí mléko jsou hlavní potravou kočovných kmenů. A přece, uvažoval Artem, stáda patří jen boháčům, ačkoli všechnu práci vykonávají jen chudáci a otroci. Chtěl povědět Lídě, nač myslí. Ale ta se sotva držela v sedle, tak byla vyčerpaná. I Varkan to vidí. Když stádo zmizelo, jedou dál, a zanedlouho Varkan zarazil svého vraníka u menšího plstěného stanu. Varkan seskočil, pomohl Lídě s koně. Vešli dovnitř, Lída hned sklesla na měkký koberec. Uvítal je starý Skyta a Varkan mu řekl jen několik slov. Za chvilku před Artemem i Lídou stály džbánky s chladným mlékem, pečené maso, chléb. Varkan si sedl s nimi a pobízel je k jídlu. A Lídě se s každým soustem vracely síly; i Artem jedl s chutí. Starý Skyta stál opodál a zvědavě je pozoroval. Vstoupila i vysoká žena v čelence a přinesla bronzovou číši.

Varkan ji vzal, postavil mezi sebe a Artema a vyšel ven.

„Něco se tu chystá,“ řekl Artem, „chce nás asi uctít.“

„Tomu bych věřila. Je ti nesmírně vděčný.“

Varkan se vrátil s koženým měchem, v němž Skytové uchovávají víno, jak Artem věděl. Postavil se uprostřed stanu se slavnostním výrazem v tváři a vyprávěl starému muži i ženě v čelence o lovu na kance. Artem s Lídou mu nerozuměli, ale poznali, o čem hovoří, tak výmluvnými gesty doprovázel svá slova.

Když domluvil, přistoupil k Artemovi a opět si přiložil jeho ruku k svému čelu na znamení vděčnosti. Pak ruku spustil, postavil před Artema číši, obřadně se mu uklonil a promluvil. Artem jeho gestům rozuměl. Chce se mu odvděčit za to, že mu zachránil život. Ukázal na číši, na víno; pak si vyhrnul rukáv a ostrým nožíkem se řízl na paži. Několik krůpějí krve steklo do číše.

„A co dál?“ ptal se Artem.

„Ty udělej totéž,“ napověděla mu Lída.

„Jak ty to můžeš vědět?“

„Vzpomněla jsem si, že to je zvyk prvobytných národů. Stanete se pobratimy.“

„A já –?“

„Prolij svou krev, ať skane do číše. Pak se naplní vínem, obojí krev s vínem se smísí a budete pobratimy na celý život, to znamená víc než bratři.“

„Myslíš, Lído…“

„Nesmírně bys Varkana urazil, Arteme.“

Mládenec už neváhal. Obnažil paži, Varkan jemně řízl, jeho krev stekla do číše a smísila se s krví Varkanovou. Varkan slavnostně uchopil číši a pozvedl ji vzhůru. Starý Skyta vzal měch, rozvázal jej a nalil do číše víno.

Potom nabídl číši Artemovi.

Ten odhodlaně přiložil rty k číši.

Varkan ho volnou rukou objal kolem ramenou, naklonil se k číši a začal pít.

„Musíte pít spolu!“ poučila Lída svého druha.

Víno bylo husté, vonělo, několik krůpějí krve se docela rozptýlilo ve velké číši, a Artem pil pomalu, dívaje se na Varkana, může-li přestat. Ten však pil dál.

„Až do dna,“ usoudil Artem. „Nedám se zahanbit.“

A dopili. Varkan Artema upřímně objal a políbil a ten mu polibek stejně upřímně oplatil. Trochu se mu točila hlava, ale nic si z toho nedělá, je mu lehce, radostně. Tolik lidí se sem nahrnulo, když oni pili, vojíni, lovci, ženy. Viděl je jako v lehké mlze, všechny tváře mu byly milé – a oni se na něj usmívají, mluví na něj přátelsky. U obětiště křičeli, vyhrožovali, to je navedl Dobrataj, ve skutečnosti jsou velmi milí, upřímní. Kdyby se s nimi mohl domluvit, všechno by jim pověděl.

Varkan jim znovu vypravuje o lovu. Ukazuje na sebe, na něj, na Lídu. Teď povyskočil, to naznačuje, jak on seskočil se stromu, jak udeřil kance. Skytové hovoří, vykřikují, hledí na něj s úctou, usmívají se na něj. I on se na ně usmívá. Proti němu stojí vysoký vousáč v kožené přílbě dvakrát rozseknuté a jen hrubě sešité, s těžkým mečem u pasu. Zdá se mu, že ho již někde viděl. Kdo to je? A tamhle je starý Skyta, který jim přinesl mléko, pokrm, víno. Není to otec jeho nového pobratima? Jasná tvář, vysoké čelo, rovný nos, všechno jako Varkan, jen vrásek je víc a hlubších. I ženy poslouchají, hlavy opřené do dlaní, stejně sedávají ženy u nich doma.

Tu se zvenčí ozvaly hlasy, kraje stanu se rozhrnuly. Vstoupil Dmytro Borysovyč a hned na ně spustil: „Vy jste se tu pěkně usadili. Čekáme na vás u Skolota, dokonce jsme o vás měli strach. Naší mládeži je to ovšem jedno. Vstávejte, jdeme, Arteme. Ale, ale, mladíku. Stůjte rovně. Že vy máte v hlavě! Co tohle má znamenat? Lído!“

„Artem pil s Varkanem na pobratimství.“

„A já při tom nebyl. Mladíku, mladíku! Takový zajímavý obřad.“

„Varkan mi chtěl projevit vděčnost.“

„Jakou vděčnost? Za co? Po cestě mi to všechno povíte. Tento zvyk je charakteristický pro stadium rozvoje tohoto kmene. Mladíku, poslouchám vás, mluvte!“

A doprovázeni Varkanem vyšli ze stanu.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Hostina vojvody Skolota. – Zlatá Číše. – Vyprávění slepého Ormada. – Veliký pochod Dáreiův. – Skytské dary. – Dobratajovy úskoky

Velké udusané prostranství před Skolotovým stanem bylo pokryto koberci a plachtami z konopí„Vysoké i nižší vozy tvořily kolem dokola stěnu, v níž zůstalo jen několik průchodů. Za vozy se tyčily další stany. Uprostřed takto ohraničeného prostoru je vyvýšené místo pokryté pestrými koberci. Tam sedí vojvoda Skolot. Vedle něho na huňatém koberci sedí opřen o loket inženýr Ivan Semenovyč jako nejčestnější host.

Nedaleko Skolota Hartak v okázalém oděvu.

Ani ten oděv ho však nezkrášlil. Jeho nepříjemný zlý obličej je ještě zkřiven pohrdavým úsměškem, pod nímž se tají závist. Očima těká sem a tam, chvílemi kradmo pohlédne ke vchodu.

Nejblíže ke Skolotovi se usadili nejstarší lovci a ti z jeho družiny, kteří se proslavili v bojích, na pochodech nebo při lovu.

Zpod vysokých kožených přílbic se zlatými ozdobami jim spadávaly šedivé vlasy. Jen oni měli právo sedět s vojvodou na pestrých kobercích.

O něco níž seděli stařešinové i bohatí Skytové urozeného původu. Hrdě se rozhlíželi a hovořili jen mezi sebou.

Vzadu se tlačí prostí Skytové. Ti, kteří se vyznamenali, mohli zaujmout místa blíže ke středu. Za nimi na koňských kůžích nebo prostě na zemi se usadila mládež, která se ještě ničím nevyznamenala.

Ženy stály stranou v odděleném houfu. Nesměly se zúčastnit hostiny mužů. Jen z dálky směly přihlížet, poslouchaly, ale do ničeho se nevměšovaly.

Zástup se zavlnil, když se objevil Dmytro Borysovyč, za ním Lída, pak Artem. Skytové se rozestoupili, utvořili průchod, aby cizinci mohli projít ke Skolotovi. Ten se nadzvedl, čeká, až k němu dojdou, vítaje a ukazuje, aby usedli k Ivanu Semenovyči proti němu.

„To je pro nás veliká pocta, přátelé,“ řekl jim tlumeně archeolog.

„A bude to opravdu slavnostní hostina,“ rozhlédla se Lída.

„Ano. I my se musíme chovat vážně, důstojně. Arteme! Všichni se na nás dívají, a nejvíc tihle,“ ukázal Ivan Semenovyč jen očima na stařešiny.

„Arteme, raději bys ani neměl pít,“ šeptla Lída.

„Mám dost Varkanova vína…“

Skolot tleskl do dlaní. U vchodu se objevili sluhové; na zdvižených rukou nesou mísy s vařeným i pečeným masem, z něhož se kouří; další dvojice přinášejí kotle polévky, z níž stoupá pára. Jídlo stavějí doprostřed jednotlivých skupin. Mladí Skytové se chtivě natahovali k pokrmům, stařešinové se však tvářili, jako by jídlo ani neviděli, tiše mezi sebou hovořili a jen občas úkosem vzhlédli k cizincům.

„Arteme,“ zeptal se Ivan Semenovyč, „co se vám stalo? Máte zavázanou nohu.“

„Ó jé, to je celá historie,“ odpověděla mu Lída. „Ty mlč, Arteme, já to povím. Z Artema se stal hrdina.“

„Lído!“

„Mlč, já to povím. Zachránil Varkanovi život. Sám byl ve velkém nebezpečí. Stal se Varkanovým pobratimem.“

„Co to znamená?“

„Teď jsou víc než bratři. Je to tak, Dmytre Borysovyči?“

„Zajisté. Bratři se mohou znepřátelit, jak to vidíme tady. Ale pobratim je pro Skytu víc než bratr. S ním je spojen na celý život.“

„Ano, Lída mi to také tak vysvětlovala.“

„Vyplývá to z celého způsobu jejich života; vládne v něm rodové zřízení. Příbuzenské svazky jsou nejdůležitější. A když se Skyta s někým pobratří, chce tím dosvědčit, že se jeho pobratim stal pro něj nejbližším pokrevním příbuzným. Je to nejdůležitější událost v jeho životě. Chápete to, Arteme?“

„Ano. To jsou jejich zvyky…“

„Ještě něco vám musím připomenout. Teď nemáte právo hazardovat svým životem.“

„Ani to nemám v úmyslu. Proč mi to připomínáte?“

„Zemře-li jeden pobratim, musí zemřít i druhý. Takový je jejich zákon.“

„Ti mě dostali…“

„Tiše,“ napomenul je Ivan Semenovyč, „všímají si nás. A něco se asi bude dít.“

Čtyři sluhové sem přinášejí velikého pečeného kance. Artem hned poznal jeho hroznou hlavu i veliké kly. Teď nebudil hrůzu, leží natažen s nohama pod sebou. Na všechny strany se z něho line libá vůně. Sluhové ho donesli až před Skolota a tam ho pokládají na koberec. Šedovousí vojíni i lovci se přisunuli blíž, oceňujíce pohledy obrovský úlovek.

Skolot dal znamení Varkanovi. Ten vytáhl z pochvy široký krátký kinžál a obratně rozděluje kance na velké kusy. Sluhové je roznesli hostům.

Hostina pořád ještě nezačínala. Vždycky ji začínal pán, náčelník.

A teprve když si Skolot vzal první sousto, dali se do jídla i ostatní. Jedli lačně, maso trhali rukama, jen některý je rozřezával nožem. Horká mastnota jim stékala po rukou i na oděv, ale nikdo si toho nevšímal, ba i boháči odložili na chvilku svou důstojnost. A již sluhové přinášejí měchy s vínem. Zazvonily číše. Voňavé víno i skytská oksjuhala se lily proudem.

Tu Skolot pozvedl ruku. Sluha mu podal dvě zlaté nádoby svázané dohromady.

„Slavnostní skytský pohár,“ zašeptal Dmytro Borysovyč. „Začíná nějaká ceremonie.“

Skolot uchopil nádoby, druhý sluha do nich nalil vína. Náčelník pokývl, pozvedl číše vysoko směrem k cizincům, něco hovořil, zdravil je. Pak přiložil číši ke rtům, vypil víno a nádoby odhodil na zem. Skytové křičeli, nastavovali své číše, pili. Od vozů sem dolehla jemná teskná píseň žen.

Zatím Varkan podal Skolotovi ještě jednu zlatou číši. Sluha mu do ní nalil vína. K vojevodovi přistoupil nejváženější lovec. Obřadně přijal ze Skolotových rukou číši, uklonil se a pije. Pít víno z rukou vojevodových byl obzvláštní projev pocty. Potom přistupovali ke Skolotovi i ostatní lovci a on jim podával nádoby naplněné vínem.

Skytové se rozjařili. Číše zvonily, víno teklo proudem, křičeli, smáli se, výskali.

„Já mám trochu strach, jestli se opijí…“ naklonila se Lída k Dmytru Borysovyči.

„Ne, nemáme se čeho bát. Dřívější lidé dovedli jinak pít než my.“

„Mně se zdá, že začíná další jednání,“ zašeptal Artem.

U vchodu se objevil sivý kmet, kterého podpírali dva mladí vojíni. Měl na sobě dlouhou bílou řízu. Jeho oči nepohnutě, neživě hleděly trochu vzhůru. Kráčel pomalu, s námahou, a kudy procházel, utichal smích i jásot, utichala řeč. Lovci i vojíni se před ním skláněli, odstupovali, aby mu uvolnili cestu. Sluhové ho dovedli ke Skolotovi a ten ho uvítal.

„On je slepý!“ zašeptala Lída.

Stařec Skolotovi odpovídá. Jeho hlas je překvapivě silný, hluboký. Usedl na vyvýšené místo. Zazněly tympány, jejich dunivý zvuk přeletěl nad prostranstvím a zanikl. Kratičce zapískaly kostěné píšťaly, jen několik tónů, spíše jako znělka či bojový signál. Všechno se utišilo, ustává smích i rozmluvy.

Dmytro Borysovyč se naklonil k Varkanovi:

„Kdo je ten kmet?“

„Nejstarší a nejváženější muž u Skytů. Jmenuje se Ormad. Nikdo neví, kdy se narodil. Pamatuje naše otce i dědy, když ještě byli malí chlapci. Býval udatným vojínem i lovcem, nikdo se mu nemohl postavit. Teď žije ve svém stanu a vychází jen o velkých svátcích a vypráví lidu o slavné minulosti.“

„I dnes bude vyprávět?“ blýskly archeologovi oči.

„Tympány a píšťaly oznámily, že Ormad začne vyprávět.“

„Varkane, překládejte mi to, prosím vás…“

Varkan souhlasil, a když Dmytro Borysovyč svým druhům pověděl, co se chystá, řekl mu Ivan Semenovyč tónem tak určitým, že nepřipouštěl námitek:

„Varkan bude překládat vám a vy zase nám.“

„To si pak nebudu všechno pamatovat. A chci zapisovat.“

„My vám připomeneme, kdybyste něco zapomněl. Čtyři hlavy víc pamatují než jedna.“

Stařec pozvedl chabou ruku, přejel si dlouhý žlutý vous. A začal vyprávět:

„Poslyšte, Skolotové, co vám bude vyprávět starý Ormad. Poslouchej, slavný náčelníku Skolote, poslouchej mne i ty, mladý synu náčelníka Hartaku! Poslouchejte, bojovníci a lovci, mladí, staří, bohatí i chudí. Vyslechněte mě i vy, podivní cizinci, kteří jste k nám přišli z neznámých krajů. Poslouchejte a vězte, že nikdo než starý Ormad nemůže vám vylíčit slavná vítězství Skolotů. Nikdo už neví, co slyšel starý Ormad od svých dědů, nikdo to už nepamatuje, jen Ormad, jenž už brzy od vás odejde.“

Odmlčel se. Artem zašeptal Dmytru Borysovyči:

„Proč říká Skytům Skolotové?“

„Skytové sami si říkali Skolotové, to je jejich pravé jméno. Skytové je řecký název, tak je pojmenovali Řekové, a od Řeků jsme to přejali i my. Ormad je nazývá jejich pravým jménem. Ale ticho! Už mluví dál.“

„Budu vám dnes vyprávět o slavné vojně Skolotů proti vojsku mocného perského císaře Dáreia, který se vydal na veliký pochod proti Skolotům. Poslouchejte starého Ormada, vzpomeňte na slávu udatných skolotských vojínů a na moudrost jejich náčelníků.

Veliký, hrozný perský císař Dáreios dobyl téměř celého světa. Ohněm a mečem podrobil si mnoho zemí a nikdo se neodvážil vzepřít jeho vůli. Zůstala jen jediná země, kterou ještě nepokořil – a to byla země skolotská. Neboť v ní žili chrabří a udatní vojíni a žádný národ je nemohl přemoci. Tu se rozhodl císař Dáreios, že jim vyhlásí válku. Jeho vojevůdci byli proti tomu, neboť slyšeli o síle skolotských vojínů. Ale císař neposlouchal jejich rad, lál jim zbabělců. Sebral obrovské vojsko a se všemi svými podrobenými národy táhl proti Skolotům. Šlo strašné a mohutné perské vojsko, nebe se tmělo, až k nebesům stoupal prach zvířený kopyty tisíců koní. Šlo perské vojsko – a řeky vysychaly, neboť je vojáci vypili do samého dna. Šlo perské vojsko a zůstávala za ním jen holá zem, neboť koně sežrali všechnu trávu, každou bylinku…

Císař Dáreios přehlížel s hrdostí své šiky a pravil: ,Jestliže každý můj vojín vezme kámen a vrhne jej proti Skolotům, a z nich čtyři nezasáhnou a jen pátý dopadne na Skolota – nezůstane naživu ani jeden.‘

Skolotští náčelníci viděli, jak malé jsou jejich voje, že se nemohou utkat s tak obrovskou přesilou. A tu se moudří náčelníci rozhodli rozdělit své voje na dva veliké oddíly a ustupovat se vším lidem i se svými stády dál a dál. A aby perské vojsko nemohlo táhnout za nimi, zasypávali za sebou Skolotové všechny studánky a prameny, pálili trávu i rostliny…

Ustupovali dál a dál na půlnoc: před nimi táhla stáda koní, vozy s ženami, dětmi i starci. Za nimi šli vojíni, chránili jejich ústup, ale do boje s Peršany se nepouštěli.

Druhý oddíl, jak mu nařídili moudří vojevůdci, postupoval k jihu vstříc perskému vojsku, aby ho zadržel a aby se ženy, dětí i stáda dostaly do bezpečí. Odvážní skolotští vojíni věděli, jak početné vojsko má císař Dáreios, věděli, že se s ním nemohou utkat. Ale skolotští vojevůdci jim tak rozkázali a vojíni vykonávali jejich vůli. Skoloti zaútočili na Peršany za noci. Probudili se Peršané a usoudili, že konečně nastává krutá, lítá bitva, v níž rozdrtí skolotské vojsko a navždy si podrobí skolotský lid. Proto císař Dáreios svolal vojsko, aby se připravilo na bitvu časně zrána. Prohlásil tehdy zpupný Dáreios: ,Jeden den budeme bojovat a porazíme Skoloty a já pak budu vládnout všem.‘

Avšak Skolotové ráno rychle ustoupili, zasypávali za sebou studně, zapálili suchou stepní trávu. Zvedlo se perské vojsko připravené k bitvě, ale neuzřelo před sebou Skoloty. Jen vrány smutně krákaly, marně hledajíce krvavou potravu.

I rozhněval se veliký císař Dáreios a rozhodl se táhnout dále, na půlnoc za Skoloty, aby je přinutil k boji. Avšak Skolotové šli dál a dál. Teď už nebyly vypité řeky a zasypané studně za strašným perským vojskem, ale před ním, neboť Skolotové je zasypávali zemí. Teď už nebyla spálená a vypasená tráva za nimi, ale před nimi, to Skolotové ji za sebou pálili… A jen nebe právě tak jako dřív bylo zahaleno mračny prachu zvířeného tlupami perských vojáků, kteří marně vyhledávali boj.

Tak se perské vojsko valilo na sever a nemělo protivníka, kterého by pokořilo, v prach rozdrtilo. Tak byli Peršané rozpáleni hněvem a nenávistí, toužili zničit všechno, co se jim postaví do cesty – a neměli co ničit, procházeli jen pustou vypálenou zemí.

A Skolotové zatím prošli všechny své země na půlnoční straně a vrátili se do svých zemí k poledni. Tak se vyhnuli srážce s vojskem velikého císaře Dáreia. Hrozný císař Dáreios rozhodl se vrátit na západ slunce, neboť mnoho jeho vojínů pomřelo už hladem a žízní, a boje se nedočkali. Vydal se tedy Dáreios na západ a netušil, že na dva dny cesty před ním táhnou Skolotové a ničí před jeho vojskem všechno živé. Až po několika dnech to poznal a vydal rozkaz dohonit Skoloty a konečně je přinutit k boji.

Avšak moudří skolotští vojevůdci věděli si rady i tentokrát. Ustupovali se svým vojskem tak rychle, jak se Peršané hnali za nimi, a perské vojsko nebylo s to je dohnat. Zoufalství už zachvacovalo perské vojíny, havrani krákali nad jejich hlavami, marně hledajíce krvavou potravu.

Tu se rozhněval císař Dáreios a poslal ke skolotským vůdcům své jezdce na nejlepších koních, aby jim toto řekli:

,Proč přede mnou utíkáte, podivní lidé? Jestliže se domníváte, že máte dost sil změřit se se mnou v boji, zastavte se a pokuste se přemoci mne a mé vojsko. Jste-li slabší, zastavte se a podrobte se mi, s úctou přivítejte svého vladaře Dáreia, jestliže nechcete, abych já, všemocný Dáreios, zničil celou vaši zem i s vámi.‘

Nejstarší skolotský náčelník Idanfirsos odpověděl Dáreiovi takto:

,Já ani moji vojíni nikdy před nikým neutíkáme ze strachu, a ani teď před tebou neprcháme. Můj lid činí jen to, co činil i dříve, než jsi přišel, a bude to činit i pak, až ty odejdeš. Můj lid je od věků lid kočovný. Zbytečně nám vyhrožuješ! My Skolotové nemáme města, osady, země osázené stromy, kterým vy říkáte sady, my nemáme co bránit a nemusíme se bát, že nám vy, Peršané, něco zničíte. Tráva vyroste znovu, a ještě vyšší, neboť pohnojí zemi popel spálené trávy, pohnojí ji mrtvá těla tvých vojáků. Proč bychom se s tebou měli bít? Chceš-li se však přece s námi utkat, poradím ti. Jediné, co je drahé našemu srdci – to jsou hroby našich předků. Zkus to, najdi je a znič! Pak uvidíš, budeme-li se vyhýbat boji s tvým vojskem. Jinak nás k boji nevyzývej.‘

A ještě dodal moudrý skolotský vůdce Idanfirsos:

,Brzy ti, perský císaři, pošlu dary, jichž jsi hoden. A odplatím ti i za to, že nazýváš sebe mým vladařem.‘

A Dáreiovi vojíni umírali únavou i nemocemi, hladem i žízní. A opět se nad perským vojskem objevili zlověstní havrani. Už nečekali na krvavou potravu. V černých mračnech kroužili nad perskými šiky a tam nacházeli dostatek obživy.

Skolotští vojevůdci poslali dary perskému císaři. Císař Dáreios se zaradoval. Rád by se byl už smířil se Skoloty, aby se mohl se ctí vrátit domů. Chtěl slavnostně přivítat skolotské jezdce, ti však mu jen hodili dary k nohám a už tryskem uháněli zpátky, že se nikdo z Peršanů ani nesnažil je dohnat na koních vyčerpaných dlouhým pochodem. Když se car na dary podíval, odvrátil se a jeho hněv neznal mezí. Moudří Skolotové poslali mu darem ptáka, myš, žábu a pět střel. Císař Dáreios nevěděl, co to znamená.

Přemýšlel dlouho se svými rádci, až rozhodl:

,Skolotové se dávají pod mou vládu se svou zemí, vodou a se stády koní. To znamenají jejich dary! Neboť myš žije v zemi a živí se tím, co dává země, tím, čím se živí i člověk. Žába žije ve vodě, bez níž není života pro člověka ani pro zvíře. Pták se svým rychlým letem podobá koni. A střely – to je znamení, že Skolotové odevzdávají mně, všemocnému Dáreiovi, i mému vojsku svou vojenskou chrabrost.‘

Avšak jeho rádcové a vojevůdci nepřijali jeho vysvětlení. Takto rozuměli oni skolotským darům:

,Jestliže my Peršané neodletíme jako ptáci do nebe nebo se neschováme do země jako myši nebo nenaskáčeme do vody jako žáby – pak se nevrátíme domů a zahyneme skytskými střelami.‘

I rozhněval se Dáreios ještě víc, když viděl, že jeho rádci a vojevůdci nechtějí už pronásledovat skolotské vojsko. Tu dostal zprávu, že protivník konečně přestal prchat a zastavil se ve stepi.

Císař zapomněl na svůj hněv a sám se vyšel podívat. Vystoupil na pahorek a spatřil, že skolotští vojíni se uchystali k boji nedaleko tábora Peršanů. Skolotští jezdci z dálky hrozili Peršanům kopími a meči, jako by je vyzývali k boji. A císař Dáreios se rozhodl přijmout boj, neboť jeho vojsko bylo početné a silné.

Ale sotva vydal rozkazy svému vojsku, zpozoroval podivný zmatek mezi Skoloty. Podivil se tomu – uviděl, že mezi Skoloty a Peršany přeběhl zajíc. Skolotové zapomněli na Peršany a na nastávající nelítostnou bitvu a pustili se za zajícem.

