Radko Vyhlíd

Úsměv bez tváře

1

Lichoměřické náměstí se koupalo v odpoledním slunci. Kočičí hlavy zarůstaly trávou, nad střechou kostela svatého Jakuba s orlojem, jehož jediná ručička ustrnula již před drahnou dobou na dvanáctce, se tetelil rozpálený vzduch. Z prohřátých ulic vanula vůně dehtu, tvořícího ve spárách dlažby mokvavé boláky. Podloubí, lemující ze tří stran náměstí, se zívajícími tlamami oprýskaných, kovaných dveří, dýchalo ztuchlým chladem.

Na střeše středověkého roháku U zlaté ryby se lopotil zpocený pokrývač. Občas si otřel čelo červeným kapesníkem, zacloumal bezpečnostním pasem, jako kdyby se chystal k akrobatickému výkonu, a odšoural se k ústí okapové roury, ze které vyčuhovalo hrdlo láhve s lichoměřickou desítkou. Zhluboka se napil. Pak se vrátil ke své práci – podoben tlustému pavouku – s trpělivostí starého řemeslníka, který odvykl sekýrování a naučil se shlížet na svět z ptačí perspektivy.

V sále hotelu U bílého koně statečně popíjel stavbyvedoucí Zahradník. Spokojeně pokuřoval viržinko a kreslil v pivní loužičce na mramorové desce stolu neslušné obrázky. Trošku protáhl polední přestávku a dostal se do stavu příjemné otupělosti, kdy nezáleží na jednom či dvou pivech navíc, kdy svět je báječné místo, stvořené k odpočinku a k úvahám o růstu křemeňáků. Mrkl na doktora Kubáska, chystajícího se k odchodu. Lékař se trochu zamračil, upjatě pokývl hlavou, sebral baloňák a hodil na pult kovovou pětikorunu za kofolu a kávu, kterou zkonzumoval mezi dvěmi návštěvami přespolních pacientů. Vypadl do výhně náměstí s pocitem, že je tekutinou, odsouzenou k pozvolnému vypařování. Než se mu podařilo otevřít dveře embéčka, byl mokrý jako myš. Předseda městského národního výboru Pšenička odstrčil prázdný šálek od kávy. Pomalu vstal a narovnal se, až mu luplo mezi lopatkami. Koukl oknem na liduprázdné náměstí. Docela tak liduprázdné nebylo. Bába Votíková, prodávající pod poštou nějaké povadlé šlahouny, vydávané za čerstvou zeleninu, jako z udělání zvedla hlavu a servilně pozdravila. Pšenička se zamračil a stáhl se do ulity své kanceláře. Vrátil se ke stolu a prohrábl svazek spisů, čekajících na vyřízení. Byla tady ta nepříjemná záležitost regresu za smrtelný úraz zedníka Sládka, který spadl po hlavě z půdy domu U zlaté ryby a na místě se zabil. Stavitel Zahradník, který odpovídal za bezpečnost práce, z toho vyklouzl, protože se mu podařilo prokázat, že Sládek byl podnapilý. Jestli se Rekonstavu z Budějovic bude dál věšet smůla na paty při výběru stavebních kádrů, barák U zlaté ryby nebude hotov ani napřesrok. Aby si z toho vzal Zahradník poučení, to ne. Jistě zase drží svou dvouhodinovou polední pauzu, a pak takový mistr má dávat svým podřízeným příklad. Jak on, předseda, k tomu přijde, aby podobné věci řešil. Od toho je kriminálka. Měli se Zahradníkem zatočit, určitě není tak bez viny, a poslat sem někoho schopnějšího. To ten mladý Vejvoda, který loni opravoval barák U Římana, byl jiný štramák, i když byl o polovinu mladší než Zahradník. V hospodách nevysedával, sice lítal za lichoměřickými holkami, ale práce mu šla od ruky.

Nebo ten starý Klouda. Proč tímhle vůbec výbor zatěžují. Stará Kloudová umřela, dědek se zjančil, v hospodě se nechal slyšet, že požene doktora k odpovědnosti za to, že neléčil tak, jak měl, a najednou zmizel. Má v Čechách spoustu známých, a pak ať ho někdo hledá, než se dědek umoudří a vrátí se do Lichoměřic. Stejně v tom muzeu neměl skorem nic na práci, kolikrát ani návštěvám neotevřel, chodila na něj stížnost za stížností. Problémy, samé problémy, a on, předseda Pšenička, aby je řešil. V takovém horku, ani dýchat se nedá, pohyb, a člověk je zpocený, jako kdyby skočil do bazénu. To kafe mu lítá v žaludku, měl by si poslat pro láhev piva a udělat trochu průvan.

Lichoměřická pošta byla na protější straně náměstí. Nad schlíplým cípem zrezivělé rolety, pamatující snad doby mocnáře Procházky, visela ošlehaná tabule, vyvedená v ultramarínové barvě s nápisem Poštovní úřad Lichoměřice 1. Kdysi, v šerém dávnověku existoval též poštovní úřad číslo 2 u nádraží. Při renovaci nádraží byla pošta zrušena a přes volání obyvatel z okolních vesnic, kteří to tam měli blíž, nedošlo k obnovení její činnosti. A tak byla pošta na náměstí první a poslední spojovou institucí v městě a ta jednička na ceduli byla vlastně zbytečná.

Vedoucí paní Losová, důvěrně oslovovaná „paní poštmistrová“, stála v čele šestičlenného pracovního kolektivu. Byly časy, kdy spojařů v Lichoměřicích bylo téměř jednou tolik, ale po zjednodušení poštovního provozu byly nadstavy odčerpány a noční služby zrušeny. Náčelnice lichoměřické pošty opatrně nadzdvihla bosou nohu. V umývadle pod telefonním přepojovačem to zažbluňkalo. Po masitém lýtku sjela krůpěj teplé vody. Očekávaný pocit ochlazení se nedostavoval. V zimě zima, v létě vedro, takové byly služby na poště, v baráku chráněném památkovou péčí. Do místnosti vlezl akademický malíř Švejda. Zabručel něco, co se dalo při dobré vůli považovat za pozdrav, položil kufřík se skládacím stojanem na kamna značky Petr, protáhl drze chlupatou ruku mřížkou v přepážce a přitáhl si svazek telegrafních blanketů. Pracně začal smolit text telegramu. Do místnosti vlétla podrážděná vosa, zabzučela Losové okolo hlavy a skončila pod výtiskem včerejších novin, vedených obratnou rukou poštmistrové. Na ebonitovém panelu přepojovače zablikalo bílé světélko. Losová zapíchla mosazný kolík do odpovídající dírky, chvíli naslouchala a nakonec odevzdaně zabodla druhý banánek do otvoru s nadpisem „vadný“. Ať zkusí abonent štěstí, už na tuhle zpropadenou venkovní linku přijeli z Budějovic nejméně pětkrát, pořád vyskakuje, co má člověk dělat, když se lidi chtějí mezi sebou domluvit.

Švejda konečně spáchal telegram a položil ho s přesně odpočítanou částkou na okraj přepážky. Jeho telegramy se podobaly jeden druhému jako vejce vejci, věčně někoho ujišťoval, že obrazy budou hotové a výstava odložená, nikoho to nezajímalo, nejméně Losovou, a za dobu působení v Lichoměřicích se Švejda naučil znát poštovní tarify tak, že mohl směle zastupovat vedoucího telegrafní ústředny.

Na náměstí se vkolébal bachratý autobus. Odfoukl a zahýbal zádí jako chrobák, který valí kuličku trusu. Vylezlo pár zpocených cestujících, chvíli se hemžili kolem autobusu a pak náměstí zase utichlo. Hodiny na věži kostela svatého Jakuba odbily čtvrtou odpolední, osiřelá rafika se zachvěla, jako kdyby procitala z dlouhého spánku.

Stavbyvedoucí Zahradník zaplatil a nasadil si promaštěnou čepici. Bába Volíkova nasypala povadlou zeleninu do nůše, zítra z toho udělá svazky na polévku, a zamířila k domovu.

Doktor Kubásek byl v tu dobu pár kilometrů od Lichoměřic a nos jeho embéčka mířil zpět k domovu. Předseda národního výboru Pšenička s povzdechem uzamkl svůj stůl a mrkl na hodinky. Čekala ho ještě kratičká schůze občanského výboru. Losová vypnula přepojovač a šla vylít umývadlo s teplou vodou. Malíř Švejda byl v pilné práci. Zaparkoval svého trabanta ve stinném zákoutí u Lužnice, rozhodnut zachytit pomíjející krásu nadcházejícího podvečera.

Nadporučík Veřejné bezpečnosti Střelba, vystupující právě z modrého stejšna, byl znuděný horkem a nedostatkem činnosti. Byl z Českých Budějovic, jednou za týden dojížděl domů k rodině a poklidné lichoměřické prostředí mu začínalo jít na nervy.

To ještě nevěděl, že o pár hodin později bude nejzaměstnanějším mužem v Lichoměřicích.

2

„A je to šestka vpravo dole. Vypláchněte, pane Duchek.“

Ozvalo se brumlavé žbluňkání.

„Tři hodiny nekousat. Sestro, na kdy objednáme pana Duchka?“

„Šlo by to v pátek osmnáctého?“

Pacient vyplivl zbytek vody, páchnoucí chlorem.

„Ano, paní doktorko,“ řekl poslušně. „A ten zub moudrosti…“

Doktorka Pilátová založila ruce v bok.

„Buďte rád, že ještě sedí. Moudří muži se nezbavují zubů moudrosti. Zatím nebolí, asi se usadil. Tak za tři neděle v pátek na shledanou, pane Duchek.“

Když zapadly za pacientem dveře, usedla doktorka Pilátová na malou polstrovanou židličku a zapálila si cigaretu.

„Co by ten chlap nechtěl. Já ty jeho zuby moudrosti znám. Má je jako z tvarohu a řve při tom jako zvíře. Ať si počká na doktora Lehečku, až se vrátí z dovolené. Kolik je toho ještě venku?“

Sestra zalistovala v ohmatané knize.

„Už by tam měli být jenom čtyři. Jestli sem něco nenahráli v kartotéce za doktorku Boučkovou. Má nemocné dítě a šla v poledne domů.“

„Počkají. Musím se trochu zrestaurovat.“

V místnosti bylo dusno, malý ventilátor unaveně vrčel a rozháněl vlny vydýchaného vzduchu. Pod oknem jezdily tramvaje, a vždycky když přejely výhybku, rozkývaly stojan s jehlami, který drnčel jako vyšeptalý zvonek.

„Peklo,“ řekla Pilátová. „V tomhle má člověk dělat. Ví bůh, že jsem si takhle to řemeslo nepředstavovala. Máte zrcátko, sestro?“

Pohlédla do lesklého obdélníku, který jí sestra podala. Spatřila unavené oči podmalované kruhy a povadlou pleť. Rty, dosud směle vykrojené, neokusily již dlouhou dobu rtěnky. Odložila zrcátko.

„To potřebuje generálku, sestro. Jinak to můžu zabalit. Takhle se nikdy nevdám. A co. Vydržela jsem to osmatřicet let, vydržím to i dál.“

„Při vašem vzhledu, paní doktorko,“ zalichotila sestra. „Vy a že byste nezavadila o pořádného chlapa? Tomu nevěřím.“

„Věřte nevěřte. Asi zkusím inzerát nebo svátku. Ostatně na to vaše podlézání už neskáču. Pětník nemám, v šuplíku je kafe. Dáte si taky.“

Když na stolku stály dva šálky s nápojem hustoty medu, Pilátová trochu pookřála.

„Ani se netěším. Víte vůbec, kde ty Lichoměřice jsou, sestro?“

„Vždyť jste si přinesla z Rekrey prospekt, paní doktorko.“

„Někam jsem ho založila. Vím jenom, že to je někde před Budějovicemi. Musí se jet na Tábor a na Bechyni. Snad se tam dostanu. Pošlu vám náramný pohled, sestři. Barevný. Jestli tam vůbec nějaké pohledy prodávají.“

„Budu na vás vzpomínat, paní doktorko. A pan doktor Janeček jistě taky.“

Pilátová odložila prudce šálek.

„Nechte si ty povídky, sestři. Jak je odborník, tak je pro mě Janeček jako chlap úplná nula. Tak hluboko jsem ještě neklesla.“

„Promiňte.“

„Rádo se stalo,“ řekla Pilátová jízlivě. Pak dodala smířlivěji: „Janečka nechte Janečkem. Ten má sám dost svých trablů.“ Chvíli přemýšlela a na čele jí vyskočila kolmá vráska. Pohlédla na hodinky. „V půl páté padla, musím si ještě vyzvednout plavky. A u švadleny mám dvě blůzy. Zapomněla bych na to jako na smrt. Zítra touhle dobou snad už budu mít v hlavě jiné věci než vyžrané stoličky.“

„Zítra tou dobou…,“ zanotovala sestra.

„Nechte toho zpívání a mrkněte se, kolik jich je v čekárně. Ať to už máme z krku.“

3

Do osmi scházelo ještě několik minut. Kapitán Branda zaplatil, propletl se mezi nekonečnými řadami stolů hostince U medvídků a vyšel na čerstvý vzduch.

S rozkoší se nadýchl. Nad městem visely chuchvalce mračen s rozevlátými okraji, do ulic se snášel sametový šerosvit, na nároží zablikala stařičká plynová lampa a kdesi v dálce se zablýskalo na časy.

Místo doleva, kde v ponurém podkroví nepřívětivé budovy bylo jeho občasné pracoviště, zamířil na opačnou stranu do průchodu Metra. V nedostatečně osvětlené pasáži se musel vyhnout hromadě popelnic, to mu však nevadilo, aby nepřeskočil svižně tři schody a zabočil okolo pokladny kina k východu na Národní třídu. U ústí pasáže se střetl s houfem povětšinou vlasatých čekatelů. Třímali v rukou ušmudlané desetikoruny, vztahovali ruce v ústrety náhodným chodcům a žebronili o vstupenku do kina, V Metru hráli nějaký western, získat vstupenku byl zázrak a zázraků bylo poslední dobou pomalu.

Branda se bez úhony prodral davem. Na kino neměl ani pomyšlení. Již déle než týden byl slaměným vdovcem, a protože si obživu musel shánět sám, dávaje přednost uhlohydrátům, najmě bosákům a samozřejmě taky budvaru, trochu v pase zesílil. Umiňoval si, že přebytečná deka shodí, rozhodoval se mezi saunou, tělocvikem a turistikou a nakonec se rozhodl pro přiměřený počet letních kilometrů. Představa příjemné procházky okolo Žofína, dál kolem Mánesa a pod bludičkami elektrických světel po prohřáté dlažbě na smíchovskou stranu Jiráskova mostu nebyla marná.

Zůstalo u představy. Došel k Viole, a ještě než splynul se stínem lešení, které zde stálo snad věky věků, zaslechl za sebou rychlé, opatrné kročeje, které mohla vydávat jedině noha obutá v módních manšestrových mokasínech. Něčí prsty stiskly jeho loket, něčí dech ovanul jeho zátylek a čísi hlas zahuhňal těsně u jeho ucha:

„Jste zatčen. Žádný vylomeniny, hezky poslouchat a jdeme.“

„Šašku,“ ulevil si dopálený Branda.

Šaškové byli hned dva. Ten, co koukal z okénka volny, která tiše přirazila k chodníku, měl hubenou tvář s odstálýma ušima a ústa od ucha k uchu. Asi vydávala něco podobného smíchu, zaniklo to však v řinčení a zvonění devítky.

Mládenec v manšestrovkách dělal uraženého.

„Od té doby, co ti odjela stará, tak nerozumíš legraci. Nasedni a pojedem.“

Branda nakoukl do pootevřených dveří. S jednou nohou na stupátku zaprotestoval:

„Ale já mám volno, aby to bylo jasný. Takhle, hoši, se mnou nemůžete jednat. A pozítří nastupuju dovolenou.“

Majitel manšestrových mokasínů nadporučík Kohout se uculil.

„Jarouši, sloužíš už nějaký pátek. Já se ti opravdu divím. Hledali jsme tě u Medvídků, ale právě jsi prý odešel. Zkusili jsme to tímhle směrem. Ostře sledovaný kapitán policie. Starý chce s tebou mluvit a nějak to kvaltuje.“

To už seděli ve voze, Branda otráveně koukal, jak poručík bravurně zahýbá okolo kavárny Slavie a míří zadem zpět na Perštýn, a po pravdě řečeno své rozladění nijak nepředstíral.

„Zabili nějakou poštmistrovou,“ nadhodil slibně nadporučík Kohout. „V nějakých Nemanicích v jižních Čechách.“

Branda neodpověděl.

„Od té doby, co jsi chytil ty chlápky, co udělali poštu v Kobylisích, tak tě má starý za experta na poštovní případy. Už se o tom doslechli i v Budějovicích. Volali, a aby tam někdo přijel.“

Žádná odpověď.

„Jak když mluvím do zdi,“ postěžoval si Kohout. „A že se v Budějovicích střílelo, to tě taky nezajímá?“

„Vůbec ne,“ odsekl Branda. Pak si to rozmyslel. Profesionální zvědavost zvítězila nad uraženou ješitností. „Kdo na koho v Budějovicích střílel, prosím tě. Mluvil jsi o nějakých Nemanicích a teď zas Budějovice.“

„Fakt. Starý říkal, že v Budějovicích byla střelba. Jak to souvisí s tou poštmistrovou, to nevím.“ Poručík Víšek se za volantem potutelně usmíval. „Žádné Nemanice, ale Lichoměřice,“ upřesnil. „A žádné střílení, ale střelba.“

Branda povyskočil.

„Podržte mě. Chlapi, vy jste pili. Střílení ne, ale střelba jo. To je přeci to samé. Tak dozvím se, kdo na koho střílel?“

Víšek připlul s korábem, zmítaným slovními bouřemi, k okraji chodníku.

„Jsme doma,“ řekl. „Já to teda vysvětlím, byl jsem u toho, když starý telefonoval. Nikde se nestřílelo, v Lichoměřicích slouží nějaký nadporučík Střelba a ten to hlásil v Budějovicích.“

Z vrat vylezl uniformovaný příslušník, přistoupil k vozu a nakoukl dovnitř.

„Soudruh kapitán Branda? Soudruh major Mleziva vás už čeká, kapitáne.“

„Má tak někdo štěstí,“ prohodil. Víšek, když zamykal vůz.

„V Budějovicích a okolí bude jako doma,“ popíchl Kohout. „Hrozně má rád jižní Čechy. Už se na to dokonce připravoval.“

Branda se otočil na podpatku. Kohout se zašklebil.

„Trénuje bumbání budvaru,“ dodal zlomyslně.

4

Magdu Losovou to stálo život, Brandu pouze rodinnou dovolenou v Krkonoších.

Bezpečnostní aparát se rozhýbal mimořádně rychle. Po sérii víceméně neúspěšných poštovních loupeží, které dávaly tušit nějakou epidemii, začalo být pražské ústředí na další výskyt silně alergické. Specializace pachatelů trestných činů v poštovnictví si vyžádala i specializaci u Bezpečnosti. Nadporučík Střelba, jehož jméno bylo zdrojem věčných nedorozumění, jednal pohotově. V půl páté byla vražda objevena, o pár minut později byla informována krajská správa v Českých Budějovicích a téměř současně i pražské ústředí. V šest hodin vyjela z Budějovic šestsettrojka s dvěma vyšetřovateli, o tři hodiny později opustila Prahu volha s kapitánem Brandou a poručíkem Víškem.

Vůz pražské kriminálky dorazil do Lichoměřic krátce před půlnocí. Víšek to kalil po opuštěných silnicích stovkou.

Shrben nad volantem vypadal, jako kdyby ho honili všichni čerti. A protože byl zvyklý na spěch, litoval snad jedině chybějící zvukové kulisy a odlesků modrého světla na kapotě vozu, což by byla v daném případě iluminace, a fádně černý civilní automobil stejně nebyl podobným zařízením vybaven.

Lichoměřické náměstí, utopené mezi kopci, z kterých se táhly závoje řídké mlhy, vykazovalo přes pokročilou dobu určité vzrušení. Čumilové jsou všude, proč by nebyli i v malém provinčním městečku, kde hraje biograf dvakrát do týdne a kde je o jakoukoli senzaci nouze. Nestává se každý den, aby někdo zamordoval vedoucí pošty, a když ještě k tomu svítí měsíc jako rybí oko na dějiště zločinu, není příjemnějšího polechtání nervů.

Před poštou stály dva zaprášené osobní vozy, jeden příslušník VB a hlouček zvědavců, čítající asi deset hlav. Hlavy sledovaly Víškův triumfální vjezd na náměstí, a jak vůz zatáčel, opisovaly křivku. Pražské číslo neuniklo pozornosti. Zájmu neušel ani Branda, když se uondaný drápal z vozu.

Lichoměřický policista podle předpisu pozdravil. Byl dokonale informován.

„Soudruh kapitán Branda? Ještě jsou uvnitř. Tudy prosím.“

Ti, o kterých hovořil, se bavili v nevlídné, bůhvíkdy vybílené provozní místnosti. Přepážka dělila poštu na dvě přibližně stejně velké části. Nad přepážkou blikala stowattová žárovka, v jednom koutě místnosti stál stojan s přenosným světlometem, v druhém fotografický aparát se stativem. Světlomet osvětloval cosi, co bylo beztvárné, zahalené vyrudlou pokrývkou a Brandovým zkušeným očím hrozně povědomé. O přepážku se opírali tři muži. Stažená kovová roleta znemožňovala jakýkoli pohyb vzduchu a ve všech tvářích byla vepsaná únava.

Představování bylo rychle odbyto. Podsaditý čtyřicátník v pomačkaných sandy kalhotách blankytně modré barvy byl kapitán Kocek z Budějovic, jeho hubený společník vyšetřovatel nadporučík Loubal a uniformovaný muž s orlím profilem nadporučík lichoměřické Bezpečnosti Střelba.

„Čím jste jeli?“ zeptal se Střelba. „Čekali jsme vás o hodně později.“

Víšek v pozadí skromně zakašlal.