Hluboká úzkost zachvátila srdce císaře Dáreia. Zavolal své vojevůdce a pravil jim pln zoufalství:

,Souhlasím s vámi, moji rádcové a velitelé. Musíme co nejrychleji odtud. Skolotské dary znamenaly to, co jste říkali vy. Skolotové se nás nebojí. Jsou si tak jisti vítězstvím, že na nás docela zapomněli, když spatřili maličkého zajíce. Když jsou tak silní, že se nás nebojí, nebudeme se s nimi pouštět do boje. Obraťme šiky a vraťme se domů, abychom neutržili ještě větší porážku.‘

A ještě téže noci veliké perské vojsko potají odtáhlo na východ a zanechalo v poli všechny své raněné a nemocné, aby jim při útěku nepřekáželi…

Poslouchejte všichni starého Ormada! Tak neslavně utíkal před Skoloty veliký a hrozný císař perský Dáreios, vladař téměř celého světa, tak prchal se zbytky svých vojsk. To vojsko slulo jako nepřemožitelné a celý svět se ho bál… A to strašné vojsko utíkalo před Skoloty, polekané moudrostí skolotských vojevůdců a odvahou skolotských vojínů… Prchal císař Dáreios se svým vojskem jako vyplašený zajíc, za nímž se Skolotové pustili před očima perského tábora. Celou svou slávu zanechal císař Dáreios v širých skolotských stepích. Skolotští vojíni získali bohatou kořist a slávu u všech národů, neboť oni přemohli hrozného Dáreia, vládce téměř celého světa. Sláva statečným skolotským vojínům, sláva! Sláva moudrým skolotským vojevůdcům, sláva!“

Sivý Ormad domluvil. Pokyvoval ještě znavenou hlavou, ještě ševelily jeho rty, ale už se ozývaly radostné výkřiky, řinčely zbraně, vojíni jásali a zas pozvedli číše s vínem, zazvonily tympány, zapískaly píšťaly.

Skolot naplnil zlatou číši a sám ji přinesl Ormadovi. Stařec ji důstojně přijal, i když jen po hmatu, a zvedl ji ke rtům. Ruce se mu stařecky chvěly, číši však vypil jedním douškem.

Dmytro Borysovyč, rozrušený stejně jako Skytové, pravil přátelům:

„Starý Herodot se držel pravdy. Až na několik drobností všechno souhlasí. A my jsme o tom nezdařeném Dáreiově pochodu pochybovali! Přátelé, to je něco úžasného. Slyšíte, Arteme, Lído, slyšíte? Ale vy to stejně nemůžete ani pochopit.“

Ivan Semenovyč se nepoddával veselé náladě. Něco ho znepokojovalo a vlastně nevěděl co, jako by se k nim blížilo nebezpečí. Ale odkud? Zdá se, že jejich postavení je teď pevné. Dobrataj není ani na hostině. Skolot je jim zcela zřejmě nakloněn – snad proto, že porazili jeho nepřítele Dobrataje. Zbýval tedy jen Hartak a tady ten hlouček stařešinů, kteří drží s hlavním zrecem.

Ivan Semenovyč už poněkolikáté zabloudil pohledem k Hartakovi a vždycky si uvědomil, že si Hartak při hostině vede docela jinak než ostatní Skytové. Jídla se sotva dotkl, vína jen usrkával, oči mu nepokojně těkaly, jako by někoho hledal a nenacházel. Neupokojil se ani při vyprávění slepého Ormada. Jednou se pohledem setkal s očima Ivana Semenovyče. Hned oči sklopil a tvářil se, že poslouchá starcovo vyprávění, ale už za chviličku se zase úkosem na něj podíval.

Nepřítel, a hodně nebezpečný, pomyslel si Ivan Semenovyč. Snad se však neodváží vystoupit proti nám tady, když jsme jeho hosté.

A zase se ozvala muzika, tympány a píšťaly. Vyhrávaly veselou rychlou melodii, do níž se mísilo jen řinčení mečů. Skytové vpředu u Skolota se odsouvali, uvolňovali místo. Přiběhli tři mladíci, zastavili se a dali se do tance. Lehce, plavně se vznášeli na kobercích, sotva se dotýkajíce země špičkami maličkých střevíců, vyskakovali a hned zas přisedali do dřepu. Tympány duněly, píšťaly pronikavě ječely, lidé křičeli a do taktu mlátili číší o číš nebo mečem o meč.

Lída všecka zaujata hleděla na tu podívanou. Najednou se obrátila na archeologa:

„Dmytre Borysovyči, proč u Skytů tančí jen muži? Ženy se vůbec drží stranou, ani hostiny se neúčastnily a teď se také jen dívají.“

Ale archeolog neměl kdy na rozmluvy. Díval se a brumlal si pro sebe:

„Taková kresba byla na té číši… stejné pohyby, typické taneční pohyby… ruce dozadu, ano…“

Ivan Semenovyč zaslechl Lídinu otázku.

„Snad se i v tom projevuje původ Skytů. Je známo, že Skytové jsou asijského původu, přesněji íránského. A na východě ženy odedávna měly pasivní roli. To se odráží i v tancích.“

„Nesouhlasím s vámi, Ivane Semenovyči,“ ozval se nato archeolog. „Zapomínáte, jak byl ve své době významný matriarchát. A právě na východě byl matriarchát velmi rozvinutý a silný.“ –

Hudba umlkla. I tanečníci rozvášnění divokým tancem naráz nehybně strnuli. Skolot dal znamení a sloužící přinesli číše s vínem. Tanečníci se náčelníkovi uklonili, víno vypili a za potlesku odběhli.

Ivan Semenovyč se zase podíval na Hartaka. Ten držel číši, ale nepil. Ruce se mu třásly. Teď mu klesly; bedlivě hleděl někam přes hlavy shromážděných Skytů. I geolog se podíval tím směrem a opravdu tam zpozoroval ruch. Jako by se sem k hodujícím blížil houf lidí. Znovu se podíval na Hartaka a byl si už jist, že to jsou lidé, jež Hartak po celou dobu vyhlíží. Neodtrhoval od nich oči. V tom Lída znepokojeně pronesla:

„Přátelé, Dobrataj.“

„A ostatní šamani, jeho pomocníci,“ i Artem je uviděl v mihotavém světle pochodní.

A starý zrec už důstojně kráčel mezi Skyty. Mířil přímo ke Skolotovi, nevšímaje si opilého křiku. Blížil se jako zlověstný přízrak, purpurový plášť se táhl za ním; vysoká přílba ozdobená zlatými figurkami zvířat a ptáků sahala mu až k obočí. V rukou měl dlouhou hůl zakončenou zlatou tepanou figurkou sovy.

Do ticha se ozvaly výkřiky stařešinů, kteří vítali Dobrataje. Varkan znepokojeně i tiše řekl Dmytru Borysovyči:

„Co to znamená? Dobrataj jindy na hostinu nepřichází, ani dnes ho nikdo nečekal, leda tihle…“

Skolot se hrdě vzpřímil. Dobrataj k němu přistoupil, uklonil se a promluvil, dívaje se přímo na voj vodu:

„Slavný, bohy milovaný Skolote, buď zdráv! A spolu s tebou zdravím i mocné, slavné cizince, kteří usedli vedle tebe.“

Varkan a Dmytro Borysovyč tiše překládali. A Dobrataj pokračoval:

„Cizinci jsou mocní – jak jinak by mohli usednout na čestné místo vedle tebe, které podle našeho řádu přísluší jen nejstatečnějším bojovníkům? Jsou mocní, i statečného náčelníka si podrobili, neboť tu vedle tebe, Skolote, usedla i dívka, ačkoli žádná žena nemá právo sedět na čestném místě. To je urážka bohů. Ale bozi mlčí. Cizinci jsou všemocní a mohou dělat všecko, co se jim zlíbí. Mohou porušovat beztrestně naše dávné posvátné zákony a zvyky. Také já, starý skromný Dobrataj, zdravím mocné cizince.“

A přece jeho hlas zazněl výhružně. Nesložil tedy zbraně, přišel je vyzvat na souboj.

Ivan Semenovyč se naklonil k Artemovi:

„Pamatujte si: ani jeden neopatrný pohyb. A buďte připraveni, stahují se nad námi mraky!“

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Vypravení o vojevůdci Skilovi. – Dobrataj si přeje smír? – Zlatá sova v číši. – Skolotova smrt. – Hartak náčelníkem Skytů. – Svažte je!

Dobrataj stál bez pohnutí před Skolotem, opíraje se o svou hůl se zlatou figurkou sovy.

„Zdravím i tebe, šlechetný Hartaku, synu Skolotův. Bud zdráv, budoucí náčelníku. Bohové si tě oblíbili, neboť máš v úctě staré posvátné obyčeje Skolotů. Šťastné dni a léta přineseš všemu skolotskému lidu. –

Přišel jsem, abych vyslechl vyprávění starého moudrého Ormada. Nebylo mi to dopřáno. Ale i já vám chci vyprávět, co mi dnes za noci připomněli bohové, i já vám chci povědět o slavné minulosti Skolotů. Dovolí moudrý Skolot, abych promluvil? Neboť tak si to přejí, tak mi to rozkázali bohové.“

Zvedl ruce a zůstal tak s přimhouřenýma očima, jako by naslouchal hlasu bohů.

Po chvilce ruce spustil a obrátil se znovu na Skolota:

„Čekám pokorně na tvou odpověď, moudrý náčelníku.“

„Mluv,“ krátce řekl Skolot, aniž se na něho podíval. I on tušil, že jeho bratr přišel s určitým úmyslem. Podíval se na Varkana. Bojovník výmluvně stiskl jilec meče. Byl připraven.

Už klidněji se Skolot podíval na Dobrataje a vybídl ho:

„Vyprávěj!“

Starý se opřel o hůl, obrátil se ke Skolotovi a k celému velkému shromáždění.

„Sivý Ormad vyprávěl, jak statečný skolotský lid přemohl mohutné perské vojsko a jak hrdý císař Dáreios prchal z našich zemí. Ano, Skolotové zvítězili, neboť měli požehnání bohů. Bohové promluvili k statečnému Idanfirsovi, dali mu radu, a on přemohl Dáreia. Co se však stalo s Anacharsiem, Idanfirsovým příbuzným? Pamatujete, Skolotové? Co se stalo s člověkem, který nedbal vůle bohů? Chci vám vyprávět, Skolotové, o hanebném osudu Anacharsiově. Nechť si každý z vás vryje do paměti, co čeká člověka, který pohrdá vůlí božstev.

Anacharsis, příbuzný Idanfirsův, byl moudrý, ale chtěl být ještě moudřejší, povýšit se nad všechny. Proto odjel do cizích zemí, aby si osvojil moudrost cizinců a tak se stal nejmoudřejším ze všech lidí. Nemálo zemí projel, a pak se vrátil domů. V cizích zemích zapomněl na své bohy, začal uctívat cizí bohyni. Naučil tomu i ostatní Skoloty. A co učinil moudrý náčelník Savlij, když se to doneslo k jeho sluchu? Šel s bojovníky do lesa, zastihl tam Anacharsia a jeho přívržence, jak obětují cizí bohyni, a vlastní rukou je zabil. To učinil statečný Savlij, který byl chrabrým bojovníkem a moudrým náčelníkem.“

Dobratajův hlas zazněl triumfálně. Poslední slova byla vržena přímo do tváře Skolotovi.

„A stalo se to proto, že náčelník Savlij byl moudrý. Věděl, že štěstí i bohatství Skolotů je v rukou bohů. Že není možné beztrestně urážet bohy, nedbat jejich vůle a posvátných zákonů. Pamatují na to potomci Skolotů i dnes? Je toho pamětliv i náčelník Skolot? Zajisté je, neboť je moudrý.“

„Co však ti připomněli bohové, ó Dobrataji?“ promluvil Skolot, který vytušil, že Dobratajova řeč je namířena proti němu.

„Skolot to hned uslyší. Skolotský lid prožíval kdysi těžká léta. Řeky vyschly a ryby v nich pomřely, listí na stromech uschlo žárem, zvěř se rozutekla a Skolotové neměli co lovit. A koně cepeněli v celých stádech od strašné neznámé choroby. Žádné modlitby nepomáhaly, bohové odvrátili od Skolotů svou tvář… Suché větry vanuly ve dne v noci a jejich horký dech pustošil zemi.

Jen náčelník Skil a jeho přátelé žili bez starosti, nermoutilo je, že Skolotové strádají, že mrtvých je jako písku v moři a každým dnem jich přibývá. Matkou Skilovou byla Istrajanka a ta ho naučila řeckým zvykům a řecké řeči. Proto Skil nectil staré skolotské obyčeje, proto se klaněl řeckým bohům. A bohové za to trestali Skoloty.

Ale to všechno bylo Skilovi málo. Chtěl zničit skolotské obyčeje a místo nich zavést řecké. Pozval k sobě proto řecké kupce a potají s nimi chodil v řeckém oděvu do města Borysfenesu. Poté se rozhodl, že se zasvětí řeckému bohu Bakchu, a postavil si v tom řeckém městě veliký dům. Skolotové to nevěděli. Bohové projevili Skilovi milost, dali mu výstrahu, aby napravil své chyby. Seslali na jeho dům ohnivý blesk, dům vzplanul, že i za noci bylo světlo jako ve dne, a sám Skil se sotva zachránil z plamenů. Ale ani této výstrahy Skil neuposlechl. Zasvětil se Bakchovi a Skolotové nic netušili, neboť se to dálo v dalekém řeckém městě, trpěli rány a neštěstí, které na jejich zemi sesílali rozhněvaní bohové.

Ke Skolotům přijeli řečtí kupci a vyprávěli jim, že jejich náčelník Skil se klaní Bakchovi a věří, že se do něho vtěluje jako do každého, kdo ho uctívá a pije víno na jeho počest.

Skolotové Řekům neuvěřili, tak svému náčelníkovi důvěřovali. Tu jim kupci s posměchem navrhli:

,Nevěříte-li nám, pojďte s námi a podívejte se sami, ukážeme vám vašeho Skila, jak chodí v řeckém oděvu, modlí se k Bakchovi, jak pije víno na jeho počest.‘

Skolotští stařešinové se vydali na cestu s řeckými kupci, i spatřili na vlastní oči všechno, co jim Řekové vyprávěli.

Pohoršili se stařešinové, vrátili se domů a řekli lidu:

,Náčelník Skil zradil skolotské bohy. Chce, abychom se i my klaněli řeckým bohům. Dovoluje Řekům, aby nám vládli. Cizinci k nám přijíždějí, posmívají se našim posvátným zákonům, ale Skil je vzal ve svou ochranu a dovoluje jim, aby sedali vedle něho na nejčestnějším místě. Vyženeme zrádce Skila!‘

A všechen skolotský lid se stařešiny souhlasil. Náčelníkem Skolotů nemůže být člověk, který nadržuje cizincům. Takového člověka bohové ztrestají a s ním i všechen lid. Ohnivé střely na ně na všechny sešlou, kamení bude padat z nebes, potrestají je strašnou smrtí.“

Dobrataj nečekaně zmlkl. Nastalo takové ticho, jako by všichni v tom okamžiku zatajili dech.

„To je otevřená pohrůžka Skolotovi,“ zašeptal Ivan Semenovyč. „Celé jeho vyprávění není jen narážka, to platí přímo na nás a na Skolota.“

Ivan Semenovyč viděl, jak Dobrataj nenávistně pohlédl k nim. O jeho úmyslech nebylo pochyb. Ivana Semenovyče však znepokojovalo i chování stařešinů. Za Dobratajova vyprávění přicházeli k nim různí lidé, stařešinové jim udělovali tiché rozkazy a oni mizeli zas tak nepozorovaně, jak se objevili.

A Dobrataj když viděl, jak ovládl shromáždění, pokračoval:

„Skolotský lid souhlasil s rozhodnutím stařešinů, neboť poznal, že taková je vůle bohů. Lid zvolil nového náčelníka, statečného Oktamasada. Skilovi byla uťata hlava a tělo přineseno v oběť bohům.“

Dobrataj se odmlčel. Zvedl nahoru svou hůl se zlatou figurkou sovy – a slavnostním hlasem dokončil promluvu:

„Tak učinili Skolotové v dávných dobách se zrádcem Skilem. Od toho dne nastaly Skolotům šťastné časy. Bohové mi rozkázali, abych vám to, Skolotové, připomněl. Pamatujte. Tak musí být potrestán každý zrádce, jenž se klaní cizincům. Pamatujte na to a vězte, že bohové nedopustí, aby někdo pohrdal jejich vůlí a posmíval se starým posvátným skolotským zákonům.“

Zrec domluvil.

„Měl jste pravdu, příteli,“ obrátil se Dmytro Borysovyč ke geologovi. „Ta promluva je namířena proti nám. Dobrataj si přizpůsobil i historii…“

„V čempak?“

„Ve vyprávění o Skilovi a jeho smrti. Víme z pramenů, že Skil nebyl Skology – Skyty zabit pro zradu jejich zákonů. Skil byl velmi krutý vládce, byl, abych tak řekl, agentem řeckých kolonizátorů. Řekové ho využívali a Skil za to zaplatil životem.“

„Tedy se to opravdu všechno událo, není to jen Dobratajův výmysl?“ s podivem se ptala Lída.

„Základem jeho vyprávění jsou skutečné historické události, které zapsali starověcí historikové. Dobrataj ovšem překroutil fakta tak, aby pobouřil Skyty proti nám a proti Skolotovi. Nevymyslil si to špatně.“

„To věru ne, svého cíle dosáhl. Nevidíte, jak se najednou změnila nálada? Stařešinové se nedrží stranou, jsou mezi lovci, pobuřují.“

Nebylo pochyby, že Dobrataj tu rozehrává promyšlenou hru, zeAo; co se tu děje, bylo připraveno jím a stařešiny… Zrec se znovu s uctivou úklonou obrátil ke Skolotovi. Náčelník měl podle obyčeje odměnit vyprávěče číší vína. A Dobrataj na to čekal.

Nerad, s přemáháním vzal Skolot číši a podal mu ji. Ale k jeho údivu – Dobrataj číši nepřijal. Zakroutil hlavou, opět se důstojně uklonil a promluvil:

„Slavný a moudrý můj bratr Skolot pamatuje, že mezi námi dvěma přeletěl kdysi zlověstný černý havran. Nepřál jsem si to ani já, ani můj bratr, ale stalo se tak. Černý havran zatemnil naše duše. Nedíváme se na sebe tak jako dřív. A já pravím: Můj bratře Skolote, zapomeňme na to, co bylo. Přišel jsem, abych zničil moc černého havrana. Nalij i sobě číši vína, můj bratře, vypijme ji společně a v těch číších utopíme moc černého havrana. Nikdy už mezi námi nepřeletí.“

Jeho hlas zněl nyní tak upřímně, tak hluboký smutek se v něm ozýval, že všichni byli v té chvíli ochotni mu věřit. A Dobrataj opakoval:

„Nalij si číši, Skolote. Před tváří všech statečných vojínů, před tváří nebes a bohů zakončíme dnes všechny dávné spory mezi námi a nikdy víc na ně nevzpomeneme. Přinesl jsem ti tento dar, posvátné vyobrazení sovy, nejmoudřejšího ptáka. Nalij si víno, bratře Skolote, a vypijeme je spolu zároveň.“

Skolot nemohl odmítnout, ať zreci věřil nebo nevěřil. Dobrataj dobře prováděl svou hru, zástup na prostranství vzrušeně, souhlasně hučel. Starý vojvoda pokynul sloužícímu, aby i jemu nalil vína do stejné zlaté číše. Dobrataj sňal ze své hole zlatou sovu a podával mu ji:

„Tento posvátný obraz ať ti připomíná, bratře Skolote, jak tě mají v lásce všichni vojíni, lovci, pastýři, moje družina i já. Přijmi ode mne tento dar.“

Skolot natáhl ruku. Dobrataj se k němu naklonil. V tom zakopl o koberec a pustil sovu z rukou. Figurka spadla do Skolotovy číše, tiše pleskla do vína. Dobrataj vykřikl:

„I v tom můžeš spatřovat vůli bohů, Skolote. Přejí si, abys vypil víno na důkaz našeho usmíření. Na dně své číše najdeš pak posvátný předmět. Napijme se, bratře Skolote, aby už nikdy nic nezkalilo naše přátelství, jemuž žehnají bozi i nebe.“

Pozvedl svou číši. I Skolot tak učinil. V hlubokém mlčení celého zástupu povznesli bratři ke rtům číše a vyprázdnili je jedním douškem. Když dopili, Skytové nadšeně provolávali, vítali nečekané usmíření. A nejvíc jásali stařešinové a bohatí Skytové.

Dobrataj nechal klesnout ruku s číší. Díval se přímo do tváře Skolotovi, který vzal ze dna zlatou sovu a prohlížel ji. Pozorně na něj hleděl jeho bratr, pak úkradkem pohlédl na Hartaka a posměšek zkřivil jeho rty pod převislými vousy.

Hartak se třásl jako v horečce. Zatínal pěsti, škubal hlavou, jako by odháněl dotěrnou mouchu. Ovládl se, když zachytil přísný Dobratajův pohled. Dobrataj se obrátil ke Skolotovi:

„Jsi spokojen s darem, bratře? Nezdá se ti snad příliš skromný pro tebe, velkého a moudrého náčelníka?“

Skolot k němu pozvedl nedůvěřivé oči:

„Jsem spokojen… jestli jsi mi jej daroval z čistého srdce.“

Dobrataj se suše zasmál.

„Daroval jsem ti jej před tváří bohů, před tvými hosty. Jak by to nebylo z čistého srdce?“

„Dobře, nechť je tomu tak. Co ode mne budeš žádat na oplátku? Podle zvyklosti nemohu ti nic odmítnout, pamatuj však, že jsou věci… nebo lidé…, o něž ti neradím žádat.“

„Vidíte? Skolot mu dává najevo, aby nás nechal na pokoji. Stojí v slově,“ tiše řekl přátelům Dmytro Borysovyč.

„Jen jestli se mu to podaří,“ zamyšleně pravil Ivan Semenovyč.

„Nebudu tě, bratře Skolote, žádat o nic cenného. Neprosím také o nic pro sebe. Chci jen vyplnit přání bohů. Bohové mi rozkázali, abych sem přišel a vyprávěl o zrádci Skilovi. Nakázali mi, abych se s tebou usmířil a daroval ti zlatou sovu. Bohové mi rovněž kázali, co mám na tobě žádat. Odmítneš-li mě, odmítneš přání bohů.“

„Nebudeme se darmo přít. Řekni, co žádáš.“

Suchý Dobratajův hlas zazněl hrozivě:

„Bohové žádají, abys jim odevzdal cizince.“

„To neučiním,“ rozhodně odvětil vojvoda. Zástup pobouřeně zahučel.

Dobrataj, aniž se obrátil, ukázal rukou na shromáždění:

„Podívej se, bratře Skolote, a poslouchej. Zeptej se stařešinů, zeptej se lidu. Co ti odpovědí?“

Skolot se podíval kolem sebe. Viděl napjaté pohledy. Skytové čekali, který z bratrů zvítězí. Ten, kdo se zmocní cizinců, zvítězí.

„Nevydám cizince!“ řekl Skolot pevně.

Dobrataj se rozběsnil:

„Odevzdej cizince, kteří zneuctili naše svatyně.“

„Ne!“

Zrec umlkl. Ztichlo celé prostranství. A v tom napjatém tichu zaznělo slavnostní, prosebné zvolání Dobratajovo:

„ó bohové, slyšte hlas svého pokorného sluhy!“

Náčelník prudce povstal. Vysoký, přísný vztyčil se proti svému bratru.

„Takové jsou tedy tvé úmysly, Dobrataji. Znovu zaséváš rozbroj. Ale mě nepoděsíš křikem ani kletbami. Poslouchejte mě, stateční vojíni a lovci, poslouchej mě, lide skolotský. Odhalím vám Dobratajovo tajemství. Poslouchejte…“ –

A tu se jeho hlas přerval. Zalapal po vzduchu, nemohl popadnout dech, snažil se uvolnit límec slavnostního oděvu.

Dobratajovy oči blýskly. Jako šílený zavřeštěl:

„Bohové trestají Skolota. Hled na to, lide skolotský, bohové trestají zrádce, jako potrestali kdysi Anacharsia a Skila.“

Skolotův obličej mrtvolně zbledl. Nohy se mu podlomily, zatápal rukama, aby se něčeho zachytil, aby neupadl. Bylo vidět, že se vší vůlí snaží ovládnout a promluvit.

„Počkejte… řeknu… vám…“

Ale zas ho umlčel vítězný Dobratajův křik:

„Bohové trestají zrádce Skolota.“

Skytové vyskakovali, tlačili se dopředu, ale nikdo se neodvážil přiblížit k rozvášněnému Dobratajovi. Skolot chtěl opět promluvit – marně. Zápasil sám se sebou. Napřímil se, pozvedl ruku, otevřel ústa, ale zvuk nevydal. Tu mu podklesly nohy, starý vojvoda se zatočil a těžce sklesl na zem. Několik bojovníků k němu přiskočilo. Dobrataj je zarazil.

„Stůjte, nechcete-li, aby i na vás padl trest bohů. Nepřibližujte se k zrádci.“

Vojíni se nerozhodně zastavili. Dívali se na vladařského Dobrataje i na Skolota, který bez hnutí ležel na koberci. Zlatá přílba mu spadla, oči měl obrácené v sloup, ruce rozhozené.

„On umírá, umírá,“ vykřikla Lída. „Nemůžeme mu pomoci?“

K náčelníkovi se vrhl Varkan. Nevšímal si Dobratajových hrozeb, nemohl však prorazit kruh jeho ozbrojenců, kteří se jako na povel shlukli kolem umírajícího. A v tom ozbrojeném kruhu se octli i čtyři cizinci.

Na odpor nebylo pomyšlení. Skolot ležel bez hnutí, už sebou ani netrhal. Teď se mu ještě naposledy zvedla hruď, rozhozené ruce se zaškubaly. A konec. Starý náčelník byl mrtev.

„Co bude s námi? Teď jsme docela v Dobratajově moci,“ zanaříkala Lída.

„Co se to stalo? Proč Skolot umřel? Já tomu nerozumím,“ zašeptal Dmytro Borysovyč.

„Dobrataj ho otrávil,“ stejně tiše mu odpověděl Ivan Semenovyč.