„Tři hodiny,“ řekl Branda. „V Mezně byly stažené šraňky.“

Kapitán Kocek se chápavě usmál, „je horko,“ prohodil. „Právě jsme uvažovali, zdali nemáme nechat Losovou odvézt. Vůz patologie čeká za mostem, venku by byl moc na ráně, beztak je o vzrušení postaráno. Ptejte se a dívejte se, jsme tu od toho, abychom si navzájem pomáhali.“

Krátká a výstižná řeč. Nakonec všechno bylo zatím jenom formalita, obvyklá sice, ale podaná na talíři kamarádské spolupráce. Zítra se Branda o všem doví z protokolů, zhlédne dokonalé snímky, pročte si lékařský nález. Má soudruh kapitán z Prahy nějaké zvláštní přání? Branda si byl všeho toho vědom. Hleděl do vyčerpaných tváří mužů, kteří před jeho příchodem jistě nezaháleli, trochu si připadal jako hasič, který přijel k požáru, když dohasíná poslední jiskřička, chtělo se mu spát a neubránil se úvaze, kde asi dnes složí své unavené kosti.

„Mrzí mě, že jste čekali jenom na mne,“ řekl. „Jestli dovolíte.“

Obvyklá rutina. Za dobu svého působení viděl již mnoho pokrývek, šetrně zahalujících mnoho lidských těl.

Nadzdvihl cíp.

Hleděl do vyhaslých očí otylé padesátnice. Vlasy nad levým uchem byly slepené krví, levá ruka stočená pod tělem, pravá dosud svírala tužku. Losová byla zřejmě zasažena úderem, když seděla za přepážkou, židle ujela a tělo se zhroutilo na zem.

Vrátil přehoz do původního stavu.

„Loupež?“ zeptal se.

„Šest set dvacet pět korun,“ odpověděl Střelba.

Na trychtýřovité stínidlo stahovačky dorážela tučná můra. Lidský život má mnohdy cenu šesti stovek. Také ještě menší.

Branda pohlédl na desku pracovního stolu. Obvyklé drobnosti: kalamář, popelníček, naštípnuté pravítko, razítko s polštářkem. Výkaz přijatých telegramů a záznam o uskutečněných meziměstských hovorech. Kocek sledoval Brandu přimhouřenýma očima.

„Hovory a telegramy jsme už prověřili,“ řekl. „Přibližně můžeme také určit, kdy k vraždě došlo a kdo se krátce před ní pohyboval na poště. Pochybuji však, že vrah telefonoval nebo podával telegram.“

Branda se necítil ve své kůži a v hloubi duše nadával na specializaci.

„Kdo ji našel?“

„Předseda národního výboru Pšenička,“ odpověděl Střelba. „Bylo pár minut před půl pátou. Okamžitě to hlásil.“

„Jak?“

„Telefonem. Obešel přepážku a vytočil naše číslo. Sám jsem přijímal hovor.“

„Máte zkušeného předsedu. Takže mezi okamžikem, kdy byla mrtvá nalezena, a vaším příjezdem se soudruh Pšenička nevzdálil z pošty?“

„Ne. Soudruh Pšenička pracoval kdysi také u Bezpečnosti.“

„Teď chápu,“ usmál se Branda. „Škoda že nepřišel o pár minut dříve.“

„Škoda,“ potvrdil nadporučík Loubal. „Pšenička není jen, tak něco. Je to vazba.“

Víšek na sebe upozornil opatrným zakašláním.

„Soudruhu kapitáne, mám náš vůz…“

Kocek pochopil a Branda se chytil podávané ruky.

„Myslím, že dnes již na nic světoborného nepřijdeme,“ nadhodil.

„Zítra je taky den,“ doplnil kapitán Kocek. „Všichni jsme unaveni, neuškodí pár hodin se prospat. Pro dnešek tu zůstane jeden muž. Zajistí soudruh Střelba. S obnovením provozu pošty se může uvažovat nejdřív zítra odpoledne. Teď ještě tu patologii.“

Vytočil číslo nemocnice a požádal o odvoz těla na oddělení soudní pitvy. Když vracel sluchátko do vidlice, zamyšleně pohlédl na Brandu.

„Zapomněli jsme se vám postarat o ubytování, soudruhu kapitáne. Tady Střelba má na stanici nějaké ubytovací potíže. Adaptace a tak. Snad v hotelu U bílého koně? Co myslíte, Střelbo?“

„Určitě tam něco bude. Hned tam brnknu.“

„Raději tam přímo sjeďte. Tím bychom pro dnešek, soudruzi, skončili.“

„Rozchod,“ dodal polohlasně Loubal.

5

Seděli proti sobě, podobni lidem z různých světadílů a z různých dob. Střelbův ostře řezaný obličej se stopami vrásek v koutcích očí, jako kdyby jeho majitel hleděl na svět se zádumčivým humorem, s olivovou pleti a úzkými, rty připomínal rudocha. Naproti tomu Branda se svým hranatým obličejem a s chlapeckýma, šmolkově modrýma očima zdaleka nevypadal na padesátku, věčně odstávající vlasy na skráních, které si zaboha nedokázal pořádně učesat, zpodobňovaly podivnou parodii křídlaté ozdoby na přílbě starověkého Merkura.

Po půlhodinovém rozhovoru poznali, že si výborně rozumějí. Kocek s Loubalem se vrátili do Budějovic a Branda se začínal seznamovat s případem.

„Suchopár, co?“ prohodil Střelba, když Branda odložil lejstra, pojednávající o čerstvě otevřeném případu.

„Všechny tyhle písemnosti mají jednu hroznou vadu,“ řekl Branda. „Kdyby je psal sám autor detektivních románů, nenahradí jedno pořádné omrknutí místa zločinu a pár výslechů, když je člověk slyší na vlastní uši.“

„Taky si myslím. Prostě tomu vždycky něco schází.“

„Šmrnc,“ doplnil Branda.

„Kdybyste potřeboval opravdový šmrnc, mám jeden v zásobě. Za pár minut přijde předseda Pšenička. Až přijde, tak si přijdeme na své. Oba.“

„To je ta těžká váha, co o ní mluvil včera Loubal?“ vyjádřil se dost neuctivě Branda.

„Přesně tak. Dřív dělal u Bezpečnosti a nezapřel, že je rozený funkcionář. Teď jako předseda zase nezapře, že býval u esenbé. Konečně uvidíte.“

„Něco se mi na tom nezdá,“ odbočil Branda. „Buď byl vrah hrozný diletant a brzy ho budeme mít za katrem, nebo celá ta jednoduchost je předstíraná. Pak si na tom můžeme s klidem vylámat zuby. To, čím ji praštil, stejně nemáme. Nějaký kus železa. Člověk by řekl maloměsto, jeden tady druhému vidí pomalu do talíře. Cizí člověk je tady cizí jenom chvilku, domorodci jsou zvědaví a ostražití.“

„Jako na každém maloměstě,“ doplnil Střelba s nádechem ironie.

„Nic ve zlém. Tohle by nám právě mělo pomoci. Nikdo nic neviděl a na nic se nepamatuje. Bída. Nezbývá než místní. Místní člověk je do určité míry neviditelný. Zvlášť když je denním návštěvníkem.“

„Uvažovali jsme o tom.“

„V Praze udělali pár pošt. Způsob vždycky jako vystřižený z detektivky. Dámská fusekle přes hlavu, pistole, venku auťák. Obvykle dva kluci tak kolem osmnácti let. Ale typy obvykle sednou. Vždycky jde o poštu, kde je trochu víc drobných než šest stovek. Rozumíte mi? Jestli to udělal zdejší, tak přeci musel vědět, kdy jsou na poště peníze a kdy ne. Jsou přeci nějaké výplaty, prachy odcházejí a přicházejí. A takový člověk přepadne poštu v okurkové sezóně, kdy malé dítě ví, že to, za čím ten chlap šel, nemůže stát za to.“

Střelba pokrčil rameny.

„Pár cizích tady je. Máme je nenápadně pod dohledem, jsou dovolené a okolí je hezké. Kocek má seznam, odvezl si ho do Budějovic. Asi si nechá přezkoušet rejstříky. Většinou to jsou ale lidi, kteří sem už nějaký ten rok jezdí na rekreaci. Pak je tady pár dělníků z budějovického Rekonstavu, diriguje je stavitel Zahradník. Je z Prahy a bydlí u Bílého koně. Dnes sem pražská Rekrea zase pošle pár výletníků. Cizích aut je tady pomálu a každý si jich hned všimne. Je tady ale jeden háček. Na poštu se nemusí jít z ulice.“

Branda nastražil uši.

„O tom nic v těch lejstrech není.“

„Protože není moc známé, jak se tam dostat zadem přes dvorky.“

„Tak jsme zase tam, kde jsme byli. Jestli přišel zadem, tak to musel být zdejší člověk. Když byl zdejší, musel vědět, kdy tam jsou prachy. A přeci zabil pro šest zelenejch. Ach bože.“

„Třebas to byl nezletilec.“

„Třebas ani nejde o vraždu pro peníze.“ Střelba udělal udivený obličej. „Nechápu.“

Branda zamnul čerstvě oholenou bradu. Na krku nahmatal pár štětin, které holicí strojek odmítl posekat. Trochu mu to zkalilo náladu.

„Já vám to vysvětlím,“ Pekl. „Příkladně před pár roky na severu našli na jednom nádraží kufr a v tom kufru hlavu. Ta hlava patřila jednomu funkcionáři a byl u ní lísteček Ten, kdo tu hlavu uříz, psal asi v tom smyslu, že takhle se povede každému, kdo bude dělat politiku, s kterou pan vrah nesouhlasil. Jeden by řekl, jasná politická vražda. Jenže toho funkcionáře zabil milenec jeho ženy a vdova o tom věděla ještě dřív, než byla vdovou.“

„Vzpomínám si. Byla o tom zmínka v kriminalistickém věstníku.“

„Tři strany. Dokonce toho použili jako námětu na román. Možná že to ještě zfilmujou.“

„Ani to se nedá vyloučit,“ připustil Střelba. „V praxi jsem se s podobným případem dosud nesetkal.“

Branda chtěl něco poznamenat o ukradených slepicích, ale rozmyslel si to. Při pohledu na šálky s dopitou kávou, na kterou jistě neměl Střelba reprezentační fond, jako ředitelé závodu, když hostili policisty, kteří přispěchali, aby vyšetřili nějakou banální zpronevěru, pocítil něco jako stud. Kdyby on, Branda, seděl na Střelbově místě, nejednal by asi jinak.

„Co není, může být,“ řekl. „Ale není o co stát.“

„Věřím,“ pravil zasmušile Střelba, jako by vycítil směr myšlenek svého hosta. „Každopádně to je zajímavé.“

„A jak. Za poohlédnutí to stojí. Byla vdaná?“

„Losová? Ne. Vdova. Měla ale známost. S nějakým Prušákem ze Zdehoře. To je vesnice pár kilometrů na Tábor.“

„Co je to za člověka?“

„Dělá na tamější pile. Ochmelka. Už stál před soudem pro rozkrádání. Prodával chatařům načerno trámky.“

„Nic horšího?“

„Nějaká rvačka v hospodě. Jinak nevím. Dojížděl občas za Losovou do Lichoměřic. Na pionýru.“

„Měla Losová nějaké úspory? Nebo prachy na hotovosti?“

„To se bude muset zjistit. Bydlela v tom malém červeném baráčku nad jezem. Jo a má syna někde ve světě. Pěkné číslo. Je mu kolem pětadvaceti. Už se tady dlouho neukázal.“

„Hm,“ udělal nezávazně Branda. „Proč číslo?“

„Ledacos se o něm povídalo v souvislosti s vykradením Hlávkovic chaty. Nic jsme mu nedokázali. Byl taky v polepšovně. To povídání o jablku a stromu tady nesedí. Znal jsem Losovou, byla to pořádná ženská A její starej, už je to asi osm let, co umřel, byl učitelem na zdejší devítiletce. Taky slušný člověk.“

„Někdo z malérů nevyleze. Nejdřív ten kluk a nakonec jste jmenoval toho Prušáka. Jak k němu Losová vůbec přišla?“

V Střelbových očích kmitl záblesk veselí. „Na tancovačce,“ odpověděl. „Dělal jsem kmotra jejich seznámení. Losová byla pohledná ženská, občas si ráda zatancovala a Prušák, když se oblékl, vypadal jako lord. Šel pro ni tancovat, když byla v kole s jiným. Slovo dalo slovo, Prušák šel po půllitru a pak s půllitrem po tom druhém. Měl jsem co dělat, ale dopadlo to dobře. Losová se Prušáka zastávala a málem mi vynadala. Druhý den se mi omluvila.“

„Nevděkem svět oplácí,“ řekl Branda.

„Moje řeč.“

Branda zazíval za zavřenými ústy. Trochu se mu protáhl obličej, Střelba však nic nezpozoroval, a když, tak se zdvořile zdržel jakýchkoli poznámek. I on byl nevyspalý a od rána se mimořádně dopoval již čtyřmi kávami. A to nebylo ještě devět hodin.

Otevřeným oknem doléhalo do místnosti šplouchání řeky. Na stropě tančily zlaté záblesky, slévaly se v obrazce a zase mizely, Lužnice, vzdálená pár desítek metrů, si vyprávěla se shrbenými vrbami a z plovárny na protějším břehu zazníval dětský křik.

„Čas jako stvořený na pořádnou rekreaci,“ prohodil Branda.

„Raději někde jinde,“ zazíval nepokrytě Střelba. Přistihl se, že přivírá oči. „Promiňte, soudruhu kapitáne.“

„Nemusíte se omlouvat. Jaké místo byste si vybral na dovolenou?“

Nadporučík se zamyslel.

„Ještě jsem o tom nepřemýšlel. Někdo by řekl, že mám rekreaci pořád. Jel bych kamkoli. Ale nesměli by tam zabíjet poštovní zaměstnankyně.“

Ozvalo se zaklepání a do místnosti nakoukl podporučík Hrůza.

„Promiňte, soudruhu nadporučíku, ale je tady předseda soudruh Pšenička. Může dál?“

„Samozřejmě že může,“ ozval se z chodby dunivý bas.

Hrůza zmizel jako mávnutím kouzelného proutku a ve dveřích se objevily svaly. Moc svalů, hora svalů. Patřily muži v růžové košili a v khaki kalhotách, prozrazujících dřívější profesi.

„Dobrýtro, soudruzi,“ zahlaholil Pšenička. „Tak jsem tady. Horko k padnutí. Nemám pravdu? Já jsem Pšenička.“

Natáhl k Brandovi ruku. Pokusil se kapitánovi zmrzačit prsty, ten však prohlédl jeho úmysl a vzpříčil dlaň jako před úderem karate.

„Prima,“ pochválil Pšenička. „Žádný nováček. Nemám pravdu?“

Křeslo pod jeho vahou zapraskalo. „Tak mluvte, hošani.“

6

Pšenička byl mluvka, nedal se mu však upřít postřeh a schopnost okamžitého a správného rozhodování. Bez těchto vlastností by také nemohl dělat předsedu národního výboru.

„Měl jsem přijít o chvilinku dřív. Nemám pravdu?“ opakoval a zálibně pohlížel na svá chlupatá předloktí, vybavená svaly, které v horku a po pití lichoměřického ležáku začínaly trochu rosolovatět. „Moh jsem vám dodat toho gaunera expres rekomando, pěkně zabaleného. No řekněte, nemám pravdu?“

Střelba vážně pokyvoval hlavou.

„Jak jste to říkal s tím dvorkem, soudruhu předsedo? Kdybyste to mohl opakovat tady před soudruhem kapitánem.“

„Narodil jsem se v Lichoměřicích a znám tady každý kout,“ začal slibně Pšenička. „Normálně se chodí na poštu z ulice. Vlezete do průjezdu a potom doprava po třech schodech a jste na poště. Ten průjezd končí dvorem. Kdysi tam byla hospoda, patřila nějakému Koktovi, ale to už je hezkých pár let. Průjezd byl tenkrát opravdu průjezdem, prolezli jste dvorem okolo hospody a zadem jste mohli vylézt barákem číslo 16 v ulici Nad jezem. Pak tu hospodu zrušili, je tam teď nějaký sklad, vystavěli tam takovou nízkou zídku, tu ale přeleze každý, kdo má zdravé nohy. A nikdo si ho nevšimne, protože do dvora je jenom pár oken a bydlí tam cikáni, co přes den dělají na stavbě a večer sedí v hospodě. O ty cikány byste se mohli taky zajímat. Zadarmo jim nikde nenalejí a v práci si moc nevydělají. No řekněte, nemám pravdu?“

Branda nemohl logickému pochodu Pšeničkových úvah nic vytknout. S cikány měl mizivé zkušenosti, na to byl kadet spíše Střelba. Šest stovek a cikán a nějaká kovová roura, to všechno mohlo mít souvislost. Střelba však zakroutil hlavou.

„Nechci se jich zastávat,“ řekl. „Ale nevypadá to na cikány. Ty, co bydlí v šestnáctce, znám. Starý Arendáš pracoval na stavbě, než mu zchromly prsty. Abyste mi rozuměli, soudruzi, nechci rozebírat cikánskou otázku. Tihle mají kartu čistou a nezdá se mi, že by se namočili do něčeho, co se stalo před jejich barákem. Jsou mimořádně opatrní.“

Branda si vzpomněl na cikánského příslušníka VB, který úspěšně vykonával službu dopraváka v Plzni. Když byla někde nějaká cikánská rvačka, s kterou si mládenci nedovedli poradit, naložili cikánského strážníka do vozu a odvezli ho tam. Poradil si vždycky sám, prý z něj šla opravdová hrůza a hoši od pohotovosti vyvalovali oči, když nadával svým soukmenovcům v jejich mateřštině. Jak je vidět, nelze házet všechny lidi do jednoho pytle. Ani cikány ne.

„To už je vaše věc, hoši,“ řekl Pšenička a zapomněl dodat – nemám pravdu?

Branda se vložil do debaty.

„Takže vrah, ať je to kdokoli, mohl přijít i odejít, kudy chtěl. Jak z ulice, tak zadem přes dvůr.“

„Přesně tak,“ souhlasil Pšenička. „Jestli nepřilít vrtulníkem.“

Branda se zazubil. Uznával nepsané výsady bývalého policisty a přicházel Pšeničkovi na chuť.

„Ještě kdybyste zopakoval některé detaily, soudruhu předsedo. Přišel jste krátce před půl pátou.“

„Bylo pět minut před půl. Nemám pravdu?“

„Správně. A Losová?“

„Ležela na zemi za přepážkou. Židle byla překocená a v hlavě měla díru. Přepážka je nízká. Vůbec nemusel obcházet šaltr, stačilo mu, aby se nahnul a bink. Sebral prachy a tradá. Ještě byla teplá.“

„Nevšiml jste si něčeho neobvyklého?“

„Panenko skákavá, a vražda je obvyklá?“

Kdyby tak nechytal za slovo, pomyslel si Branda. Upřesnil svoji otázku: „Víte, co myslím. Něco, o čem ještě nebyla řeč. Zapomenutá podrobnost, prostě váš dojem a tak. Pracoval jste u Bezpečnosti a jistě máte o takových věcech znamenitý přehled.“

Pšenička se chytil na špek. Nebyl obrněn proti zastřeným lichotkám. Zamyšleně si začal kroutit obočí.

„Jedna věc by tady byla. Ještě tady o tom nepadla zmínka, a tak jsem myslel, že jste si toho už všimli.“

„Čeho?“ zeptal se Střelba.

„Té čepice.“

„Čepice? Jaké čepice?“

„Jaké čepice. Zmuchlané čepice. Ležela v koutě takhle mezi dveřmi na poštu a posledním schodem. Myslím, že byla kostkatá. Nechal jsem ji tam ležet.“

Zmínka o čepici připomněla Brandovi, že již táhne na desátou, pošta je dosud uzavřená, a jestli se Kocek brzy nevrátí z Budějovic, musí se s tím něco udělat.

Střelba zdvihl sluchátko a zmáčkl puntík. Podporučík Hrůza, další majitel jména, které mohlo zapříčinit různá nedorozumění, nakoukl do dveří.

„Hrůza,“ řekl Střelba, „skočte na poštu a podívejte se, jestli tam není na schodech v průjezdu nějaká čepice. Když tam bude, tak ji opatrně zabalte a pošlete s ní Nikodýma, který tam hlídá. Můžete ho vystřídat.“

„Provedu.“

„Hrůza,“ poznamenal Pšenička, „že se někdo může jmenovat Hrůza. Nemám pravdu?“

Podporučík to už neslyšel, z ulice se ozýval zvuk motoru.

7

„Stojíme deset minut. V půl pokračujeme na Budějovice.“

Doktorka Pilátová zacloumala kufrem, zaklíněným mezi silonovou síťkou a stropem autobusu, ztratila rovnováhu a dosedla na vyhřáté místo. V duchu posílala autobusovou dopravu, cestovní kancelář i Lichoměřice do horoucích pekel. Loni dovolená v Tatrách, předloni na Jadranu a teď takovéhle hnízdo.

Hnízdo se na ni příjemně usmívalo ošlehanou věží kostela svatého Jakuba, kamenný andílek na vyschlé fontáně uprostřed náměstí ji sledoval vyhaslými zraky a temná podloubí neslušně zívala. Doktorka Pilátová zapomínala na zlost a začínala být zvědavá. Prospekt hovořil o místě, kterým kráčely dějiny. Že to tady bylo pořádně staré, to každý poznal na první pohled. Staré uličky, ztrácející se ve věčných stínech koutů náměstí, jí připomněly Zlatou uličku v Praze a Klokotskou v Táboře. Vůbec to tady mělo takový zvláštní říz. Vzpomněla si na výrok doktora Janečka, že kdo pozná jižní Čechy, nikdy nezapomene a stále se sem vrací. Něco na tom mohlo být. Konečně uvidí, těch pár dnů se to tady snad dá vydržet.

Hotel U bílého koně měl všeho všudy dvanáct pokojů, v seznamu ubytoven byl označen jako hotel kategorie C s poznámkou „bez ústředního topení“. Na chodbách však bylo čisto, schodiště kryl pečlivě vykartáčovaný koberec, na odpočívadlech stály vázy s kosatci. V přízemí prostorná jídelna s dubovým táflováním a s čistými záclonami, pohybujícími se v neznatelném průvanu, nabízela výběr šesti jídel, což byl na zdejší poměry úctyhodný počet.

Pilátová dostala pokoj číslo devět. S rozkoší spláchla v plechovém umývadle prach, vydolovala v kabelce rtěnku a přibarvila si rty a potom otevřela zavazadlo. Převlékla se do bílé, jednoduché blůzy a šedivé sukně, rozvěsila svoji nepočetnou garderobu na všelijak zprohýbaná ramínka, stále s pocitem zvláštní dychtivosti, která je snad údělem každého návštěvníka dosud neznámých míst, dychtivosti, která nutí zhlédnout všechno v co nejkratší době, poznat, pochopit.

Náměstí proti ní rozevřelo horkou náruč. Vzpomněla na slib daný sestře a vyhledala papírnický obchod. Vybrala několik pohledů, všechny barevné.

„Známky bohužel nemám,“ omlouval se prodavač. „Ale naproti je pošta.“ Pilátová zaplatila a přešla náměstí. Již zdálky si povšimla hloučku lidí. Neuvažovala nad příčinou shlukování. Před poštou ji někdo šetrně upozornil: „Tam nemůžete, je zavřeno.“

Otočila se na informátora.

„Včera zabili vedoucí pošty,“ ochotně vysvětloval jiný. „Snad otevřou. Po poledni.“

Neodpověděla a otočila se na podpatku. Tak vida, pomyslela si. Takové malé, přívětivé městečko a i tady dochází k tragédiím. V jakém to žijeme světě. Na každého z nás číhá nějaké nebezpečí, nikdo neznáme dne ani hodiny.

V trafice koupila známky a krabičku cigaret. Cítila, jak z ní ona zvláštní dychtivost pozvolna opadává. Pohlédla na zmrzačenou ručičku kostelních hodin a pochopila, že se v tomto městě čas zastavil. Vrátila se do hotelu a usedla u prázdného stolu v rohu jídelny.

Blížilo se poledne, hosté přicházeli a sál se zaplňoval. Nejdříve nezůstala ušetřena zvědavých pohledů, nakonec společnosti.

„Promiňte, je zde volno? Mohu přisednout?“

Příchozí měl přes ruku přehozený baloňák, mžoural krátkozrakýma očima za silnými skly brýlí a zdvořile se ukláněl.

„Prosím,“ odpověděla. „Všude je volno,“ dodala.

„Děkuji.“

Přehodil plášť přes opěradlo židle, znovu povstal a představil se: „Moje jméno je Kubásek. Doktor Kubásek.“

8

Nikodým se srazil ve dveřích s kapitánem Kockem. Podporučík vítězně třímal v ruce igelitový sáček obsahující něco, co připomínalo zmuchlaný hadr.

„Tak tam ještě byla,“ utrousil Pšenička, hovící si dosud v křesle.

„Co říkáte? Neměl jsem pravdu?“

„Co máte?“ zeptal se kapitán Kocek. Vrátil se bez Loubala a trochu podrážděn.

„Čepici, soudruhu kapitáne. Je od krve.“

Střelba naprázdno polkl. To přehlédnutí bylo nepříjemné, nakonec za to odpovídal on a jeho lidé. Hrom aby je, ty slepé ovce. V krátkosti objasnil Kockovi průběh rozhovoru s předsedou Pšeničkou. Pšenička točil palci mlýnky, rozvaloval se v křesle, zhotoveném zřejmě jenom pro potřebu jeho a Nera Wolfa, a tvářil se, jako kdyby celý život nedělal nic jiného, než upozorňoval policii na korunní důkazy.

Kocek opatrně vyklepal obsah sáčku na arch čistého papíru. Byla to docela obyčejná čepice, taková, jakých chrlí strakonická fabrika milióny do roka. Kostičkovaná, s propoceným dýnkem a natrženým štítkem. Od jiných výrobků stejné kvality se lišila pouze v jednom: napříč přes vnitřní stranu látky se táhla dlouhá, krvavá stopa. Jako kdyby někdo otřel do rubu čepice silně zakrvácený nástroj, snad rouru nebo kus železa.

„To je vážné,“ řekl Branda.

Kocek studoval doličný předmět. Vrátil čepici do sáčku.

„K sakru,“ zaklel. „To musí jít k expertize. Poslal jsem vůz zpátky.“

„Venku čeká Víšek,“ nadhodil Branda. „Za dvě hodiny je v Praze. Může vzít i ostatní vzorky. Chlapci si s tím poradí, zítra víme co a jak.“

Zavolali Víška, Dostal příkaz zastavit se na patologii zdejší nemocnice pro nález a pro vzorek vlasů Losové, než ji převezou k pitvě do Budějovic. Také pro údaje o krevní skupině. Pochopil, zasalutoval a zmizel jako duch. Po jeho odchodu se zvedl i Pšenička, zhmoždil všem přítomným ruce a se slovy „začíná to být zajímavé, nemám pravdu, nashle, souzi“ vypadl.

„Hrůza,“ řekl po jeho odchodu Střelba a jistě nemyslel svého podřízeného.

Kocek si sedl do křesla, které se Pšeničkovým odchodem uvolnilo, a mračil se.

„Musím zavolat Prahu,“ upozornil Branda. Střelba zvedl sluchátko, něco zmáčkl, rozčilil se na neviditelnou telefonistku a nakonec podal sluchátko Brandovi.

„Praha je na drátě,“ řekl.

Branda poznal Kohoutův hlas. Nepustil Kohouta ke slovu a striktně požádal, aby ho spojil s majorem Mlezivou.

„Mám zůstat nebo se vrátit?“ zakončil dotazem své stručné hlášení.

„Zůstat,“ zněla odpověď. „Až do odvolání. Každý den hlásit, jak případ pokračuje.“

„Provedu,“ šeptl Branda a zavěsil.

Chvíli bylo v kanceláři ticho.

„Tak vám ještě nějaký čas polezu do zelí,“ hlesl posléze Branda.

Kocek zamyšleně vzhlédl.

„Co je to za nesmysl, kapitáne. Jaképak zelí. Vydovádíme se na tom všichni ažaž.“

„Mám takový dojem,“ začal Branda, „že tohle není opravdová poštovní loupež. Kdoví co za tím je. Peníze asi sotva. A za takových okolností… To bych mohl vyšetřovat i případy spalniček, když se vyskytnou v rodině pošťáka. Protože to je pošťák. Sakramentská specializace.“

Střelba opatrně zakašlal.

„Vítáme každou spolupráci,“ řekl.

„Rozhodně,“ dodal kapitán Kocek. A myslel to upřímně.

9

Akademický malíř Dezider Švejda si oblíbil Lužnici. Malebná zákoutí, mostky zatesané do skal, mechem obrostlé balvany, mezi kterými se točily miniaturní víry. Šelest listí ve vysokých korunách kaštanů, slunce a řeka, to byl jeho svět. V mládí maloval akty, později přesedlal na krajiny. Snad v tom byla zhrzená láska nebo poznání, že příroda jako objekt umění je vděčnější, protože nevystavuje umělce zbytečnému pokušení, a hlavně šetří jeho kapsu. Nestalo se snad v dějinách malířského umění, aby tvůrce musel za zvěčnění modelu platit. Pokud šlo o krajináře ovšem.

Zacouval se svým trabantem k opuštěnému přívozu pár kilometrů za Lichoměřicemi a s povděkem kvitoval, že je tentokráte sám. Vytáhl z vozu své propriety. Stojan, krabici s barvami, paletu, skládací stoličku a nakonec láhev bílého vína, koupenou před odjezdem v samoobsluze. Trošku upil, spokojeně zabručel a pustil se do práce.

Idylka netrvala dlouho. Na silnici vedoucí k opuštěnému přívozu zaburácel motor pětistovky. Mistr se nedal rušit a pokračoval v načatém díle. Teprve když motor zaprskal a zhasl pár metrů za jeho zády, nasadil sluneční brýle a pomalu se otočil.

„Jak to pokračuje?“ zahalekal muž, slézající z motorky. Měl zelenkavé tričko, rozčepýřené vlasy a zdál se jízdou značně roztřesen. Švejda odložil paletu. Podobné otázky neměl rád. Vlastně vůbec neměl rád zvědavce, zvláště takové, kteří si myslí, že je někdo zvědavý na jejich úsudek. Jako rybář je alergický na přátelský dotaz: „Berou?“

„Můžete si sednout a říkat mi, jestli je voda modra nebo ne. Abych správně namíchal barvy.“

„Děkuji, přijímám. Pokud tím nenamíchám vás.“

Švejda rozuměl legraci. Ten druhý zřejmě také.

„Heleďte, já vím, že byste mi nejraději viděl záda, ale ono to jaksi spěchá. Sháněl jsem vás v hotelu a tam mi řekli, že malujete u starého přívozu. Tak jsem tady.“

„O co kráčí?“

„O tu Losovou, co ji včera zabili. Jsem Branda a v současné době dělám u kriminálky v Praze.“

Vypadalo to, že z práce už nic nebude. Švejda si dal načas s odpovědí. Odzátkoval láhev, pořádně si přihnul a teprve dodatečně natáhl ruku s lahví směrem k Brandovi.

„Jsem šťasten, že vás vidím. Jako kdybych vyhrál ve sportce. Pijete?“

„Jedině druhým krev.“

„Dobrý. A co já mám mít s tou ženskou společného?“

„Byl jste včera na poště?“

„Jak to víte?“

„Podával jste telegram.“

„Ach tak. Na to jsem zapomněl. Přišel jste mne zatknout? Můžeme jít. Nebojte se. Tady na těch cestách nevymáčknu z trabanta víc než šedesátku.“

Branda podepřel motorku, kterou si vypůjčil od Střelby. Seběhl těch pár metrů, dělících ho od Švejdy. Drze rozložil skládací stoličku, posadil se na ni a přehodil nohu přes nohu.

„Nikdo nemluví o zatýkání. Jedině že byste nám chtěl ušetřit práci. Ale po vás byli na poště ještě jiní.“

„Tak se ptejte těch druhých,“ odtušil Švejda.

„Když my je všechny ještě neznáme. Podívejte se, můžu vám dát několik otázek? Jistě uznáte, že nejde o krádež slepice, ale o vážnou věc.“

„Ptejte se.“

„Děkuji za pochopení. Nebudu vás dlouho zdržovat. Předně: znáte Losovou dobře?“

„Jezdím sem už pár let. Na poště jsem skorem každý druhý den. Tedy ano. Poměrně dobře.“

„Kdy jste byl včera na poště?“

„Kolem čtvrté hodiny. Přesně se nepamatuju.“

„Setkal jste se tam ještě s někým jiným?“

„Myslíte jako zákazníka? Ne. Náhodou jsme tam byli sami.“

„Chovala se Losová nějak – neobvykle?“

„Nevím, co máte na srdci. Možná že to nevíte ani vy. Něco neobvyklého jsem zaregistroval.“

„Tak. Co to bylo?“

„Losová měla nohy ve škopku s vodou. Tohle nikdy předtím nedělala.“

„Nedělala,“ opakoval zamyšleně Branda. Přešel Švejdův výrok bez poznámky.

„A jinak?“

„Jinak nic. A nikdo.“

„Potkal jste někoho na ulici před poštou nebo v průjezdu?“

„Živou duši.“

„Hovořili jste s Losovou o něčem?“

„Pár slov. Jak to obvykle bývá. Někdo chtěl linku a ona mu dala vadnou. Pak se hádala. S tím abonentem a po telefonu,“

„Nevšiml jste si náhodou, která linka to byla?“

„A víte, že jsem si toho náhodou všiml? Spojařina mě zajímá a všechny ty věci okolo. Kromě mordů. Koukl jsem na panel přepojovače, když tam píchala kolík. Třetí kolečko zleva v druhé řadě odshora.“

„Máte dobrý postřeh.“

„Musím. Kdyby mi Lužnice do rána vyschla, musím ji domalovat. Popaměti.“

„Děkuji za informace. Ještě maličkost. Nosíte čepici?“

„Nikdy.“

„A kdybyste ji nosil. Jaké číslo?“

„To myslíte vážně?“

„Smrtelně.“

Chvíle ticha. Mistr rozvažoval odpověď.

„Před šesti lety jsem měl pětapadesát. Jestli mi od té doby nevyrostla hlava…“

Kritický pohled.

„Myslím, že máte pravdu. Děkuji. Dobré pořízení a na shledanou.“

10

K večeru zabloudila doktorka Pilátové do klikatých uliček staré čtvrti. V místech, kde bývala stará solnice, ji zaujal jednopatrový baráček, přikrčený mezi budovou soudu a sokolovnou. Štít nade dveřmi oznamoval, že je zde městské muzeum. Za okny v přízemí, nahrazujícími výkladní skříně, byly vyloženy drobné památky, upomínající na slavnou historii města. Staré olejové kahany, krucifixy, sošky. Papír přilepený na vratech upozorňoval, že „Sbírky jsou přístupné denně od 9 do 15 hodin, též v sobotu, jinak dle dohody“.

Bylo pět hodin, do večeře scházela ještě dobrá hodina. Pilátová si dodala odvahy. Zacloumala zrezivělou rukojetí prastarého zvonku, který měl již dávno doslouženo a nějakým nedopatřením nezaujímal místo společně s ostatními předměty, vystavenými za okny.

Uvnitř budovy dozněl slabounký zvuk, podobný rolničkám. Kdesi nad hlavou Pilátové vrzla okenice.

„Přejete si, paní?“

Pilátová zdvihla hlavu. Bělovlasý děda s okuláry na nose zamrkal z výše prvního patra.

„Promiňte, šla jsem náhodou okolo. Ráda bych se podívala dovnitř. Jestli ovšem…“

Děda chvíli uvažoval. Pilátová se snažila pochopit sled jeho myšlenek.

„Jestli ovšem vám to nevadí,“ dokončila. „Zaplatím příplatek za přesčasovou práci.“

„Je to zadarmo.“

„Finanční otázka nehraje roli.“

Odpověď vyzněla šroubovaně. Hlava v okně zmizela. Kdoví, jestli se stařík neurazil. Čekala minutu. V dálce za masivními vraty vrzla nějaká dvířka. V zámku zaharašil klíč, dveře zasténaly, jako by protestovaly. Pocítila chlad, prýštící z chodby, ovanul jí nohy, náhle si vzpomněla na svého děda, bydlel také v takové ledové chýši a nosil stejné okuláry. Hnula se v ní náhlá náklonnost k tomuto starci, stojícímu se svěšenou hlavou mezi dveřmi, k městu a k jeho kouzelným zákoutím.

„Pojďte.“

Dveře zapadly, oddělily ji od města, cítila, že vstupuje do minulosti. Vstoupili do nízké místnosti se zčernalým trámovím. Na zdech visely obrazy, laděné v temných barvách. Rozeznala postavy svatých, muže v oblecích zdobených krajkovím a se zasmušilými tvářemi. Pečlivě vyleštěná vitrína obsahovala výtisky Kralické bible, mešní knihy, devocionálie. V dalším sále byly husitské zbraně, mistrně rekonstruované podle dávné skutečnosti. Sudlice, palcáty, malý model obrněného vozu. Malé panoráma bitvy u Sudoměře s figurkami z hlíny, dílo nekonečné trpělivosti nějakého dávno zapomenutého lidového umělce.

„Krásné, což?“

Násilím odtrhla zrak. „Úchvatné,“ řekla.

Slabounce kývl hlavou.

„Každému se to líbí. Jsme malé a chudé muzeum. Víte, dnes se na udržování památek vynakládá víc než dříve, ale stále to nestačí. Ty lepší věci odvezli do Prahy.“

Mluvil spisovnou češtinou, snad kdysi býval kantorem nebo děd jeho děda písmákem.

Uhodl její myšlenky.

„Učil jsem se,“ řekl. „Ale to už je hodně dávno. Vy jste tady na dovolené?“

„Ano. Z Prahy.“

„Praha je krásné město. Byl jsem tam naposled před třiceti lety. Jel jsem elektrickou dráhou,“ dodal s pýchou v hlase.

Usmála se do modrých očí, chráněných silnými skly.

„Přijeďte se tam jednou podívat. Můžete být mým hostem.“

„Snad. Jednou.“

Zavedl ji do prvního patra. Lunetové okno soustřeďovalo půlměsíc slunečních paprsků na vitrínu, jejíž obsah zářil, planul, vrhal úlomky duhy na ocelové kováni skříně. Vydechla údivem.

„Co je tohle?“

V jeho hlase byla neskrývaná pýcha.

„To, co tady vidíte, nikomu nedáme. Chtěli to odvézt do Budějovic, ale výbor se proti tomu postavil. Je to pravý poklad, mladá paní. Skutečný poklad. Zlaté renesanční poháry z doby třicetileté války, zlaté dukáty z doby Matyáše Uherského, ciborium, čelenka vykládaná safíry a smaragdy. Cena zlata je vysoká, historická hodnota desateronásobná.“

„Odkud to je?“

Vychutnával odpověď.

„Odkud? Z podkroví domu U modré štiky. Nalezli to při rekonstrukci před osmi lety. Snad majetek nějakého konšela, děděný z pokolení na pokolení a nakonec tak dobře ukrytý, že ho našli až ve dvacátém století. Znám své město. A jsem přesvědčen, že je zde ještě mnoho podobných pokladů. Chce to jen čas a lidskou poctivost.“

Lesk zlata ji přitahoval. Poklady, ukryté v baráčku s osleplými okny.

„A nebojíte se, že se někdo pokusí o…“

Zavrtěl hlavou.

„Nebojím. Tady jsou poctiví lidé. A proti nepoctivým je zde zařízení. Neodešel by odtud.“

„Lepší zařízení než na poště?“ uklouzlo jí. Vzpomněla na krátký rozhovor, který měla s doktorem Kubáskem při obědě. Lékař jí obšírně vykládal o tragédii, která se na poště odehrála.

„Lepší,“ ujistil ji. „To, co se stalo na poště, je ostuda města. Vrah neunikne spravedlnosti. Kdybych chtěl, tak bych mohl…“

Uprostřed řeči se zarazil. Podnítil tím ještě více její zvědavost.

„Chtěl jste říci, že máte na někoho podezření?“

Mávl rukou. Sejmul cvikr, vytáhl z kapsy kapesník a zamyšleně leštil skla.

„Bůh je spravedlivý a nerad vidí nespravedlnost,“ řekl pochvíli. „Bůh trestá ty, kteří se provinili. Bůh vraha potrestá.“

„Ale člověk se musí přičinit, aby spravedlnost zvítězila.“

„Tak, tak. Jsem starý člověk. Nechci nikomu ublížit.“

„Kdybyste jenom upozornil na své podezření…“

Nasadil si cvikr.

„Není to podezření, je to téměř jistota,“ řekl. „Nešlo o peníze, šlo o pomstu. Vrah si myslel, že bere spravedlnost do svých rukou. Je to nakonec ubohý člověk. Snad se bude mstít i na jiných lidech, nevím. Jednou se také vrátí. Ale já budu připraven.“

„Vám?“ vydechla. „Vám se chce pomstít?“

Neodpověděl. Zamířil ke schodům, mezi dveřmi se zastavil a kývl. Následovala ho plna zmatených myšlenek. Schody těžce praskaly pod jeho stařeckým krokem. U dveří do ulice se znovu zastavil.

„Pánbůh dobrý večer, mladá paní,“ rozloučil se s ní. „Na shledanou.“

Sáhla do kabelky. Spíše vytušil, než zpozoroval její pohyb. Ustoupil do šera chodby.

„Vstup je bezplatný,“ řekl nehlasně.

„Promiňte.“

Dveře zavrzaly do ulice, zalité podvečerním sluncem. Na protější straně stál nízký, stříbřitě šedý automobil. Muž v tropikovém obleku barvy holubí šedi se opíral o dvířka vozu a lenivě pokuřoval. Když zahlédl Pilátovou, otočil se zády k muzeu, vytáhl z kapsy kapesník a začal přelešťovat chromové kování.

Pilátová se rozloučila se správcem muzea, poděkovala a opustila místo kouzelných zážitků. Zabočila za roh. Sama nevěděla, co ji přinutilo, aby zpomalila své kroky a nakonec se zastavila.

Sténavý zvuk zavíraných dveří se zatím neopakoval. V náhlém tichu mezi vzdáleným kvílením nákladního vlaku a bitím věžních hodin zaslechla krátký rozhovor, vedený mezi majitelem vozu a správcem muzea.

„Vy jste pan Klouda?“

„Nejsem. Pan Klouda odešel. Zastupuji ho.“

„Nevíte, kdy se vrátí?“

„Nevím. Snad ano, spíše ne. Přál jste si, pane?“

„Děkuji.“

Tiché předení přepychového vozu. Úder dvojích dveří. Od automobilu a u muzea.

Pilátová ustoupila do tmavé chodby činžáku. Okolo vrat se přehnal stříbrný vůz. V zatáčce zpomalil a na blatnících se rozsvítila ohromná rudá světla jako kyklopské oči.

11

Starý Arendáš prudce trhl hlavou a otevřel oči. Ne, nezdálo se mu to. Někdo klepal, nyní dokonce cítil za dveřmi namáhavý dech, klika se pohnula, čísi ruka přejela po výplni.

Štefan Arendáš vstal z lenošky. Několikrát sevřel prsty pravé ruky, do kterých ho chytla křeč, následek dávného úrazu. Zdřevěnělé prsty nechtěly poslouchat. Chvíli mu trvalo, než otočil klíčem v zámku.

Na chodbě byla tma. Muž v zeleném tričku splýval se stínem a Arendáš rozeznal slabým zrakem jeho obličej jako světlejší skvrnu teprve tehdy, když se muž pohnul.

„Co chcete?“

Branda si to rozhodně nemohl vyložit jako pozvání. Cikán byl přes svou šedesátku dosud statný a osmahlý, známky rychlého stárnutí příznačné pro jeho rasu se mu až dosud vyhýbaly.

„Promiňte, že ruším,“ řekl. „Vy jste pan Arendáš?“

„Hej. Co chcete?“

Staroch neustoupil ani o krok. Mluvil maďarským dialektem, nebylo to tak dlouho, co přišel s rodinou odněkud od Nových Zámků. Asi byl rozhodnut opakovat otázku tak dlouho, dokud se nezvaného hosta nezbaví.

„Chtěl bych s vámi mluvit. Mohu dál?“

„Proč?“

Rozhodně nebyl hovorný. Hrozilo zavření dveří před Brandovým nosem.

„Kvůli vraždě poštmistrové.“

Dveře se přiblížily k Brandovu nosu.

„Policie.“

Dveře se zastavily uprostřed cesty. Magický zvuk mezinárodního slova.

„Jo,“ řekl Arendáš. Asi měl své zkušenosti. „Tak pojďte.“

V místnosti byla tma, ve vzduchu visel nějaký povědomý zápach, směs staroby, plísně a zatlívající cibule, okno bylo zabedněné, nábytek starý a odřený, podlaha však byla čistě zametená. Branda řekl „S dovolením“ a usedl na okraj lenošky.

„Jde o paní Losovou,“ řekl.