„Otrávil? Kdy? Jak?“

„Když mu podával zlatou sovu, pustil ji jako náhodou do jeho číše.“

„To jsem viděl.“

„V té figurce byl jed. Skolot vypil otrávené víno. A Hartak to věděl stejně jako Dobrataj. Všechno bylo připraveno. Jen se na ně teď podívejte!“

Na Skolotově místě už stál Hartak. Celý se třásl, obličej mu škubal, těkal očima sem a tam, jen aby se nemusil podívat na Skolotovu mrtvolu. Kolem něho se shromáždili stařešinové, jako by chtěli zabránit, aby se k němu lidé ze zástupu nemohli dostat.

Na vyvýšené prostranství vystoupil Dobrataj. Obrátil se k zástupu a promluvil rozechvělým hlasem:

„Stateční vojíni, lovci, stařešinové, lide skolotský. Poslyšte, co mi přikázali bohové. Přistup blíž, urozený Hartaku, synu náčelníkův, který sám jsi náčelníkem.

Bohové potrestali Skolota, neboť porušil naše posvátné obyčeje. Skolot zemřel, zemřel však jako náš náčelník a my ho jako náčelníka pochováme. Tak nařídili bohové.“

Skolotové souhlasně zahučeli.

„Poslouchejte dále, stateční vojíni a lovci. Zeptal jsem se bohů: kdo se má stát vůdcem skytského lidu? Kdo má právo vzít na sebe zlatou přílbu, odznak vladařské moci?“

Ukázal na Skolotovu přílbu u svých nohou. Jeden z jeho pomocníků ji zvedl a podal mu ji.

„Kdo bude nosit tuto zlatou přílbu, která podle obyčeje přechází od jednoho skytského náčelníka k druhému? Kdo je toho hoden? Povím vám, co odpověděli bohové.“

Zvedl přílbu nad svou hlavu.

„Jen jeden muž má právo nosit zlatou přílbu Skolotovu. Je to ušlechtilý, moudrý muž, a ač je mlád, uctívá naše skolotské zvyky. Je to Hartak.“

Ze všech stran se ozvalo reptání. Ale Dobrataj neustal.

„Řekněte, Skolotové, chcete, aby vaším náčelníkem byl urozený Hartak? Chcete vyplnit přání bohů?“

A opět výkřiky stařešinů a urozených Skytů přehlušily reptání vojínů a lovců. Stařešinové jeden přes druhého provolávali Hartakovo jméno. Na to Dobrataj čekal.

„Přistup blíže, urozený Hartaku. Skytové tě vítají jako svého vládce. Přijmi tuto zlatou přílbu a poděkuj bohům!“

A narazil mu na hlavu přílbu, která mu byla tak velká, že mu zapadla až nad oči.

„Na kolena, Skolotové! Poděkujte bohům, že nás nepotrestali jako zrádce Skolota.“

A chraptivým hlasem zapěl táhlou melodii. Přidali se k němu stařešinové a za okamžik už celý velký zástup zpíval. Byla to ta melodie, kterou cizinci uslyšeli tehdy v lese, když se dostali do podzemí. Táhlá, smutná, pomalá a přísná zněla jako hrozba, jako výstraha i varování…

Artem se podíval na Lídu. Držela se statečně, ačkoli jí bylo krušno. Vždyť Hartak je má teď v moci. Kdo jim pomůže? Jen jeden člověk mezi Skyty jim byl přátelsky nakloněn, Varkan, to věděla Lída i její přátelé. I jiní členové Skolotovy družiny smýšleli s nimi přátelsky. Ale co zmůže ta hrstka proti ostatním, proti Dobratajovi?

I Dmytro Borysovyč si uvědomoval, v jak nebezpečném postavení se octli. A přece se zájmem, ba nadšeně sledoval neobyčejný výjev: Skytové klečí a slavnostními hlasy vyzpěvují svou modlitbu. Archeolog napínal oči, aby si vryl do paměti přesně všechno, co vidí. Skytové, starodávní Skytové, i když to vlastně jsou jen potomci Skytů – při své modlitbě! A to se ještě bude konat slavný pohřeb skytského náčelníka!

Též Ivan Semenovyč pozorně sledoval všechno, co se tu odehrávalo. Ale už myslil dopředu. Jejich skupinka i s Varkanem je obklopena Dobratajovými ozbrojenci. Meče i kinžály mají připravené, jako by očekávali, že se cizinci pokusí je napadnout nebo uprchnout. Přitom útěk je nemožný. Kdyby udělali jen krok, všechny meče, všechna kopí se zvednou. Kde hledat východisko, záchranu? Zbývala jen maličká naděje: jsou Hartakovi hosté. Ale to je příliš málo, Dobrataj vymyslí nějakou léčku.

„Arteme, máte u sebe ještě rozbušky?“

„Nemám, Ivane Semenovyči.“

„Škoda, škoda, že jste je nevzal s sebou.“

„Nějaké jsem vypotřeboval u obětiště, jak jsme se domluvili.“

„A ostatní?“

„Zůstaly v kabele, uložil jsem je tam, tohle jsem přece nemohl předvídat.“

Geolog mu nevyčítal. Ani on si ve snu nepomyslil, co se odehraje na slavnostní hostině.

Skytové dozpívali, povstali. Teď už se nikdo neodváží vznést námitku proti volbě nového náčelníka: slavnostní písní Skytové svou volbu stvrdili.

Dobrataj se s hlubokou úklonou obrátil k Hartakovi:

„Nyní, moudrý a šlechetný Hartaku, náčelníku Skolotů…“

Odmlčel se. Jako by se sám posmíval tomu, že ubohý, nemohoucí Hartak je vůdcem – a teprve po chvilce opakoval:

„Nyní, moudrý a šlechetný Hartaku, náčelníku Skolotů, vykonej příkaz bohů. Vyslechni má slova. Jménem bohů žádám na tobě, abys mi vydal cizince. Souhlasíš?“

Ale ještě než dozněla jeho slova, Hartak odpověděl:

„Souhlasím.“

„Jsou však tvoji hosté a podle našich zvyků musíme se postarat o lidi, kteří jsou našimi hosty. Dokud jsou naši hosté, ani vlásek z hlavy jim nespadne. Nenecháme jim však svobodu, aby nám svými kouzly nemohli uškodit. Svážeme je. A zítra, až nebudou tvými hosty – neboť jsou jimi jen dnešní den a noc – rozhodneme, co se s nimi stane. Slyšíte mě, bojovníci a lovci, souhlasíte?“

Zase se ozval souhlas. A zrec zavelel:

„Svažte je!“

Jeho ozbrojení pomocníci se k nim blížili opatrně. Báli se cizinců, kteří uměli zanítit plamen, vyvolat hrom. Snad měli strach, aby se tu náhle nezjevila strašná poskina, která jim naháněla takovou hrůzu.

Ale Diana se tu neobjeví, to přátelé věděli. Než odešli, uvázal ji Artem ve stanu. Rozhodli se, že ji nevezmou s sebou, aby neděsila a nedráždila Skyty.

Přátelé se k sobě přitiskli. Byli bezbranní. Ani jejich jediný přítel Varkan jim nemůže pomoci, nemůže se sám postavit proti všem.

Artem se podíval na Dobrataje. Starý zrec zářil. Slavil vítězství.

ČÁST TŘETÍ

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Kam zmizel Varkan? – Průchod z kopí. – Na koně, přátelé! – Arteme, prchnete! – Pohromadě s Dmytrem Borysovyčem. – Pronásledování. – Podivná zbraň. – Jsem tady!

Zrecovi pomocníci se blížili k hloučku cizinců s kinžály hrozivě vztyčenými. Lída, která jim byla nejblíž, o krok ustoupila. Dál to nešlo – také za nimi se tyčila neproniknutelná řada kinžálů. Jeden vousáč se pokusil chytit Lídu za rameno. Dívka uškubla. Artem vyskočil a postavil se před ni. A v tom ucítil vedle sebe ještě někoho: to k němu přiskočil Dmytro Borysovyč, který se zrovna třásl bojovým zápalem.

„Ano, Arteme, budeme se bránit. Jsem s vámi!“

Zrecovi ozbrojenci se zastavili, ohlédli se po Dobratajovi. Toho Artem využil. Dal si prsty do úst a ze vší síly hvízdl. To volal Dianu. Věděl, že je daleko, že je uvázaná, ale co kdyby…

Dobrataj promluvil. Byl to rozkaz, aby cizince uchopili stůj co stůj. Ve vzduchu blýskly meče. Ne, už není naděje na záchranu. Mají se jim vzdát? Nedá se už nic dělat?

A v tu chvíli zaslechl Artem jakýsi zvuk – ještě vzdálený, ale zřetelný. To je ona, ona, Diana!

„Ivane Semenovyči, už sem běží.“

A už slyší štěkot a co má síly křičí:

„Diano, sem. Poskina! Poskina! Sem!“

Štěkot utichl, zato zástup zahučel. Skytové se bezhlavě rozběhli na všechny strany. Mezi nimi jako meteor proletěl veliký žlutý pes. Diana, jako by vycítila nebezpečí, se naježila a vrhla se na kruh nepřátel. A zase se nikdo neodvážil ohnat se mečem nebo kopím, všichni bázlivě ustupovali a jen zděšeně vykřikovali:

„Poskina! Poskina!“

„Diano, Diano, ty nás zachráníš,“ radostně vykřikla Lída, ale Ivan Semenovyč jen nedůvěřivě pokrčil rameny.

Dobrataj byl připraven na všechno. Vykřikl a jeho pomocníci přemohli strach, znovu se semkli, namířili bodce kopí proti poskině. Ale co to? Artem se ohlédl. Kruh kolem nich se uvolňuje, za jejich zády se vytvořil volný průchod k vozům a ke stanům, chodba, z jejíchž stran hrozivě trčí kopí. Mají ustupovat dozadu? Nic jiného asi nezbývá. Ale co je čeká na konci, co jim tam Dobrataj připravil?

První šla Lída s Dmytrem Borysovyčem, za nimi Ivan Semenovyč a Artem. Poslední, kryjíc ústup, uskakovala před bodáky Diana.

Na krajinu padl soumrak, je už skoro tma. Dobrataj opět něco hovoří, vykřikuje, a oni mu ani nerozumějí. Varkan by jim to přeložil, ale Varkan zmizel, uvědomují si teprve v této chvíli, žádný z nich o něm neví.

„Dmytre Borysovyči, kde je Varkan?“

„Nevím, před chviličkou ještě jsem ho tu viděl…“

„A nic vám neřekl?“

„Ne.“

„Zmizel a ani nám nic neřekl?“

„Proč se ptáte mne, Arteme, já o něm nic nevím.“

Jestli je opustil i Varkan, poslední přítel, jsou opravdu ztraceni. Varkan – byl by toho schopen? Nevěří tomu, nevěří Artem ani ostatní, mladý bojovník však zmizel, nic neřekl…

Pobízeni bodci dlouhých kopí musejí ustupovat dál, dozadu. Přísné vousaté tváře pod kovovými i koženými přílbami na ně hledí nepřátelsky. Kam se poděly úsměvy, které je vítaly ještě před několika hodinami? Dobrataj dosáhl svého. Skytové, zaraženi náhlou smrtí svého náčelníka, v nich vidí nepřátele. Oni, podivní cizinci, jsou příčinou Skolotovy smrti!

„Držme se pohromadě, přátelé,“ připomněl Ivan Semenovyč.

„Chtějí se na nás vrhnout a svázat nás,“ zaúpěla Lída.

„Nedáme se! Budeme se bránit!“ vykřikl Artem, ale sám ví, že odpor je marný, dřív měli aspoň své krumpáče, teď jim nezbylo ani to, a holýma rukama proti ozbrojeným Skytům nic nezmohou. Artema ta bezmocnost rozzuřuje právě tak jako záhadné Varkanovo zmizení. Nemůže uvěřit, že by je opustil, zradil, ale přece… Ach Varkane, brzy jsi zapomněl, že ses právě dnes stal Artemovým pobratimem!

„A to jste mi, Dmytre Borysovyči, dokazoval, že pobratim je víc než bratr,“ prozradil nakonec své myšlenky.

Archeolog ho pochopil.

„I mně to je divné, mladíku.“

„Já nevěřím, že nás Varkan opustil. Takový člověk nezradí,“ zastala se ho Lída.

Tu živá chodba skončila. Přátelé se octli za hranicemi shromaždiště, a tady už nebyli Hartakovi hosté – tady je měl v moci Dobrataj.

Daleko za nimi, tam někde, kde skonal starý náčelník, zaječely kostěné píšťaly. Vzplanuly nové pochodně a jejich mihotavé plameny zápasí s tmou. Z přízračného osvětlení, v němž vypadá všechno ještě hrozivější, blýskají nepřátelské tváře vojínů, ruce lovců, třímajících opeřené šípy na napjaté tětivě luku, rudé kápě kouzelníkových ozbrojenců. Ze všech stran ohrožují čtveřici skytské zbraně, kmitavé plameny osvětlují řadu šamanů a ti se blíží s provazy v rukou, užuž se na ně vrhnou…

Diana zvedla slechy, naslouchá, větří. Dívá se na svého pána, jako by čekala na rozkaz. Teď štěkla zas – pozor! A už to slyší všichni!

Koňský dusot se sem blíží, jako když cvalem uhání oddíl jezdců.

„Varkan, Varkan!“ vykřikl Artem.

Jako blesk rozrazil Varkan kruh šamanů, projel na zpěněném koni doprostřed. Za uzdu drží několik koní bez jezdců. Za ním cválají další jezdci s napřaženými kopími, rozrážejí zástup zrecových spřeženců, ohromených nečekaným přepadením, jehož se nenadál ani lstivý Dobrataj.

Varkan, aby přehlušil vřavu, křičí ze všech sil bojové heslo:

„Ratman, ratman!“ a to slovo se nese vzduchem, Varkanovi druhové je přejímají a jako ozvěna opakují:

„Ratman, ratman!“

Varkan se dostal ke skupince cizinců a výrazným gestem ukázal Artemovi a Dmytru Borysovyči na koně. Nasednout! Jeho druhové tančí na svých koních, kličkují, uhýbají, odrážejí útočníky, kteří se chtějí zmocnit cizinců. „Ratman, ratman,“ ozývá se pořád v divoké vřavě to nesrozumitelné slovo.

Proč v této chvíli strnuli lovci a vojíni? Proč zástup jen přihlíží? Před očima všech pokouší se Varkan osvobodit cizince a Skytové, před chvílí ještě soptící nenávistí, přece nepomáhají Dobratajovi a jeho šamanům. Co se stalo, co se změnilo? Celý zástup však pomáhá vlastně Varkanovi; kdyby se proti němu postavili, nic by nezmohl. Co se stalo, co se změnilo? Je snad příčinou to nesrozumitelné slovo, jež se ozývá zas a zas:

„Ratman! Ratman!“

Artem se tázavě podíval na Ivana Semenovyče. Geolog kývl, a už se mládenec vyhoupl na koně. Uchopil uzdu a křičí: „Sem! Lído, Dmytre Borysovyči! Na koně! Na koně!“ Archeolog k němu stál nejblíž. Artem ho bez rozmýšlení chytil za límec a pomáhá mu nahoru. Dmytro Borysovyč už napůl leží na koni, oběma rukama křečovitě objímá jeho šíji. Teď ještě Lída a Ivan Semenovyč.

„Sem, na koně,“ křičí na ně Artem, ale nikdo ho neslyší. Šamani se už vzpamatovali z úleku, z překvapení a zaútočili. Varkanův oddíl se brání, bije do nich meči, chce je zahnat, avšak Dobrataj své lidi povzbuzuje, řídí jejich útok.

V kmitavém světle pochodní vidí Artem, jak se vzduchem mihla smyčka a zachytila ramena a ruce Ivana Semenovyče. Druhá padla na Lídu. Artemovi přeběhl mráz po zádech. Dobratajovcům se podařilo rozdělit je, zmocnit se aspoň dvou.

„Lído, Ivane Semenovyči,“ křičí, chce se k nim dostat, ale marně, kruh kolem nich je neproniknutelný. Už se nepřátelé vrhají i na něj. Ucítil ostrou bolest v noze, kolem tváře se mu mihla smyčka, i jeho chtějí dostat.

„Diano, Diano!“ vykřikl, a vzápětí uslyšel štěkot. Diana mu přiskočila na pomoc, vrhá se na šamany, kouše, rve, poráží je. Oni před ní ustupují, padají, ale nevzdávají se, neutíkají, vstávají a tlačí se k cizincům. Varkan se ohlédl, uchopil za uzdu koně, na němž polosedí, pololeží Dmytro Borysovyč, zavolal na své lidi, strhl svého koně na zadní a vjel do řad nepřátel. Ne však k Ivanu Semenovyči, ne k Lídě, někam stranou.

„Varkane! Kam jedeš?“ zavolal Artem.

Bojovník mu porozuměl. Ohlédl se a pohodil hlavou, což mohlo znamenat jen jedno: Pryč odtud!

„Ale co naši?“

Varkan, jako by neslyšel, prodírá se zástupem nepřátel, táhne za sebou Dmytra Borysovyče. Artem horečně uvažuje. Co dělat? Ivan Semenovyč a Lída jsou v rukou nepřátel, on a Dmytro Borysovyč prchají. Když šamani chytí i jeho, bude to ještě horší… Opět se mu kolem tváře mihla smyčka a byla by ho srazila s koně, kdyby ji jeden Varkanův bojovník nechytil a neodhodil. V tom Artem slyší Ivana Semenovyče:

„Arteme, utíkejte, rychle, pak… pro nás…“

Artem váhá.

„Utíkejte, Arteme! Utíkejte, rozkazuji, utíkejte!“

Mladík trhl uzdou, kůň se vzepjal na zadní. Vpřed! Kůň vší váhou dopadl na nejbližší nepřátele. Nepřátelé se ho snaží zadržet, teď ho někdo chytil za nohu, nad hlavou mu zařinčela zbraň, ale skytský bojovník ji svým mečem odrazil.

Vyjeli. Nepřátelé zůstali vzadu. Vpředu vidí Artem obrysy koně a jezdce. Dohaduje se, že to je Varkan, a vedle něho ještě někdo – ano, Dmytro Borysovyč… jak vydrží tenhle šílený cval?

Halasem a dupotem koní doléhá k Artemovi ječivý Dobratajův hlas, výkřiky šamanů, štěkot… A mezi tím, jako z veliké dálky, zaslechl hlas Ivana Semenovyče:

„Dianu! Arteme! Vezměte Dianu!“

Artem v letu hvízdl. Věděl, že Diana uposlechne, poběží za ním. Už ho dohnali jezdci z Varkanova oddílu, vyrovnali s ním krok. Náhle jeden z nich prudce srazil Artema k šíji koně. A skoro v témž okamžiku mu nad hlavou přeletělo dlouhé kopí a zapadlo do tmy.

Artem se ohlédl. Vidí pochodně, jejichž světlo se slévá v jedinou žlutou skvrnu. Zdá se mu však, že se tam něco děje, jako by odtamtud největší rychlostí pádil oddíl jezdců. A Diana? Ano, běží za ním, už ji rozeznává, ale ani oddíl jezdců není přízrak, honí je, pronásledují.

Artem neví, kam se žene jeho kůň i ostatní, ví jen, že musí prchat, aby i jeho se nezmocnil Dobrataj. Sehnul se k šíji svého dobrého koně. Vítr mu hvízdá v uších, bije do tváře. Kůň uhání jakoby přikrčený k zemi. Těsně vedle něho cválají Varkanovi druhové.

Jak vůbec může tenhle šílený cval vydržet Dmytro Borysovyč? Vedle něho jede Varkan, ten by mu pomohl.

Kde však jsou? Artem napíná zrak, ale jejich siluety ve tmě nemůže rozeznat. Nepustí se Varkan jiným směrem, nerozdělí se jejich skupinka? Jeho kůň však kluše tak jistě. I druzí jezdci zřejmě znají cestu.

Pokřik vzadu zesílil. Mladí Skytové se ohlédli a jako na povel pobodli koně, ženou je ještě rychleji. I Artem pochopil, že všechno teď závisí na rychlosti, neboť pronásledovatelé jsou početnější než uprchlíci.

Co kdyby tak můj kůň klopýtl, napadlo zase Artema, ale hned tu myšlenku zahnal. To by byl konec – ale proč na to myslit? Nebezpečí hrozí zezadu. Zatím se dusot koní nepřibližuje, nepřátelé je nedohánějí, vzdálenost se nezmenšila. Kolik jich asi může být? Ohlíží se, ale ve tmě nic nevidí, jen koňský dusot se odtamtud ozývá, chvílemi slábne – třeba pronásledovatelé zanechají honičky, utěšuje se, ale ne, už zase zesílil, přibližuje se. Artem se ještě víc přikrčil k šíji svého koně, tiskne jeho boky, splývá s ním v jediný celek.

„Rychle… rychle… rychle…“ do taktu cvalu šeptají jeho vyprahlé rty.

Vyjeli na kopeček, kopyta zazvonila o kámen. A pak zase step, vysoká tráva. Není ji vidět, ale bije, šlehá do nohou. Kam prchají? Kde najdou v otevřené rovné stepi úkryt? Je tam jen rovina a ta končí kamennými srázy sahajícími až do mraků. Nemohou se pořád hnát dál a dál a doufat jen v to, že znavení pronásledovatelé se vzdají, ztratí jejich stopu. Na to není pomyšlení. Proč by se vzdávali! Mají lepší koně, čerstvější, jsou dobře ozbrojeni, mají kopí, meče… a skytští bojovníci umějí kopím vládnout, na dálku přesně zasáhnou cíl, to už viděl. Štěstí, že je noc a taková tma…

Ohlédl se za sebe: nic nevidí, jen dusot zní a zní… A vpředu? Když se pozorně zadíval do tmy, spatřil dvě temné siluety, ba zdá se mu, že už nejsou tak daleko, že se vzdálenost mezi nimi zmenšila. Přidrželi snad koně? Chtějí na ně počkat, nebo jim něco brání v cestě?

Ne, nezastavili docela, jedou však pomaleji. Už jsou docela blízko, kdyby na ně křikl, uslyšeli by ho. Teď se jeden ohlédl.

„Dmytre Borysovyči! Co je? Proč zastavujete? Už jsou za námi!“

„Můj kůň nemůže… a já vlastně už taky ne, ale…“

„Ale už jsou za námi,“ křikl Artem, hned se však zarazil, aby archeologa zbytečně nepoděsil. Ale ten ho slyšel. „Co říkáte? Oni nás honí?“ Nedalo se nic zastírat.

„Ano, ženou se za námi a nejsou už daleko!“

„Co budeme dělat? Kůň nemůže, neutečeme jim.“ Místo Artema mu odpověděl Varkan, jen několik slov. Dusot se blíží, už je slyšet docela zřetelně. Co dělat? „Co říká Varkan?“

„Máme jet dál do lesa, on je zdrží.“

„Jeďte vy, já zůstanu a doženu vás s Varkanem.“

„Ale Arteme!“

„Teď není čas. Jeďte!“

„Nemáte zbraň, Arteme.“

„Mám zbraň, Dmytre Borysovyči. Jeďte, prosím vás.“

Archeolog se podrobil a za okamžik se jeho postava rozplynula ve tmě. Varkan mu jen ukázal směr. Potom se dotkl Artemova ramene, i jeho důrazně pobízí k lesu. Artem však vrtí hlavou:

„Zůstanu s vámi.“

Zastavili. Artemův kůň vzrušeně zatančil na místě. Zařinčely meče, jež bojovníci vytahovali z pochev. A už slyší výkřiky. Pronásledovatelé je zpozorovali a ženou se přímo k nim.

Artem věděl, čím bude bojovat. Neměl meč ani kopí, žádnou zbraň, ale měl něco, co může být účinnější než všechny zbraně skytských vojínů.

Varkan zavelel a koně se opět rozběhli lehkým cvalem. Oddaloval boj, aby získal čas pro Dmytra Borysovyče.

Artemovi buší srdce jako zvon. Hlasy nepřátel slyší už docela blízko. Teď je čas. Energicky zastavil koně a obrátil se k Varkanovi:

„Počkejte tady, zkusím to s nimi sám,“ řekl mu, vypomáhaje si gesty.

Varkan mu něco říká, varuje ho, ale Artem neslyší. Seskočil s koně, přikrčil se v trávě a rozběhl se proti pronásledovatelům. Teď se zastavil a čeká. První jezdci už jsou pár kroků od něho, míří přímo na něj. I oni zpozorovali, že se uprchlíci zastavili. Už zvedají meče, jisti úspěchem. A na to Artem čeká.

Natáhl ruku, v níž něco třímá.

Výkřiky rázem umlkly, koně se zarazili na místě.

Proud oslepujícího bílého světla prořízl tmu, udeřil pronásledovatele do očí. Světlo se rozhořelo ve tmě nad trávou a schovalo za sebou uprchlíky. Za oslepujícím bodem je hluboká, neproniknutelná tma. Zaraženi hledí Skytové na chladné světlo, jež se jim tajemně postavilo do cesty. Vidí jeden druhého jako ve dne, vidí své koně, trávu, ale dál se už všechno ztrácí za clonou kouzelného světla.

Artemova ruka se chvěje, ale pevně tiskne elektrickou lampičku.

Nepřátelé, zprvu zaražení, se rozlítili. První jezdec v rudé kápi udeřil koně, popoháněje ho vpřed. Kůň se vzepjal, ale z místa se nehnul. Jezdec udeřil podruhé. Kůň se nehýbal. Tu jezdec prudce zvedl kopí, zamířil na světlo a mrštil. Kopí přeletělo těsně vedle světla. Artem odskočil, na okamžik pustil knoflík lampičky, ale hned se vzpamatoval a světlo zas září do tmy. A už kolem něho zasvištěla další dvě kopí; taktak uskočil. Couvl, vytáhl kopí ze země, přendal svítilnu do levé ruky a vymrštil kopí nazpět. Vyletělo ze tmy do světla, jako by je vymrštila neviditelná síla. Hrot se zabodl do ramene jednomu jezdci. Ostatní užasle zírají, raněný však obrátil koně a uhání, žene se pryč od podivného ohně, který vymršťuje kopí.

„A tady máte ještě jedno!“

Artem se už nebojí.