„Neznám.“

„Paní poštmistrovou.“

„Znám.“

„Včera ji někdo zabil.“

Chvíle mlčení.

„Slyšel jsem.“

„Mezi čtvrtou a půl pátou. Byl jste doma?“

„Ano.“

„Máte okno do dvora. Nevšiml jste si někoho nebo něčeho?“

„Ne.“

„Co jste dělal?“

Po krátkém zaváhání: „Spal jsem.“

Branda zaťal zuby do rtů.

„Koukejte, pane Arendáš, nepřišel jsem proto, abych vám dělal nějaké nepříjemnosti. Ani mne nezajímá, jaké máte s Bezpečností zkušenosti. Potřebuju jenom pár informací a zase půjdu. Vzpomeňte si, je to důležité.“

Jako kdyby házel hrách na zeď.

„Spal jsem. Po obědě spím.“

„Ani jste nic neslyšel?“

„Neslyším, když spím.“

„Kdo bydlí vedle?“

„Nikdo. Tady bydlím já a moje rodina. Vedle je půda.“ Úctyhodně dlouhá věta. Branda vstal.

„S kým bydlíte?“

„Se synem, jeho ženou a s dvěma dětmi.“

„V této místnosti?“

„Ano.“

„Kde jsou teď?“

Pokrčení ramen.

„Nevím. Asi v hospodě.“

„Kdy přijdou?“

„Snad brzy. Nevím.“

„Kde byl váš syn včera odpoledne?“

„Dělá do čtyř. Pak byl v hospodě.“

„Kdy přišel?“

„Večer. Už byla tma.“

Branda pohlédl zpříma do starcových očí. Byly klidné, zamyšlené. Pocítil touhu vymazat ten spodní plamének ironie a převahy v Arendášově pohledu.

„Kde má váš syn čepici?“

Výraz očí byl stále stejný.

„Ve skříni za vámi.“

„Mohu si ji půjčit?“

Cikán otevřel skříň a vytáhl pomačkanou balónovou čapku.

„Jinou nemá?“

„Ne.“

„Děkuji. Vrátím ji.“

Dveře se otevřely a do místnosti vstoupil asi třicetiletý cikán. Páchl alkoholem, v jeho očích plaval stejný klid jako ve zraku starého Arendáše, snad o něco intenzivnější, zlověstnější.

„Večer, táto,“ pozdravil. Přejel pátravým pohledem Brandu.

Starý ožil.

„Večer, Pišto. Mám návštěvu.“

„Kdo je to?“

„Jeden známý.“

Branda zastrčil čepici do kapsy. Mladý si toho nepovšiml. Zauvažoval, proč ho starý neprozradil. Bál se synovy povahy, nebo tak naznačoval, že má Branda možnost vybrat si důvod, ptát se syna a stejně se nic nedovědět, protože oni, Arendášovi, přestože jsou cikáni, mají čisté svědomí?

„Sháněli tě tady dva známí, Pišto,“ řekl starý.

„Sivákové?“

„Ne. Halgaš a Rendér.“

„Tak,“ řekl mladý. Zdálo se, že je zamyšlen. Ani se nezeptal, co chtěli. Branda najednou cítil ve vzduchu podivné napětí. Nějaká dávno zasutá vzpomínka se drala v jeho mysli na povrch. Zmatená asociace představ, nekonkrétních, unikajících okamžitému pochopení.

„Půjdu,“ rozhodl se. „Děkuji vám, pane Arendáši. Na shledanou.“

„Sbohem,“ odpověděl starý.

Mladý ho sledoval pohledem až ke dveřím. Branda se ve dveřích otočil. Ti dva tam stáli jako herci v podivné němohře.

V hostinci dostal už jen studenou večeři. V půl osmé zazvonil u dveří městské knihovny. Za okny bylo dosud světlo.

„Přejete si?“ zeptala se udiveně postarší knihovnice, rovnající kartotéční lístky.

„Maďarský slovník,“ odpověděl Branda.

Vůbec mu nevadilo, co si o něm žena, chystající se k odchodu, myslí. Brzy nalezl to, co hledal.

„Hallgazni,“ četl. „Mlčet, Halgaš, mlč.“ O pár listů dál stálo: „Rendör, policie, Bezpečnost.“

Zavzpomínal na fotbalové utkání v Budapešti v dubnu 1960.

12

„Tak si to ještě jednou zopakujeme,“ řekl Branda.

V místnosti bylo kouře, že se dal krájet. Okna otevřená dokořán neposkytovala žádné osvěžení, venku v bezvětří se nehnul ani lísteček, žárovka u stropu nažloutle mrkala na tváře mužů, zahalené čmoudem. Baterie šálků s kávovou sedlinou, přeplněné popelníky a další noc na krku, noc po dni, ve kterém vyšetřování nijak nepostoupilo.

Branda zamáčkl oharek cigarety.

„Máme tady tu čepici,“ začal.

Střelba kývl.

„Před hodinou přišla telefonická hláška z Prahy. Krevní skupina souhlasí, jde asi o krev Losové. Identifikace vlasů, zachycených v krevní sraženině na čepici, jednoznačná. Vlasy také patří Losové. Další vlasy byly nalezeny uvnitř čepice. Mají jinou strukturu a patří buďto pachateli, nebo osobě, která čepici nosila.“

„Zřejmě půjde o jednu osobu,“ doplnil Loubal.

Střelba ukončil své hlášení:

„Jde o prošedivělé vlasy, zčásti odumřelé kořínky, pravděpodobně muž starší padesáti let.“

„Není to tak jednoduché,“ oponoval Branda Loubalovi. „Vrah mohl čepici najít nebo ji někde ukrást. Majitel nemusí být nutně vrahem. Může jít o podvrh, o snahu svést nás ze stopy. Konečně majitele čepice až dosud neznáme.“

Kocek pečlivě rozvažoval, než zasáhl do debaty.

„Stále se točíme kolem té čepice. V čepici byl zřejmě zabalen vražedný nástroj. Co se s ním stalo? Ztratil vrah čepici, nebo ji prostě odhodil? Ani jedno, ani druhé se nedá pořádně vysvětlit. Nač ta opatrnost s balením, když čepici nalezli za dveřmi pošty. Odnesl vrah nástroj s sebou, nebo ho někde odhodil?“

To byla vážná připomínka.

„Hrůza s Nikodýmem prohlédli dvorek,“ osmělil se Střelba. „Nic se nenašlo.“

Kocek podrážděně odfrkl.

„Kus roury nebo železa se dá ukrýt všude. Je na dvorku kanalizace?“

Otázky šly na tělo. Střelba se cítil jako na trní.

„Nevím,“ připustil.

„Zítra se o tom přesvědčíte. Dvorek a přístup ulicí Nad jezem znovu prohledat, centimetr po centimetru. Hlavně staré kanály a sklepy. Pokračujte, soudruhu kapitáne.“

Branda znovu píchl do živého:

„Když se vražedný nástroj najde, bude to ještě zamotanější než předtím.“

„Pokud se nenajde mezi dveřmi a přepážkou,“ připustil Kocek. „Rozumím. Ale my ho musíme najít.“

Střelbův obličej byl živým otazníkem.

„Vrahovy pohyby jsou pro nás záhadou,“ řekl Branda na Střelbovu adresu. „Jestli nástroj utopil někde v kanalizací na dvoře, proč se vracel zpátky ke dveřím pošty? Proč by také odhazoval čepici dříve, než se zbavil nástroje, jestliže čepice sloužila jako obal, aby se nepotřísnil krví?“

„Až to budeme vědět, budeme chytřejší,“ řekl šalomounsky Loubal.

Kocek ho sjel nevraživým pohledem, Loubal zčervenal.

„Mám tady pár jmen,“ pokračoval Branda. „Jsou to lidé, kteří byli krátce před vraždou na poště, kteří mohli mít z vraždy nějaký prospěch, nebo by mohli podat svědectví. Odpoledne jsem začal s malířem Švejdou. Našel jsem ho u Lužnice. Krátce před vraždou podával telegram, přesnou dobu si nepamatuje. On a Losová byli na poště sami, všechno bylo normálka. Ještě než odešel, zaslechl, jak se hádala s někým kvůli vadné lince po telefonu. Švejda se zajímá o poštovnictví a všiml si, která linka svítila. Třetí zleva v druhé řadě odshora.“

Střelba se snažil napravit pošramocenou reputaci.

„Tuhle věc jsem přešetřil. Linka patří maringotce Rekonstavu. Stojí ve slepé uličce za národním výborem, stavitel Zahradník tam má takovou pojízdnou kancelář. Linku si vymohl prostřednictvím svého podniku. Denně prý volá do Budějovic a občas také do Prahy.“

„To by byl Švejda,“ řekl Branda. „Před půldruhou hodinou jsem byl u starého Arendáše. Chlap dělá, jako kdyby byl němý. Nic neviděl, nic neslyšel, mladý prý byl v hospodě. Mám chuť dát starého zavřít.“

„Proč?“ zděsil se Střelba.

„Naváděl mladého k zatajování svědectví. Čert ví, co v tom je. Jestli Arendášové něco vědí nebo zdali je to jenom taková cikánská opatrnost. Chtěli se mnou sehrát malé divadýlko. Jenže mně to nakonec došlo.“

Branda popsal rozhovor s oběma cikány i slovní šifru, které starý Arendáš použil, aby varoval mladého. Kocek se srdečně rozesmál.

„To je pro cikány typické. Co mysle jí, Střelbo, máme je dát zavřít?“

Střelba se neklidně zavrtěl.

„Když to uznáte za vhodné, soudruhu kapitáne.“ Kocek se pásl na Střelbových rozpacích. „Dopoledne jste se jich zastával. Jsou chytřejší, než si myslíte. Zatím je necháme běžet. Zjistěte, s kým se stýkají, zajímal by mě okruh jejich známých z řad našinců. Pokračujte, soudruhu kapitáne.“

„Provedu,“ hlesl Střelba. Branda se znovu ujal slova.

„Švejdou jsme vyřídili zaregistrované abonenty, kteří podávali telegram. Zbývají ještě ti, kteří krátce před vraždou objednávali meziměstský hovor. Zákazníky, kteří si přišli pro známku nebo za jinou záminkou, neznáme a asi nebudeme znát, protože se takové věci nezapisují. Škoda. Meziměstské hovory byly za celý den jenom tři, dva dopoledne, třetí odpoledne krátce před vraždou. Někdo objednával na poště v 16.15 meziměstsky Český Krumlov 238 41, fix na 16.30. Časy sedí, záloha 10 korun, objednávka je zapsaná rukou Losové. Losová tedy v 16.15 ještě žila. Jenže s tím objednaným hovorem je potíž.“

„Na Švejdu to časově vychází mezi 16.00 a 16.15,“ řekl Loubal. „Tím by z toho byl venku. Po jeho odchodu někdo v 16.15 objednával Krumlov.“ Kocek zavrtěl hlavou.

„To není tak jednoduché. Švejda si přesnou dobu nepamatuje. Mohl být na poště i mezi 16.15 a 16.25, kdy Pšenička našel Losovou už mrtvou.“

„A kdo vlastně volal ten Krumlov?“ zeptal se Loubal. „Nikdo,“ řekl Střelba. „Mluvil jsem s Krumlovem. Číslo 238 41 je série, patří ředitelství Jihočeských dřevozpracujících závodů. Hovor se neuskutečnil. Abonent objednal, dal zálohu a k telefonu na zdejší poště se v půl páté už nedostavil. Krumlovská ústředna prý zvonila přesně v půl, a nikdo se nehlásil.“

„Jak je to možné?“ podivil se Loubal. „V půl tam byl přeci Pšenička. Losová už byla mrtvá a on volal sem. To si nepovšiml, že mu svítí státní linka?“

„Nemusel,“ prohlásil Branda. „Třebas volal Krumlov na tu vadnou. Nebo si toho Pšenička opravdu nepovšiml. Nejde mi do hlavy jiná věc, soudruzi. Fixhovor se sjednává na určitou dobu. Proč ten někdo objednával drahý fixhovor na dobu za čtvrt hodiny, když mohl s klidem tu čtvrthodinu na poště počkat. A koho v tom Krumlově volal? Na ředitelství dřevozpracujících závodů dělá cirka padesát lidí. Vyberte mezi nimi toho pravého a přes něj zjistěte osobu, která chtěla volat, objednala hovor a pak si to rozmyslela.“ Loubal udělal udivený obličej.

„Má to vůbec souvislost s naším případem? Pochybuji, že by vrah objednával meziměsto a upozorňoval na sebe zápisem, když mohl na poštu zajít za záminkou nákupu padesátihaléřové známky.“

„Čtyřiceti nebo šedesátihaléřové,“ opravil Kocek. „Nemusí jít o vraha, ale o svědka.“

Branda na to už také myslel.

„Je to možné,“ připustil. „Osoba X si objedná fixhovor, a když se dostaví ve smluvenou dobu na poštu, najde Losovou mrtvou. Z nějakého důvodu, třebas proto, že měla s námi nějaké opletačky, nechce figurovat ani jako svědek, a tak se drží našeho národního hesla ‚Co tě nepálí, nehas‘ a po anglicku zmizí. Musela by ovšem přijít ještě před smluvenou dobou, tak šest minut před půl a jenom čirou náhodou by se nesetkala s Pšeničkou. Stále mi ale nejde do hlavy, kdo by si objednával hovor na pevnou dobu a těch pár minut by nezůstal na poště.“

„Záhada,“ řekl Loubal.

„Doba pokročila, soudruzi,“ ujal se slova kapitán Kocek.

„Uzavřeme dnešek s tím, že zítra zajistí nadporučík prošetření následujících okolností.“

Střelba popadl notes a připravil si tužku.

Kocek mrkl na Brandu, jako by chtěl slyšet jeho souhlas. Branda neznatelně kývl.

„Za prvé,“ začal Kocek. „Prohlídka dvora, kanalizace a případných dalších úkrytů, kde by mohla být zbraň. Za druhé: prověření okruhu známých rodiny Arendášovy. Dále informativní výslech stavitele Zahradníka, v jaké záležitosti telefonoval s Losovou. Potom je nutno se spojit s krumlovskou Bezpečností stran pracovníka dřevařských závodů, který měl být účastníkem neuskutečněného hovoru. Zajistí soudruh Loubal. Máte ještě někdo nějaké připomínky?“

Branda se přihlásil o slovo.

„Doporučuji prověřit stav úspor Losové a zjistit, kolik měla doma na hotovosti. Pak je tady ten Prušák ze Zdehoře a také syn Losové.“

„Správně,“ řekl Kocek. „Zařídím, aby sem byl v případě potřeby predisponován na přechodnou dobu z Budějovic náš další pracovník. Chtěl jsem se ještě zmínit o stavu prověřování osob, které by mohly být v souvislosti se zločinem. Zajímají nás zejména cizí lidé, kteří zde pracují, jsou zde na návštěvě nebo na rekreaci. Souhrnnou zprávu dosud nemám, bude to nějaký den trvat. Končím, soudruzi.“

13

Ráno bylo jako vymalované. Čerstvě natřená průčelí domků na náměstí odrážela sluneční svit, až bolely oči, vzduch byl křišťálově průzračný a při vdechnutí v ústech jako šumivé víno.

Střelba zaparkoval svoji mlíkárnu před kostelem svatého Jakuba. Těch pár metrů, které je dělily od pošty, došli s Brandou pěšky. Nebylo radno domorodcům připomínat, že zájem o poštu dosud neutuchl.

Mladík s vousy á la císař Leopold stál na štaflích před poštou a hrabal se v drátech, čouhajících ze zdi. Nějaký montér, pomyslel si Branda. Střelba byl lépe informován.

„Zavádějí poplašné zařízení,“ upozornil.

Mládenec to zaslechl a otočil se. Zaregistroval modrý stejnokroj a souhlasně přikývl. „Už je to tak,“ řekl. „Ale tajdůvmob.“

Slezl ze štaflí a zapálil si cigaretu. Byli sami, nenápadná skupinka tří mužů, které na nenápadnosti neubíral ani Střelbův stejnokroj. Vousáč se rozhovořil.

„Tyhle poplachovky jsou moje specialita,“ začal. „Ale nepřetrhnu se. Dá se to spočítat na prstech, kde jsem to všude dělal. Chvíli to trvá, než se nahoře rozhýbají. Obvykle pozdě. Jako tady. Nebo myslíte, že zdejší poštu znovu vyberou?“

„To se dá těžko odhadnout,“ pokrčil rameny Branda.

„Hrom do stromu obvykle dvakrát nepraští,“ dokončil Střelba.

Mládenec vyfoukl nosem kouř.

„Tak abych to zabalil. Co se zařízením, když už se žádné loupeže nebudou konat. No řekněte? Vždycky mě pošlou s křížkem po funuse. Ale nejsem jediný, kdo dělá zbytečnou práci. Mezi námi, pane esenbé, už toho mordýře chytli?“

„Ještě ne. Brzy.“

„Tak se mi to všechno nezdá. Jako spojař jezdím po různých poštách a všelicos slyším. Tady to prý nevypadá na loupežnou vraždu.“

Pokrčení ramen. Co na tohle má člověk odpovědět?

„Řekněte nám něco o tom zařízení, na kterém pracujete,“ snažil se Branda usměrnit mládencův zájem do správných kolejí.

„Jednoduchý jak facka. Poštmistr má pod stolem šlapku a pak ještě na různých místech pár kontaktů. Když se to sešlápne nebo zmáčkne, tak to zvoní a svítí venku na ulici a taky u vás na esenbé. Tady, jak koukají ty dráty ze zdi, přidělám zvonek a červenou žárovku. To se všechno schová pod kryt z mléčného plexiskla. Nikoho nenapadne, nač to tam je, až když to spustí. V tom je ten moment překvapení.“

„Zajímavé,“ pravil Branda. „Už se to osvědčilo?“

Střelba mlčel a myslel si své. Specialista na poštovní loupeže se nechá poučovat dvacetiletým klukem. Pochopil, že Branda vychutnává ranní pohodu a jen tak tlachá, aby se mohl nadýchat čerstvého vzduchu.

„Až moc, šéfe,“ odpověděl vousáč. „To by nikdo nevěřil, jak taková poplachová šlapka pod stolem přitahuje nohy. Spoje nestačí platit policii za falešné poplachy. Každý špás něco stojí. Dřív to bylo komplikovanější, hlavně na velkých poštách. Snažili se tyhle omyly, co se zmáhaly, odstranit. Propojili signál do vrátnice, kde po sešlápnutí běželo minutu relátko. Za tu minutu se musel vrátný sebrat, doběhnout k přepážce, vynadat ouřadovi, co zas blbne, a tradá zpátky, aby to vymazal, než relátko spustí opravdický alarm. To pak padaly železný mříže, houkala siréna, prostě efektní přepadení s přepadovým vozem, protože to samozřejmě zvonilo i na esenbé. Slyšel jsem o jednom případu, kdy si vrátný zrovna v tu chvilku, co pošťák omylem sešlápl pedál, odskočil na záchod. Samozřejmě mu to trvalo déle než minutu. Zpátky už se nedostal, všude plno policajtů, prostě šok. Měl před penzí, ten vrátný, a i s tím ouřadou v tom ještě dlouho lítali.“

„Strašné,“ řekl Branda. „Tak se ještě uvidíme.“

„Až k vám přijdu s druhým koncem toho drátu, co kouká ze zdi. Mějte se, pánové.“

Muž s leopoldovským vousem se znovu vydrápal na štafle a Branda se Střelbou zmizeli v temné chodbě. Než vešli na poštu, zahlédl Branda na dvorku Hrůzu a Nikodýma v pilné práci. Zatím to nevypadalo, že by něco našli. Z toho prostého důvodů, že by jistě už dál nehledali. Na místě po Losové seděl holohlavý strejc. Byl sám a podezřívavě si příchozí změřil. Poznal Střelbu. Přívětivě se usmál.

„Vítám, pane strážmistr. Co nám nesete?“

Konvenční otázka, na kterou se těžko odpovídá.

„Přišli jsme na kus řeči,“ vybruslil z toho Střelba. „Tady je soudruh kapitán Branda z Prahy. A to je soudruh Loužecký, zástupce paní Losové.“

„Těší mne, pánové,“ zavrkal Loužecký. „Kdybyste se obtěžovali sem za přepážku, jsou zde dvě židle volné.“

Branda se Střelbou se obtěžovali.

„Tak co je nového?“ oplatil Střelba konvenci.

„To bych se měl ptát já vás. Už ho máte?“

„Ještě ne. Brzy,“ slíbil v krátké době podruhé Střelba. „Zajímá nás obsazení pošty, rozdělení služeb, a hlavně váš názor na celou tu nepříjemnou záležitost, soudruhu Loužecký. Vidím, že máte práci, tak snad by to spravilo pár krátkých otázek.“

Na dotvrzení pracovního vytížení pana Loužeckého zablikalo světélko na telefonním panelu. Nový poštmistr zapíchl do dvou dírek dva různé kolíky a světlo otráveně zhaslo.

„K službám, pane strážmistře. Můžete se ptát.“

Střelba přešel strážmistra bez povšimnutí.

„Jak byly rozděleny služby předevčírem? Hlavně odpoledne, kdy došlo k vraždě.“ Loužecký začal počítat na prstech.

„Je zde pět doručovacích obvodů a pět systemizovaných míst doručovatelů. Po paní Losové jsem zde služebně nejstarší, a proto jsem byl určen k dočasnému výkonu funkce vedoucího. Doručoval jsem také, měl jsem na starosti jižní polovinu města. Služby jsou stále stejné. V pět se končí, účastníci v městě mají automatické zapojení přes ústřednu v Budějovicích, zdejší je po úředních hodinách vypojená. Doručovatelé se vracejí před pátou hodinou. Na poště pracuje pouze jediný zaměstnanec, vedoucí. Ještě před rokem zde byli dva, služby byly rozděleny na peněžní s inkasem a sportkou a na telefonní, telegrafní s listovní a balíkovou. Předevčírem byly služby obvykle rozděleny. Když jsem se vrátil z doručování, byla již pošta uzavřena a pan Hrůza mě sem nechtěl pustit. V minulosti jsem občas zastupoval paní Losovou. Když měla dovolenou nebo když byla nemocná.“

„Váš soukromý názor na smrt paní Losové? Všiml jste si někdy dříve něčeho, co by mohlo být ve spojitosti s vraždou?“

Pokrčení ramen. „Opravdu nevím. V minulosti nedošlo k jedinému pokusu o krádež nebo dokonce o loupež. Mám takový dojem, že motiv je v něčem jiném. Snad…“

„Snad?“

„Snad v jejím soukromém životě. Ale to je opravdu jenom dojem. Nerad bych někomu ublížil.“

Branda znal podobné typy. Kdyby tomu bylo tak, jak Loužecký uváděl, vůbec by se o svém podezření nezmiňoval. Čekal, že bude dál dotazován. Také se dočkal.