Kopí vyletělo a zabodlo se do prsou šamana, který první zamířil na světlo. To stačilo. Celý oddíl jako na povel obrátil koně a pádí nazpátek, přikrčený k šíjím koní.

Sotva zmizeli, obrátil se Artem a jde nazpět k Varkanovi. Teprve teď cítí strašlivou únavu, těžce se vleče trávou, nemůže uzvednout nohy. Už vidí svého koně, který se pokojně popásá, už mu vyjíždí vstříc Varkan a jeho druhové. Chce jim říci, že pronásledovatelé ujeli, ale oni mu nerozumějí, dívají se na něj ohromeni, i oni v něm vidí kouzelníka, který sám zahnal na útěk celý nepřátelský oddíl. Artem se vyšvihl na koně.

„Pojeďme! Jestli se nám Dmytro Borysovyč někde neztratil, vysvětlí vám, jak to je. Diano, sem ke mně! Ani jsem tě nepotřeboval, viď? Ale počkej, ještě nemáme vyhráno!“

Artem je tak unaven, že se sotva udrží na koni. Noha poraněná na lovu ho bolí, pálí. Vyjeli. Z ničeho nic, jako by vyskočil ze tmy, vztyčil se před nimi les. Varkan přiložil dlaně k ústům a zavolal. Docela blízko, jen kousek od nich se ozval Dmytro Borysovyč:

„Tady, tady jsem.“

Vystoupil od stromu, došel k nim, prohlíží je, jako by je počítal. Teď spatřil Artema, přiskočil k němu a natahuje ruce:

„Mladíku! Arteme! To jsem rád. Měl jsem o vás takovou starost.“

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Tábor v lese. – Připravuje se povstání. – Posel k Lídě

Na lesní mýtině sedí hlouček mužů, kteří uprchli ze skytského tábořiště. Tiše šumí listí, polena v ohni praskají. Sedí tu Dmytro Borysovyč i Artem; vedle něho se natáhla Diana s hlavou položenou na tlapy a jen občas nastraží slechy a naslouchá nezřetelným zvukům doléhajícím sem z hloubi lesa. Varkan vyřezává šípy. Opodál stojí koně přivázaní u stromů a u nich podřimují, odpočívají Varkanovi bojovníci.

Do lesního tábora přijel Ronis a vypráví, co se děje ve skytském sídlišti.

„Váš útěk Dobrataje nadobro rozběsnil. Byl si po Skolotové smrti jist vítězstvím, a to, co se stalo, překvapilo ho jako hrom z čistého nebe. On ani stařešinové a boháči nejsou si už tak jisti svou mocí. Skytové se rozdělili na dva tábory – s nimi a proti nim. Dobrataj už dlouhou dobu zamýšlel zmocnit se vlády. Bál se však Skolota, a proto jen potajmu shromažďoval síly. Ale pak jste přišli vy, přemohli jste ho a zrec pochopil, že vojevoda vás využije proti němu. Proto už neváhal, shromáždil své lidi,

Skolota svrhl a nastolil poslušného Hartaka. Všichni stařešinové se k němu přidali, i ti, kteří předtím stáli za Skolotem. Udělali to ze strachu. Bojí se, aby se chudáci nespojili s otroky a nepostavili se proti nim. Také se obávají Varkana, který je na svobodě, je živ a zdráv a má za sebou velikou sílu.“

„Ale co naši přátelé? Co bude s nimi?“ vyslovil Dmytro Borysovyč otázku, která mu nejvíc ležela na srdci.

„Vysvobodíme je. Zatím jim nehrozí nebezpečí. Dobrataj se bojí vaší pomsty. Hartak usiluje získat vaši dívku za ženu, a Dobrataj mu ji přislíbil. Tím si ho zavázal. Oba cizince prohlásil za majetek bohů. Pro Skyty jsou tím nedotknutelní. Dobrataj je dal odvést do zvláštního stanu, kde je dnem i nocí střeží jeho ozbrojenci. Ale než jim bude moci ublížit, stane se něco, o čem nemá Dobrataj tušení.“

„Co se stane?“ vydechl Artem, jemuž Dmytro Borysovyč překládal Ronisova slova.

Řek zaváhal. Tázavě se podíval na Varkana. Mladý bojovník jen němě přikývl. A Ronis se znovu rozhovořil:

„Povím vám všechno, přátelé. I to, co je dosud tajemstvím. Není to dlouho, co v našem kmeni vypukla vzpoura otroků. Byla potlačena, protože boj začal předčasně a nebyl dobře připraven. Mnoho mých přátel marně položilo život – těžké na to vzpomínat.

Ale od té doby nejsou už Skolotové pokorní, nechtějí snášet utiskování stařešinů a zrecových pomocníků, kteří mají veliká stáda, otroky, sluhy, a přesto žádají na lovcích, aby jim odevzdávali část své kořisti, a od pastevců vymáhají dobytek. Kdo se jim postaví, toho prohlásí Dobrataj za zrádce, který porušuje posvátné zákony, a odebere mu všechno, co má, ba může ho i zabít. Mladí lovci a bojovníci ze Skolotovy družiny se domluvili, že proti Dobratajovi a stařešinům povstanou. Svým vůdcem zvolili Varkana. Avšak ani otroci nechtějí už pokorně snášet svůj osud. Domluvili jsme se. Rozhodli jsme, že ještě nějaký čas vyčkáme, připravíme se, a teprve pak začneme boj.“

Dmytro Borysovyč se třásl vzrušením. Neznámý starodávný svět otvíral se před jeho očima v celé složitosti svého řádu, jak by mu to nemohly říci žádné zápisy starých historiků ani nejbohatší materiály z vykopávek. Mrtvé postavy Skytů, které znal z památek, váz a reliéfů, před ním ožívaly, pohybovaly se, jednaly, trpěly a nenáviděly, přeměnily se v lidi z masa a krve. Jaká odměna pro člověka, který věnoval tolik úsilí bádání o pravěkých obyvatelích rozsáhlé oblasti Černomoří.

Také Artem lapal každé Ronisovo slovo. Ale uvažoval jinak než Dmytro Borysovyč. Spojoval jeho vyprávění s osudem Lídy a Ivana Semenovyče. Třásl se vztekem a odporem, když si pomyslil, jaké má Hartak záměry s Lídou. Čtvrtá žena skytského náčelníka! To se nikdy nestane! Ale Lídě zatím nehrozí nebezpečí, neublíží jí. A Ivan Semenovyč? Tady mohou spoléhat jen na to, že i jeho Dobrataj zatím ušetří, že se bojí jejich pomsty.

Začne boj… Boj utiskovaných proti utiskovatelům. Ani oni dva, Dmytro Borysovyč a Artem, nezůstanou stranou. A nejen proto, že chtějí osvobodit své přátele. Všemi svými silami musí napomoci boji za spravedlivou věc.

„Kdy však začne boj?“ ta otázka se drala Artemovi na rty. A nebylo by možné ještě dříve osvobodit přátele, unést je z Dobratajových rukou? Dmytro Borysovyč to přednesl Ronisovi, ale ten zavrtěl hlavou.

„Na to nemůžeme ani pomyslit. Domnívá se náš mladý přítel, že bychom to nechtěli učinit? Zrecovi pomocníci však hlídají cizince tak bedlivě, že se k jejich stanu nesmí nikdo přiblížit ani na krok. Ostatně v to Dobrataj doufá, že to uděláme a že se zmocní i nás. Bylo by to moudré?“

Artem pochmurně mlčel, a ač nerad, musil dát Ronisovi za pravdu.

„V příštích dnech se celý kmen vydá na pohřební cestu,“ hovořil dál Ronis. „Slavní skytští náčelníci jsou pochováváni na posvátném místě, kde leží i jejich předkové. To místo se nazývá…“

„Héry!“ vykřikl Dmytro Borysovyč. Od Herodota, starověkého historika, který zaznamenal nejvíc vědomostí o Skytech, znal obřady při pohřbívání skytských náčelníků. Své nejslavnější muže pohřbívali Skytové v Hérách, neznámém tajemném místě, kam znali cestu jen nejstarší muži skytských kmenů. Proto radil vojevůdce Idanthyrsos perskému císaři Dáreiovi, aby vyhledal hroby skytských předků. Vysmíval se mu, neboť věděl, že je nenalezne. V Hérách – jak věděl Dmytro Borysovyč z Herodota byli pohřbíváni náčelníci tak zvaných královských Skytů, mocného válečnického kmene. Jak je možné, že se tento obyčej zachoval i u malého kočovného kmene, kam se oni dostali? Snad tento lid po věky odtržený převzal obyčeje královských Skytů, které znal z vyprávění, z legend? Jinak si to archeolog neuměl vysvětlit.

Ronis, ačkoli nedal své překvapení znát, se podivil, odkud zná cizinec jméno posvátného pohřebiště. Odpověděl mu:

„Ano, jsou to Héry. Málokdo ví, kde se to místo nalézá. Protéká tam řeka Borysfenes…“

„Náš Dněpr,“ tiše poznamenal archeolog k Artemovi.

„Dnes začali balzamovat Skolotovu mrtvolu. Za několik dní se celý kmen vydá na pohřební cestu. Půjdou i otroci, neboť při pohřebních obřadech se budou konat velké žertvy s lidskými oběťmi. K tomu Dobrataj potřebuje otroky,“ sklonil Ronis hlavu.

„Snad mu i v tom zabráníme, Ronisi,“ ozval se Varkan. „I já v to doufám. Jakmile přijde průvod do Hér, vypukne povstání.“

Konečně uslyšel Artem určité slovo! Oči mu zahořely.

„Při pohřebním průvodu se oslabí síly stařešinů a boháčů. Rozptýlí se, jejich rodiny se smísí s prostými Skyty. My získáme nové spojence mezi lovci a pastevci. Nebojte se o osud svých přátel. Kmenový mág bude zaměstnán pohřebními obřady, neublíží jim. Snad je chce dovést až do Hér, aby tam zajatého muže slavnostně obětoval bohům. Nad dívkou drží ochrannou ruku Hartak. Dříve než své záměry uskuteční, my je vysvobodíme.“

Ronis domluvil. Nyní se obrátil k Varkanovi:

„Ty, Varkane, zůstaneš tady v lese. Nesmíš se přibližovat k průvodu. Nevydávej svůj život v nebezpečí. Sem k tobě přijdou všichni, komu hrozí pomsta Dobratajova i stařešinů.

Nebude jich málo, sám víš. My sem na koních přivezeme zásoby zbraní. Za několik dní, až se průvod vydá na cestu, vyrazíte i vy. Tamti půjdou stepí, vy lesem, aby o tom neměli tušení. Do Hér dorazíme současně.“

Daleko ze stepi, odtamtud, kde bylo tábořiště, dolehly až sem tlumené zvuky tympánů a kostěných píšťal. Všichni zbystřili sluch. Skytové podřimující u koní vyskočili.

„Dobrataj vykonává žertvu, a snad i s oběťmi…“ sklonil Ronis hlavu, ale víc už neřekl, vyskočil na koně a zmizel mezi stromy. Artem se za ním podíval. Dobrataj tam provozuje své dílo – a Lída a Ivan Semenovyč jsou v jeho rukou! Je to hrozné. A on jim nemůže pomoci, musí tu sedět se složenýma rukama. Kdyby jim aspoň mohl vzkázat, co se tady děje, že je neopustili, že je vysvobodí!

Přišla k němu Diana, položila mu hlavu na kolena a žalostně zavyla. Snad i ona vyciťuje nebezpečí, snad i jí se stýská.

„Jen buď zticha, Diano, mně je taky smutno,“ hladí ji Artem a hovoří k ní – a najednou dostal nápad. Získá spojení s Lídou, s Ivanem Semenovyčem. Třeba se to podaří. Zkusí to.

A honem hledá v kapse tužku, zápisník a píše. Dmytro Borysovyč nejdřív pozoroval jeho počínání udiveně, pak mu nakoukl přes rameno a čte:

„Zachránili jsme se, drahá Lído, jsme živi a zdrávi, Dmytro Borysovyč i já. Jsme v lese a připravujeme se, abychom vás mohli osvobodit. Víme, že vás zavřeli a že vás hlídají, ale nebezpečí vám nehrozí, jste nedotknutelným majetkem bohů. Tím se utěšujeme. Brzy celé tábořišti vyrazí k posvátným Hérám, kde bude pochován Skolot. Tam vás osvobodíme. Dříve to není možné. Můžeš-li, odpověz.

Artem“

Dopsal, vytrhl list ze zápisníku a pečlivě jej složil. Dmytro Borysovyč ho nechápal.

„Co vás to napadlo, mladíku. Ronis už odjel, a jak by mohl… víte přece, jak je hlídají.“

Artem se usmál a mrkl na něj.

„Já mám jiného listonoše, Dmytre Borysovyči, a lepšího. Projde všemi překážkami. Divím se, že jsem na to nepřišel dřív. Je to hrozně prosté.“

„Nerozumím vám, mladíku.“

„Tak se podívejte. Diano, sem, ke mně!“

Buldok přiběhl. Artem mu ohmatal obojek a zasunul papír mezi řemínky.

„To vypadá, jako byste to dělal už víckrát.“

„Uhádl jste, Dmytre Borysovyči.“

Artem lehce postrčil Dianu.

„Diano, běž! Běž k Lídě! Rozumíš! K Lídě! Kde je Lída? Kde? Najdi ji!“

Pes radostně zavrtěl ocasem a štěkl, jako by dával najevo, že rozumí. Ale Artem opakoval důrazně:

„K Lídě, Diano! Kde je Lída? Najdi ji! Rychle! Hodná Diana!“

Diana štěkla – a už zmizela mezi stromy, uháněla do stepi, k tábořišti.

„Takhle jsme si s Lídou psávali už dřív u Ostrého pahorku. Byli jsme každý na jiném úseku. Jednou mě napadlo, že to zkusím s Dianou, i když jsem tomu moc nevěřil. A vyšlo to. Diana Lídu našla, Lídu napadlo podívat se na obojek – a za chvilku byla Diana nazpátek a přinesla mi od Lídy psaníčko. Pak jsme si takhle dopisovali častěji. Měl jsem strach, jestli to Diana nezapomněla. Ale zdá se, že ne. A Skytové se naší poskiny nedotknou, bojí se jí. Myslím, že takhle získáme spojení. Co tomu říkáte, Dmytre Borysovyči?“

Archeolog jen rozhodil rukama.

„A teď, Varkane,“ obrátil se Artem zas k Varkanovi, „potřebujeme své brašny. Aha, ty mi nerozumíš. Dmytre Borysovyči, řekněte mu to vy. Musíme dostat své brašny, které zůstaly v tábořišti.“

Varkan souhlasně přikývl; a Artem dodal pevně: „Však my ještě Dobratajovi ukážeme!“

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Dobrá zpráva. – Nečekaný útok. – Vítězství

Co se stalo s Ivanem Semenovyčem a s Lídou, kteří zůstali v rukou starého zrece a jeho spřeženců?

Dobrataj, rozzuřený útěkem dvou cizinců, rozkázal odvést dívku i muže do svého stanu. Kráčeli v mihotavém světle pochodní obklopeni ozbrojenci a s úzkostí naslouchali, nevracejí-li se vojíni, kteří se vydali za uprchlíky. Hrozivé mlčení kolem nich přehlušovaly jen výkřiky vojáků. I Dobrataj mlčel, ale jeho rozlícená tvář, hrající rudými odlesky pochodní, nevěstila nic dobrého.

Promluvil až ve stanu. Nepohlédl na cizince, kteří seděli v koutě se svázanýma rukama a pozorovali každý jeho pohyb, snažíce se uhodnout, co je čeká.

Mluvil s Hartakem, který se od něho nevzdálil ani na krok. Nyní Dobrataj mladému náčelníkovi nepředstíral úctu jako před shromážděním. Kromě cizinců tu nebyli žádní svědkové. Nyní Dobrataj rozkazoval a Hartak poslouchal s hlavou pokorně skloněnou. Jednou se chtěl ozvat, ale Dobrataj jen pohrdavě mávl rukou a odvrátil se, ani ho nevyslechnuv.

Do stanu vešli Dobratajovi pomocníci, po nich několik důstojných stařešinů. Tichými hlasy rozmlouvali s Dobratajem. A náhle se venku strhl pokřik a dovnitř se vřítili vojíni, jeden se zakrváceným ramenem. Chtěl mluvit, ale nemohl, jen se zadýchával, jektal, mával rukama. Čarodějníkova tvář se chmuřila čím dál víc.

Ivan Semenovyč se naklonil k děvčeti:

„Víte, co to znamená, Lído? Pronásledovatelé se vrátili. Nikoho nechytili. Naši jsou na svobodě!“

Promluvil Hartak, který jindy v Dobratajově přítomnosti jenom naslouchal. Ukazoval na cizince a pak někam ven. Dobrataj ho vyslechl, přikývl. Na jeho znamení vyběhl jeden z ozbrojenců ven, ale vzápětí se vrátil s černým mužíkem, který mu měl dělat tlumočníka. Mužíček se starému uctivě uklonil, vyslechl ho a začal brebentit úlisným hlasem, obraceje se k cizincům.

„Oni si myslí, že jim budeme rozumět jako Dmytro Borysovyč,“ podívala se Lída bezradně na Ivana Semenovyče.

„Ano, Dobrataj má za to, že umíme řecky.“

„Co budeme dělat? Kdybychom aspoň trochu věděli, co říká.“

Ivan Semenovyč se nevesele usmál.

„Bylo by to ovšem lepší, Lído, ale my si to můžeme domyslit. Zase nám dělají návrhy – jaké, to nevím, vím jen to, že je nemůžeme odmítnout. My musíme získat čas. Musíme souhlasit se vším.“

„Docela se vším?“ skoro bojácně se otázalo děvče. Ale Ivan Semenovyč řekl odhodlaně: „Se vším… do určité míry.“

„Jenže jak to poznáme? Vždyť jim nerozumíme ani slovo.“

„Budeme se dívat. Říkám vám – nám jde o to, získat čas. Dívejte se! Poznají na mně, že jim nerozumím?“

A s pozornou, soustředěnou tváří začal snědého mužíka poslouchat, naoko se namáhaje, aby mu nic neuniklo. Mužík domluvil, Ivan Semenovyč chvilku uvažoval – a přikývl.

To na Skyty zapůsobilo. Sám Dobrataj si pohladil šedý vous – tak rychlý souhlas ani neočekával. Hartak zářící uspokojením na něj promluvil, ale on mu neodpověděl, jen ukázal na Lídu a přezíravě pokrčil rameny.

„Vy se také musíte tvářit, že souhlasíte, třeba přikývněte…“

A už se snědý mužík obrací k dívce, hovoří úlisně, ukazuje na Hartaka, rozhazuje rukama. Co Lídě zbývá? Poslouchá, a ač se celá chvěje, tváří se klidně a kývá. Hartak září. A tu se Lída ulekla. Přikývla na to, že se stane jeho ženou!

Bezmocně sklonila hlavu, zdá se jí, že snad omdlí. Ale slova Ivana Semenovyče ji vzpamatovala:

„Lído, uklidněte se! K činu je ještě daleko!“

„Víte, na co jsem přikývla?“ zoufale vykřikla Lída.

„Vím. Ale zatím se nic nestalo a také nestane. Tím jen získáme čas a naši nám už pomohou.“

„Co když mě budou chtít odvést do jeho stanu? Co si počneme?“

„Nezapomínejte, že Hartak je náčelníkem. Svatební obřady jsou slavnostní, zdlouhavé, to uplyne ještě hodně času. A Artem, Dmytro Borysovyč a Varkan nebudou sedět se založenýma rukama.“

Snědý mužík vyzval cizince, aby vyšli ze stanu. Porozuměli mu. Doprovázeli je ozbrojení Dobratajovi pomocníci. Mužík k nim opět promluvil, tentokrát varovně, a oni pochopili smysl jeho slov:

„Uprchnout nemůžete, vidíte, že všude stojí stráže. Nepokoušejte se o to, chcete-li zůstat naživu.“

Také stan, kam je přivedli, byl obklopen strážemi. Dva ozbrojenci je uvedli dovnitř, ukázali na měkké koberce a rozvázali jim ruce.

„Vidíte, děvče, to máme za to, že jsme na všechno kývli, i když nevíme, co na nás chtěli.“

„Vy to nevíte, Ivane Semenovyči?“

„Lído, vy to děláte horší, než to je ve skutečnosti. Jistotu nemáme. To se teprve vysvětlí. Ale teď je nám rozhodně líp. S rozvázanýma rukama se lip myslí. – A vidíte, další výhody. Starají se o nás. Pojďte se navečeřet, děvče,“ ukázal geolog na mísy a džbánky postavené na koberci.

Až do rána do stanu nikdo nevstoupil. Jen hlasy zvenčí připomínaly, že jsou bedlivě střeženi.

A ráno řekl Ivan Semenovyč Lídě:

„Dobře mě poslouchejte. Musíme si počínat tak, jako by se nic nestalo, což je ostatně pravda. Vždyť nás dobře krmí, starají se o nás. Můžeme si myslit, že jsme Dobratajovi hosté.“

Dívka se na něj podívala vyčítavě.

„Lído, musíme být trpěliví a opatrní. Nebudeme dráždit Dobrataje ani Hartaka. Ať si myslí, že jsme se poddali…“

„I v tom, abych se stala Hartakovou ženou?“

„Ano, slovy i v tom. Nebude to nadlouho. Brzy dostaneme zprávu od našich.“

Za dne odvedli cizince k slavnostním obřadům. Konaly se zase u kupy chrastí, kde už Artem jednou zvítězil nad Dobratajem. Teď slavil vítězství starý šaman.

Dobrataj vykonával slavnostní žertvu k poctě zemřelého Skolota. Nemínil ho připravit o úctu, která mu náležela. Ba víc, chtěl Skyty přesvědčit, že i on želí bratrovy smrti. Posvátné obyčeje vyžadovaly, aby ke cti zemřelého byly přineseny lidské oběti. Toho dne padl los na tři otroky. Zástup Skytů mlčky přihlížel krvavému obřadu. Zajatí cizinci stáli v Hartakově družině. Ivan Semenovyč podpíral Lídu, která se chvěla jako v zimnici a zakrývala si oči. Tato podívaná ji nesmírně sklíčila. Když se vrátili do stanu, ležela dlouho bez hnutí a Ivan Semenovyč ji nerušil, až se sama vzpamatovala.

Seděla na koberci, ještě bledá, rozechvělá. Ale už nabyla sil a geolog rozvažoval, čím by ji povzbudil, dodal odvahy.

A tu venku zazněly hlasy, zděšené výkřiky. Lída zvedla hlavu…

„Diana! Ivane Semenovyči, to je Diana!“

Ano! Diana zavrčela, zaštěkala – a už se skokem octla ve stanu – nikdo se neodvážil ji zastavit! Vrhla se k dívce i ke svému pánu, olizovala jim ruce, obličej, vyskakovala, kňučela. Lída ji objímala se slzami i se smíchem, celá se rozzářila.

Ivan Semenovyč, jako by to věděl, sáhl na obojek, vyndal papír a podával ho Lídě.

„Lído, od Artema! Přečtěte si to, píše vám.“

Děvče se začervenalo, ale už dychtivě sáhlo po papíru a nahlas čte Artemův list.

„Hned jim musíme odpovědět, aby o nás neměli strach. Tady je můj zápisník, pište. Vyličte Artemovi, co se s námi dělo od té chvíle, kdy oni zmizeli. Papírem šetřit nemusíte.“

Lída se dala do psaní. Všechno vypověděla. Na konci psala:

„Před chvílí přišel do stanu Hartak a s ním několik otrokyň. Otrokyně přinesly cenné předměty – zlaté šperky, koberce, číše, bohatý skytský kroj. Položily to přede mne a odešly. Hartak mi ukázal, že to jsou dary pro mne. Než jsem mokla néco říci, pravil mi Ivan Semenovyč, abych to přijala a předstírala, že mé to teší. Udělala jsem to a Hartak spokojené odešel. Ivan Semenovyč mi domlouvá, že musíme jen získat čas. A teď o Hérách. Slyšela jsem tady to slovo už několikrát a sama jsem viděla, že se Skytové připravují, spravují vozy, skládají stany, sundávají z nich ozdoby. Ani nevis, jak nás rozrušila zpráva o povstání. Dej nám o tom vědět všechno, co víte, Ivan Semenovyč má také své plány. A já – ach Arteme, udělej všechno, jen abychom už byli na svobodě.

Víc psát nemohu. Arteme, pomozte nám, je mi tu strašně a bez tebe nám nikdo nepomůže.

Lída“

Artem dočetl poslední řádky. Mlčel. Ani Dmytro Borysovyč nepromluvil. Jsou rádi, že dostali zprávu, ale… Zatím přátelům bezprostřední nebezpečí nehrozí. Ivan Semenovyč uvažuje správně, když nechce Dobrataje popouzet. Avšak co jestli Hartak bude chtít uskutečnit své záměry s Lídou? Artemovi se zatínají pěsti. Dívka je proti němu bezbranná, ani Ivan Semenovyč nebude schopen jí pomoci. Jen boj může všechno zachránit. Kdy však začne?

Nedaleko nich sedí pod mohutným stromem houfec Skytů. Do Varkanova tajemného lesního tábora přijíždějí noví bojovníci, jeho druhové, obávající se zrecovy pomsty. Skytové sedí, opravují koňské postroje, zpívají. Čekají na Varkana. U Artemových nohou leží Diana. Občas zvedne hlavu a podívá se na něj. V lese je ticho, jen větve praskají a v korunách se ozývá zpěv ptáků.

Artem hledí do uhaslého ohně a bezděčně přelamuje větvičku na mnoho kousků. Kdyby měl tolik přátel, kolik kousků naláme z této malé větévky!

Zdá se mu, že zaslechl nějaké zvuky. Zvedl hlavu. Doléhá k němu tlumený dusot koňských kopyt, zdušený vlhkou lesní půdou. Skytové, dosud pokojně sedící pod stromem, vyskočili. Dusot zesílil, na mýtinu vjel Varkan. Jeho vraník těžce supí. Za ním přicházejí pěšky další bojovníci a vedou koně s nákladem zbroje.