„Když jste to nakousl, tak to dokončete,“ vyzval Loužeckého Branda. Nemohl zakrýt v hlase spodní tón rozladěnosti.

„Je to opravdu jenom dojem, pánové. Ale ve Zdehoři bydlí nějaký Prušák. Chodil s Losovou. Vlastně za Losovou. Často se hádali. On se k ní vůbec nehodil, každý to říkal. Hrubián a opilec. Ale nerad bych…“ Brandu nezajímalo, co by pan Loužecký nerad. Byl přesvědčen o opaku. Pan Loužecký by byl rád Prušáka nějak namočil. Byl Prušák pouze jedním z kohoutů na smetišti? Myslel tento holohlavý strejc na Losovou a nyní si chtěl vyřídit své účty? Každopádně měla jeho slova opačný účinek, než se mohl domnívat. Branda ho zařadil do žebříčku podezřelých. Jestli šlo o osobní důvody, Loužecký rozhodně nemohl zůstat mimo okruh lidí, o které se Bezpečnost zajímala.

Další Brandova otázka byla opatrná.

„Říkáte, že jste doručoval v jižní části města. Doručoval jste vy i vaši kolegové permanentně, nebo jste během doručování docházeli na poštu?“

Udivený pohled vodově modrých očí.

Loužeckému asi došlo.

„Občas jsem se vracel na poštu. Odpoledne někdy došel telegram nebo spěšná zásilka. Předevčírem jsem se vrátil z předposlední obchůzky asi ve dvě, skočil jsem si na oběd a pak jsem Jel s balíkem k nádraží. Mohlo být půl třetí, vrátil jsem se až před pátou.“

Branda měl již na jazyku, proč doručování jednoho balíku trvá déle než dvě hodiny. Mohlo to být vlivem pracovní morálky, nebo Loužecký nemusel mluvit pravdu. Stejně by to zapřel, jestli se sem vrátil mezi čtvrtou a půl pátou, pomyslel si Branda a otázka zůstala nevyřčená. Loužecký si také smrtí Losové polepšil. Dočasně povýšil a místo vedoucího mu už asi zůstane. Losovou zabil někdo, koho znala. Pošťák, vycházející z pošty, je prakticky neviditelný. Branda si vzpomněl na jeden z Chestertonových příběhů otce Browna.

„Budete mít ještě nějaké dotazy, soudruhu kapitáne?“ zeptal se opatrně Střelba. Branda mu četl na očích, že by se rád zúčastnil hledání na dvoře.

„Děkuji, to mi stačí, soudruhu Loužecký. Myslím, že půjdeme.“

Vstal a Střelba ochotně následoval jeho příkladu. Ve dveřích se srazili se všudypřítomným Pšeničkou.

„Hned jsem si myslel, že jste tady,“ hlaholil. „No nemám pravdu?“

„Tak mě napadá, soudruhu předsedo,“ řekl Branda, podávaje Pšeničkovi ruku, „že jste nám zapomněl vysvětlit, co jste vlastně předevčírem na poště dělal.“

To byla oplátka za ten vrtulník.

„Opravdu jsem vám to neřekl? Jsem to zapomnětlivec. Nemám pravdu? Kupoval jsem si známku. Chcete vědět jakou? Stejně jsem si žádnou nekoupil. Proč, to taky víte.“ Zazubil se Brandovi do obličeje a přátelsky ho poplácal po zádech. „Důležité věci se dějí, soudruzi, hrozně důležité. Zrovna já mám to štěstí, že u všeho musím být. Ti dva vaši fámulové, nadporučíku, něco našli v kanále na dvorku. Myslím, že vám to přijdou každou chvilku hlásit.“

Dveře se s kopnutím otevřely. Stál v nich Hrůza, rukávy vykasané a ruce špinavé až hrůza. Přidržoval nohou dveře, aby se nevrátily do původní polohy. V pravé ruce držel nějaký zablácený předmět, podobající se kusu dřeva.

„Tady je,“ řekl vítězně. „Železná roura, asi od klosetu. Sázím, že je to ta věc, kterou hledáme.“

Střelba s ulehčením vydechl. Loužecký vstal a vypoulil oči.

14

Lichoměřická plovárna byla chloubou města. Vystavěli ji před pár lety a nebyla to špatná investice. Kabiny oslnivě pomerančové barvy v několika řadách, fialkově zbarvená zábradlí jako smaltované dráty se leskly v dopoledním slunci a v nazelenalých vlnkách Lužnice skotačili mladí i staří. Obloha bez mráčku slibovala další parný den, voda byla po dusné noci příjemně prohřátá, nikomu nic nescházelo, naopak přebývalo, protože malý bufet v rohu koupaliště byl dokonale zásoben a obležen naháči obou pohlaví.

Doktorka Pilátová vylezla z vody a otřepala se jako pudlík. Než udělala deset kroků, slunce vysušilo na jejím opáleném těle poslední kapku. Se zalíbením pohlédla na své paže. Zbarvovaly se do bronzova, na předloktí naskočilo několik pih. Byla si vědoma toho, že omládla, alespoň pociťovala zvláštní bezstarostnost, zdánlivě neslučitelnou s blížící se čtyřicítkou. Kouzelná výslednice působení odpočinku, slunce a čerstvého vzduchu. Zařadila se do fronty s úmyslem koupit si pomerančový džus.

„Nádherný den, není-liž pravda,“ prohodil muž, stojící před ní. Otočil se a odhalil hustý porost, táhnoucí se od krku až k břichu.

„Příjemný,“ odpověděla. V Praze by si opovážlivce s podobnou průhlednou záminkou ke konverzaci ani nepovšimla. Tady to bylo trochu jiné. Byla na dovolené a cítila se mladá.

Fronta pomalu postupovala. Muž si dodal odvahy.

„Kdybyste dovolila,“ nabídl se. „Koupil bych vám, co potřebujete. Abyste nemusela stát frontu. Mohla byste počkat pod nějakým slunečníkem.“

Drzoun, pomyslela si. Příjemný drzoun, opravila svůj úsudek. Nakonec všichni chlapi jsou stejní. Stačí slůvko a za chvíli vás zvou na kafe nebo se na kafe zvou sami.

„Kdybyste byl tak laskav,“ odpověděla a sama nevěřila svým uším.

„Džus a krabičku maric.“

Zdráhavě přijal peníze, které vyndala z igelitového sáčku. Měla tam ještě pudřenka a klíč od kabiny.

„Tamhle v rohu je volný stolek,“ upozornil. „Jestli tam chcete počkat.“

Přejela ho pátravým pohledem. Vyložil si to po svém.

„Promiňte, nechci vás obtěžovat. Moje jméno je Švejda. Jsem malíř.“

„Jsem Pilátová,“ odpověděla. „Počkám.“

Vystoupila z řady a usedla k volnému stolku. Za chvíli byl u ní. Položil na naškrobený ubrus sklenku džusu, krabičku cigaret a pro sebe papírový kelímek s kávou. Zamyšleně míchal.

„Zní to hrozně hloupě, ale odněkud vás znám,“ řekl po chvíli. „Z Prahy nebo odtud?“

„Vy jste také z Prahy?“

„Také. Tady jsem na dovolené.“

Zakroutil hlavou. „Z Prahy asi ne. Asi jsem vás viděl na náměstí nebo na obědě. Bydlím U bílého koně.“

„Já také,“ odpověděla a vzápětí se proklínala za svoji sdílnost.

Asi tomu nepřikládal žádnou váhu.

„Tak jsme sousedé. Já maluji. V Praze i tady.“

„Já zase tahám zuby. Jenom v Praze. Tady nedělám nic.“

Zasmál se a odhalil zuby, na kterých si moc zubařů nevydělalo. Odborně to odhadla.

„Zajímavá práce. Už si na vás hodně lidí otevřelo pusu?“

Jeho bezprostřednost ve vyjadřování byla snesitelná. U jiného by to vyznělo neomaleně. Kotletky až k bradě a husté obočí nezastíraly určitou chlapeckost jeho zjevu. Hádala mu kolem čtyřicítky.

„Čekám, kdy si jeden začne,“ odpověděla.

„Prima. Nedočkáte se. Jsem mírumilovný jako beránek. Zubaře znám jenom z knih. S výjimkou vás.“

„Není vyloučeno, že vás dostanu do ruky.“

„Na revanš. Pak vás za to vymaluji.“

„Poznám se?“

Dělal, jako když přemýšlí. „Myslím, že ano. Začínal jsem s akty, teď maluji krajinky. Ještě bych to svedl.“

Opojný vzduch podněcoval nevázanost slov.

„Co?“ zeptala se. „Akt? Jedině v krinolíně jako zámecká paní. Raději si hleďte svých krajinek.“

„Teď maluji starý přívoz na Lužnici. Odpoledne tam sjedu. Je tam nádherně. Mohu si dovolit vás pozvat?“

„Rušila bych vaši inspiraci. Kde jsem já, tam není žádný klid.“

„Žena, věčná inspirace umění,“ řekl s patosem. „Horší jsou policajti.“

„Nenechají vás pracovat? Nebo musí být na malování povolení?“

„Včera mě jeden otravoval. Přijel za mnou na motorce k přívozu a zaranžoval takový malý výslech v přírodě.“

„Zavraždil jste někoho?“

Zamyšleně na ni pohlédl. „Já ne. Někdo jiný. Možná že jste o tom už slyšela. Zabili tu ženskou na poště.“

Vzpomněla si na svůj rozhovor s doktorem Kubáskem a se správcem muzea.

„Slyšela,“ připustila. „Co vy s tím máte společného?“

„Nic. Chvilku předtím jsem podával na poště telegram.

Našli si mne podle toho. Chtěl vědět, jestli jsem si něčeho nevšiml.“

„A všiml jste si?“

„Ne. Někdo volal, to je všechno a taky jsem mu to řekl. A zajímal se, jestli nosím čepici. Asi spadl z višně.“

Připomínka tragédie na poště zapůsobila jako mráček, který zakalí čistou oblohu.

„Mluvme o něčem jiném,“ navrhl. „Třeba o vás.“

„To jste si vybral pěkný námět. Výslech? Chcete si hrát na toho esenbáka?“

„Chraň bůh. Nevykládejte si to jako drzost. Raději poslouchám, než vyprávím.“

„Známe se teprve deset minut.“

„Za dvacet minut to bude půl hodiny.“

„Jestli tady vydržím.“

Nahlédla do průhledného sáčku, ve kterém měla své drobnosti.

„Hledáte něco?“

„Hodinky. Asi jsem je nechala v kabelce v kabině,“

Pohlédl na své zápěstí. „Nespěchejte, je teprve půl desáté. Do oběda je kopec času.“

„Měla bych se přesvědčit, jestli tam jsou. Počkejte okamžik.“

Vzpomněla si na svoji starou tetu, která se třikrát vracela do druhého poschodí jenom proto, aby se přesvědčila, že správně uzamkla před odchodem dveře. Vstala. Švejda vstal ochotně také.

„Vyprovodím vás ke dveřím kabiny,“ nabídl se. „Pouze,“ dodal s důrazem.

„Ani o krok dál,“ řekla s úsměvem.

Měla poslední kabinu v třetí řadě, až na konci koupaliště. Cestou vytáhla ze sáčku plochý klíček. Zámek byl na svém místě, provlečený jedním očkem petlice, byl však odemčený a druhé očko bylo volné.

„To je zvláštní,“ řekla. „Přísahala bych, že jsem před odchodem zamkla.“

Švejda spatřil v jejích očích obavu. Jemně ji odstrčil stranou.

„Prohodíme si to,“ navrhl. „Vy zůstanete venku a já se podívám dovnitř.“ Prudce otevřel dveře.

V kabině bylo přítmí, dveřmi vyrazil pach téru a čerstvé barvy. Uvnitř se něco pohnulo. Dveře se rozlétly a ven vyběhl rozcuchaný mladík. Snažil se prokličkovat mezi Švejdou a Pilátovou, malíř však byl rychlejší. Zahákl mladíkovi chlupatou ruku kolem krku, druhou mu skroutil za zády a přinutil ho, aby si klekl na prkennou podlahu.

„Co jsi hledal v cizí kabině, mládenečku?“ zasyčel.

Neznámý začínal modrat, Švejda povolil sevření. Kývl na Pilátovou, hledící ustrašeně na tichý a urputný zápas. Mladík se přestal bránit.

„Skočila byste ke koupališti?“ zaprosil. „Bude tam plavčík. Přiveďte ho, já si zatím s tímhle poradím.“

Pilátová se pustila uličkou mezi kabinami. Doběhla ke koupališti, plavčík však nebyl na svém stanovišti. Pátravé a udivené pohledy se snažily číst v její tváři. Zavrhla myšlenku na přispění břicháčů, trávících zde svoji věčnou siestu. Vzhlédla vzhůru přes stříšky kabin k žluté budově s otevřenými okny na protějším břehu řeky. V otevřeném okně se objevila postava muže v modrém stejnokroji. Zamávala rukama ve snaze připoutat pozornost. Muž v okně asi pochopil. Zmizel a Pilátová sklesle usedla na prázdnou židli.

Střelba s Brandou tu byli, co by dup. Vjeli s mlékařským vozem až na plovárnu a způsobili tak příjemnou senzaci.

„Co je?“ vyštěkl Střelba, ještě ani nevylezl z vozu.

„Tam,“ ukazovala Pilátová. „Poslední kabina v třetí řadě. Nějaký zloděj.“

Oba policisté vyrazili uličkou. Za nimi se hrnul opálený i syrečkově bílý dav, podle stupně sluneční intenzity i vytrvalosti návštěvníků.

Švejda dosud stál, opřen o dveře kabiny a před ním v pokleku neznámý mladík.

„Á, pan Švejda,“ zaliboval si Branda. „Vás jsem tady nečekal.“

„Já vás taky ne,“ zamračil se malíř. „Konečně jednou přijedete někam, kde je vás zapotřebí.“

„Kdo je to?“ ukázal palcem Branda na skleslou postavu mladíka.

Střelba si posunul čepici do týlu a zamyšleně se podrbal ve vlasech.

„Jestli se nemýlím,“ řekl, „tak je to mladý pan Los. Karel Los. Syn nebožky Losové.“

15

Švejda se těšil na příjemné posezení s Pilátovou při obědě u Bílého koně. Místo toho strávil on i jeho společnice dvě méně příjemné hodiny na místním oddělení VB. Střelbovi se nedalo nic vytknout a Branda se snažil, seč bylo v jeho silách. Protože šlo o Lose a protože se do toho zase zamotal Švejda, nedalo se to sprovodit jen tak. Jednou se stala vražda a všechno může souviset se vším, i pokus o prachobyčejnou krádež v šatně plovárny může mít dopad v záležitosti, s kterou si zdejší Bezpečnost lámala hlavu.

Švejda s Pilátovou odešli krátce po poledni, Branda si odskočil do automatu na oběd vstoje a v jednu hodinu si vzal se Střelbou mladého Lose znovu do prádla. Škaredil se jako všichni čerti a snažil se nepřiznat víc, než co bylo nad slunce jasné. Stará taktika, kterou si rychle osvojí i nejmladší delikventi.

„Tak s tou šatnou je to vyřízené, Karle,“ řekl Střelba. Tykal mladému Losoví už od dřívějška, a tak to nevypadalo jako projev nadřazenosti. „Jak to bylo tenkrát s tou Hlávkovic chatou?“

„Co by bylo? Už jsem vám stokrát řek, že jsem tu chatu neudělal. Nemůžete mi házet na krk nějakou chata jenom proto, že jsem dneska ujel a vlez do cizí kabiny.“

„Proč neděláš?“

„Proč, proč. To jsou otázky. Už jste se na to taky ptal. Prostě jsem tam nemoh vydržet. S mistrem a vůbec. Jsem plnoletý a mohu si dělat, co chci.“

„Ale ne krást, a pořádně makat. Tohle je příživnictví.“

„Nikde se nepřiživuju. Hledám si zaměstnání.“

„Už tři neděle. A tři dny se flákáš tady po okolí. Od té doby, co zemřela tvoje máma.“

„Snad si nemyslíte, že jsem ji zabil? No tohle.“

„Kde jsi vzal ty čtyři stovky?“

Střelba pootevřel zásuvku a ukázal čtyři zelené bankovky.

„No tak? Mluv!“

„Ty mám ještě z poslední výplaty.“

„Nevykládej. Naposled jsi bral před měsícem. Z čeho jsi celou dobu žil?“

„Bral jsem asi devět stovek. Pak jsem si půjčil od kamarádů. Musel jsem šetřit.“

„Před týdnem jsi v nádražní restauraci v Březnici utratil šest stovek. Nediv se, máme hlášku. Byl jsi to ty.“

Karel Los se zamračil. S kolmou rýhou na čele, se slepenými vlasy a s poťouchlýma očima nazelenalé barvy, v propocené rozhalence a se smutkem za nehty reprezentoval dokonalý typ moderního vandráka, chcete-li chuligána, onoho opovrhovaného produktu lidské omladiny, štítícího se práce, opovrhujícího zákony a pořádkem. Od nepaměti trpěla lidská společnost podobnými výhonky. Měnily svůj vzhled, v srdci však zůstávaly stejné.

„Tak mluv! Kdes na to vzal?“

„To musí být omyl. V Březnici jsem nikdy nebyl.“

„Kde jsi spal?“

„Kdy?“

„Včera, předevčírem, od tý doby, co jsi zdrhnul ze svobodárny v Plzni.“

Střelba se přistihl, že začíná mluvit slangem jako jeho neumytý protějšek. Ještě půl hodiny, a musí si jít vypláchnout ústa.

„U známých a ták.“

„Lžeš. Jmenuj mi nějaké známé.“

„Už si to tak přesně nepamatuju. V Plzni jsem spal u jedné kámošky.“

„A tady v Lichoměřicích?“

Losovi zablýsklo v očích. Zase vymýšlel nějakou neprůkaznou variantu.

„V kabině na plovárně,“ řekl vítězně.

„Kecáš,“ neudržel se Branda. Byl alergický na typy a la Los a rozhodl se, že mladému pořádně zasolí.

„Od čeho jsou ty klíče? Ano, tyhle, které jsi měl v kapse. Tak to rychle vyklop!“

„Ty jsem našel. Už ani nevím kde. Opravdu, pánové, já…“

„Od čeho jsou ty klíče?“

Branda jako náhodou navlékl svazek klíčů na prostředník pravé ruky a vstal. Zdaleka neměl v úmyslu to, co mladý očekával se strachem v očích. Karel Los pobledl.

„Já vám to teda řeknu. Ty jsou od baráku mé mámy. Ale přisámbohu, nebyl jsem tam, tak někdy loni naposled.“

Branda si zase sedl.

„Spals tam na dnešek a na včerejšek,“ řekl s určitostí.

„To není pravda. Ty klíče mám už od dřívějška.“

„Dostal jsi je od své matky předevčírem, když jsi za ní zašel na poštu. Chtěl jsi na ní peníze.“

„To není pravda, namouduši že ne!“

„Ty peníze jsou také od tvé matky. Bylo toho trochu víc. Šest stovek a nějaké drobné.“

„Říkám vám, že to není pravda!“

„Víš, proč jsi vlastně tady? Tvoji matku někdo zavraždil. A ty jsi byl ten den na poště.“

Karel Los složil hlavu na stůl a rozbrečel se.

16

Losová bydlela v čísle 12 v ulici Nad jezem a její červený domek, byl opravdu přímo nad jezem. Malý, přízemní baráček se šlahouny psího vína, s květináči v oknech a se zahrádkou jako dlaň, zdobenou barevnými soškami sádrových trpaslíků a zrcadlovými koulemi. Výtvarník Švejda by se asi zhrozil, kdyby uzřel zahradní výzdobu, Branda však proti trpaslíkům nic neměl a v tomto prostředí se mu docela zdály na místě.

O dva domy dál byl dům číslo 16, kterým se dalo projít přes dvorky zadem na poštu. Branda pochyboval o tom, že by Losová docházela podobným způsobem do zaměstnání. Jistě však o této přístupové cestě věděla a rozhodně byl o ní informován i Karel Los. Klíče, které mu Střelba odebral, se hodily. Prvním odemkli zahradní vrátka, dalším domovní dvířka.

Domek měl tři místnosti. Malou kuchyňku, obývací pokoj a ložnici. Všude byl nevětraný vzduch, v ložnici páchl cigaretový kouř, popelník u rozesílané postele byl přeplněn oharky.

„Tady jsem spal,“ řekl Los. „V kuchyni je pár konzerv a brambory. Máma mě nenechala o hladu.“

„Měla doma nějaké úspory?“ zeptal se Střelba.

„Jenom spořitelní knížku. Nechtěla z ní vybírat. Je v šuplíku v kredenci.“

Knížka byla na zvýšenou úrokovou sazbu, úspory dělaly asi osm tisíc. Losová myslela na zadní kolečka. Vklad byl vinkulovaný a zvýšený úrok vázal na výpovědní lhůtu. Asi myslela při ukládání na svoji ratolest. Rozhodně jinak, než mladý Los očekával.

„Jak je to s těmi šesti stovkami?“ zeptal se Branda.

„Už jsem vám řekl. Dala mi je, vlastně půjčila, když jsem za ní zašel.“

„Kdy?“

„Předevčírem odpoledne. Mohlo být půl třetí.“

„Byl někdo na poště?“

„Jenom my dva.“

„Vždyť jí musely chybět?. Dala ti peníze z tržeb a inkasa.“

„Říkala, že je nějak dosadí, že jí stačí drobné v pince. Asi si chtěla někde vypůjčit. Kde, to nevím.“

Z hlasu mladého Lose vyprchala bojovnost, sklapl do sebe, najednou stál před Brandou čtyřiadvacetiletý kluk s váčky únavy pod očima, skleslý a odevzdaný.

„To je divné,“ zakroutil hlavou Střelba. „Kde by si půjčovala? To jsou erární peníze. Na knížku nemohla máknout a pak spořitelna zavírá v půl páté. Nebylo to trošku jinak, Karle?“

„Nerozumím. Jak jinak?“

„Třebas měla doma nějaké peníze na hotovosti. Dala ti tyhle, že to dosadí z vlastních, až si odskočí domů. Řekni pravdu.“

„Opravdu, věřte mi, nelžu. Když se to stalo, zalez jsem sem a dodneška do rána jsem nevystrčil hlavu. Pořád jsem čekal, až tady zazvoní policie nebo až si odemknou a rovnou sem vlezou. Všechno jsem tady prohledal, v kredenci bylo akorát asi dvanáct korun v drobných, jinak nic. Zatím jsem měl co jíst i pít. Také kouření tady nějaké bylo. Sousedé si mě naštěstí nevšimli, večer jsem byl potmě, ani rolety jsem nestahoval. Dnes jsem si řekl, že odtud vypadnu a potáhnu dál.“

„Proč?“

„Dyť je to jasný. Protože byste mi hodili na krk vraždu vlastní mámy. Jenže já v tom teď lítám stejně, přestože jsem nic neudělal. Kvůli vlastní blbosti. Že jsem se nechal chytit na plovce, když jsem si chtěl pomoct k nějakým korunám.“

To, co mladý Los vyprávěl, mohla být pravda, i nemusela. Branda se rozhodl, že to tady dá prohledat. Snad se nějaké peníze opravdu najdou. Najdou-li se, objasní se tím však pouze otázka, zda je možné, aby Losová, s vědomím peněžní rezervy doma, dala mladému šest stovek ze státních peněz. Rozhodně to nebude znamenat, že je z toho mladý venku.

Kdo tedy a proč vlastně Losovou zabil?

Teď už to vůbec nevypadalo na poštovní loupež. Branda si připadal zbytečný, namočil se však do toho a rád by dovedl případ k nějakému konci. Jestli ho starý neodvolá. Musí ještě podat telefonické hlášení Praze. „Kde máš čepici?“ zeptal se Lose.

„Jakou čepici?“

„Ty nenosíš čepici?“

„V životě ne.“

Prošedivělé vlasy asi padesátiletého muže s částečně odumřelými kořínky, vzpomněl si Branda. V posudku se nehovořilo o vlasech mániček. Losovy vlasy by se těžko pod nějakou čepici vešly. Mladý byl právem uražen. Jistota je však jistota. Také musí poskytnout vzorek.

„Tak jo. To by bylo,“ povzdechl si Branda. „Máte ještě něco?“ obrátil se na Střelbu.

„Nic. Můžeme jít. Co s mladým?“

„Večer eskortou do Budějovic. Jdeme.“

Když zabočoval modrý vůz s bílým pruhem z náměstí k Lužnici, střetl se v zatáčce u pivovaru s nízkým, žraloku podobným stříbrošedým vozem. Řidič v tropikovém obleku barvy holubí šedi přibrzdil a dal přednost, přestože nemusel. Střelba něco zabručel a propletl se okolo stříbrného vozu.

„To bylo fáro,“ řekl procítěně Karel Los.

„Rakouská značka z Lince,“ upřesnil Střelba.

„Ford Mustang,“ dodal Branda.

17

Lichoměříce byly město plné rozporů. Zákon a pořádek zde představovali mužové jmen tak zvučných, jako Střelba a Hrůza, což bylo příčinou nejednoho nedorozumění.

Maringotka Rekonstavu, ve které měl stavitel Zahradník svoji kancelář, stála ve slepé uličce vedle národního výboru. Ulička se zařezávala do bloku historických činžáků a rohák z náměstí byl opatřen tabulkou s nápisem Na spojce. Buďto praotcové města měli smysl pro humor, nebo ulička kdysi opravdu něco spojovala, muselo to však být v šerém dávnověku, město mělo více než tisíciletou tradici, snad byl kdesi nějaký zazděný průchod v domě, zahrazující uličku, protože dům byl o poznání mladší než sousední.

Stavitel Zahradník si s tím nelámal hlavu. Po pravdě řečeno si nerad lámal hlavu s čímkoli. Vypil svých šest piv, to mu stačilo k udržení standardní podnapilosti, projevující se žoviálností a dobrou náladou. Zlí jazykové o něm tvrdili, že jenom jednou za celou dobu, co vedl rekonstrukční práce v městě, a byla to doba dosti dlouhá, protože naše stavebnictví se rozhodně nevyznačuje uspěchaností, měl Zahradník náladu špatnou, ba dokonce nesnesitelnou. To bylo v den, kdy probíhaly volby do národních výborů a hostince buďto byly uzavřené, nebo prodávaly nápoje vysloveně nealkoholické a stavitel se nestačil zavčas zásobit mokem přiměřené kvality a chutě. Ten den prý z něho spadla maska žoviálnosti a projevil se jako vztekloun a pruďas. K zlepšení jeho nálady došlo až dne následujícího, kdy byl spatřen hodinu před otevřením hostince U zlaté ryby ve frontě podobně založených čekatelů, jak si nervózně okusuje nehty a mračí se jako tisíce čertů.

Když odemykal maringotku, byl v obvyklé, to je ve výborné náladě. Pobrukoval si nějakou neznámou melodii, spokojen se světem, což se možná naopak o tomto světě plném neřádstva a nepochopení nedalo říci. Návštěva maringotky po „padla“ náležela k jeho dennímu rituálu. Neplížil se sem jako zločinec na místo činu, vcházel sem s pocitem úspěšně pokračující práce, která pod jeho dozorem, byť i iluzorním, přece jenom jakžtakž probíhala.

Ve voze bylo dusno, páchl zde česnekový salám, uložený s baterií pivních lahví v kovové skříni. Nevětraný vzduch, zabedněné okno, na stole všelijaká lejstra, v koutě poházené části pracovních oděvů.

Zahradník otevřel okno, dosedl do křesla a zapálil si cigaretu. Zalistoval v papírech, pokrytých silnou vrstvou prachu. Materiálové výdejky, plán prací, které již dávno neprobíhaly podle plánu, stavební deník s ohmatanými rohy, kniha pracovních úrazů. Zvířený prach tančil v hranolu slunečních paprsků, dopadajících otevřeným oknem na stolní desku. Schůdky vedoucí do maringotky zapraskaly pod něčím krokem. Kdosi opatrně zaklepal.

„Dále,“ řekl Zahradník.

V obdélníku dveří se objevil muž v zeleném tričku. Mžoural do přítmí vozu.

„Smím dál?“ zeptal se.

„Jako doma. Co máte na srdci?“

Příchozí mávl rukou.

„Moc věcí. Jmenuji se Branda. Kapitán Branda od Bezpečnosti.“

„Vlezte a zavřete,“ vyzval Brandu Zahradník. „Dělá se průvan.“

Branda uposlechl. Protáhl se mezi kbelíkem se špinavou vodou a hranou skříně a usedl na nabízené místo.

Zahradník přivřel oči. Násilím srovnával myšlenky, příjemně rozptýlené lichoměřickou dvanáctkou.

„O co kráčí? Jestli se na stavbě krade, tak bych o tom měl vědět.“

„Nejde o stavbu. Vyšetřuji vraždu na zdejší poště.“

„Tak. Pošta. Hm,“ řekl nepřítomně Zahradník. „Co já s tím mám společného?“

„Neříkám, že s tím máte něco společného. Potřebujeme svědky.“

„Nebyl jsem tam, když se to stalo.“

„Osobně ne.“ Malé odmlčení. Potom: „Potřebujeme časově určit moment vraždy.“

„Nemohu vám pomoci. Nebyl jsem tam.“

„Ale volal jste.“

„Odkud to víte?“

Pokrčení ramen. „Víme to. Zajímá nás hlavně doba.“

Zahradník se zamyslel. Chlupaté prsty, zažloutlé od cigaret, přejely staccatem po podložce.

„To mě podržte,“ řekl. „Taková blbost. Volal jsem, máte pravdu. Ale v kolik, to si zaboha nevzpomenu. Mohly být čtyři, mohlo být i půl páté. Je to tak důležité?“

„Hrozně.“

„A nedovolal jsem se. To snad už také víte. Losová mi s oblibou dávala vadnou linku. Chtěl jsem místní středisko. Začal mě bolet zub.“

„Bavil jste se s ní?“

„Bavil? Nadával jsem jí. Ten telefon je tady pro zlost.“

Branda ukázal bradou na telefonní přístroj.

„Tady je automatika. Vy jste zapojen na poštu?“

„Bohužel. Nebyla volná linka, stavební práce prý nebudou trvat věčně, a tak mne zapojili na poštu. Provizorně. Už to trvá přes rok. Když chci volat, jí se tam něco rozsvítí a píchne mi volnou linku.“

„Nepříjemné, což?“

„Strašně.“

„A může vás i odposlouchávat.“

Přes Zahradníkovo čelo přejel mrak. „I to. Nemám žádné tajnosti. Ať si poslechne. Vlastně teď už nemůže odposlouchávat.“

„Smůla.“

„Co je smůla? Že nemůže poslouchat?“

„Ne. Že si nepamatujete, kdy jste volal.“

„Už jsem vám řekl. Mezi čtvrtou a půl pátou.“

„Byl jste na tom středisku?“

„Vykašlal jsem se na to. Potvora, přestal bolet. Zase se ozve.“

„Bolení zubů je hrozná věc,“ řekl přátelsky Branda. „Kdo to nezažil, tak nepochopí.“

„Budete mi povídat. Co já s tím, pane, už zkusil. Teď mě bere stolička moudrosti. To nikomu nepřeju, fakt.“

„Která?“

„Vpravo nahoře. Pořád si říkám, musíš ven, ale copak se k tomu člověk dostane? Je to jako s ženskými. Když je čas a kde, není chuť. A obráceně.“

Pobaveně se zachechtal. Branda si ho živě představil, jak upíjí z korbele piva, listuje v nějakém časopise věnovaném kultu nahotin a mlsně se olizuje. Před svou návštěvou se o Zahradníkovi informoval.

„Zrovna tak,“ souhlasil. „To by byla jedna věc. Mám tady ještě jednu záležitost, pane Zahradník.“

„Jakou?“

Branda opatrně rozbalil balíček, který držel až dosud v ruce. V papíru byl igelitový sáček a v sáčku kus železné roury, dlouhé asi pětatřicet centimetrů a o průměru pěti centimetrů. Byl to asi vražedný nástroj, kterým zasadil dosud neznámý pachatel Losové smrtelné údery. Protože se roura vykoupala ve špíně stoky, nepovažoval Branda až dosud za nutné odesílat ji. k expertize. Možnost nalezení otisků prstů byla mizivá, nahnědlá skvrna mohla a nemusela být krví, vlastně ani nemuselo jít o vražedný nástroj. Branda měl svůj systém a věřil, že zatím mu ten kousek železa prokáže větší služby, když ho bude mít po ruce, než když bude cestovat někde mezi pražskou laboratoří a Lichoměřicemi. „Co je tohle?“ podivil se Zahradník. „To kdybychom věděli,“ povzdechl si Branda. „Roura, kus obyčejné roury. Ale od čeho? Tímhle asi byla zabita Losová. Tak mě něco napadlo.“

„Co?“

„Jestli to není něco, čeho se používá na stavbách. Připomíná mi to lešenářskou trubku.“

„Ta je silnější.“

„To vím Přesto. Určitě, to k něčemu bylo. Jeden konec je hladký, druhý neodborně uříznutý. Snad součást nějaké konstrukce nebo stroje.“

Zahradník zakroutil hlavou. „Dovolíte?“ požádal. Uchopil rouru do konečků prstů a otáčel jí před očima. „Něco mi to připomíná,“ řekl nakonec. „Někde jsem už něco podobného viděl. Ale zaboha si…“ V očích mu náhle blesklo poznání. „Už to mám,“ vyhrkl. „Je to část rámu míchačky. Vsázím, že vím dokonce které. Máme tady tři, u jedné se svařoval spodek, dělal to jeden zdejší zaměstnanec komunálu. Takovouhle rouru, byla prožraná rzí, nahrazovali novou. Není to tak dlouho.“

„Kdy?“

„Asi tři neděle. Dělali to přímo tam, kde se to rozhasilo. Tu starou rouru vyhodili. Bylo tam takové menší smetiště. Jistě by se tam našly i další části.“

„Kde to bylo?“

„Kde? Na dvorku zdejšího muzea. Spravovali jsme tam zdi a střechu.“

„Muzeum,“ řekl zamyšleně Branda. „Půjdu se tam podívat. Každopádně děkuji za informaci, pane staviteli.“

„Za málo.“

Branda vstal k odchodu. Rozloučil se se Zahradníkem a zamířil ke dveřím.

„Ještě jednou díky a na shledanou,“ řekl ve dveřích. Průvan rozhodil lejstra na Zahradníkově stole. Branda se shýbl a zvedl papír, který zabloudil k jeho nohám. Byl to protokol o smrtelném úrazu zedníka Josefa Sládka, ke kterému došlo při opravě krovů domu U zlaté ryby asi před třemi nedělemi.

Vrátil papír do Zahradníkovy natažené ruky a omluvně se usmál.

„Průvan,“ prohodil. „Tak já jdu. Ještě něco. Jak jste říkal, že se jmenovali vaši zaměstnanci, kteří opravovali muzeum?“

„Muzeum? Nikoho jsem nejmenoval. Už ani nevím. Byli tři. Houška, Kleveta a Sládek.“

„Máte asi pravdu, nikoho jste nejmenoval,“ řekl nepřítomně Branda.

„Buďte zdráv, pane Zahradník.“

18

Střelba, vyzbrojený železnou rourou a instrukcemi od Brandy, zatáhl za rezatou rukojeť zvonku. V chodbě muzea se ozvaly šoupavé kročeje.

„Už jdu. Kdo je?“

„Bezpečnost,“ odpověděl Střelba. Otáčení klíče v zámku se zrychlilo.

„Vítám, pane nadporučíku,“ uklonil se stařec ve dveřích.

„Buďte zdráv, pane Vejdovský. Co je nového?“

Bělovlasý kustod ustoupil, aby mohl Střelba projít.

„To bych se měl ptát já vás, pane nadporučíku. Služebně nebo se jdete podívat na nezapomenutelnou minulost našeho města?“

Dveře opět zapadly. V chodbě bylo šero, dvířka na dvůr na konci chodby byla dokořán.

„Spíš služebně, pane Vejdovský. A taky na minulost. Jenže ta minulost není tak moc minulá.“

„Nahoru?“

„Rovnou. Nejdřív na dvůr.“

Vejdovský šel napřed. Prošli úzkými dvířky a octli se na zpustlém nádvoří. Dvorek tonul ve stínu vysokých zdí, byl malý, utopený jako rokle, spíše světlík než dvůr, a pulsoval rozpáleným vzduchem. Sloužil jako skladiště všemožného harampádí, od vyřazených a zrezivělých vitrín až po hromady zdiva a nepotřebného stavebního materiálu. Jak to tady pracovníci Rekonstavu nechali, tak to dodnes zůstalo.

„Nepořádek, vím,“ řekl omluvně Vejdovský. „Jsem tu však jenom dočasně a tohle tady bylo již před mým příchodem.“

„Zaplať pámbu,“ řekl docela prozaicky Střelba. „Kvůli tomu sem vlastně jdu.“

„Nerozumím. Byla snad nějaká stížnost? V tom případě bych chtěl upozornit, že…“

Střelba mávnutím ruky zarazil stavidla starcovy výmluvnosti.

„Vy mi nerozumíte. Já jsem rád, že to tady je. Fakticky rád.“

Vejdovský se stáhl do ulity.

„Promiňte,“ řekl a zřejmě si stále myslel své.

Střelba si ho nevšímal. S rozkoší se pustil do přehrabování v hromadě rumu. Zdivo, hroudy ztvrdlého cementu, zrezivělé součástky bůhvíjakých zařízení, prohnilé trámky, tašky, kusy plechu a eternitu. Za chvíli vyhrabal dvě železné roury podobné té, kterou opatrně odložil na práh dveří. Jedna měla větší světlost a asi patřila k výzbrojí lešenářů, druhá se hodila rozměry, dokonce i neodborně seříznutou hranou doplnila nález ze stoky jako kostka kostku v dětské skládance. Střelba spokojeně hvízdl. „To by bylo,“ řekl spíše pro sebe.

Vejdovský ho upřeně pozoroval. Světlo jiskřilo na sklech jeho cvikru.

„Jenom proto jste přišel, pane nadporučíku?“

„Vy mi nebudete věřit, ale jenom proto. Tohle totiž,“ pozdvihl kus roury, kterou vydoloval v rumišti, „je strašně důležitá věc.“

Včas se zarazil, stařec však asi pochopil.

„Pošta?“ zeptal se mírně.

Střelba se trochu zamračil.

„Proč myslíte zrovna na poštu?“

„Já ne, spíše vy. A všichni ti pánové od policie, kteří tady jsou. Ve městě se o ničem jiném nehovoří.“

Střelba se snažil věc zamluvit.

„Sám nevím, k čemu je to dobré. Jak se vám tady líbí, pane Vejdovský?“

„Jsem spokojen, pane nadporučíku. A vážím si tohoto místa. I když vím, že jsem zde jenom dočasně.“

„Co Klouda?“

Pokrčení ramen.

„Nevím. Dosud se neobjevil. Má však mocné přímluvce. Až se vrátí, půjdu zpátky tam, odkud jsem přišel.“

„Nevěřím. Práce není holubník. Neslyšel jste o něm?“

„Opravdu ne. Smrt jeho ženy mu dala co proto. Každý jsme jiný. Nedokázal se vyrovnat s osudem. Má hodně známých. Jednou určitě přijde.“

„A pak?“

„Již jsem řekl. Půjdu. Ale tady nejde jenom o mne. Jsou tady jiní. Klouda nedovede odpouštět.“

Střelba stáhl husté obočí. Něco mu lidé již donesli, něco se domyslil.

„Koho máte na mysli?“

„Vy jste o tom neslyšel, pane poručíku? Přeci doktor Kubásek.“

„Vy té povídačce věříte?“

„Znám Kloudu. Obvinil doktora Kubáska, že zanedbal povinné ošetření jeho manželky a tím způsobil její smrt. Než zmizel, tak mu vzkázal, že si to s ním vyřídí, až přijde čas.“

„Po kom?“

„Po kom,“ opakoval Vejdovský udiveně. „Přeci po mně, pane nadporučíku.“

„Dáme ho hledat,“ rozhodl Střelba. „To nejde, jen tak vyhrožovat a potom zmizet.“

„Přijde sám,“ řekl stařec. „Až přijde jeho čas.“

Střelba něco zabručel. Raději se věnoval nalezenému dvojčeti roury, kterou byla Losová ubita.

„Kdo má na dvůr přístup?“ zeptal se.

„Každý, kdo má klíče od muzea.“

„Kdo je mé?“

„Já, pan předseda Pšenička a Klouda.“

„Kdy končíte?“

„Jsem zde obvykle do šesti nebo do sedmi, pak jdu domů. Než odejdu, zajdu do kanceláře a zapnu bezpečnostní zařízení.“

„Klouda klíče neodevzdal?“

„Dosud je nosí u sebe. Mám rezervní, které byly uloženy v pokladně národního výboru.“

„Zatracený Klouda,“ rozčilil se Střelba. „Co kdyby těch jeho klíčů někdo zneužil.“

„Jenom my tři známe systém zabezpečovacího zařízení. Nikdo jiný.“

„I tak to stačí. Chlap někde lítá po světě a má u sebe klíče k lichoměřickému pokladu.“

Vejdovský se usmál Nebyl to ani smích, spíše zvlnění úzkých rtů před propadlými dásněmi. „Myslím, že není tak daleko.“

„Proč tak myslíte?“

„Mám výborný postřeh na maličkosti. Včera ráno jsem poznal, že někdo byl přede mnou v kanceláři. Inventáře byly založené jinak, než kam jsem je dal.“

Střelba zaklel. Vytáhl ohmataný zápisník a tužku. Na volnou stranu si poznamenal:

Klouda – vyhlásit celostátní pátrání – výměna klíčů v muzeu (dohodnout se soudruhem Pšeničkou).

19

Branda se vymotal ze zatáček a nahoře nad městem přidal. Vítr mu hvízdal kolem uší, erární pětistovka spokojeně vrčela. Branda měl pocit, že srostl se strojem, že je moderní kentaur, řítící se podvečerní krajinou, provoněnou senem, jehličím a jitrocelem.

Na rozcestí zpomalil. Schlíplý ukazatel tvaru dřevěného prstu oznamoval, že Zdehoř je vzdálena pouhých osm kilometrů. Branda přidal a stroj se opět rozburácel. Stromy splynuly v jednolitý pás, na ochranných brýlích přibývaly tečky z rozdrcených muších tělíček. Na konci stromořadí ho vítala oválná tabule s nápisem Zdehoř.

Zajel až na náměstí. Stroj několikrát zaprskal a zhasl. Zdehořské náměstí byl okrouhlý plácek se zvoničkou, několika lavičkami a dřevěnou trafikou. Trafika již byla zavřená, zvonička před chvílí odzvonila a na lavičkách sedělo několik dědů, zvědavě si prohlížejících Brandu a jeho motocykl.

„Dobrý večer,“ pozdravil Branda s přilbou zavěšenou na lokti.

„Pámbů dej,“ odpověděl děda, sedící na kraji. Ostatní pouze něco zabručeli. Děda pukal z porcelánky a vypadal přístupněji než ti druzí.

„Hledám pana Prušáka,“ řekl Branda.

„Od Humpálů nebo ze dvora?“

„Dělá na pile. Václav Prušák.“

„To je Venca od Humpálů. Musíte zkusit, jestli je doma. Když ne, tak sedí v hospodě, nebo jel do Lichoměřic.“

„Co by tam dělal?“ okřikl dědu jiný. „Vždyť je Magda po smrti.“

„Vím já?“ rozčilil se první děda. „Vždyť tam byl včera.“

„To nebylo včera, ale předevčírem.“

„To to letí,“ řekl třetí.

Koncilium dědečků bylo rádo, že má o čem hovořit. Branda zdvořile položil další otázku: „Kde bydlí ti Rumpáloví?“

„Humpálovi, ne Rumpálovi. Tamhle tou uličkou okolo hasičské zbrojnice, na konci je takový malý baráček porostlý psím vínem. Potom za roh okolo stodoly a zpátky směrem, jako když se vracíte na náměstí. Nemůžete ho minout. Šmolkově modrý barák, na dveřích je cedulka Pozor, zlý pes! Jenže Azor už před rokem chcípl, tak se nemusíte bát.“

„Volovina,“ řekl druhý děda. „Takhle to nenajde. Heleďte, pane, nejlepší to máte okolo koloniálu. První ulice doleva a druhá doprava. Já tam kousek bydlím, já to musím vědět nejlíp.“

Branda poděkoval a pustil se směrem k hasičské zbrojnici. Za jeho zády doznívala váda rozkurážených staříků. Znal popisné číslo Prušákova domku, nevěřil však v systém obecního číslování, a proto se raději zeptal. Nehledal dlouho. Dům zdaleka vynikal ultramarínovou modří.