Ještě než Varkan seskočil, vykřikl Artem radostně:

„Dmytre Borysovyči, Varkan přivezl naše brašny. Jak je tak rychle našel? To je hotový zázrak. Chlapík! Zeptejte se ho, Dmytre Borysovyči!“

„Ležely ve stanu nebožtíka Skolota,“ vysvětloval Varkan skromně. „Nikdo si jich nevšímal, zapomněli na ně. Potkal jsem své druhy a oni mi je přinesli. Ale zpátky se už nechtěli vrátit, bojí se Dobrataje, a tak jsem je vzal k nám. A abychom měli dost koní, odehnali jsme houfec z Dobratajových stád. Budeme je potřebovat. A také jsme uchvátili zbraně.“

Artem prohlíží brašny.

„Skvělé, máme karbidku, konzervy – ty ani nepotřebujeme; tady jsou rozbušky a šňůra. Ale kam se poděly patrony? Určitě jsem je tu měl…“ ale v tom se uhodil do čela. Sám je přendal do brašny Ivana Semenovyče, hned tehdy, když Šli poprvé k obětišti. A tam zůstaly. Druhé dvě brašny Varkan nenašel. Jaká pomoc, když nemají to, nač Artem tolik spoléhal, musí se učit zacházet se skytskými zbraněmi.

„Jak se vám líbí třeba tohle, Dmytre Borysovyči,“ obrátil se Artem k archeologovi a vybral z kupy zbraní, které s sebou přivezli Varkanovi bojovníci, veliký dvojsečný meč s křížovou rukovětí a přehodil si jej z ruky do ruky.

„Trochu těžké, na to bych si nezvykl… ale co je tohle?“

A už bere do ruky další zbraň, válečnou sekyru se zahnutým vypouklým ostřím.

„Ta je lehčí, a lépe se drží. Zkuste, Dmytre Borysovyči, co by vám sedělo. Nic jiného nám opravdu nezbývá.“

Skytové opodál je zvědavě pozorovali. Nejdříve mlčky, pak se rozesmáli. Smích neplatil mladému cizinci, který držel zbraně sice nejisté, ale obratně.

Rozesmál je archeolog, který zkoušel postupně meč, sekeru i kopí; jen luk a šíp pominul, neboť věděl, že k tomu je třeba umění. Konečně uchopil sekeromlat a u toho zůstal. Oči mu zlověstně blýskaly, když se rozháněl obrovskou sekyrou na dlouhém topůrku, krájel vzduch nalevo, napravo, vyrážel dopředu, jako by před ním stál nepřítel, a hned zas uskakoval, obrátil se a odrážel útok zezadu. Přitom hekal, plival si do dlaní, výhružně se šklebil.

„Správně, Dmytre Borysovyči. S tou sekyrou vypadáte jako hrozný válečník, sám bych se vás lekl.“

„Však oni se také polekají, uvidíte,“ odpověděl archeolog vážně a pokračoval ve cvičení. „Máte pravdu, Arteme, i já se musím… podílet na vojenských operacích… musíme přece… vysvobodit naše.“

Postavil sekeromlat vedle sebe a vyčerpaně sklesl na zem, jen si utíral pot.

„Budeme bojovat jako opravdoví Skytové, mečem a sekerou,“ rozohnil se Artem… a zarazil se. Varkan se vztyčil s mečem v ruce, naslouchá, pak varovně zvedá pravici.

Artem ještě neslyší nic, jen šelest listí. Teď praskla větévka – a opět ticho…

„Co se děje?“ ptá se Dmytro Borysovyč, ale Artem položil varovně prst na ústa – ticho! Varkan a jeho druhové střelhbitě, neslyšně zmizeli za stromy. Jen jeden zůstal u koní. Artemovi se zdá, že mu Varkan dal rukou znamení – dolů, k zemi! Stiskl rameno Dmytra Borysovyče a jen šepti: „Honem dolů! K zemi!“

Artem se plazí za Skyty. Archeolog za ním šeptá, ale on mu dává znamení, aby mlčel. Několik kroků před sebou vidí bojovníky schované u země mezi stromy a keři. I oni ho zpozorovali, neuměl si počínat tak tiše jako oni; Varkan se zastavil, ohlédl se po něm, kývl a plíží se dál.

V napjatém tichu uplynulo několik minut. Tu Artem slyší mužské hlasy, a vzápětí spatřil bojovníky. Nepřátelé! Opatrně postupují k místu, kde zůstal Dmytro Borysovyč, koně a zbraně. Aha, míří k našemu ležení, uvažuje Artem, chtějí nás dostat. Dobrataj nezapomněl! Bojovníci – je jich hodně, asi dvacet kroků za první skupinou se objevují další – chtějí nečekaně přepadnout ležení uprchlíků, zajmout je. Ubrání se jim? Nepřátel je víc, postupují jistě, jako by věděli, kde mají uprchlíky hledat.

To vypadá víc jako léč, když honci zatahují brloh nebezpečné šelmy.

Skytští bojovníci ustupují, vymršťují se jako hadi a zapadají za křoviska. Nechtějí se pouštět do boje s přesilou. Vzadu však zůstal Dmytro Borysovyč, bezbranný, nemající tušení, jaké nebezpečí se na něj valí.

Artem se rozhodl. Nevydá jim přítele napospas. Musí jednat. Vleže po hmatu si všechno přichystal a vztyčil se. Už ho zahlédl i Varkan, zírá na něj zděšeně. Jeho počínání je opravdu nepochopitelné. Místo aby se schoval, skryl před nepřáteli – on si zapálil cigaretu. V šeru zasvitl plamínek, uhasl, ale už do tmy září ohnivý bod.

I nepřátelé ho zpozorovali. Mladý cizinec před nimi neprchá! Stojí, čeká na ně. To bylo neuvěřitelné. Stařešina v oděvu posetém zlatými ozdobami se vzpamatoval první. Vykřikl, a les se rázem naplnil bojovým pokřikem. Už bojovníci zvedají luky, míří…

Artem pozvedl k cigaretě konec krátké šňůry, šňůra chytla a zasyčela, rozsypávajíc kolem jiskry. Artem se rozpřáhl, hodil. Bleskurychle uskočil za silný kmen. Kolem hlavy mu zasvištělo kopí.

Rozbuška vybuchla nepřátelům přímo pod nohama. Bojovník, který byl nejblíž, klesl na kolena a po čtyřech se plazí zpátky, bojí se vstát. Šípy se mu sypají z toulce, ale on je nesbírá, meč mu zachytává o větve, ale on není schopen ho přitáhnout. V hrůze couvá zpět od strašné věci, a za ním další, i oni klesají na kolena, lezou zpět, teprve pak vstávají a dávají se na útěk, pryč od mladého cizince, který stojí vzpřímený mezi stromy…

K Artemovi přijíždí Varkan a jeho druhové. Hledí na něj s obdivem. Varkan si položil ruku na čelo, pak na srdce a obřadně se svému pobratimovi uklonil, dotýkaje se rukou země. Vyjadřoval tím obdiv i úctu. Artem by se měl radovat – celý oddíl zahnal na útěk. Ale on se stydí! Vždyť je to nečestné bojovat tím, co oni neznají, čeho se bojí. Má právo zas trasovat je, ohlupovat? Ale co dělat, jednal tak v sebeobraně, a navíc nikomu neublížil, nikoho nepřipravil o život. Snad jim to bude moci později vysvětlit, snad se s nimi domluví jako člověk s člověkem, až se Skytové vymaní z moci pověr, v nichž je udržuje Dobrataj.

Varkanovi bojovníci sesbírali zbraně uprchlých nepřátel a všichni společně jdou za Dmytrem Borysovyčem. Archeolog se k nim vrhl. Neví ani, co se dělo, slyšel jen výkřiky, pak výbuch.

„Co se vlastně stalo, Arteme? Přepadli vás? Bojovali jste?“ doráží na Artema a nadskakuje vzrušením, až mu brýle klouzají po nose.

„Naštěstí se to obešlo bez boje. Vyslali na nás celý oddíl. Chtěli nás překvapit a zajmout. Je mi divné, odkud se o nás Dobrataj dozvěděl.“

„Ale jak jste se ubránili?“

„Zaútočil jsem na ně sám. Hodil jsem jim pod nohy rozbušku, polekali se a utekli.“

„Utekli?“

„Kdyby neutekli, tak bychom se tady spolu nebavili.“

„Mladíku, jak to zase mluvíte. Já jsem tu div nezešílel, jaký jsem měl o vás strach, a vy…“

„Dmytre Borysovyči, věřte mi, bylo to tak, jak říkám. Ale my teď ze všeho nejdřív musíme jinam. Podruhé by se tak snadno zahnat nedali!“

Ale co to? V šeru se k nim opět blíží stíny, muži vedoucí koně s nákladem. Avšak Skytové neutíkají, neskrývají se, Varkan se s jezdci přátelsky vítá.

„Ronis,“ radostně vykřikl Dmytro Borysovyč. Rek seskočil s koně, přichází k archeologovi, hrdě, důstojně se před ním uklání.

„Jsem rád, že jste vyvázli bez úhony. Dobrataj za vámi vyslal oddíl svých pomocníků, aby vás chytili a…“

„Zabili?“

„Nikoli, měli vás přivést živé, avšak vůdce oddílu měl rozkaz dostat vás stůj co stůj, nezastavit se před ničím. Mrtví jsou pro Dobrataje méně nebezpeční nežli živí na svobodě. Jsem rád, že se jim to nepodařilo. Zůstat tu však nemůžete. Varkan vyhledá jiný úkryt, zná tato místa jako nikdo druhý. Nebudeme prodlévat, vyrazíme.“

Artem se vyšvihl na koně. Po několika neúspěšných pokusech se i Dmytro Borysovyč dostal na hřbet své kobylce. První jel Varkan, za ním šli jezdci vedoucí koně, pak jel Ronis a Dmytro Borysovyč s Artemem. Průvod uzavírali mladí skytští bojovníci, Varkanovi druhové. Cestou vykládal Ronis novinky ze skytského tábořiště.

„Zítra se Skytové vydají na cestu. Mrtvolu starého náčelníka už nabalzamovali, všechno je připraveno.“

„Škoda… chci říci, škoda, že jsem to nemohl vidět,“ probudil se v Dmytru Borysovyči zase archeologický nadšenec. „Jak to dělali?“ vyptával se dál, aby se aspoň něco dozvěděl.

„Není to tak složité. Rozřízli zemřelého, vyndali vnitřnosti a útroby naplnili voňavými trávami. Tělo pak zašili a namazali voskem. Dobrataj pospíchá s přípravami, zítra nebo pozítří průvod vyrazí.“

„Proč má tak naspěch?“

„Podle skytských zákonů stane se Hartak náčelníkem teprve, až bude pochován starý vojvoda. Do té doby Skolotova duše přebývá mezi jeho poddanými a nikdo nesmí nastoupit na jeho místo. Dobrataj chce upevnit své postavení a také Hartak touží zbavit se mrtvoly svého otce, která mu neustále připomíná, čeho se dopustil.“

„Snad má i jinou příčinu,“ podotkl Artem.

Ronis se po něm ohlédl.

„Ano. Chce dostat vaši dívku za ženu, a to se nemůže stát dříve, než bude pochován Skolot. Tak je ustanoveno v zákonech. Může se však stát, že mu Dobrataj dá svolení i dříve, bude-li to vůle bohů. Sňatek se může vykonat i během pohřební cesty. A já jsem se dozvěděl od Hartakových otroků, že o to jejich pán usiluje.“

Nerad překládal Dmytro Borysovyč tato slova Artemovi. Chlapec se zasmušil. Lída je v rukou dvou zločinců, kteří jsou schopni všeho, i vraždy se dopustili. A on jí nemůže pomoci. Unést ji z tábora? I to je nemožné, hlídají ji bedlivě, a ani Varkan by mu nepomohl, ví, že to je beznadějné. Snad dal Dobrataj rozkaz, aby byli zajatci raději zabiti, než aby mu vyklouzli z rukou. Mrtví jsou pro něho méně nebezpeční nežli živí na svobodě, řekl přece Ronis. Lídin život nemůže dávat Artem všanc, i kdyby se toho sám chtěl odvážit. Co dělat? Co dělat?

Ronis zpozoroval, jak na cizince zapůsobila jeho slova. Přiblížil se k nim a obrátil se na Dmytra Borysovyče:

„Neobávejte se o dívčin osud. Zabráníme Hartakovi v jeho úmyslu, oddálíme jeho uskutečnění. A až budeme mít dost sil…“

Řek se nachýlil k archeologovi a tichým hlasem mu sdělil svůj plán.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Pohřební průvod. – správy od zajatců. – Hartakovy námluvy. – Úvahy o mracích. – Lídin dopis

Těžké vozy se naklánějí, skřípějí, jejich veliká kola se namáhavě otáčejí v kolejích, jež do stepní trávy vytlačily předcházející povozy. Nekonečný průvod se táhne, kam oko dohlédne. Do vozů zapřahají tři a někdy i čtyři páry koní, a přesto se zastavují, nemohou náklad utáhnout, i otroci jim musí pomáhat, přebíhají od vozu k vozu a opírají se do loukotí – a vozkové lají, práskají biči do koní a do holých zad otroků. Koně řehtají, vzpínají se, jsou pokryti bílou pěnou.

Už třetí den se tak kmen ubírá cestou, kterou zná jen Dobrataj a několik nejdůstojnějších stařešinů, ale Skytové věří, že je vedou sami bohové a ukazují cestu jejich zreci, jenž sedí na voze zahalen do svého purpurového pláště.

Celé skytské tábořiště se vydalo na cestu.

Vozy zastavují jen v poledne a na nocleh. Tu vzplanou ohně, ve velikých bronzových kotlích vře polévka z koňského masa, nasládlý pach se šíří vzduchem a dráždí chřípí vyhladovělých lidí. Po jídle upadne ležení do těžkého spánku a jen stráže objíždějí vozy a hlavně dbají, aby neusnula zvláštní hlídka ve středu ležení, kde vedle vozu s mrtvým Skolotovým tělem stanuly vozy se skytskými poklady a vedle nich vůz s oběma zajatými cizinci.

Časně zrána se tábor probouzí, vaří se snídaně, do vozů zapřahají kočové čerstvé koně ze stád, jež ženou za průvodem. Unavení tahouni jsou zahnáni ke stádům, vyčerpaná nebo zmrzačená zvířata jsou zabíjena a tak si kočovníci doplňují zásoby masa. Tak to jde den ze dne podle odvěkých zděděných obyčejů.

Cesta, jíž se průvod ubírá, táhne se podél lesa; za ním všude vystupují příkré skalní srázy. Někde se cesta odchyluje od lesa i na kilometr, ale brzy se zas k němu přibližuje. A tím lesem jedou neviděni, ale krok za krokem souběžně s průvodem Varkanovi bojovníci a s nimi Artem a Dmytro Borysovyč. Nikdo je nepronásleduje, jako by na ně Dobrataj docela zapomněl. Oni však vědí, že nezapomněl – nemusí se jich však obávat, je jich jen hrstka proti jeho houfcům.

Artem si cestou všeho dobře všímá. Snad se tudy bude vracet se svými přáteli, až je osvobodí. Hned druhého dne zpozoroval, že průvod Skytů postupuje podél kamenných srázů, které jsou ve skutečnosti jednolitou stěnou mezi podzemním prostorem obývaném Skyty a obrovskou jeskyní, jíž se sem badatelé dostali. Zpočátku postupovali přímo na západ. To Artemovi odvahy nepřidávalo. Tím se vzdalují od místa, kde jim zával odřízl cestu nazpět, na zem. Druhý den se směr cesty změnil. Průvod obrátil napravo, na sever.

Svá pozorování sdělil Dmytru Borysovyči.

„Sledujete to s kompasem? Budeme si cestu značit, ačkoli popravdě řečeno je nám lhostejné, jdeme-li na západ nebo severozápad.“

Dmytro Borysovyč tomu tedy nepřikládal žádný význam. Artem se však přesvědčoval, že průvod neustále zatáčí doprava. To znamená, že kamenná stěna jde v širokém půlkruhu z jihu na sever a pohřební průvod ten půlkruh obchází; a z toho plyne dál, že se naše čtveřice po celou tu dlouhou cestu téměř neodchyluje od veliké jeskyně, od níž je odděluje kamenná stěna. Obcházejí ji z jihu na sever, ale nevzdalují se.

Podaří se jim však, až osvobodí Lídu a Ivana Semenovyče, o čemž Artem ani na chvilku nepochyboval – podaří se jim najít pak v kamenné stěně místo, které budou schopni se svými skrovnými silami prorazit? Těch míst, na něž stačí jedna dynamitová patrona, není tam asi mnoho. Najdou to pravé?

O návratu na zem uvažoval Artem jen mimochodem. Víc myslel na to, jak osvobodit přátele. To se mohlo stát jen při povstání Skytů. Kdy to však bude?

Každým dnem přibývají do Varkanova tábora noví bojovníci. Ronis a Varkan však nepospíchají. A Artem už tolik touží pustit se do boje, aby třeba už dnes byli všichni čtyři svobodní a pohromadě.

Cestu pohřebního průvodu mohl teď sledovat jen zpovzdáli, tajně. Za noci, když tábořiště spalo, odvažovali se s Varkanem blíž. Artem přitom doufal, že se naskytne šťastná náhoda a oni vysvobodí Lídu i Ivana Semenovyče. Ale ani jednou se jim nepodařilo přiblížit se ke středu tábora, kde stál vůz zajatců. Několikrát zahlédl jeho červenou střechu, ba zdálo se mu dokonce, že se tam mihla i Lídina zlatovlasá hlava. Ale všechny naděje byly marné. Pomoci jim zatím nemohl.

Jediným Artemovým potěšením byly listy od Lídy. Už je nenosila Diana, Ronis se o to postaral. A tak téměř každou noc přinášeli otroci listy vytržené ze zápisníku Ivana Semenovyče, popsané Lídinou rukou. Chlapec četl ty zvláštní dopisy mnohokrát. Popustil uzdu koni, který se obratně proplétal mezi stromy za ostatními jezdci, sklonil hlavu a před jeho zrakem se rozvíjely obrazy, jež Lída popisovala:

„… se skřípěním, kymácením, pomalu jede vůz, jedno kolo za druhým drkotá přes výmoly a jámy. V té obrovské stepi nejsou cesty, jen vyježděné koleje. Napravo vystupuje žlutorůžový pás lesa, uzavřeného kamennou zdí. Vůz jede nyní téměř po rovině, je ticho, jen se ze všech stran ozývá hluché skřípění…“ V tom voze sedí Lída a neodtrhuje oči od vzdáleného lesa. Ví, že tam jede Artem, Dmytro Borysovyč, Varkan, že sledují pohřební průvod Skytů krok za krokem. Lída napíná oči, chtěla by někoho uvidět, jezdce, který vyjede z lesa – ale ne, nikdo nevyjíždí a Lída se znovu sklání a píše – ten dopis, který nyní drží Artem.

„Milý, drahý Arteme!

Prosíš mě, abych byla klidná a nepodléhala rozčilení. Ano, vím sama, že to tak musí být. Ale víš Ty, jak hrozné je čekat? Celý den čekat, večer, v noci, a pořád se nic neděje. Mám jedinou radost – že Ti mohu psát. A to budu, dokud mi stačí zápisník Ivana Semenovyče. Chceš, abych ti vypsala všechno od té chvíle, kdy jsme vyjeli. Tak tedy poslouchej.

Hned od začátku byl náš vůz ve středu průvodu, poblíž vozu se Skolotovou mrtvolou. Mrtvolu vezou na voze s plstěným rudým baldachýnem. Deset párů koní jej táhne, a také koně mají na hřbetech i na bocích rudé pruhy. Kolem vozu na bílých koních jedou ozbrojenci s kinžály.“

Artem přimhouřil oči. Tu podívanou viděl na vlastní oči, pozorovali to z lesa. Dmytro Borysovyč na to jistě do smrti nezapomene. Ale i on to vidí jasně před sebou:

Obrovský vůz se Skolotovým tělem. Šamani v rudobílých oděvech drží posvátné podoby draků a ptáků. Před nimi se kolébají na koních nejdůstojnější stařešinové a třímají bojové odznaky zemřelého, jeho cti a statečnosti, aby si všichni Skytové připomněli chrabrost svého náčelníka. Dobrataj se ve všem držel starých obyčejů.

Protáhlými hlasy vyzpěvují Šamani pohřební píseň, jednotvárnou, nekonečnou. Draci a ptáci se míhají ve vzduchu, pomalu kráčejí bílí koně, za nimi se valí další vůz. Na něm sedí stará Skolotova žena, zakrývá si tvář rukama. Vedle ní jako stráž stojí na voze dva šamani a střeží vdovu, která musí svého muže následovat do hrobu.

Vůz se Skolotovou mrtvolou je otevřený, potažený rudou látkou, nad ním se vznáší purpurový baldachýn. Skolot tam leží v nádherném oděvu, ve zlaté přílbici, s širokými zlatými náramky na rukou, jež jsou složeny na prsou. Vedle mrtvoly leží nebožtíkův meč se zlatou rukovětí. Vypadá to, jako by vojvoda jenom spal, z jeho tváře zmizelo napětí posledních vteřin, zmizel výraz smrtelného zápasu. Jeho tvář je klidná, a kdyby nebylo silné lesklé vrstvy vosku, mohli by si Skytové myslit, že jejich náčelník jen odpočívá nebo spí.

A nikdo z těch důvěřivých bojovníků, lovců, pastevců, kteří s úctou zírají na vystrojený vůz, netuší, že Skolot byl úkladně zavražděn svým bratrem a jeho spřeženci…

Průvod se valil dál ve stejném pořádku. Dobrataj v dlouhém purpurovém plášti a vysoké kápi jede vážně, důstojně jako opravdový vítěz. Nesčíslné zlaté ozdoby se na něm houpají a cinkají, když drkotá přes výmoly. Zdá se, že nikoho neslyší, že nic nevnímá, že je pohroužen do modliteb za svého bratra, zemřelého náčelníka.

I Hartak se hrdě napřimuje na koni, ruku založenou v bok, a vyzývavě se ohlíží, jestli se mu nikdo neposmívá. Ví dobře, že má mezi bojovníky pramálo vážnosti. Ale brzy mu hlava klesá pod těžkou zlatou přílbicí, ruce nervózně škubají otěžemi. Nesedí na koni dost pevně a má asi strach, aby se najednou neoctl na zemi.

V jedné chvíli zabloudil Hartak očima k Lídě. Dívka jeho pohled zachytila, ale nedala na sobě nic znát. Mladý náčelník se pokusil o úsměv, ba dokonce se Lídě zdálo, jako by na ni mrkl. Honem odskočila dozadu do vozu.

Vyhlédla, až když kolem přejel vůz se Skolotovým tělem a vůz jeho vdovy. Pak přejely vozy Hartakovy družiny a teprve po nich vyrazil i jejich vůz. Vykázali mu čestné místo; až za nimi následovaly vozy s otroky, se sluhy a ženami nového vůdce. Ivan Semenovyč Lídě ukazoval:

„Vidíte ty ženy v čelenkách, které se dívají sem k nám? To jsou jistě Hartakovy manželky a chtějí vidět cizinku, která je vyhostila z jeho srdce.“

„Jak můžete takhle mluvit, Ivane Semenovyči? Je mi to tak odporné, že na to raději ani nemyslím.“

„Já vám to však připomínám schválně. Lépe na nebezpečí nezapomínat, aby nás pak nepřekvapilo. Nechtěl bych, abyste udělala něco nepředloženého.“

„Ale cožpak já…“

„Ano, vy zapomínáte, že až do konce musíme v Dobratajovi a v Hartakovi budit zdání, že souhlasíte se sňatkem. Oni si dokonce musí myslit, že si ho přejete. A co se teď stalo? Hartak se na vás usmívá, a vy? To dá každému rozum, že tady není něco v pořádku. Tím, Lído, ohrožujete všechny naše plány na vysvobození!“

Čtvrtý den už trvá cesta, čtvrtý den se už vozy sunou k neznámým posvátným Hérám, jak se Lída dozvěděla z Artemova lístku. Ty lístky ji povzbuzovaly, dokazovaly, že na ně přátelé nezapomínají. Lída vyplnila i podivnou, nepochopitelnou Artemovu prosbu, aby se naučila nazpaměť textu, který Artem napsal podle Ronisova diktátu obyčejným písmem, ale v řeckém jazyku. Lída znala jen přibližný obsah, jednotlivým slovům nerozuměla. Ten text však pro ni byl neobyčejně důležitý.

Stalo se to po poledni, když průvod zastavil k odpočinku. Kolem ležení vzplanuly ohně, nad nimi se ve velikých kotlích vařily pokrmy. Vzduchem se opět rozlil nasládlý pach, který už vzbuzoval odpor nejen u Lídy, nýbrž i u otužilého Ivana Semenovyče. Dívka si s hrůzou představovala, že jim za chvíli opět přinesou nasládlé koňské maso, že je opět musí pozřít, aby vůbec něco jedla. Dělala to jen po přísných domluvách Ivana Semenovyče. Také dnes o tom hovořili. Lída protestovala:

„Já už se na to maso nemohu ani podívat. Raději se spokojím jen mlékem, věřte mi.“

„To není možné, Lído. Když se na to nemůžete dívat, zavřete oči a jezte.“

„To nejde, vždyť páchne koňským potem.“

„Tak si zacpěte nos!“

„Ale ta chuť…“

„Lído, vy musíte jíst. Nemůžete zeslábnout, čeká nás mnoho těžkostí, musíme být dost silní, připraveni na všechno.“

Lída už neodporovala a dala se do jídla.

Při obědě se u jejich vozu rozlehly hlasy. Asi jim nesou jídlo, pomysleli si zajatci, a snad jim přitom některý otrok podstrčí lístek od Artema. Lída vyhlédla – a div neomdlela.

U vozu stál Hartak. Doprovázeli ho tři stařešinové z jeho družiny. Dva sluhové přistavovali k vozu zajatců žebříček pokrytý kobercem. Hartak se tvářil neobyčejně důstojně, vážně.