Na zvonění nikdo neotvíral. Branda zkusil vrátka od zahrádky, byla otevřená. Dodal si odvahy, přešel zaplevelenou cestičku a zaklepal na dveře domku.

Měl štěstí. Po třetím zaklepání vrzla někde za rohem nějaká vrata a chraptivý hlas zařval: „Co je? Jsem tady vzadu v kůlně!“

Branda obešel dům. K zadní stěně byla přilepená kůlna, dveře byly dokořán a zvnitřku se ozývalo tlumené klení a sakrování.

„Pomáhej pámbů,“ řekl Branda, který už splynul s jihočeským venkovem. Trochu sklonil hlavu, když vcházel do kůlny, přesto se však udeřil do temene. „Kruci,“ dodal vztekle.

„Až na věky,“ odpověděl muž, kutící něco v koutě kůlny. Branda spatřil moped, rozebraný do nejposlednější součástky, pár kanystrů s benzínem a zarostlého chlápka s rukama černýma od kolomazi.

„Jste pan Prušák?“ zeptal se.

Muž odložil francouzský klíč. Vstal, narovnal se a hned byl o hlavu větší než Branda.

„Podle toho, co máte za lubem,“ odpověděl. „Vy jste ten novej od káenpé?“

Branda zavrtěl hlavou.

„Žádná káenpé, pane Prušák. Vaše neduhy mě momentálně nezajímají. Zajímá mě jedině nemoc, na kterou zemřela paní Losová.“

„Tak,“ udělal Prušák. „Tedy policie?“

Zdálo se, že mu spadl kámen ze srdce, Asi patřil k onomu typu lidí, kteří se vyrovnávají se svými starostmi případ od případu. V současné době měl asi hlavu plnou obav, zdali komise národního pojištění nebude důsledně rozebírat příčiny jeho nemocnosti.

„Už týden marodím se žaludkem,“ dodal a pohladil si mohutnějící pivní cejchu. „Asi vředy. Nechutná mi jíst. Vy jste z Lichoměřic?“

„Z Prahy. Kapitán Branda z kriminálního oddělení.“

„Že vás neznám. Co dělá Střelba?“

„To, co stále. Budeme hovořit tady?“ Otázka byla jasná. Prušák popadl kus hadru, nalil na něj trochu petroleje a otřel si ruce. Nespěchal, jako člověk, který má dost času a je pánem ve svém domě, ať je to v přijímacím pokoji, nebo v kůlně nad rozebraným pionýrem.

„Můžeme jít,“ řekl nakonec. „Půjdu napřed.“ Branda se snažil dokreslit si charakteristiku svého protějšku. Prušák mluvil sice nedbale, nedbalost však byla jistě předstíraná a Prušák byl možná studovaný člověk. Interiér bytu napovídal další rysy jeho povahy. Za zdánlivou povrchností v uspořádání věcí se skrýval smysl pro pořádek a pohodlí. Spartánské vybavení bylo účelné a stylové. Široké lůžko s postranicemi, zdobenými březovou kůrou, předložka z kůží, sešitých do tvaru medvědí kožišiny, nepravá petrolejová lampa se zamontovanou žárovkou, etažér s knihami a bar vykládaný různobarevným dřevem, ve kterém převládaly prvky, jako javorové listy a bourbonské lilie. „Pijete?“ zeptal se Prušák. „Ve službě ne.“

Otevřel dvířka baru. Nalil si sklenku becherovky, jedním rázem ji vypil a spíše ze zvyku si pohladil žaludek, než usedl proti svému hostu.

„Žaludeční,“ dodal na vysvětlenou. „Jinak v tuhle dobu nepiju. Tak vy jste přišel kvůli Magdě. Co byste chtěl vědět?“

Prušák Losovou pojmenoval křestním jménem a tím se otevřeně prohlásil za jejího nápadníka. Byl hovorný, nikoli však přehnaně veselý ani cynický. Se svým štětinatým vousem na bradě a hustými, kudrnatými vlasy zpodobňoval postavu zálesáka z Mayových románů. Obtloustlý, civilizovaný divoch. Některé ženy nacházejí v podobných typech zalíbení. Losová asi nebyla výjimkou.

Branda se pohodlně opřel. Proutěné křeslo zapraskalo. „Znali jste se dlouho?“ zeptal se.

„Asi rok. Za tu dobu se dva lidé obvykle poznají natolik, aby pochopili, zdali se k sobě hodí, či ne.“

„Setkávali jste se často?“

„Jednou dvakrát týdně. Tak jsme si byli vzácnější.“

„Měla paní Losová nějaké starosti? Svěřovala se vám?“

„Každý máme své starosti. Jestli máte na mysli takové, jako je obava o vlastní život, tak o tom nic nevím. V poslední době byla často zamyšlená. Nepřikládal jsem tomu žádnou důležitost. Také se několikrát zmínila o synovi. Myslím, že ty její starosti souvisely s ním.“

„Kdy jste se dověděl o její smrti?“

„Ještě ten den večer,“ odpověděl Prušák. Chvíli zamyšleně otáčel prázdnou sklenkou mezi prsty. Pak pohlédl zpříma na Brandu.

„Od známého, který pracuje v Lichoměřicích. Byla to pro mne rána. Měl jsem sto chutí sednout na motorku, sjet do Lichoměřic a nenechat tam kámen na kameni. Soused mi to rozmluvil. Zná mou povahu. Místo toho jsem se opil.“

Také východisko, pomyslel si Branda. Dovedl si živě představit Prasákovo chování při podobné příležitosti. Prušák jako kdyby četl jeho myšlenky. „Byl bych toho pacholka popad těmahle rukama,“ řekl nenávistně a několikrát sevřel mozolnaté dlaně, „a mlátil bych s jeho palicí o zeď, dokud by v něm byla „jiskřička života.“

„Co byste tím dokázal? Nemůžete brát zákon do svých rukou.“

„Mluvíte o zákonu. Kde je jaký zákon? No, mluvte! Chytli jste ho? Přiveďte mi ho a já vám ukážu svůj zákon! Jenže ho ještě nemáte. A to na to přijela kriminálka až z Prahy.“

Branda neodpověděl. Uznal za vhodné vyčkat, až se rozparáděný Prušák trochu uklidní.

„Kdy jste byl naposled v Lichoměřicích?“ zeptal se po chvíli.

„Ten den, co se to stalo,“ zněla už mírnější odpověď.

„Mluvil jste s paní Losovou?“

„Vždycky jsem ji vyhledal, když jsem byl v Lichoměřicích.“

„Na poště?“

„Ano, na poště.“

„V kolik hodin?“ Malé zaváhání.

„Mohlo to být pár minut po čtvrté. Tak ve čtyři deset.“ Branda nedal najevo překvapení. V duchu srovnával časy: někdy mezi 16.00 a 16.25 hovořila Losová se Švejdou a se Zahradníkem. S prvním osobně, s druhým po telefonu. Mladý Los se s ní setkal na poště asi v půl třetí, Loužecký tvrdil, že mezi půl třetí a pátou nebyl vůbec v blízkosti pošty. Žádné z těchto svědectví nestálo ani za fajfku tabáku, jedině záznam o objednávce fix-hovoru, učiněný v 16.15. V 16.10 byl na poště Prušák, v 16.25 již byla Losová mrtvá. Vypadalo to, jako kdyby si na poště dalo dostaveníčko půl Lichoměřic, svědkové přicházeli o odcházeli, jeden se s druhým nesetkal, je sice léto a okurková sezóna, kolik svědků se ještě vynoří a vůbec, který vlastně mluví pravdu a který lže proto, aby zachránil vlastní kůži.

„Ve čtyři deset,“ opakoval unaveně Branda. „O čtvrt hodiny později již byla mrtvá.“

Neměl to říkat. Prušák vyskočil, jako by ho uštkl had. „Co říkáte?“ zařval. „Čtvrt hodiny později? Já blbec, já idiot, kdybych to byl jenom tušil! Proč jsem tam tu čtvrthodinu nezůstal, moh jsem tomu zabránit, moh jsem toho gaunera na místě přizabít, řekněte, je tohle vůbec možné? Ta moje držka zrovna v tu dobu musela dostat žízeň, skočil jsem si vedle na pivo a – a…“ Zajíkl se, chvíli ještě hledal slova, v očích se mu objevily slzy. „Odpusťte,“ dodal po chvíli vyčerpaně. „Ale je to strašné. To vědomí, ta bezmocnost…“

Branda vyslovil otázku, která ho pálila na rtech. „Byli jste na poště sami?“

„Co říkáte? Sami? Ano, sami. Nikdo tam nebyl.“

„Co jste dělal v Lichoměřicích?“

„Vlastně jsem tam nakupoval háčky. Taky rybařím. A stavil jsem se na poště. Normálně dělám na pile.“

„Jako dělník?“

„Jako dělník. Dříve jsem dělal mistra. Mám školu. Měl jsem malér, jistě vám o tom už Střelba říkal.“

„Slyšel jsem. Nosíte čepici?“ Udivený pohled z houští kosmatého obočí. „Čepici? Samozřejmě že mám. Ale teď ji nenosím. Proč?“

„Můžete mi ji půjčit?“ Prušákův mozek pracoval rychle.

„Má to nějakou souvislost – s tím? Hledáte nějakou čepici? Poslyšte, jste na špatné adrese, já jsem mě! Magdu rád!“

Slova nevyzněla výhružně, spíše bolestně. Prušák se zvedl a přinesl z vedlejší místnosti modrý, vlněný baret.

„Tady máte,“ řekl.

„Děkuji. Co nejdříve vrátím. Volal jste někam z pošty?“

„Kdy?“

„Když jste tam byl naposledy.“

„Nikomu.“

„Máte nějaké známé v Krumlově na ředitelství jihočeských dřevozpracujících?“

„Ne. Zdejší pila patří správě lesů. To je úplně cizí podnik.“

„Ještě jeden malý dotaz. Řekl jste, že jste byli s paní Losovou na poště sami. Nepovšiml jste si pří odchodu něčeho neobvyklého, nepotkal jste někoho v chodbě pošty nebo nestál někdo před poštou?“

Prušák zavrtěl hlavou.

„Nikdo, kdo by vás zajímal. Akorát starý Loužecký stál před poštou s bicyklem a rovnal si na nosiči nějaké balíčky.“

20

Podporučík Hrůza nelenil. Odpoledne Loubal zavolal, že seznam je již v Krumlově připraven. Hrůza si to vyložil po svém a spojil se s vedoucím osobářem Jihočeských dřevozpracujících závodů. Ten mu poctivě nahlásil jména padesáti dvou pracovníků ředitelství a připojil jejich adresy i adresy všech známých v Lichoměřicích, dosažitelné z kádrových materiálů. Byl by přidal i stručné pracovní a politické hodnocení. Hrůzovi však stačily adresy, hovor stejně trval půldruhé hodiny a všechno šlo na konto lichoměřické Bezpečnosti.

Branda se vrátil ze Zdehoře až k osmé. Jako kdyby se smluvili, o pár minut později přijel z Budějovic Kocek s Loubalem. K dovršení všeho se přihnal ve čtvrt na devět Víšek s volhou.

Střelba byl jako v Jiříkově vidění. Na oddělení to vypadalo jako o sjezdu kriminalistů. Vyhodili Hrůzu s jeho lejstry do vedlejší kanceláře a Kocek se snažil nastolit jakýsi pořádek. Když se všichni usadili kolem pokaňkaného a od vajglů propáleného stolu, Kocek se ujal slova. Spustil rovnou od podlahy. Nejdříve setřel Střelbu za opožděné dodání corpus delicti, potom poukázal na neutěšený stav vyšetřování, projevující se přibýváním podezřelých, kteří, místo aby se zredukovali na minimum, rostli jako houby po dešti. S kamennou tváří přešel to, co jíž bylo uděláno, aby vyzdvihl nedodělky. Navrhl, aby se vyšetřování soustředilo jedním, maximálně dvěma směry, a nakonec pustil formou přípustných dotazů ostatní ke slovu.

Branda měl oprávněný dojem, že přednášce předcházel ne zrovna příjemný rozhovor s Kockovým představeným. Soustředit pátrání jedním nebo dvěma směry považoval za omyl, byl si však vědom svého poněkud výjimečného postavení a zdržel se hlasování. Situace nebyla podle jeho názoru k podobnému zúžení okruhu pátrání dosud zralá. Někdo někde spěchal a chtěl si vysloužit ostruhy. Mohlo se to přirovnat k finiši v hokejovém utkání, kde vlivem soustředění všech sil v útoku zůstává branka bez ochrany.

Nejdříve se přihlásil o slovo Hrůza s lejstry a s bezradnou tváří. Každý druhý zaměstnanec krumlovských dřevozávodů měl nějakého příbuzného či známého v Lichoměřicích. A to ještě Bezpečnost nevěděla o přísně utajených srdečních svazcích a jiných citových melouších. Hrůza sklidil nepochopení a pokárání za zbytečně dlouhý meziměstský rozhovor, který se dal otaxovat třímístnou částkou.

Podporučík Nikodým přinesl trochu vzruchu. Vrazil do místnosti bez zaklepání a vykulil oči. Podal hlášení, že právě skončil domovní prohlídku v domku Losové, vytáhl tučný svazek bankovek a položil je doprostřed stolu.

„Kolik toho je?“ zeptal se Kocek tónem, jako kdyby celý život nedělal nic jiného, než přijímal od svých podřízených životní úspory zavražděných vdov.

„Jedenáct tisíc, dvě stě osmdesát korun, prosím. Byly zašité v matraci.“

Loubal očarovaně pohlížel na bachratou hromádku bankovek duševně vzdálen, snad si představoval, že sedí u podobného stolu, jenže potaženého temným sametem, a to nikoli na oddělení v Lichoměřicích, ale v kasinu v Monte Carlu. Střelba se přihlásil o slovo.

„Zajímal jsem se o okruh známých Arendášovy rodiny,“ nanesl. „Prakticky se stýkají pouze s cikány. Mladý dělá příležitostně u Rekonstavu, pracovní morálku má dobrou. S našimi lidmi se nekamarádí.“

Zmínil se také o identifikaci roury, k níž přispěl stavitel Zahradník, o nálezu další části roury na dvorku v muzeu a o Kloudově dlouhotrvající nepřítomnosti.

Nakonec se ujal slova Branda. To už táhlo na půl jedenáctou, všichni byli umoření a doslova vyuzení kouřem a neskrývali se touhou po kanafasu.

„Mám zde pár vzorků,“ začal Branda. „Soudruh Víšek může zítra ráno odvézt do Prahy k identifikaci vlasy mladého Lose, Arendáše, Prušáka, Švejdy a Loužeckého. Také nástroj, kterého pachatel použil, železnou rouru.“

„Jak jste k těm vlasům přišel?“ zeptal se Kocek s náhle probuzeným zájmem.

Branda se potutelně usmál.

„Přiznám, že částečně obvyklým, částečně neobvyklým způsobem. Mladý Los je u ledu, čeká na převoz do Budějovic, u toho to nedělalo žádné potíže. Pár Arendášových a Prušákových vlasů bylo v jejich čepicích, které jsem si vypůjčil. Na Švejdu a Loužeckého jsem musel jít od lesa. Švejda tady při svědecké výpovědi proti Losovi zapomněl hřeben a Loužecký nás nechal chvilku o samotě se svou pošťáckou čepicí.“

Kocek se rozesmál.

„Nesháněl se Švejda po hřebenu?“

Hrůza procitl a vytřeštil oči.

„Co? Hřeben? Odpoledne sem někdo volal a mluvil o nějakém hřebenu. Nerozuměl jsem dobře. Tak to byl asi Švejda. Poslal jsem ho do drogérie a řekl jsem mu, aby neotravoval Bezpečnost hlášením ztráty hřebenu za pár korun.“

Všeobecné veselí přerušilo zazvonění telefonu.

„Pro vás, soudruhu kapitáne,“ řekl Střelba. „Volá Praha.“

Branda si přitáhl aparát. Na druhém konci drátu byl major Mleziva a dožadoval se čerstvých zpráv.

„Mám pochybnosti, soudruhu majore,“ řekl nakonec Branda do mluvítka. „Nevypadá to už vůbec na poštovní záležitost. Losová neměla u sebe ani deset korun. Těch šest stovek půjčila předtím svému synovi.“

Ve sluchátku šumělo, praskalo, v dálce zněla nezřetelná hudba, jak se křížily telefonní kabely s vedením rozhlasu po drátě. Branda již myslel, že Mleziva zavěsil. Až po době, která se zdála věčností, Mleziva opět promluvil:

„To je nesmysl, soudruhu kapitáne. Peněžní otázka je podružná.“

„Nechápu, soudruhu majore.“

Ironický smích.

„Jestli jde o loupežnou vraždu, nezáleží na tom, kolik toho Losová měla. Záleží na tom, kolik myslel vrah, že má. Nebo jste přesvědčen, že by ji nechal naživu, když odkryl své karty? Nejdřív vražda a potom peníze. Jasné?“

Branda cítil, že rudne jako školák při zkoušce.

„Rozumím, soudruhu majore.“

„Zatím zůstáváte.“

„Provedu.“

„Končím. Dobrou noc.“

„Děkuji. Dobrou noc.“

Ve sluchátku to klaplo, hučení však zesílilo. Najednou rozechvěl membránu povědomý hlas:

„Jsi tam ještě, ty housko?“

„Kdo je?“

„Že se ptáš tak pitomě. Starý na tebe trpí, chtěl jsi pořád dovolenou, tak ji máš. A nechlastej tolik.“

Byl to Kohout. Branda s ulehčením zavěsil.

„Něco nového?“ zeptal se Kocek.

„Zůstávám,“ odpověděl Branda. Sám nevěděl, jestli je rád nebo ne.

21

Blesk rozťal oblohu, trhlina zažhnula sinavou září, vzápětí se ozval zvuk, jako když trháš plátno, změnil se v rachot bořících se skal, pozvolna odumíral, pohlcen temnými korunami lesních velikánů.

Pilátová sebou zděšeně trhla. Na krátký okamžik bylo v pokoji jasno jako za bílého dne. Automaticky stiskla vypínač stolní lampy. Dodávka proudu byla přerušena, dokořán otevřeným oknem proudil do místnosti chladný vzduch. Náměstí pod okny bylo temné a tiché.

Zapalovač chytil až při třetím pokusu. Hodinky ukazovaly půl dvanácté, ve skomíravém plaménku byla tma v místnosti ještě propastnější. Vstala a přistoupila k oknu. Na rozdíl od jiných žen milovala bouřku. Neutíkala do vzdálených koutů a neuzavírala okenice ani nepropadala hysterickým záchvatům. Vydržela se upřeně dívat na oblohu protínanou klikatými blesky a naslouchat uklidňujícímu šumění deště. Venkov je vždycky blíž k přírodě a bohu, pomyslela si. Příroda a její rozmary, to je jediné, co si člověk nedokáže podrobit. Sama se nerada podrobovala, a proto milovala přírodu se všemi jejími tvářemi.

Šumění deště na sebe nedalo dlouho čekat. Zprvu opatrné krůpěje se změnily v příval, dešťové perly bičovaly okenní rám, hluk vzrůstal až k ohluchnutí, aby pojednou ustal, jako když utne. Blesk ještě několikrát švihl do lesů, tvořících okolo Lichoměřic ochrannou hradbu, ale to již byl ústup, měsíc si dodal odvahy a vystrčil spodní růžek ze špinavě šedé peřiny obláčku. U nohou Pilátové zajiskřilo několik zmrzlých slz. Na spaní zatím nebylo pomyšlení. Přistrčila židli k oknu a zapálila si cigaretu. Osvětlení dosud nefungovalo, z hostince přímo pod ní se ozývaly zastřené hlasy a cinkání sklenic. Zavírací hodina dosud nenadešla a hosté asi dopíjeli při svitu svíček.

Na chodbě se ozvaly čísi šouravé kroky, potom úder dveří a zvuk špatně utěsněné gumičky vodovodu. Hotel dosud žil, lidé se v něm připravovali ke spánku, uléhali se svými starostmi.

Aniž by si uvědomila proč, vzpomněla náhle na tragédii, která se odehrála den před jejím příjezdem na zdejší poště. Vrah byl dosud na svobodě, měl stejnou tvář jako ostatní, jistě se dokázal příjemně usmívat, snad právě i on uléhal nyní ke spánku v některém z protějších temných domů, třebas ani nebyl zdejší, možná bydlel v některém z ostatních pokojů hotelu.

Násilím zahnala rozechvění, které se jí náhle zmocnilo. Pitomé myšlenky pitomé zubařky, opakovala si. Nápady člověka, který nemá co na práci, než aby se o půlnoci v hotelovém pokoji na stará kolena bál. Vlastně ani dobře neví, kdo v ostatních pokojích bydlí. Ve třináctce ten malíř Švejda, už se k ní několikrát snažil vetřít, není ošklivý, dovede docela příjemně mluvit, rozhodně však není její typ. Pak tady bydlí ten stavitel, který věčně nasává, člověk ho jinak nevidí než s půllitrem, jak odpovídá kývnutím na pozdravy, ten chlap asi neví, co je to opravdová práce, měl by být na jejím místě, když má plnou čekárnu pacientů. Ještě je tady ten esenbák z Prahy, který přijel na plovárnu. Sympatický chlapík, vždycky ji pozdraví, a nijak se nesnaží o navazování známosti. Bydlí vedle v desítce, čeho by se tedy bála. To každý nemá postaráno o policejní ochranu.

Vědomí souseda reprezentujícího zákon ji trochu uklidnilo. Myšlenky klouzaly volně jako korále navlečené na šňůře. Vzpomněla na sestru, která již jistě dostala její pohled, a na to, jak se asi tváří, když musí být k ruce doktorce Homutové, známé tím, že každého jen sekýruje. Nebo doktor Janeček. Jeden čas jí nadbíhal, lákal ji, že mohou spolu jet na výlet v jeho simce, vlastně jí ani nebyl tak protivný, jak si říkala, nebýt toho, že se zapletl s tou novou sestrou z chirurgie. Vdovec a starý seladon, učarovala mu každá sukně a hezká larvička.