„Ivane Semenovyči, jde sem Hartak!“ zašeptala Lída s hrůzou. „Co se bude dít!“

„Hlavně zachovejte klid, Lído, ať se děje co děje.“

„A ten text?“

„Ano, teď přišel jeho čas.“

Ivan Semenovyč se uchýlil do hloubi vozu a odtud sledoval, jak se rozhrnul plstěný závěs, objevil se křivoboký Hartak doprovázený stařešiny. Usmál se na dívku a na důkaz své přízně se jí dokonce uklonil, což ještě nikdy neučinil. Lída se přikrčila ke stěně vozu a vyčkávala.

Hartak promluvil skytskou řečí; hovořil vlídně, úlisně, jako by ji přemlouval. Když domluvil, ukázal na východ z vozu, vybízeje Lídu, aby s ním vyšla. A v tu chvíli Lída pochopila jeho nesrozumitelná slova! Získal Dobratajovo svolení, aby se sňatek konal dříve, než bude pochováno Skolotovo tělo. Proto sem přišel s celým doprovodem, aby ji odvedl k sobě.

Hartak ukazoval k východu, usmíval se, čekal. Lída strnula, jen se ještě víc přitiskla ke stěně. Nebyla schopna pohybu, ruce i nohy měla jako z olova, v tváři nezůstala krůpěj krve. Tu k ní Hartak přistoupil, a jako by nepozoroval její zdráhání, postrčil ji. Lída naráz zapomněla na domluvy Ivana Semenovyče; vytrhla se mu a vykřikla:

„Nikdy, nikdy!“

Jako bez rozumu se ohlédla kolem sebe. Zachytila pohled Ivana Semenovyče, který jí řekl suše, ale důrazně:

„Lído, děvče, ovládněte se. Nezničte naše plány!“

„Ale co mám dělat? Poslechnu vás,“ řekla vyčerpaně.

„Žádá, abyste šla s ním. To znamená, že Dobrataj k sňatku svolil. Tiše, Lído, ještě se nic neděje, vzpomeňte si na Artemův text. Ovládněte se a začněte.“

Hartak se díval z jednoho na druhého ne už udiveně, ale popuzeně.

Lída se vzchopila. Vystoupila dopředu, zpříma se na Hartaka podívala – ten odvrátil pohled – nadechla se a začala mluvit. Ach, jak je nesnadné říkat slova, kterým člověk vůbec nerozumí! Mluvila však vážně, jak jí to radil Artem i Ivan Semenovyč.

Ani Artem řeckému textu nerozuměl, psal jen, jak to slyšel od Ronise. V překladu zněl takto:

„Poslyš mě, Hartaku. Jsem dívka jiného kmene, u nás máme jiné zvyky a obyčeje. Podle nich nemůže náčelník dostat dívku za ženu, dokud neprokáže odvahu v boji. A boj nemůže počít, dokud nebyl pochován zemřelý náčelník. Stanu se tvou ženou, až splníš zákony mého kmene. Jinak by bohové potrestali tebe i mě. Odejdi, Hartaku, a přijď, až vykonáš, co jsem ti pravila.“

Tento úskok vymyslel Ronis. Předvídal, že Dobrataj dá svolení dříve, než průvod dorazí do Hér.

Hartak vyslechl Lídu a zakolísal. Ronis i v tom uvažoval správně. Kdyby byl Hartak rozhodný a hrdý muž, vykonal by, co si předsevzal, na nic by se neohlížel. Avšak Skolotův syn byl zbabělec, a když slyšel Lídina slova o hněvu bohů, dostal strach, aby ho nestihla pomsta za to, že porušil posvátné zákony jiného kmene. Ohlédl se bezradně po svém doprovodu. Stařešinové odvrátili oči. Neschvalovali jeho spěch, aby se oženil s cizinkou. Hartak to pochopil. Prudce se otočil, vyšel, vyhoupl se s pomocí sluhů na koně a zmizel za vozy. Stařešinové vyšli po něm, aniž se podívali na dívku nebo na cizince, který nepohnutě seděl v koutě a sledoval celý výjev.

Lída si vydechla, podívala se na Ivana Semenovyče. Ten k ní přistoupil:

„Vidíte, Lído, co jste dokázala. Držela jste se skvěle!“

Den co den vykonával skytský zrec obřady s lidskými oběťmi, aby u Skytů rozněcoval strach před bohy a před sebou, který je vykonavatelem jejich vůle. Snad tím chtěl zapůsobit i na zajaté cizince. Dvakrát je nechal vyvést k obětišti, aby zblízka museli přihlížet strašné podívané.

Dnes byly vozy rozestaveny do půlkruhu tak, že se žertva odbývala zajatcům přímo před očima. Darmo Ivan Semenovyč zakrýval vchod, darmo Lída utíkala do hloubi vozu – strašné zvuky doléhaly dovnitř, nikam se před nimi nemohli skrýt.

Lída už byla na pokraji svých sil. Roztřásla se, a když uslyšela pochmurné vyzpěvování, začaly jí proudem téci slzy. Nebyla s to je zadržet, ač si zacpávala uši, ač si kousala prsty. Ivan Semenovyč seděl bezradně a nevěděl, jak jí pomoci.

„Já už dál nemohu, nemohu,“ vzlykala. „Vrahové! Já se na to nemohu dívat, nemohu to slyšet.“

„Nemyslete na to, Lído. Zabalte se do pokrývky a pokuste se usnout.“

„Jak se mi můžete posmívat! Tam mučí lidi, a vy řeknete…“

Křičela už nahlas a její křik se mísil s halasem zvenčí, s rachocením bubnů a pronikavým pištěním kostěných píšťal i nářkem mučených.

„Lído, uklidněte se. Nemůžeme jim pomoci.“

Ale jeho slova nepomáhala, děvče se chvělo jako v zimnici. Tympány zarachotily dvojnásob silně, píšťaly zavyly, znovu se rozlehl křik.

„Hrůza! Já něco udělám! Poběžím tam, nedopustím to, nezůstanu tady… ne, nedržte mě!“

Vyskočila a rozběhla se ke vchodu. Ivan Semenovyč ji v poslední chvíli zadržel a násilím usadil na koberec. Na okamžik se zamyslil. Pak promluvil, ale tak stroze, přísně, že ho Lída nepoznávala.

„Mlčte! Dost řečí! Pomoci jim nemůžeme, ani vy, ani já. Jen bychom všechno pokazili. Slyšíte? Mlčte, nebo…“ a stiskl Lídino rameno tak pevně, až ji zabolelo. Druhou rukou se nad ní rozpřáhl. Lída se vylekala.

„Ivane Semenovyči ne, ne, já se bojím…“

Lída si schovala hlavu do dlaní, rty si kousala do krve, ale umlkla, jen tiše vzlykala. Slzy se jí lily z očí a ona nebyla s to je zadržet. Pořád k ní doléhaly rozběsněné výkřiky zrece, zoufalý nářek, a do toho vřeštěly píšťaly, drnčely bubny. Před ní však stála přísná, neoblomná tvář Ivana Semenovyče, držel nad ní napřaženou ruku. Nikdy v životě si Lída nepřipadala tak nešťastná, osamocená, ukřivděná… Geolog se na ni podíval a ruku spustil; přitom se lehounce dotkl její světlé hlavy. Kdyby ji tak mohl pohladit, potěšit, tu ubohou dívčinu. Chvilku ještě stál vedle ní. Když viděl, že se uklidňuje, šel si zase sednout na své místo ke stěně vozu.

Lída už ležela klidně, jen ramena se jí otřásala vzlyky. Z těžkého rozrušení upadla do spánku…

Průvod se už zase dal do pohybu, pod koly šelestila suchá stepní tráva a Ivan Semenovyč stále seděl a otvorem v plsti hleděl ven. Viděl vzdálený žlutorůžový pruh lesa, za ním vysoké kamenné srázy, jejichž vršky jako by se schovávaly v mracích. Jak těžké bylo si představit, že se za těmi neproniknutelnými mraky skrývá kamenný strop, tuny kamene, a teprve nad ním, ještě výš, svítí slunce, tam je svět…

Tam pod těmi srázy se v lese skrývají přátelé. Jak se asi v těchto divokých, krutých podmínkách cítí přímočarý, bezelstný Dmytro Borysovyč? O Artema se nebojí, poznal, že si umí poradit v každých podmínkách, projevil se jako odvážný, rozhodný, obětavý mladý člověk. Skvělý mládenec!

Tu ho vzaly kolem krku ruce. Ivan Semenovyč se prudce obrátil. Lída! Rozpačitě se usmívala, neodvažovala se promluvit.

„Kdy jste se probudila, Lído? Ani jsem vás neslyšel,“ oslovil ji vlídně.

„Ivane Semenovyči, odpusťte mi, ale nemohu za to… stydím se, ani se vám nemohu podívat do očí.“

„Zapomeňte na to. Hlavně že už je to pryč. Podívejte se radši na to krásné nebe. Vidíte ty obláčky?“

„Obloha je šedivá jako vždycky a obláčky žádné nevidím.“

„Doopravdy, já také žádné nevidím… ale teď tam byly, pozoroval jsem je už chvíli.“

„Ale vždyť tady nikdy nebývají obláčky, Ivane Semenovyči.“

„To je možné, to je možné.“

„Vymyslel jste si to, jen abych zapomněla, co se stalo.“

„Myslíte? Ale úmyslně jsem to neudělal, to mi věřte.“

„Nebudete mi to připomínat, Ivane Semenovyči?“

„Co vám nemám připomínat? Obláčky?“

„Vy dobře víte co.“

„Jestli s tím už nepřestanete, tak o tom budu mluvit dnes a denně, i Artemovi to povím.“

„Nebudu, nebudu, slibuji vám to.“

V tom do vozu strčila hlavu otrokyně, přinesla kyselé mléko. Postavila hliněný džbánek na podlahu a bázlivě se ohlédla. Když viděla, že ve stanu není nikdo kromě zajatců, vyndala ze záňadří papírek a podala jej Lídě. Přitom ukázala, aby i jí Lída něco dala pro někoho tam v lese, jak zase gestem naznačila. Pak se tiše usadila na kraji vozu a čekala.

„Od Artema,“ zaradovala se Lída.

„Co píše?“

„Hned, hned… Ano, tady: Proč neodpovídáte? Máme o vás starost. Ronis nám řekl, že Dobrataj dal Hartakovi svolení. Dej nám okamžitě vědět, co se děje. Pamatuješ si dobře ten text? Mnoho na tom záleží. Varkan i Ronis sbírají lidi, je nás teď už velký houf, a tím se přibližuje vaše vysvobození. Cekáme od vás zprávy. Odpověz mi, Lído, také na poslední dopis, kde píšu o svých soukromých…“ Lída se zapálila.

„Tak co dál?“ podíval se na ni šibalsky Ivan Semenovyč.

,,… o svých soukromých problémech. To je všechno.“

„Doopravdy?“

„Ještě je tu jedna maličkost, ale docela bezvýznamná,“ Lída tonula v rozpacích.

„Když je to taková maličkost, tak si ji nechte pro sebe. Ale především jim musíme hned odpovědět. Artem má strach, a zatím už jsme nebezpečí zažehnali. Máte ještě na co psát?“

„Mám. Hned napíšu. Kde mám tužku?“

Ivan Semenovyč sklonil hlavu, aby si Lída nevšimla, že se usmívá, a vážně si začal nacpávat dýmku.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

Varkanovo rozhodnutí. – Dobrataj vykonává žertvu. – Skytští věštci. – Artemovy historické paralely. – Současný Don Quijote. – Varkanova přísaha. – Slyšíš, Lído?

A zase míjely dlouhé, jednotvárné dni. Veliký pohřební průvod Skytů se pomalu blížil k legendárním Hérám, roztažený už na délku jednoho kilometru. Koně kráčeli pomalým pravidelným krokem, obrovité vozy pronikavě skřípěly. Pěší, který kráčel vedle, snadno jim stačil.

Artem čekal netrpělivě, až nastane boj, ta pomalost ho rozčilovala. Důvěřoval však Varkanovi i Ronisovi, že je to tak lepší: zajatcům zatím nehrozí nebezpečí. Hartak se zalekl hněvu cizích bohů a nebude na Lídu naléhat. A zatím síly Dobratajových odpůrců vzrůstají, do lesního tábora každým dnem přibývají noví mladí bojovníci. Síly stařešinů jsou oslabeny i tím, že průvod nejde už v tom pořádku, jak vyrazil, rodiny bohatých i prostých Skytů se smíchaly.

„Tentokrát odplatíme stařešinům za krev všech mých nešťastných bratří, které Dobrataj umučil. Pomstíme se jim za všechny jejich zločiny,“ vykřikl Ronis, zaťal pěst a udeřil do kmene stromu, pod nímž seděli a rozmlouvali.

„Teď nemluvíš jako rozvážný muž, Ronisi, mluví z tebe hněv, touha po pomstě. A pomsta není náš cíl, na to pamatuj.“

Poprvé, co ho Artem znal, hrdý Rek sklonil hlavu. Uznával, že Varkan je v právu.

„Máš pravdu, příteli. To prolitá krev mi zatemnila mysl,“ přiznal upřímně.

Všichni umlkli. Po chvilce začal Varkan úmyslně hovořit o něčem jiném.

„Zdá se mi, že Dobrataj ani stařešinové netuší, jak velké jsou naše síly. Kdyby o nás věděli, nechovali by se k bojovníkům i lovcům tak zpupně. Každý den k nám utíkají noví. Dobrataj by si mohl všimnout, kolik mužů už zmizelo, a vypátrat, kam prchají. Proto už nebudu od dnešního dne přijímat do svého oddílu nové bojovníky. Nespokojenci ať zůstanou tam, a pomohou nám, až začne boj. A ten den už není daleko.“

I nadále postupoval Varkanův oddíl nepozorován souběžně s pohřebním průvodem Skytů. K Varkanovi už uprchli všichni mladí bojovníci ze Skolotovy družiny. Kdo se dříve těšil přízni starého náčelníka, ten byl vydán Dobratajovu pronásledování. Kdo se dříve odvážil proti němu vystoupit, tomu nyní hrozila smrt. To věděli všichni.

Kdo se Dobratajovi znelíbil, na toho vyhlásil klatbu. Takový ubožák přišel o všechen majetek, který mu sebrali šamanovi pomocníci, stal se otrokem a žádný se mu neodvážil pomoci, aby i na sebe nepřivolal prokletí.

Tři mladí lovci, Varkanovi přátelé, zahynuli už od toho dne, kdy Dobrataj otrávil Skolota a stal se všemocným náčelníkem Skytů – neboť Hartak jen poslušně vykonával jeho vůli.

První z lovců byl obviněn z neúcty k posvátným obyčejům. Vzali mu zbraň a stráž ho přivedla před Hartaka. Nový náčelník seděl na vyvýšeném místě pokrytém koberci. Vedle něho stál ve svém slavnostním rouše zasmušilý Dobrataj. Kolem dokola se rozestoupili stařešinové. Teprve za nimi se tlačil zástup Skytů.

Hartak zvedl ruku na znamení, že obřad může započít.

V hlubokém tichu, které najednou nastalo, zeptal se Dobrataj mladého bojovníka:

„Uznáváš svou vinu? Přiznáváš, že jsi zradil posvátné zákony? Přiznáváš, že jsi urazil nás, prostředníky bohů?“

Lovec se napřímil a odhodlaně odvětil:

„Necítím se vinen v ničem, co mi za vinu kladete. Neporušil jsem posvátné zákony svého kmene, neurazil jsem prostředníky bohů. Zastal jsem se jen bezbranné dívky, siroty, které váš pomocník vzal všechen její dobytek. Nic jí nezůstalo a ona zemřela hlady. Vy jste prohlásili, že vykonáváte vůli bohů. Mohli spravedliví bozi projevit takovou vůli? Toho koně, kterého jí šaman vzal, sám zabil a snědl. Tím nezradil posvátné obyčeje?“

Bojovník se statečně podíval do očí kouzelníkovi. V zástupu se ozvalo hučení. Mnozí věděli, že lovec mluví pravdu. Hartak se zalekl vření v zástupu, avšak Dobrataj zvedl ruku a pronesl neochvějně:

„Vykonal vůli bohů. Kdyby to nebyla vůle bohů, byl by potrestán. On však potrestán nebyl. A ty stojíš před soudem. Urazil jsi nás a tím jsi urazil mocné bohy. Mlč! My sami se bohů zeptáme a učiníme s tebou, co nám rozkáží. Přiveďte věštce!“

Tři starci černě odění se silnými svazky prutů přistoupili k Dobratajovi. Pruty položili na zem, poklekli a zvedli k obloze suché žilnaté ruce. Svraštělými rty zapěli táhlou píseň. Prosili bohy, aby je uslyšeli a odpověděli jim. Lovec vyčkával, a také celý zástup napjatě čekal.

Starci-věštci začali rychlými pohyby přebírat a přendávat pruty, skloněni až k zemi. Přitom brumlali nesrozumitelná slova.

Když uplynula chvíle, vystoupil nejstarší kmet a zpěvavým hlasem oznámil:

„Ó veliký a moudrý náčelníku Hartaku! ó veliký sluho bohů Dobrataji! Bohové nám odpověděli, slyšeli jsme jejich hlas. Tento muž se provinil. Bohové jsou rozhněvaní, neboť porušil posvátné zákony skolotského kmene.“

Obviněný zbledl; teď věděl s jistotou, že ho očekává smrt. Když se ho Dobrataj znovu zeptal, uznává-li svou vinu, odpověděl znovu:

„Nejsem vinen, spravedliví bozi to vědí.“

„Přiveďte nové věštce, jak velí naše zákony,“ usmál se zlověstně Dobrataj.

Na jeho pokyn přišlo před náčelníka šest starců – dvojnásobný počet než poprvé. Takový byl obyčej odpradávna, nepřiznal-li obviněný svou vinu. Ale i z úst šesti starců zazněla stejná odpověď. Bojovník stál na svém. Povolali tedy dvanáct věštců.

„Je vinen. To praví velcí bohové a přejí si, aby viník byl přísně potrestán.“

Tím obřad končil a Dobrataj se obrátil k náčelníkovi:

„Vynes rozsudek, moudrý Hartaku, náčelníku Skolotů.“

„Ať se stane vůle bohů. Viník budiž potrestán.“

Dobrataj vladařsky pokynul a jeho ozbrojenci přivezli už dříve připravený vůz navršený suchým chrastím. Do vozu byli zapraženi divocí býci. Mladý lovec už nepromluvil. Svázali ho, položili na vůz, zacpali mu ústa a ještě ho svrchu přikryli chrastím. Pak chrastí podpálili a býky udeřili. Zdivočelá zvířata se rozběhla do stepi, vlekouce za sebou veliký ohnivý vůz.

Ještě dva Varkanovi druhové zahynuli. Jednoho ubili v noci šamani sekerami a lidu pak oznámili, že ho potrestali bohové, protože potají uctíval řecké bohy. Svrhli na něj sekery, které pak zase samy vzlétly k nebesům. A Skytové jim věřili… Druhý lovec zahynul při lovu šípem, který prý spadl z nebe. Ostatní bojovníci viděli, jak shůry z větvoví vyletěl v pustém lese šíp a bojovníka zabil. I oni věřili, že v tom byla nadpřirozená síla.

Každý, kdo se cítil ohrožen, utíkal se do Varkanova lesního tábora. Oddíl byl už početný a silný, ale nedával o sobě vědět, aby nevzbudil podezření starého mága. Jen za noci vydávali se bojovníci do stepi a odháněli koně z velikých Dobratajových stád. Nemusili se ani ozbrojovat, věděli, že jim nehrozí nebezpečí: skolotské obyčeje nedovolovaly začínat boj, dokud není pochován mrtvý náčelník. Jen napadený měl právo se bránit.

„Je to docela jako v té báji, kterou vyprávěl na Skolotové hostině starý Ormad,“ svěřil Artem své myšlenky Drny tru Borysovyči.

„Mladíku, to byl kus historie,“ opravil ho archeolog.

„Tak tedy historie. Pohřební cestu Skytů do Hér bychom mohli srovnat s výpravou perského císaře Dáreia, a my tady jsme jako Skytové, kteří se vyhýbají boji a jen v noci se odvažují na nájezdy. – Ale co naše cvičení ve zbrani?“

Artem i Dmytro Borysovyč naučili se už obstojně zacházet se skytskými zbraněmi. Artema zaujal luk a šípy. Když oddíl odpočíval, on neúnavně cvičil. Zasáhl už kmen ze vzdálenosti patnácti metrů. K dovednosti Skytů, kteří zasáhli kmen i na sto metrů, měl ještě daleko. A když měl před sebou živý cíl – zajíce či lišku – byl tak rozčilen, že všechny šípy padaly vedle.

Dmytro Borysovyč si vybral sekeru s dlouhým topůrkem, kterou prvně uchopil, když na lesní tábor nečekaně přitrhli ozbrojenci vyslaní Dobratajem. Teď už se sekeromlat v jeho rukou stal nebezpečnou zbraní.

„Víte, Dmytre Borysovyči, koho mi s tou sekerou připomínáte? Nejslavnějšího rytíře všech dob, Dona Quijota de la Mancha,“ odvážil se jednou zažertovat Artem.

„Jak to myslíte, mladíku?“ uraženě se zeptal archeolog.

„Vidím, že se zlobíte, ale je to pravda, jste zrovna tak vyčouhlý a taky tak neohrabaně… ne, ne, promiňte, tak jsem to nemyslel, špatně jsem to řekl,“ obrátil honem, když viděl, jak Dmytro Borysovyč natahuje ruku po jeho uchu. Narazil si hlouběji kovovou přílbici, kterou teď oba nosili. Nejčastější bojový úder Skytů je úder do hlavy, a proto jim Ronis i Varkan radili, aby se nevystavovali nebezpečí.

Každým dnem se přibližovali k Hérám. Artem a Dmytro Borysovyč dostávali i nyní listy od Lídy, jež k nim přicházely prostřednictvím řeckých otroků. Také Varkan udržoval spojení s bojovníky, kteří zůstali v průvodě.

I toho dne přijeli do lesního tábora dva mladí lovci a přivezli neveselé zprávy. Dobrataj opět chystá velikou žertvu! Často teď pořádal slavnostní obřady a pokaždé při nich hynuli řečtí nevolníci, obětovaní k slávě bohů…

Ronis zachmuřeně hleděl do plamenů. Varkan k němu přistoupil, položil mu ruku na rameno.

„Nermuť se, příteli. Dlouho už to trpět nebudeme. Ještě dva tři dny a skončí všechno, co tě trápí. Nebo mi nevěříš?“

„Věřím ti, Varkane. Věřím, že nad nimi zvítězíme. Ale někdy cítím tak strašnou nenávist k Dobratajovi, že nemám jiné myšlenky. Musím se mu pomstít za všechny bratry, které umučil. Nebudu mít klid, dokud bude naživu. Ale jestli se zachrání…“

„Nezachrání se, Ronisi…“

Řek se vzpřímil.

„Nezachrání se. Ale co kdybych já zahynul? V boji je všechno možné. Zasáhne mě šíp… nebo sekera do zad… a já nebudu moci vykonat, co jsem si předsevzal. Poslyš mě, Varkane. Jsi můj přítel, můj bratr?“

„To přece víš!“

„Tedy mě poslyš. Nikdy jsem tě o nic neprosil. Ale teď tě žádám: přísahej, že vyplníš mou prosbu. Jestliže zemřu a ty nesplníš mou vůli, ať tě stihne trest. Chceš přísahat, Varkane?“

„Poslouchám tě.“

„Jestli v boji padnu nebo budu raněn, jestli nepomstím své bratry, jestli nezabiju vlastní rukou krvežíznivého Dobrataje – musíš to učinit ty, Varkane.“

Nesmiřitelná nenávist zněla v jeho hlase, z hrdla mu vycházel jen vášnivý šepot, sípot, jako by mu nestačil dech, jako by se dusil.

„Zabij ho, Varkane, zabij ho. Přísahej mi!“

„Přísahám, bratře. Já i moji druhové ho nenávidíme stejně jako ty a nesložíme zbraně, dokud bude živ. Přísahám, Ronisi!“

Ronis si setřel pot, zhluboka vydechl a stiskl Varkanovi ruku.

„Věřím ti, Varkane. Jsi čestný muž. Řeknu ti to, co jsem už říkal kdysi, ale tys mě neposlouchal: přál bych si, aby ses ty stal náčelníkem Skytů.“

Varkan neodpověděl.

K ohni přistoupili mladí lovci. Vydávali se na noční jízdu pro koně. Promluvili s Varkanem a zmizeli v temnotě. Z dálky, odtamtud, kde se na noc utábořil průvod, sem dolehly zvuky tympánů.

„Poslední noci,“ tiše promluvil Ronis. „Pozítří budeme v Hérách, říkají starci, kteří tam už kdysi doprovodili Skolotova otce.“

Všichni mlčeli. Blížila se rozhodující chvíle, kdy budou musit snad i životy položit pro společnou věc.

Ronis vstal od zhasínajícího ohně.

„Pojedu zpátky k průvodu. Jsme domluveni, Varkane. Zapamatoval sis naše znamení?“ Varkan přisvědčil.

„Buďte tu zdrávi. Spatříme se až v Hérách,“ pravil Ronis jakoby váhavě, ale pak už zvedl ruku na pozdrav a zmizel mezi stromy.

Oheň pozvolna uhasínal, na planinu se pokládaly tmavé stíny stromů, lehký vánek přebíhal v lesní trávě. Artem zvedl hlavu a zadíval se na oblohu.

Nízko nad lesem pluly těžké vlhké mraky. Vrcholky stromů úzkostlivě šepotaly. Jeden mrak klesl ještě níž a pomalu odplouval na západ. Artem jej sledoval. Myslel na to, že snad i Lída v této chvíli hledí na noční oblohu ze svého vozu, vidí ten tmavý mrak, snad i ona sleduje jeho pomalý běh. –

Lída, Lída! Jak rád by Artem uslyšel její veselý, trochu posměšný hlas, jak rád by jí pohlédl do jejích zelených očí a ucítil dotek její teplé ruky jako tenkrát, když ho prosila, aby pro ni něco udělal. Co by pro ni neudělal, pro drahou, milou Lídu, jen aby ji už brzy, brzy zase mohl spatřit!

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

Skytský kmen v Hérách. – Výhled ze skal. – Začínají pohřební obřady. – Boj. – Přátelé pohromadě. – Nové nebezpečí. – Varkane, Varkane! – Neznámá zbraň

Odtud z vršků nevysokých skal u úpatí kamenného srázu viděli k místu, kde se konaly pohřební obřady.

Byl jasný den a čistý průzračný vzduch jim přibližoval každou podrobnost, donášel k nim i pochmurnou pohřební píseň, neumlkající několik hodin. Slavnostní obřady při pohřbívání náčelníka byly zdlouhavé a složité.

Od samého jitra leží tu Artem s Dmytrem Borysovyčem a Varkanem na skálách, dívají se, poslouchají, čekají. Za nimi se rozložil celý oddíl, čítající teď aspoň půl sta dobře ozbrojených bojovníků a lovců. Čekají, až jim Ronis dá znamení. Bude to tehdy, až bude mít vůdce otroků všechny síly pohromadě a bude schopen udeřit z týlu na Dobratajovy vojíny a stařešiny. Hned pak se k nim přidruží lovci a pastevci. Rozhodující úder zasadí nepřátelům Varkanův oddíl, který vyrazí odtud ze skal. Povstání bylo připraveno do všech podrobností.

Jen jeden muž tady na skálách nemyslel v této chvíli na boj – Dmytro Borysovyč. Zapomněl na svou bojovou sekeru, jíž dobře vládl, zapomněl, co je čeká za chvíli. Byl celou bytostí tam dole, kde se odehrávaly scény tak úžasné, a byl by plakal zlostí, že nemá svůj aparát, aby je mohl zachytit.

Pohřbívání skytského náčelníka se všemi posvátnými obyčeji kmene! O tom se mu nesnilo, co živ byl. A archeolog ani na okamžik neodtrhl oči od výjevů, které se před ním rozvíjely jako na plátně.

Pohřeb se konal na velikém prostranství, ohraničeném na jedné straně kamennými srázy. Z druhé strany jej jako široká stuha obtáčela řeka klidného toku. To byl podle mínění Skytů legendární Borysfenes. Archeolog vysvětloval Artemovi:

„Skutečný Borysfenes, o němž píše Herodot, to je náš Dněpr.

To, co tu vidíme, je prostě malá podzemní řeka, která ústí pravděpodobně do podzemního jezera, snad i poměrně velkého. Přesto to jezero není Pontos Euxeinos, které my nazýváme Černé moře. Starodávný kmen skytských kočovníků, který se nějakým způsobem dostal pod zem a nemohl nazpět…“

„Tak vy jste přijal domněnku Ivana Semenovyče?“

„Proč ne? Našli jsme snad pravděpodobnější hypotézu? Abych vám to tedy dopověděl – tento kmen, odříznutý závalem od zemského povrchu, zachoval si asi své sporé geografické vědomosti a představy. Starodávní Skytové, jak dosvědčuje Herodot, věděli o existenci Borysfenesu. Tito jejich potomci slyšeli starou báji a považují za Borysfenes tento podzemní tok. A protože přejali i slavnostní obřady při pohřbívání svých náčelníků, konají je na místě, které považují za legendární Héry.“

„To je velmi zajímavé a důležité a jsem přesvědčen, že to je tak, jak říkáte, Dmytre Borysovyči, jenže mě znepokojuje…“ pohlédl Artem na archeologa, ale když viděl, že se už zase ponořil do pozorování skytských obřadů, ani dál nemluvil.

Jeho úvahy nebyly právě radostné.

Při povstání, na něž tak netrpělivě čekají, osvobodí své přátele, Ivana Semenovyče a Lídu, o tom nepochyboval ani na okamžik. Ale co pak? Varkan i Ronis jsou čestní lidé, cizincům nebude hrozit nebezpečí. Ale oni musí především uvažovat o návratu na zem. Dost už je těch napůl pohádkových, napůl fantastických dobrodružství, toho podivného žlutorůžového okolí.

Ale jak najít cestu zpět, ptal se Artem sám sebe už pokolikáté. Všude jen příkré kamenné stěny, jejich vršky se skrývají nahoře v mracích. Podaří se jim najít to nejtenčí místo ve stěně, která je odděluje od stalaktitové jeskyně, odkud by se dostali ven?

To proklaté kamení! Artem se zuřivě rozehnal rukou po skále – a vyjekl bolestí. To ho vrátilo do skutečnosti. Znovu se zadíval na veliké prostranství. Snad všichni obyvatelé skytského tábořiště se shromáždili kolem obrovského hrobu, který obstoupili v kruhu ozbrojenci. V jejich středu stál Dobrataj. Nejblíže u vykopané jámy se křivil Hartak, nejdůstojnější stařešinové, vedle nich pohřební vůz s nabalzamovanou mrtvolou, vůz jeho nešťastné vdovy a vozy s majetkem zemřelého náčelníka.

I překrásný hnědý Skolotův hřebec v nádherném zlatém postroji stál u hrobu, hrabal nohama, tančil na místě, nepokojně pohazoval hlavou a natahoval dlouhou labutí šíji.

„I jeho odpraví?“ zeptal se Artem, aniž obrátil hlavu.

Varkan jen přikývl. Též mu bylo líto krasavce, nejnádhernějšího hřebce z velikých skytských stád. Ale mladý bojovník věděl, že není pomoci: Skytové věří, že i po smrti bude Skolot na onom světě jezdit na svém oři, a proto hřebce zaříznou nad jeho hrobem.

Teprve za stařešiny a ozbrojenci se na prostranství tlačil zástup lovců a pastevců; byli tu staří, mladí, ženy i muži, ba i děti. U vozů a narychlo postavených stanů nezůstala živá noha. I otroci zanechali práce a šli za ostatními.

Na protější straně, odkud je ke hrobu nejblíž, seskupují se v pravidelných vzdálenostech od sebe skupinky otroků, jen muži bez žen a dětí. To jsou Ronisovi bojovníci. Jejich krátké pláště nesplývají dnes volně dolů. Něco pod nimi ukrývají, zbraně, které jim už Ronis rozdělil.

Varkan se obrátil k Artemovi, mlčky sebral se země ostrý kamínek a namaloval na kameni mezi sebou a Artemem kolo. Z jedné strany nakreslil střelu, dotýkající se okraje kruhu. A rychlým tahem načrtl střelu i na druhé straně. Pak to kolo oběma rukama náznakem sevřel. Zadíval se na svého pobratima, jestli mu správně porozuměl.

„Ano, Varkane, sevřeme je z obou stran a rozdrtíme.“

Varkan se rozzářil. Za tu dobu, co byli spolu, naučili se dobře dorozumívat.

Teskná, pochmurná píseň zesílila. Ke zpěvu se přidal celý zástup na prostranství. Dobrataj pozvedl ruku, což bylo jeho oblíbené gesto, chtěl-li na sebe upoutat pozornost. Tím dal znamení svým pomocníkům, kteří přistoupili k pohřebnímu vozu, vyzvedli nabalzamované Skolotovo tělo a nesli je ke hrobu. Sestoupili do jámy a položili je na nádherné koberce. Pohřební píseň zněla dál, tu sílila, tu utichala. Dobrataj strnul s rukama vysoko zdviženýma nad hlavou. Široké rukávce mu visely po stranách jako křídla velikého ptáka.

Jiní pomocníci v kápích barvy krve přinášeli ke hrobu Skolotů v majetek, zlaté číše, šperky, rozličné zbraně – i proslavený meč se zlatou rukovětí – a rozkládali všechno na koberce kolem mrtvoly v určitém pořádku tak, aby na ně Skolot dosáhl, kdyby natáhl ruku.

„Takových drahocenností,“ vydechl Dmytro Borysovyč.

„Však to připravují pro vás, pro archeology,“ neodpustil si Artem lehkovážnou poznámku, ale Dmytro Borysovyč ho neslyšel. Díval se na Skyty, kteří přinášeli ke hrobu zásoby jídla: veliké kotle, celé trupy pečených koní a kanců, měchy s vínem – všechno mizelo v útrobách obrovské jámy. Skytové věřili, že jejich zemřelý náčelník musí mít i na onom světě oděv, pokrm i zbraně takové, jaké měl zaživa.

Varkan se zlehka dotkl Artemovy ruky a ukázal mu na protější stranu, kde se shromáždili otroci. Artemovi se zdá, že dokonce vidí, jak tam blýskají zbraně. Už začne boj! Proč však Ronis nedává znamení? A kde je Lída a Ivan Semenovyč? Ať napíná oči sebevíc, nikde je nevidí.

Vedle něho štěkla Diana; a v témž okamžiku ho chytil za rameno Dmytro Borysovyč.

„Tam, tam, vidíte? Tam jsou!“

Zrecovi ozbrojenci s kinžály přivádějí ke hrobu zajaté cizince. Jdou pomalu, svázáni však nejsou. Ivan Semenovyč několikrát pohlédl přes hlavy strážců ke skálám. Pátrá, kde jsou ukryti přátelé? Také Lída se sem podívala.

Zajatce postavili opodál hrobu, neuvedli je však do kruhu mezi stařešiny a zrecovu družinu. Artem si ulehčené vydechl.

Dva staří bojovníci vlekou teď k jámě nádherného Skolotova hřebce. Zvíře se vzpíná, uskakuje stranou, ale muži ho drží pevně. Dole k němu přistoupil muž, vykřikl zaklínání a bleskurychlým pohybem zabodl do koňovy šíje kinžál. Vystřiklá krev, kůň zachroptěl, upadl na přední nohy, zadní vyhodil do vzduchu. Muž mu zasadil ještě několik ran a hřebec se už nepohnul. Skolot může i ve světě stínů jezdit na svém milovaném koni…

Nyní se zrecovi pomocníci blíží k vozu, na němž sedí Skolotova vdova. Žena si zakrývá obličej rukama, nebrání se, nechává se vléci ke hrobu. Artem se zachvěl hrůzou. I ona musí zemřít? Do jámy sestoupil s provazem v rukou kat. Udusí ženu mrtvého náčelníka, aby následovala svého muže na onen svět a tam mu sloužila.

Artem odtrhl oči od hrobu. Zahlédl, jak se v dálce za zástupem objevil pruh šedého dýmu, který pomalu stoupá k obloze.

„Ronis nám dává znamení. Varkane, vyrazit,“ křikl, ale než to dořekl, zvedl už Varkan ruku a dává povel svému oddílu. Muži se plazí dolů ze skal a přikrčeni utíkají k hájku, který se rozkládá mezi skálami a zástupem u hrobu. Artem a Dmytro Borysovyč je následují. Dmytro Borysovyč uchopil svou sekeru a spouští se dolů, jen stěží udržuje rovnováhu na krkolomných srázech, protože nemůže odtrhnout oči od hrobu. Ale zná svou povinnost. Tam dole čekají přátelé a on jim musí pomoci.

Náhle se oba zachvěli. Vzduch prořízl strašlivý výkřik. To vykřikla Skolotova žena – naposled ve svém životě…

Doběhli do lesíka. Tam vyčkají, až otroci vedení Ronisem začnou boj v týlu. Upoutají na sebe pozornost dobratajovců a zatím Varkanův oddíl doběhne ke hrobu. Kdyby jim nepomohli otroci, zpozorovali by je Dobratajovi ozbrojenci už z dálky, vyslali by proti nim déšť šípů a hlavní nápor by odrazili.

Teď leží v lesíku. Odtud už nevidí ke hrobu, nevidí, co se tam děje, slyší jen táhlou píseň do omrzení znějící v uších a výkřiky žen. Artem se zachvěl. Lída je tam mezi nimi… V napjatém tichu se mu zdá, že slyší i tlukot vlastního srdce. Bojovníci leží nehybně, ani větvička nepraskne, ani lísteček se nepohne. Vedle Artema vzrušeně oddechuje Dmytro Borysovyč. Pevně tiskne topůrko sekeromlatu a šeptá Artemovi u ucha.

„Kde máte zbraň, Arteme? Jste připraven?“

Mladík jen očima ukázal na svůj meč, ale když archeolog nespokojeně zavrtěl hlavou, významně si sáhl na kapsu – ano, tam je jiná zbraň, na niž spoléhají.

A pořád to ticho, napjaté ticho, jen píseň zní a zní. V tom zazněly výkřiky. Píseň umlkla – oba muži zatajili dech – a už propukla vřava, bojový pokřik. Boj začal!

„Vpřed, vpřed!“ křikl Artem, vyskočil, i Dmytro Borysovyč se vztyčil a už oba pádí za Varkanovými bojovníky k zástupu. Proběhli lesíkem a běží stepí, vysoká žlutorůžová tráva je šlehá do nohou, překáží jim v běhu. První řady už dobíhají k zástupu. Ženy a děti se rozbíhají na všechny strany, prchají před bojovníky. Ti se řítí, aby dorazili ke hrobu a k zajatcům dříve, než se dobratajovci a stařešinové vzpamatují z překvapení. A to se už stalo. Hle, teď vyskakují z jámy, tasí meče, začal boj muže proti muži. První řady Varkanových bojovníků útočí, bijí se urputně, zatlačují je zpátky. Varkan sám jediný se dostal do klubka nepřátel, ale už mu jeho bojovníci přijíždějí na pomoc, dva ozbrojenci klesají k zemi s uťatými hlavami, třetího srazil sám Varkan.

Dobrataj řve, povzbuzuje své lidi, ale nic to nepomáhá, couvají pod náporem Varkanova oddílu, musí ustupovat a přitom odkrývají bokem hrob. Hlavní boj se rozvinul nalevo od jámy. Artem pobíhá, pátrá, kde jsou přátelé, Lída a Ivan Semenovyč. Než začal boj, stáli vedle jámy. Táhnou je dobratajovci s sebou pryč? Chlapec vběhl do širokého vjezdu do hrobu. Před ním je veliký pohřební vůz. Snad se zajatci skryli tady. Něco mu tence zasvištělo kolem ucha. A zas, zas… Zpozorovali ho! Dmytro Borysovyč běžící za ním vykřikl. Šíp ho zasáhl do kovové přílbice. Nepřátelé se skrývají za výstupkem, je tam i Dobrataj, Artem zahlédl jeho plášť. Tam budou i zajatci. A v tom zaslechl zvučný Lídin hlas:

„Diano! Diano, sem ke mně!“

Diana Artema neopustila. Celou cestu běží za ním, útočí, doráží na nepřátele, ochraňuje ho. Teď zavětřila, vyskočila a podívala se na Artema, jako by čekala na povel.

„Diano, k Lídě! Běž k Lídě, rychle!“

Buldok vyrazil. On mu ukáže cestu, on najde zajatce. A Artem křikl z plna hrdla: „Poskina! Poskina!“

Diana doběhla k hloučku nepřátel za výstupkem. Artem se rozběhl v patách za ní, Diana mu razí cestu, Skytové se jí bojí, neodvažují se na ni vystřelit. Tu buldok vyskočil na nepřátelského bojovníka, zakousl se mu do hrdla, povalil ho. Ostatní se bezhlavě dali na útěk. Docela vpředu uhání Dobrataj, přidržuje si šosy svého pláště, a za ním klopýtá, škobrtá Hartak.

Naproti Artemovi běží Lída s rozevlátými zlatými vlasy, napřahuje k němu ruce. „Lído, Liduško,“ zvolal Artem a hlas mu přeskakuje radostí, že se nepřátelům nepodařilo uchvátit je na ústupu s sebou. Lída mu schvácená padla do náruče.

„A teď ke skálám!“ zazněl velitelský hlas Ivana Semenovyče, který doběhl za Lídou. „Rychle! Podívejte se dozadu!“

Na protější straně útočí na dobratajovce Ronisovi bojovníci, k nimž se přidávají i lovci a pastevci. Zatlačují však nepřátele zpátky, právě sem k nim! Dobrataj s Hartakem se vzchopili a vracejí se k cizincům ve středu svých vojínů. Dobrataj ukazuje na cizince, asi dává povel, aby je chytili stůj co stůj. Čtyři přátelé se octli v blízkosti nepřátel. Varkan a jeho bojovníci zůstali vzadu. Ivan Semenovyč velí zpět, ke skálám. Ano, to je jediná cesta, jen rychle, rychle… Zprava se ozval pokřik. Varkan a jeho bojovníci se k nim probíjejí, Varkan zpozoroval, jaké nebezpečí jim hrozí. „Varkan je s námi,“ vykřikl Artem radostně, ale mladý bojovník zdvihá zkrvavený meč a ukazuje ke skálám. Rozběhli se, kryti Varkanem. Poslední ze čtveřice běží Artem, vždycky po několika krocích se zastaví, zamíří a vypustí na nepřátele šíp z luku, který sebral na zemi i s naplněným toulcem. Vidí Dobrataje i Hartaka, míří na ně, ale jsou příliš daleko. Je to nebezpečné, spíše by skytská střela mohla zasáhnout jeho.

„Arteme, neopožďujte se!“ křikl na něj i Ivan Semenovyč. Přátelé už doběhli do lesíka, kde se mohou skrýt mezi stromy. I Artem se obrátil a dohonil je.

Nepřátelé postupují v patách za nimi. U hrobu se zatím rozvinul boj. Otroci vítězí a zatlačují nepřátele sem k lesíku. A Varkan má všehovšudy deset mužů, ostatní jsou daleko od něho, bijí se, bojují. S tou hrstkou nemůže Varkan útočit, ba ani se bránit. Nezbývá než utíkat dál a vyšplhat na skály, kde mohou zalehnout. A mladý bojovník dává povel: ke skálám!

Mezi stromy zasvištěl déšť střel. Jeden bojovník klesl k zemi. I na druhé straně se ozval sten. Varkan je raněn. Šíp se mu zabodl do levé ruky, teče mu krev. Varkan šíp vytrhl, zaťal zuby a běží dál, jen raněnou paži si podpírá pravou rukou, v níž třímá meč. Doběhli ke skálám. Odsud zdola se zdají vysoké. Za okamžik jsou však všichni nahoře. Tady je šípy nezasáhnou, výstupky skal je ochrání.

Ivan Semenovyč se obrátil na Artema.

„Kde máte koně?“

„Vlevo pod skálami, jsou uvázáni ke stromům.“

„Snad se k nim dostaneme. Ale co je s Varkanem? Musíme mu pomoci.“

Varkan zbledl, z ruky mu potůčkem crčí krev. Jeho druh mu stahuje rameno řemenem, ale krev teče dál, nepomáhá to. Artem se sklonil nad svou brašnou, hledá v ní. A tu se nad skalní štít vysunula hlava v přílbici. Vousatý skytský stařešina se chytil rukama za výstupek skály a rychle se ohlédl. Nejblíž k němu je Artem, který ho nevidí. Vousáč zvedl kopí, zamířil.

„Arteme!“ vykřikl Dmytro Borysovyč.

Chlapec zvedl hlavu – a strnul. Před sebou uzřel hrot kopí. „Konec,“ blesklo mu hlavou, ale téměř zároveň spatřil, jak se před ním mihl člověk a dopadl na skálu před něho. Varkan. Svým tělem zaštítil Artema, vyhozené kopí se zabodlo do jeho hrudi. Dmytro Borysovyč vyskočil, rozmáchl se sekerou, vousáč padá dolů s rozťatou hlavou. Ale nikdo se po něm nedívá. Na skále leží Varkan, z hrudi mu trčí kopí, z rány se řine krev. Mladý bojovník zbledl, na rtech mu vystoupila růžová pěna. Hrot mu prorazil plíce! Varkan sebral všechny síly, usmál se a slabounce stiskl Artemovu ruku. Umírá, pochopil chlapec. Chce vyskočit, pomoci mu, ale slyší, jak vedle něho Ivan Semenovyč říká:

„Má prostřelené plíce… není pomoci…“

Nepřátelé mezitím doběhli až pod skály. Ronis i Varkanovi bojovníci se spojili, útočí, vítězí – zatlačují však nepřátele sem ke skálám. Udrží se oni tady? Nepřátelé se pokoušejí šplhat nahoru, jeden, druhý, třetí – ale už padají dolů s rozťatými hlavami. To vzalo ostatním odvahu.

„Jdou na nás i ze stran… Koně nám vzali. Dostali se tam, zatímco my tu sedíme,“ zpozoroval Ivan Semenovyč.

Čtyři přátelé a hrstka Varkanových bojovníků se octli v pasti odříznuté ze všech stran. Vpředu pod nimi a na stranách číhají nepřátelé. Za zády jim trčí kamenný sráz. Jak dlouho tu vydrží? Šamani sem proniknou, neboť ani oni nemají kam ustupovat. Chtějí se dostat do skal a tam se bránit.

Nahoře na skálách umírá chrabrý skytský bojovník, Artemův pobratim Varkan. Lída mu drží hlavu. Varkan leží bezvládně, oči má zavřené, těžce, trhaně oddechuje.

„Varkane, Varkane, proč jsi to udělal!“ šeptá Artem. Umírající zaslechl jeho slova. Otevřel oči a dotkl se Artemovy ruky. Na jeho tváři se objevil náznak úsměvu. Očima hledá přítele.

„Tady, Varkane, tady,“ chytil ho Artem za ruku. Varkan zasténal, s námahou zvedl ruku k čelu. Uviděl nad sebou Lídu, její zarmoucenou tvář, slyší, jak se ho ptá, rozumí jí:

„Varkane, jak je ti? Bolí to?“

Nadzvedl se, očima hledá ještě někoho. Vidí Dmytra Borysovyče i Ivana Semenovyče, který pohledem střeží výstupky skal. Varkan se znovu podíval na Artema a slabě se pousmál.

Všichni jsou tady, nikomu se nic nestalo, nejsou raněni. A sotva slyšitelně zašeptal:

„Jsem rád… rád… že jste pohromadě… všichni…“

Nedomluvil. Hlava mu klesla zpět, krev zmizela z obličeje, na rtech zase vystoupila růžová pěna. Hruď se prudce nadzvedla – mladý bojovník vydechl naposledy.

Lída si beze slova zakryla tvář. Slzy jí stékají mezi prsty, neskrývaje. Před ní leží mrtev její přítel, který pro Artema, pro ně pro všechny položil život. Také Dmytro Borysovyč se mlčky odvrátil. Artem se snažil nedívat se na mrtvé tělo. Hleděl vpřed a jen jako beze smyslu opakoval:

„Musíme se držet… pozor… už budou tady…“

Zdá se mu, že mu těžká ruka svírá srdce, horké vlny se mu valí do hlavy, musí semknout oči, aby z nich nevytryskly slzy. Úporně, silou vůle se přemáhá a opakuje:

„Držet se… držet… Ne, to není možné, aby tady takhle umřel, to není možné, aby už nikdy nepromluvil,“ zakvílel, ale Varkan se nehýbá, je mrtev. Artem bezradně pohlédl na Dmytra Borysovyče i na Ivana Semenovyče – ale ti jen odvrátili oči, nechtějí se dívat na jeho žal. Artem se odsunul od mrtvého těla, chvíli hleděl na Varkanovu tvář.

„Buď sbohem, Varkane,“ pronesl pak už pevnějším hlasem.

Nad skálami zasvištěl šíp. Dopadl na skálu mezi Artemem a Varkanovým tělem. Nepřátelé přešli do útoku. Musí cizince a jejich spojence vytlačit nebo pobít, aby sami mohli zalehnout do skal.

Varkanovi bojovníci, hájící přístup ke skálám, se nerozhodně ohlédli. Domlouvali se, dívajíce se na mrtvé tělo svého náčelníka. Pak sebrali zbraně a přikrčeni se rozběhli k místu, kde byli přivázáni koně. Jeden z nich se obrátil a pokynem ruky vyzval cizince, aby je následovali. Artem se užuž rozběhl, ale Ivan Semenovyč mu položil ruku na rameno.

„Zůstaňme tady, Arteme. Uprchnout se nám nepodaří, koně nám vzali nepřátelé. A my nesmíme vydat dobratajovcům místo tady na skále, odtud by škodili povstalcům. Na to přece nemáme právo.“

„To nesmíme udělat, byla by to zrada. A kam bychom se poděli v lese, když s námi není Varkan.“

„My tu zůstaneme, zadržíme stařešiny, Dobrataje i Hartaka, aby je povstalci porazili, aby zvítězili. Uděláme to – už pro památku statečného Varkana.“

„Máte pravdu,“ sklonil Artem hlavu.

„Povstalci ženou nepřátele sem. Už je přitiskli až k úpatí. Teď povstalcům pomůžeme my, jako oni pomohli nám. A osvobodíme se zároveň s nimi.“

Geolog bystrýma šedýma očima přelétl okolí.

„Každou chvíli začnou útočit. Nic jiného jim nezbývá.“ Ivan Semenovyč se shýbl pro brašnu. „Zaútočit mohou buď z téhle strany, nebo odtamtud,“ ukázal rukou. „Já budu hlídat tady, vy tam. A teď, Arteme, si zakouříme. Ale jednu cigaretu si ještě nechte v zásobě. Teď už nám zbývá jen naše jediná zbraň.“

KAPITOLA DVACÁTÁ

Útok. – Konec starého Dobrataje. – Výbuchy. – Opět v jeskyni. – Poslední skytská hlava. – Pronisův poklad. – Sbohem, Varkane!

Čtyři přátelé i s Dianou se uchýlili na plošinku uprostřed skal asi patnáct metrů dlouhou. Ukryli se na jednom jejím konci, kde skalní štíty vytvořily prohlubinu s příkrými kamennými stěnami. Dole pod nimi se hemží nepřátelé, i po stranách číhají ozbrojenci, kteří uchvátili jejich koně a pochytali Varkanovy bojovníky. Jediná cesta, na niž Artem spoléhal, je tím odříznuta. A za nimi, za jejich zády se tyčí neproniknutelný skalní štít.

Ze své pozorovatelny vidí všichni čtyři, jak se rozvíjí boj dole pod nimi. Nepřátelům, kteří byli z jedné strany sevřeni Ronisem a z druhé strany Varkanem, podařilo se dostat se z obklíčení tím, že Varkanův oddíl pronikl příliš hluboko do jejich řad a rozptýlil se. Nepřátelé se seskupili, ustoupili ke hrobu, potom k lesíku, povstalci je tlačí dál a dál, ale dobře ozbrojení dobratajovci a stařešinové se bijí zuřivě, do posledních sil, protože vědí, že nezvítězí-li, zahynou. Ale i otroci tak dlouho utiskovaní hoří spravedlivou, zoufalou nenávistí. Je to hrozný boj, na život a na smrt. Dobrataj s Hartakem utekli až k úpatí skal a tam, skryti za zády svých vojínů, vyčkávají, až bude útok odražen. Marně však. Jejich čety ustupují blíž a blíž ke skálám. Za chvíli zaútočí na skály a pak…

Ivan Semenovyč se rozhodl.

„Nesmíme ztrácet čas, Arteme. Připravte se. Zaútočí na nás. Nás přemohou snadněji než povstalce.“

„V první chvíli nás neuvidí,“ ukázal Artem na stěnu, kterou tvořily štíty a za níž oni byli skryti. „Necháme je přijít až sem a…“

„Pst!“ sykl Ivan Semenovyč a ukázal na kraj skály, kam předtím ukazoval Artem. Nad okrajem se pomalu vysouvala skytská přílbice. Jako by se někdo chtěl podívat na plošinku, ale neodvažuje se vystrčit hlavu. Dmytro Borysovyč už třímal svou sekeru, ale geolog ho zarazil:

„Pozor, válečná lest. Přílbice je na tyči, hlava pod ní není. Chtějí se přesvědčit, jestli hlídáme. Dobře, nezpozorovali jsme je. Ano, Arteme, máte pravdu, ať přijdou co nejblíž. Jste připraven?“

Artem ukázal vedle sebe na kámen. Ležely tam dynamitové patrony s krátkými ústřižky zápalné šňůry.

Přílbice nad okrajem skály zmizela a už se neukázala.

Ivan Semenovyč napjatě hleděl na to místo.

„Odtamtud na nás zaútočí. Dávejte pozor. Arteme, počkáte, až dám povel!“

„Kdyby aspoň povstalci postupovali rychleji!“

„Nepřejte si to, pak by se všechny nepřátelské síly vrhly sem na nás. A stařešinové jsou dobří bojovníci, lepší než ta Dobratajova cháska.“

Pokřik dole utichl, jen od lesíka, kde se rozvinul boj, sem doléhala vřava. Za okrajem skály se vynořily přílbice. Pak se okrajů zachytily několikerý silné ruce. Zpod přílbic vykoukly vousaté tváře ozbrojenců připravených buď vyskočit nahoru a vrhnout se na cizince, nebo rychle skočit dolů.

Diana zavrčela. Ivan Semenovyč jí přitiskl hlavu k zemi.

Nepřátelé nahlédli na plošinu – a strnuli. Cizince, ukryté v kamenné kolébce, neviděli! Jeden se obrátil a zavolal. Přes skalní útes se přehouplo asi deset mužů, ozbrojených meči, kopími, sekerami. Nerozhodně se zastavili na okraji. Nepřítomnost cizinců je překvapila. A už se na skalní výstupek souká hlava v kápi. Dobrataj! Artem ho pozoruje skulinkou mezi skálami a ani nedýchá. Zdá se mu, že starý hledí právě na stěny jejich skrýše, ohmatává je očima, neodtrhuje od nich zrak, jako by viděl skrze kamení. Teď se podíval dál – ale zase se očima vrací právě k nim a Artem, nevěře svým očím, vidí, jak ukazuje právě v jejich stranu. Nyní dal povel a jeho pomocníci se plazí k nim.

Artem už má cigaretu zapálenou. Čeká na povel Ivana Semenovyče. Nepřátelé se už blíží, šest metrů, pět…

„Teď!“

Artem zdvihl konec šňůry k ohnivé cigaretě, šňůra zasyčela, chytila… Hodil. Chyba! Příliš daleko. Patrona přeletěla přes hlavy šamanů a dopadla až dolů pod skály.

„Druhou!“

A opět se patrona mihla vzduchem, zanechávajíc za sebou kouřový ocas. Nyní dopadla před nohy prvních nepřátel. Ozbrojenci se zarazili, vyděšeně zírají na podivnou věc, která jim syčí u nohou a připomíná maličké zvířátko.

„Lehnout!“ vykřikl Ivan Semenovyč. Artem ještě zaslechl Dobratajův zděšený výkřik, viděl, jak starý uskočil, zaplétaje se do svého pláště. Ale pozdě. Skálami otřásl výbuch, k obloze se vyvalil černý sloup dýmu. Tlak vzduchu vyhodil do povětří postavu zoufale šermující rukama. Z kamenné stěny se odtrhl obrovský balvan, s ohlušujícím rachotem se na plošince roztříštil na sta úlomků, které se valí po skálách dolů, poskakují, padají jako kamenný déšť. V tom zazněla i zdola rána – druhá patrona s delší šňůrou vybuchla až teď.

Nad kamenný hřeben vystoupil nový kouřový sloup a v něm jako na hlavě obrovského hřibu pluje tělo zahalené do purpurového pláště. Obrátilo se, ruce bezvládně klesly, a už zase padá dolů, převrací se, červený plášť se nadouvá jako křídla obrovského fantastického ptáka. Shůry se sype kamení a Dobrataj – Altem ho poznává podle pláště – v něm padá dolů a jeho tělo zasypává kamenný déšť, jako by se zrec dočkal trestu svých bohů…

„Ještě jednu, Arteme, nalevo!“ zavelel Ivan Semenovyč.

„Jdou na nás zleva, Arteme,“ uslyšel i Lídin hlas.

Ohlédl se. Nalevo se nad okraje skal vysunuly přílbice. Jako odporný hmyz vylézají šamani ze skal, drápou se na plošinku, plíží se k čtveřici schované v kamenné prohlubni. Artem ví, že je nesmí nechat přijít blíž; kdyby zaútočili, přemohli by je, jsou v přesile. Bleskurychle zapálil šňůry a vymrštil dvě patrony najednou. Přeletěly okraj prohlubně a dopadly mezi nepřátele. Tu se stalo něco, co nikdo neočekával.

Jeden muž se shýbl, chytil kouřící věc u svých nohou – a vrhl ji zpět do kamenné kolébky. Lída vyjekla. Zbraň, která je měla zachránit, obrátila se proti nim. Bojovník se už shýbá pro druhou patronu – ale v tom vyšlehl rudý plamen a nový výbuch otřásl skálami. V sloupu kouře a dýmu, v deští kamení padají dolů mrtvá těla nepřátel…

První patrona však nedopadla do prohlubně. Přeletěla přes ni a dopadla až dozadu ke kamenné stěně. Jen malý proužek dýmu označil to místo. A zahřměl nový, ještě hroznější výbuch.

Široce rozevřenýma očima hledí čtyři uprchlíci na strašný obraz. Bojí se pohnout, nedýchají. Nad jejich hlavami se uvolňují obrovské balvany. Odlepují se od stěny, převracejí se a se strašným rachotem se na plošině tříští. Výbuch však rozrušil skály i zevnitř. V kamenné stěně se rozevřela temná průrva. Dva útesy tlačené od sebe obrovskou silou se setkaly nahoře svými vrcholky – a zastavily se. Kamení už nepadá dolů, zachycuje se nahoře, dopadá na spojené skalní štíty. Temný otvor ve stěně vypadá jako počátek jeskyně.

Ivan Semenovyč se rychle ohlédl. Zdola slyší křik nepřátel. Ronisovi otroci a Varkanovi bojovníci je už zatlačili až ke skálám a oni se snaží proniknout nahoru a ovládnout plošinu, kde se mohou bránit.

„Přátelé, za mnou,“ vykřikl Ivan Semenovyč.

A první se rozběhl a skočil do temného otvoru, který se před nimi ve skále otevřel. Ostatní běží za ním. Artem v běhu vidí, jak se skály nahoře hýbou, snad už v příští vteřině se utrhnou a zavalí průrvu. Též Ivan Semenovyč postřehl to nebezpečí. „Rychleji, rychleji,“ vykřikl znovu a oni pádí, klopýtajíce o výstupky skal, přeskakují balvany, běží. Doběhli. Pohltila je tma. Slyší křik, jak se za nimi ženou rozzuření nepřátelé, před sebou vidí otvor svítící ve tmě. Jeho stěny stoupají téměř rovnoběžně a nahoře nad jejich hlavami se spojují. Kam dál? Ivan Semenovyč se zastavil. Uvědomil si, že se octli v pasti, kde je nepřátelé snadno doženou.

„Arteme, dejte mi patrony.“

„Už mám jen jednu.“

„Dejte mi tu. A běžte napřed!“

„Já bych…“ chtěl mu odporovat Artem, ale geolog se na něj rozkřikl:

„Jděte! Slyšeli jste? Běžte, rychle!“ Vytrhl Artemovi patronu z ruky a rozběhl se zpět k otvoru. Ohlédl se, jestli jsou přátelé dost daleko, zapálil šňůru a hodil. Okamžik sledoval zrakem, jak červený plamínek letí vzduchem – vzápětí se obrátil a střemhlav utíká pryč. Náraz vzduchu ho udeřil do zad, málem ho porazil, ale on letí dál, padá na kamení, klopýtá, pádí pryč. Za ním ve skálách burácí hrom, světlo otvoru zmizelo. Skály, zadržující balvany shora, se výbuchem zřítily a zavalily otvor. Octli se v uzavřené jeskyni, nepřátelé zůstali venku za neproniknutelnou skalní stěnou.

Ivan Semenovyč se úplně vyčerpán svalil na balvan. Chvíli tak ležel ve tmě. Teprve pak se zvedl, setřel si pot, upírá zrak do tmy, ale marně, temnotou nepronikne.

A tu v dálce vyšlehl bílý jazýček světla. Karbidka, ano, ta jediná karbidka ze čtyř, která jim zůstala. To Artem rozsvítil. Světlo prorazilo tmu a spoře osvětlilo skály stoupající vysoko vzhůru… Ne, to nejsou skály, to se kolem zvedají gigantické stalaktity. Ivan Semenovyč váhá uvěřit své domněnce. Je to táž jeskyně, odkud vyšli na svou fantastickou výpravu?

„Ivane Semenovyči,“ zazněl do ticha vzdálený Artemův hlas, „Ivane Semenovyči, slyšíte mě? Odpovězte!“

„Slyším. Všechno v pořádku. Jdu k vám.“

Poprvé po dlouhé době se usmál a už s novými silami vykročil za světlem mezi stalagmity. Připadají mu stejné jako v jeskyni, kterou už zná. Snad opravdu… Proti němu se vyřítila Diana, vyskočila na něj, olízala mu tvář, projevuje tolik radosti, že ji musí odhánět. A hned za ní vidí Artema, jenž nese karbidku přivázanou na dlouhém skytském kopí – proto vrhala světlo tak daleko. A za ním Lída v oděvu skytských žen, s vysokou čelenkou na hlavě. Dmytro Borysovyč ještě třímá svou válečnickou sekeru.

Jsou zdrávi, jsou zachráněni! Ale proč i oni se neradují, proč se pořád ještě tváří tak ustaraně, smutně?

„Co je s vámi, přátelé? Vy nemáte radost, že jsme se zachránili? Tady nás jejich šípy nedohoní, to věru nemusíme mít strach.“

Nikdo se jeho žertu nezasmál.

„Ptám se vás, co je s vámi. Dmytre Borysovyči, řekněte mi to vy.“

„Máte pravdu, zachránili jsme se, ale co dál?“

„Zase jsme v nějaké jeskyni a nevíme, jestli se odsud vůbec dostaneme,“ ozval se Artem.

„Já vás nepoznávám, chlapče. Zrovna vy takhle uvažujete? Ptáte se, co dál. To je přece jasné – budeme hledat východ.“

„Ale kde ho hledat, když vůbec nevíme, kam jsme se dostali. Můžeme jít se stejným úspěchem napravo i nalevo… nebo také se stejným neúspěchem.“

Na to se Ivan Semenovyč rozesmál tak hlasitě, až se mezi stalagmity rozlehla ozvěna.

„Přátelé milí, já vás nepoznávám. I vy jste smutná, Lído? Vzpomeňte si, o čem jsme spolu tak často hovořívali při tom nekonečném pohřebním průvodu.“

Jak by si Lída honem vzpomněla. Vždyť mluvili o tolika věcech!

„Vida, a já jsem si myslel, jak mě pozorně posloucháte,“ pokýval geolog vyčítavě hlavou. „Však si hned vzpomenete. Poslouchejte mě dobře. Zachránili jsme se před největším nebezpečím, před meči a kopími, živi a zdrávi se vracíme domů. Octli jsme se opět na naší zemi…“

„Přesněji řečeno dosti hluboko pod zemí, zase v nějaké záhadné jeskyni,“ chmurně poznamenal Dmytro Borysovyč.

„Co na tom? Na podzemní výpravy jsme přece zvyklí. Probuďte se, přátelé! Kam jste dal oči, Arteme? Všechno je v nejlepším pořádku. Pořád nechápete? Tak vám to musím vysvětlit sám. Sedněte si a dívejte se.“

Sám usedl první a položil si na kolena zápisník.

„To jsou, jak vidíte, jen zbytky mého zápisníku, většina padla na Lídiny dopisy Artemovi… Ale nevadí, stačí nám i to. Tak tady…“ ukázal na hrubý náčrt vypadající jako plán. Tři hlavy se dychtivě sklonily nad papírem.

„Poslouchejte a dívejte se. Arteme, tak jednoduché věci jste si nevšiml. A kolikrát jsem vás učil orientovat se za pohybu. Řekněte mi, kterým směrem vyrazilo skytské tábořiště do Hér?“

„Západním.“

„A směr se cestou neměnil?“

„Měnil. Průvod se neustále uchyloval na sever.“

„Vidíte, toho jste si všiml, potěšil jste mě. Ale co z toho plyne? Zkuste uvažovat sám.“

Artem přemýšlí, přemýšlí… ale už se hlásí Lída:

„Ivane Semenovyči, už vím! Upozorňoval jste mě, že Skytové po celou cestu jako by obcházeli z levé strany kamennou stěnu.“

„Správně. A co z toho plyne? Přijdete na to?“

Všichni usilovně přemýšleli, až se zase sám ujal slova:

„Celou cestu jsme šli podél kamenné stěny. Ale přitom průvod neustále zatáčel napravo. Nejdříve jsme šli na západ, pak jsme se obrátili trochu k severu, a nakonec, jak tady vidíte, obrátil průvod na jih,“ ukazoval Ivan Semenovyč na svém náčrtu. Linie cesty, kterou urazili Skytové, tvořila dlouhou křivku, která opisovala téměř uzavřené kolo.

Artem se dívá na kresbu, uvažuje. Ano, urazili téměř uzavřený kruh…

„Ivane Semenovyči, už to mám,“ vyskočil a uhodil se do čela. „Vždyť to je tak jednoduché.“

„Tak nám to povězte!“

„Udělali jsme kolo kolem naší stalaktitové jeskyně. A teď jsme se v ní octli znovu. To je naše jeskyně! Hned na začátku cesty jsem si všiml, že měníme směr, a dokonce jsem si to vyznačil. Dmytre Borysovyči, říkal jsem vám to, pamatujete?“

„Něco jsme o tom mluvili, ano, to si vzpomínám, ale k ničemu jsme nedošli,“ zakroutil archeolog hlavou.

„Ale mám pravdu, Ivane Semenovyči, je to tak?“

„Máte. Vrátili jsme se do naší jeskyně, jenže na jiném místě, než jsme ji opustili, o něco dále na sever. Ujdeme kilometr nebo půldruhého a budeme tam, odkud jsme vyšli. Jestli můj kompas ovšem nelže. Ukažte mi svůj, Arteme, přesvědčíme se.“

Obě střelky ukazovaly stejný směr.

„Všechno v pořádku. Pojďme, přátelé, neztrácejme čas. Nemáme už v lampě velkou zásobu karbidu a bez světla bychom se v téhle tmě těžko orientovali. Snad nám stačí, než dojdeme k místu, kde zůstaly naše tři kahance.“

Po několika krocích se Artem zastavil.

„Ivane Semenovyči, ale tam je ten plyn!“

„Nebojte se. Jestli tam zůstal, uvidíme to už z dálky. Já se domnívám, že se za tu dobu roztekl nebo vůbec rozplynul. Uvidíme. Vpřed, přátelé!“

Kráčeli rychle mezi stalagmity, prověřujíce si směr na kompasech. První šel energickým krokem Ivan Semenovyč, za ním poskakoval a popobíhal Artem.

Teď si dovedl všechno jasně představit.

Ten ohromný podzemní prostor, kam se nedobrovolně před věky dostal kmen skytských kočovníků, určitě nebyl nekonečný. Měl podobu nepravidelného kruhu nebo aspoň půlkruhu. A ten půlkruh obtáčel gigantický sloup z kamenných hornin. Pohřební průvod Skytů ušel dlouhou cestu kolem tohoto ústředního sloupu.

A uprostřed sloupu vznikla podivuhodnou hrou přírody jejich stalaktitová jeskyně. Jak je to jednoduché – a zároveň složité.

V srovnání s hlavním podzemním prostorem je jeskyně malá, vedle jiných obdobných útvarů je zase obrovská. A oni teď jdou jeskyní k místu, kde začaly všechny jejich neuvěřitelné příhody. Jen aby se neuchýlili od směru. Ale zbytečné strachy. Často už byl s Ivanem Semenovyčem na podobných výpravách a ani jednou se zkušený geolog nezmýlil.

Avšak je tu ještě jedna nerozřešená záhada. A Artem se hned obrací na Ivana Semenovyče.

„Ještě bych se rád na něco zeptal, Ivane Semenovyči.“

„Mluvte, Arteme.“

„Odkud se v naší jeskyni vzal ten plyn. To přece není ze skytského světa.“

„Podle mého názoru není.“

„Jak byste to tedy vysvětlil?“

„Těžko usuzovat, dokud jsme neurčili složení plynu. Já se domnívám, že následkem jakýchsi chemických procesů, možná i organických, v malé jeskyni, oddělené jednak od hlavní stalaktitové jeskyně, jednak od obrovského podzemního prostoru, vytvořil se neznámý dusivý plyn.“

„A jedovatý.“

„To nemůžeme tvrdit. Kdyby opravdu byl jedovatý, asi bychom to byli pocítili na vlastní kůži. Myslím, že není jedovatý, ale těžší než vzduch, bez kyslíku, a proto nezpůsobilý k dýchání. Snad je v něm i příměs nějaké narkotické látky, která nás všechny přivedla do bezvědomí. Ten plyn se v malé jeskyni vytvářel po věky a nemohl nikam unikat. Uvědomte si, jaké jsou všude kolem nás mocné vrstvy horniny. My jsme náhodou prorazili otvor a tím jsme mu uvolnili cestu. Plyn se odtamtud vyřinul…“

a málem by nás byl zadusil,“ poznamenal Dmytro Borysovyč, který naslouchal jejich rozmluvě.

„Ano, opravdu to vypadalo hrozivě,“ odpověděl geolog a opět prověřil směr na kompasu. „Hlavní, že už to je za námi, ta historie s plynem i všechno ostatní.“

„Jen abychom se v tom neoctli znovu.“

„Zbytečné strachy. Ručím vám za to, že tam nezůstal ani zbyteček. Takové plyny jsou velmi nestálé a rychle se rozkládají, směšují se se vzduchem.“

„A podaří se nám projít teď k prvnímu otvoru?“ ptal se Artem.

„Určitě. A nejen nám, i těm, co sem přijdou po nás.“

Chvíli kráčeli už mlčky. Dmytro Borysovyč se přistihl při tom, že mu všechny příhody posledních dnů připadají jako zvláštní neuvěřitelný sen. Jenže ta kovová přílbice, která ho tak tíží – to je sen? A jeho sekeromlat, tato skytská sekera na dlouhém topůrku, i ta je skutečná. Ano, ač to zní neuvěřitelně, existence skytského kočovného kmene v podzemním prostoru je skutečnost; a on může zkoumat a studovat život pradávných lidí, vrátí-li se sem ještě jednou. Objev, který oni čtyři nedobrovolně udělali, vytvoří novou etapu v rozvoji archeologie.

„Ivane Semenovyči, příteli, pomyslete si jen! Vždyť my se můžeme ke Skytům ještě jednou vrátit s dobře vybavenou archeologickou výpravou. Vrátíme se k nim jako k přátelům…“ zarazil se. Před očima mu vyvstala bledá tvář mrtvého Varkana.

Artem hluboce povzdechl. Dobrý, oddaný přítel Varkan, který položil život, aby zachránil svého pobratima. Nikdy už ho neuvidí, nikdy mu nestiskne ruku…

„Vidíte! Tady to je! Tady nás překvapil šedý plyn!“ vykřikl Ivan Semenovyč. Spatřili otvor ve stěně, odkud tenkrát tryskal plyn. Otvor je hluboký, jako by tvořil vchod do další neznámé jeskyně.

A tady stojí Lídina lampa. Všechno nezměněno, jen šedý plyn zmizel. Mlčky se badatelé rozhlížejí kolem sebe. Artem se přesvědčil, že zásoba karbidu v jeho lampě dohořívá. Zapálil jinou. Jak je dobře, že už nemusí světlem šetřit, že je nezaskočí tma. První promluvil Ivan Semenovyč.

„Co myslíte, přátelé, je na čase vrátit se domů. Zdá se mi, že máme dobrodružství dost. Další zkoumání naší jeskyně odložíme na později.“

Artemovi se to nezdá. Ivan Semenovyč má určitě něco za lubem. Takhle on nemluvívá. Ohlédl se. Do očí mu padl temný vchod do neznáma.

„Jak to, Ivane Semenovyči? Domů přece ještě nemůžeme,“ skoro vykřikl, ale Lída i Dmytro Borysovyč se na něj dívají nechápavě. „Co bylo hlavním cílem naší výpravy? Zapomněli jste na Pronisův odkaz? Tady někde to musí být, snad stačí jen projít tímto otvorem,“ a už Artem mizí ve tmě, svítí karbidkou, a za ním ostatní.

Artem už je v chodbě, která začínala hned za otvorem. Po několika metrech volá radostně:

„Vidíte! Vidíte! Přesně tak, jak to stojí v Pronisově závěti,“ a ukazuje přátelům, kteří ho zatím doběhli, kresbu na stěně. Je to opět mužská hlava – pátá hlava, jak stálo v pergamenu. Hlava bojovníka v kovové přílbici, jehož zraky hledí někam stranou. Na rozdíl od kreseb, které spatřili na stěnách podzemní jeskyně dříve, byla tato tvář jemnější, měkčí. A všem se zdá, že jim někoho připomíná, že ji znají.

„To je přece,“ vzrušeně řekla Lída, „to je přece Varkan.“

Zadívali se na malbu, osvětlenou mihotavým svitem karbidek. Snad ta tvář na stěně opravdu měla něco z Varkanových rysů. Okamžik stáli mlčky. Ale už Ivan Semenovyč zavelel:

„Pojďme dál. Sem se ještě vrátíme.“

Artem zahnul do úzké chodbičky, u níž byl do stěny vytesán obraz kance. I o něm se Pronis zmiňoval v pergamenu z bronzové skříňky. Chlapec popoběhl ještě několik kroků dopředu – a strnul úžasem. I ostatní se zastavili a ohromeně zírají.

Chodbička se rozšířila v jeskyňku, jejíž půda je všecka posypána kulatými žlutými plíšky, vydávajícími jasný lesk ve světle karbidek. Stejné kaménky se třpytí i na stěnách. Uprostřed byla pohozena bronzová lopata.

Ivan Semenovyč se shýbl, sebral jeden valoun a potěžkává jej na ruce.

„Ryzí zlato, přátelé. To jsou poklady, které našel Pronis a k nimž nikdo neznal cestu.“

„Veliká pokladnice, o níž nám vyprávěl jeho potomek Ronis,“ dodal Artem.

Geolog přehlédl celou jeskyňku, půdu i stěny.

„Úžasné bohatství. Tudy prochází mocná zlatá žíla. A právě tady se rozsypala na nesčíslné množství drahokamů. Přátelé, to je veliký objev. Tolik zlata! To bude důstojný dar naší vlasti. A to nemluvím o tom, jakou cenu budou mít pro vědu naše údaje o obrovském podzemním prostoru a o pravěkém skytském obyvatelstvu.“

„Pronisova pokladnice,“ tiše pronesl Dmytro Borysovyč.

„Pokladnice, která na nás čekala tisíciletí,“ dodala Lída.

„Vrátíme se na zem, přátelé. Až si odpočineme, znovu se sem vrátíme. Nejdříve musíme podat o našich objevech zprávu. Arteme, seberte dva tři kousky – aby nám to potom nahoře na zemi nepřipadalo jen jako sen…“

Z jeskyňky vyšli úzkou chodbičkou do širší chodby, která je přivedla do stalaktitové jeskyně. Z kamenné stěny na ně shlížela hlava starověkého bojovníka. Artem zůstal pár kroků za ostatními. Dívá se na tvář, jež mu tolik připomíná jeho mrtvého pobratima.

„Varkane, Varkane,“ zašeptal. V duchu vidí před sebou lesní planinu, na níž u ohně sedí Varkan, Ronis, mladí skytští bojovníci, Dmytro Borysovyč a on… Na nízké obloze plují těžké mraky…

„Arteme! Nezdržujte se. Pojďte za námi!“ zavolal Ivan Semenovyč.

„Artemku, kde jsi,“ zazněl i Lídin hlas, tak milý a drahý. Artem se otřásl a vykročil.

„Už jdu, jdu za vámi!“

Bílé skvrny světla poskakovaly po nerovné kamenité klenbě jeskyně. Artem se rozběhl, aby dohonil své přátele.