Pohlédla znovu na hodinky. Měsíc teď svítil docela obstojně, ručičky ukazovaly pět minut před půlnocí.

V hostinci bouchly dveře. Na dlažbě pod oknem se ozvaly opatrné kroky. Přitáhla si župan a vyhlédla z okna Nad náměstím poletovala mlha, táhnoucí se sem z provoněných, vlhkých kopců. Rozeznala postavu muže ve světlém baloňáku. Doktor Kubásek, napadlo ji. Jediný člověk, který s sebou za každého počasí tahal baloňák. Ten člověk jí byl stále záhadou. Svobodný, dosud pohledný, přiměřeného věku, brala-li v úvahu svá léta. Již několikrát se s ní bavil u oběda. Ty silné brýle mu dodávaly punc vědátora, dokázal za nimi docela roztomile mhouřit oči, když vyprávěl nějakou veselou historku, a jistě se dokázal i zamračit na neposlušné pacienty. Kolega. Říkal jí paní kolegyně. Chvílemi se zdálo, že má o ni zájem jiný než kolegiální. Několikrát jí letmo pohladil ruku a vzápětí to zamluvil, jako kdyby se styděl za své city. Potom býval odměřenější, snad kdysi získal špatné zkušenosti, možná jenom zkoušel, jak reagují na jeho chování druzí.

Doktor Kubásek se zastavil před hostincem a zapjal si kabát. Prostranství před hotelem bylo prázdné, asi měl vůz na horním konci náměstí. Pustil se vzhůru podle podloubí, chvílemi mizel v pavučinách mlhy, aby se opět objevil, když zavál větřík a mlhu rozptýlil.

Došel až k národnímu výboru. Rozeznala béžovou kapotu jeho embéčka. Chvíli zápolil s dvířky, která nešla otevřít. A pak se to stalo. Ze stínu podloubí se vynořila mužská postava. Muž se snažil nepozorován dostat za lékařova záda. Byl vzdálen asi tři metry, najednou však zaplála na náměstí všechna světla. Rozsvítila se i lampa na nočním stolku Pilátové.

Když si její oči zvykly na světlo, spatřila doktora Kubáska, jak pokojně otevírá dveře svého vozu, couvá a odjíždí. Kam se poděl onen druhý muž? Byl tam skutečně nebo se jí to jenom zdálo?

Z vedlejšího pokoje, kde bydlel ten policista, se ozývalo spokojené chrápání.

22

„Tahal jste nás za nohu,“ pravil vyčítavě Branda.

Loužeckému se rozčilením rozklepala násadka v ruce.

„Já vám vůbec nerozumím,“ zmohl se na chabý protest „Nikdy bych si něco takového nedovolil.“

„Dovolil jste si,“ zasáhl Střelba. „A s gustem. Protože jste cítil, že by vám mohlo jít o krk.“

Byli na poště sami. Jako obvykle sem v tak časnou hodinu nepáchla ani noha, na sportku bylo brzo, na pokání pozdě. Venku již od rána připalovalo, tady byl poměrný chládek. Loužecký se však potil jako v sauně.

„Opravdu nerozumím.“

Branda se zatvrdil.

„Jak to bylo doopravdy s tím doručováním v pondělí?“

„Ano, v pondělí. Ten den, co zabili Losovou. Včera jsme už o tom mluvili.“

Loužecký olízl suché rty.

„Po obědě jsem jel s balíkem k nádraží a vrátil jsem se chvilku před pátou.“

„Kdy jste vyjel?“

„Asi v půl třetí.“

„Komu chcete vykládat, že jste jeden balík doručoval dvě a půl hodiny?“

„Opravdu to tak bylo, trochu se to protáhlo. Příjemce nebyl doma. Musel jsem čekat.“

„Mezi půl třetí a pátou jste nebyl na poště?“

Loužecký poznal, že je zle. Pochopil s definitivní platností, odkud fouká vítr. Udělal náramně rozumnou věc. Dostal vztek na Prušáka a přiznal, jak to bylo.

„Prohlašuji, že nebyl. Jestli snad nějaký chlap, který lítal za Losovou, tvrdí opak, pak lže. Přiznávám, že jsem byl v blízkosti pošty, nebyl jsem však uvnitř.“

Trochu to zkomplikovalo situaci. Poznání Prušáka a Loužeckého tedy bylo vzájemné. Dva podezřelí si potvrzovali alibi. Nikoli z ohleduplnosti, ale aby každý zachránil vlastní kůži. Otázka byla, co dělal Loužecký po Prušákově odchodu. Pro Loužeckého to vypadalo špatně, ne však beznadějně. Střelba to pochopil také. Příští otázku položil on.

„Co jste dělal před poštou?“ zeptal se.

„Sledoval jsem toho grázla,“ zněla zavilá odpověď.

„Myslíte tím Prušáka?“

„Koho jiného.“

„Proč jste ho sledoval?“

„Protože se mi nelíbilo poslední dobou jeho chování. Vím, co je to za člověka.“

„Co se vám na jeho chování nelíbilo?“ otázal se Branda.

„Všechno,“ odpověděl Loužecký. „Měl jsem podezření, že svůj vztah k paní Losové předstírá a že mu jde o něco úplně jiného. Když to chcete vědět, o peníze.“

„Že chce vyloupit poštu?“

„Třebas i to.“

Branda se rozehřál. Žárlivý strejc do poslední chvíle zapíral skutečnou podstatu svého počínání. Branda si umínil, že Loužeckého vystraší.

„Pak vás nechápu.“

Loužecký naježil obočí.

„Proč?“ řekl s převahou člověka, kterému je zájem služby nadevše.

„Protože,“ pravil Branda s rozvahou, „jste se po Prušákově odchodu nepřesvědčil, co vlastně na poště dělal. Mohl ji vyloupit.“

Loužecký poznal, že vlezl do pasti. Pobledl, rozhodl se však uhájit poslední pozici. Věděl, co je v sázce.

„Nebyl tam tak dlouho,“ zašeptal. „V tom okamžiku mě to opravdu nenapadlo.“

„Co?“

„Co? No jít se na poštu podívat.“

„Co jste tedy dělal?“

„Potom? Nic. Sedl jsem na kolo a jel jsem s tím balíkem.“

„Odkud jste Prušáka sledoval?“

„Odkud?“ Loužecký převaloval odpovědi na rtech, opakoval otázky a lezlo to z něho jako z chlupaté deky.

„Od mostu. Pak kupoval něco v drogérii a nakonec šel na poštu.“

„Od pošty jste ho už nesledoval?“

„Měl motorku. Zmizel v Pomezní ulici. Myslel jsem, že jede domů do Zdehoře.“

Vypadalo to, že už z Loužeckého víc nedostanou. Zanechali ho jeho chmurným úvahám a opustili poštu.

„Byl tam? Co myslíte?“ zeptal se venku Střelba.

Branda se probral ze zamyšlení.

„Loužecký? Myslím, že ano. Jenže to nepřizná. Z několika důvodů. Jestli byla Losová naživu, zbavil by Prušáka podezření. To nechce, protože ho nenávidí. Jestli byla mrtvá, padlo by podezření okamžitě na něho, protože to neoznámil.“

„Proč by to ale tajil?“

„Vím já? Čím jednodušší člověk, tím provádí zamotanější věci. Třeba chce mít Prušáka v hrsti.“

Střelba si znechuceně odplivl.

„Takže takhle je to nejrozumnější. Nikde nebyl, nic neviděl, nic neví.“

„Přesně tak,“ souhlasil Branda. „Zejména tehdy, jestli ji sám zabil.“

23

Pšenička měl nějakou poradu a požádal je, aby chvíli počkali. Netrvalo to dlouho. Branda se ani pořádně nerozkoukal po studených chodbách, pamatujících ještě schůze konšelů, a už je zval Pšenička do své svatyně. „Stálé zdraví, soudruzi,“ vítal je halasně v nažehlené růžové košili s vykasanými rukávy. „To je dost, že se ukážete. Tak copak máme na srdci, vážení? Dáme si kafe? Po ránu neuškodí, nemám pravdu?“ V rychlosti pozavíral kopnutím pootevřené zásuvky, přistrčil k sobě dvě opelichaná křesla a vysypal popelník plný oharků do košíku na papír. „Aničko, dvě kafe!“ zařval přes předpokoj do vzdálené kanceláře. „A pro nikoho tady nejsem!“

Střelba potřásl nabízenou pravicí, Branda byl opatrnější. Stejně mu ještě hodinu potom dřevěněla ruka. „Tak jak si stojíme s tou poštou?“ vyzvídal Pšenička. „Nevalně,“ připustil Střelba. „Lítá v tom moc lidí. Jako z udělání se tam mezi čtvrtou a půl pátou vystřídalo alespoň půl tuctu svědků. Podařilo se nám zúžit moment vraždy na takových pět minut, jsou podezřelí, ale to je zatím všechno.“

„Jó, jó,“ pokyvoval Pšenička vážně hlavou. „Říkáte půl tuctu. A kdo jako podle vás je nejvíc – tento?“

„Jeden jako druhý,“ zasáhl takticky Branda. „Zatím by bylo předčasné kohokoli předem obviňovat.“

Pšenička pochopil. „Tak tedy svědků jako apoštolů na orloji. Jeden za druhým. Nemám pravdu?“

„Na orloji jich je dvanáct,“ opravil Branda. „Ale těch šest úplně stačí.“

„Jdeme sem pro něco jiného,“ začal Střelba opatrně. „Koukejme na to. Lichoměřice se stávají semeništěm zločinu. Potřebujete poradit?“

Pšenička nechtěl být kousavý, podobný způsob vyjadřování byl u něho běžný.

„Potřebujeme,“ přiznal Branda. „Soudruh nadporučík vám to vysvětlí. Jde o kustoda Kloudu.“

„Krucinál. Že jsem si to myslel. Co máte s Kloudou?“

„Nic,“ řekl Střelba. „Pokud on nebude mít něco s námi. Zajímalo by nás, kde vůbec je.“

„Na to je starý Pšenička dobrý, nemám pravdu? Proč se o něj zajímáte?“

„Byli jsme v muzeu,“ přiznal Střelba. „Klouda je už tři neděle nezvěstný, zastupuje ho Vejvodský. Klouda má stále u sebe klíče od muzea a od všech sbírek. Klíče jsou troje, jedny jsou prý také u vás.“

„Souhlasí. Co dál?“

„Klouda měl přece klíče odevzdat. Takhle se mohou dostat do nepovolaných rukou. Některé věci v muzeu by stály za pokušení.“

Pšenička ponořil ruku do spodní zásuvky. Chvíli se tam přehraboval a nakonec vytáhl nějaké lejstro.

„O tom vím,“ řekl zamračeně. „Tady je zápis. Nebudu to číst, zatím se s tím nic nedělalo. Umřela mu stará a on se najednou vypařil. Vyhrožoval doktoru Kubáskovi, o tom vím také. Má se za to, že je u nějakých známých. Kde, to se mne moc ptáte.“

„Něco se s tím musí dělat.“

„To vím taky. Ale co?“

„Necháme ho hledat. V prvé řadě by bylo zapotřebí vyměnit klíče. To je ve vaší pravomoci.“

„Maličkost. Zařídím. Nakonec jsem rád, že jste s tím přišli.“

Pšenička otevřel diář a něco si poznamenal. Sklapl sešit a pohlédl vyčkávavě na své hosty. „Má to nějakou souvislost s Losovou?“

„Možná,“ byl nucen přiznat Branda. „Asi pouze okrajovou.“

„S Kloudou byla odjakživa potíž. Byl vždycky divný pavouk. Mráz nad ním držel ruku. Projednám odvolání z funkce. Až se Klouda objeví, spadne klec. Myslím, že Vejdovský tam už může zůstat. I když také on má své mouchy.“

„Myslím, že je ochotný a rozumí věci,“ podotkl Střelba. „Jaké mouchy jste myslel?“

„Já vám to vysvětlím,“ řekl Pšenička. „Vejdovský je odborník, vyžívá se v historii. Je to v jejich rodině dědičné. Pradědeček založil muzeum, děda napsal kroniku Lichoměřic. Myslím, že je tak trochu neškodný blázen. Trpí občas tímhle stihomamem. Snad je to skleróza. Rozhodně mu to nebrání, aby dál zastával funkci správce muzea.“

„Stihomamem?“ zeptal se nedůvěřivě Branda. „Říká se tomu tak, nemám pravdu? Třebas s vámi hovoří a najednou se zmíní, že u něj doma někdo v noci byl, že se mu tam hrabal v almaře nebo že ho někdo na ulici sledoval.“

Pšenička mávl rukou. Kádrová otázka muzejních správců zřejmě byla zapeklitá záležitost. Střelba s Brandou spolu vyměnili významný pohled. Pšeničkův postřeh se shodoval se zkušeností, kterou s Vejdovským učinil Střelba. Pšenička znal Vejdovského přece jen lépe než kdokoli jiný a tady se nabízelo přijatelné vysvětlení podstaty připomínky starého Vejdovského.

Růžovolící Anička se objevila ve dveřích jako poněkud korpulentnější anděl, v jedné ruce tácek s kávami, v druhé poštu. Šálky pečlivě rozestavila, poštu položila na Pšeničkův stůl.

„Kdopak nám to zase píše?“ zabručel Pšenička po jejím odchodu. Přehrábl dopisy, většinou opatřené úředními hlavičkami.

„Hele, to vás bude zajímat,“ řekl najednou. Vytáhl barvotiskový pohled a podal ho přes stůl Brandovi.

Na přední straně byl obrázek Staroměstského náměstí v Praze, jako adresát byl uveden Pšenička. Zpráva, psaná na rubu roztřeseným písmem, byla lapidární:

Omluvte, prosím, vážený soudruhu předsedo, moji déletrvající nepřítomnost. Jsem u známých v Praze, zdržela mne nemoc. V nejbližší době se navrátím, abych se opět ujal své funkce. Se srdečným pozdravem Váš Klouda. „Čekáme tě s otevřenou náručí,“ ucedil vztekle Pšenička. „Hned jak přijedeš, můžeš zabalit fidlátka. Nemám pravdu, soudruzi?“

„Jako kdyby si to načasoval,“ řekl Střelba, který četl současně s Brandou Branda odložil pohled. Vypadal trochu nesvůj.

„Co je psáno, to je dáno,“ řekl s povzdechem. „Přišlo to v pravou chvíli. Nezávidím vám vaše potíže s obsazováním místa správce ve zdejším muzeu. Tím by to asi bylo vyřízeno. Až na tu výměnu klíčů.“

„Provedu,“ řekl Pšenička jako v dobách, kdy ještě nosil zelený stejnokroj. „Dejme tomu do týdne.“ dodal už zase jako předseda národního výboru.

24

Na dveřích byla tabulka s nápisem Pivo není, došlo, uvnitř bylo poloprázdno, hostinský se unuděně opíral o naleštěný výčepní pult. Těch pár hostů tady sedělo spíše ze setrvačnosti. Upíjeli kofolu nebo kouřili, případně čekali, až venku zastaví nákladní vůz, ozve se povědomý zvuk valících se sudů a do výčepu vleze závozník z pivovaru.

Místo závozníka vlezl do hostince Hrůza. Svítil čistotou, jako kdyby právě vypadl z krabičky, obsahující vymydlené a čistě oholené policisty. Znalecky se rozhlédl, odolal pokušení přičichnout ke sklenicím několika ustrašeně se tvářících pijáků kofoly, kteří měli za rohem motorky, aby se přesvědčil, zdali kofoly nejsou přibarveny rumem, a zamířil hned k výčepnímu, protože tentokráte spočíval na jeho bedrech jiný, odpovědnější úkol.

„Jenom kofola, prosím, žádné přiboudlinky,“ ujistil ho šeptem hostinský. Hrůza dělal, že neslyší. Naklonil se nad pult.

„Jsem tady v závažné záležitosti,“ naznačil mlhavě. „Je vzadu volno?“

„Běžte prosím napřed, hned tam skáknu.“

Salónek, jak hlásil nápis na papíru přišpendleném na sametovém závěsu, zel prázdnotou. Hrůza shodil ze stolu jednu židli, opatrně povytáhl puky a usedl. Hostinský tady byl, co by dup.

„To kafe jste tam mohl nechat,“ řekl Hrůza pohoršeně. „Abychom to neprotahovali, pane Vráno. Jde mi o Prušáka. O Vaška Prušáků ze Zdehoře.“

Hostinský zašpičatěl uši.

„Ten? Nebyl tady jak v pondělí. Asi ho to vzalo, to s Losovou Nebo pije doma.“

„Právě o pondělek mi jde. Poslyšte, jak se tady v pondělí vyskytoval?“

Výčepní bezradně pokrčil rameny.

„Myslíte v kolik hodin? No, asi tak ve čtyři nebo v pět. Přesněji vám to neřeknu, protože si už nevzpomínám.“

„Já to ale potřebuji, pane Vráno. Jen si vzpomeňte. S kým tady mluvil a tak. Snad by se daly ty časy nějak dohromady.“

„Opravdu, pane poručíku.“ Vrána Hrůzu povýšil, ten však byl neoblomný. „Zaboha si nevzpomínám,“ opakoval úpěnlivě. „Pochopte, takových hostů. Není možné o tom mít přehled.“

Hrůza měl svoji metodu. Chvíli čekal. Když Vrána nepřestával kroutit hlavou, až bylo nebezpečí, že si ji ukroutí, začal sladce:

„Pane Vráno, nechci nemožné. Co pil?“

„Co pil? Pivo. Malé pivo,“ opravil se rychle Vrána u vědomí existence Prušákova pionýra.

„Třebas velké,“ řekl velkoryse Hrůza. „O čem jste si povídali?“

„O všem a o ničem. Znáte to. Pár slov. V lokále bylo plno. Teď jsem si vzpomněl, že nadával na mizerné výplaty na pile a říkal, že s tím praští.“

„Co dál?“

„Jo a řekl, že raději půjde dělat do stavebnictví.“

„Proč zrovna tam?“

„Myslím, že bylo zrovna nějaké vysílání o tom, že stavebnictví potřebuje lidi. Slibovali náborové příspěvky, kvartýr v Praze, prostě modré z nebe.“

Hrůza polkl. Už se to rýsovalo.

„Kde to vysílali?“ zeptal se chraptivě.

„V dráťáku, co mi visí vedle na zdi.“

„Tak jo,“ polkl znovu Hrůza. „Tak vy si vlastně skoro vůbec nic nepamatujete. Já tedy zase poběžím. Ale to, o čem jsme hovořili, je čistě mezi námi. Jasné?“

Výhružně zakoulel očima. Vrána se uklonil jako zavírací nůž.

„Můžete se spolehnout, pane nadporučíku. Nikomu ani slovo.“

S radostí v srdci a důstojným krokem opustil Hrůza výčep. V trafice obětoval vlastní peníze a zakoupil poslední číslo rozhlasových novin. Ještě na ulici neodolal. Našel si pondělí, den, kdy Losová zemřela a kdy Prušák, popíjeje údajně malé pivo, komentoval pořad rozhlasu po drátě.

V novinách to stálo černé na bílém: Pondělí:

rozhlas po drátě: 16 hodin – stavebnictví volá 16.20 – hraje jihočeská dechovka.

Prušák měl betonové alibi. Betonovější, než jsou výrobky stavebních podniků, volajících pracovníky na výstavbu.

Musel z pošty opravdu odejít nejpozději v 16.10. Z pošty do hostince mu to mohlo trvat pět minut a tady musel chvilku poslouchat, než začal s komentářem.

25

Pilátová výjimečně zaspala. Probudil ji rachot řetězů, údery padacích dveří a zvuk valících se sudů. Zprvu měla dojem, že zvuková kulisa je součástí snu. Honil ji po náměstí zarostlý muž, vypadal jako malíř Švejda, před poštou stál pohřební vůz, na kozlíku seděl doktor Kubásek a čekal, až ji Švejda dostihne. Plechový příklop sklepa hostince sen ukončil. Úder přesně zapadl do vysněných představ jako přibouchnutí dvířek umrlčího vozu, který se najednou jako zázrakem proměnil v Kubáskovo embéčko.

Měla ukrutný hlad a trochu ji bolela hlava. Hodinky ukazovaly půl třetí, asi se v noci zastavily. Ručičky na věžních hodinách kostela svatého Jakuba svíraly stále stejný úhel. Podle ruchu na náměstí mohlo být tak devět hodin. Vzpomněla na tranzistorové rádio. Stiskla páčku a za zvuků pop-music se začala oblékat. Útržky snů vyprchaly a zůstala holá realita. Naštěstí zatím jediná starost byla o kručící žaludek. Nařídila si přesný čas, natáhla sandály a vyklouzla z pokoje.

Chodbou táhl pach připálené cibulky, o patro výš bzučel vysavač a z výčepu se ozývalo cinkání sklenic. V jídelně bylo poloprázdno. Těch pár lidí, kteří zde seděli, pro ni nic neznamenalo. S výjimkou doktora Kubáska, pojídajícího opožděnou snídani.

Zdvořile povstal a pozval ji k svému stolu. „Dobré jitro,“ pozdravil. Přijala nabízenou židli.

„Spíše poledne. Zaspala jsem. Snad poprvé v životě.“

„Závidím vám. Jsem na nohou od pěti.“ Řekl to lehce, beze stopy opravdové závisti. Měl ve zvyku se vyjadřovat spíše zabarvením hlasu a pohledy než slovy. Slova v jeho ústech ztrácela svůj mnohdy tvrdý smysl. Věděla, že je proto oblíben. Měl dar toho, co úspěšný lékař potřebuje: umění jednat s lidmi a vzbudit důvěru.

„Užíváte prášky na spaní?“ zeptal se s profesionálním zájmem.

Uvědomila si kruhy pod svýma očima. „V životě ne. Probudila mě bouřka. Chvíli mi to trvalo, než jsem opět usnula.“

„Budete snídat nebo to už bude svačina?“

„Asi oboje. Mám hroznou chuť na guláš a na půllitr piva.“

„Vlastně jsem už obědval. Do dvou mám službu na středisku, od večera do rána noční.“

„Pěkně děkují,“ řekla zahanbeně. „Já vstávám a vy už obědváte.“

Usmál se. V úsměvu se mu svraštil obličej a najednou vypadal jako předčasně zestárlý kluk. Odborně odhadla kvalitu zlata na jeho zubech. Temné panenky se rozpíjely za silnými skly.

„Všechno je relativní,“ prohodil. „Čas smrti je pro jiného časem zrodu.“

„Proč tak smutečně?“

„Napadlo mě to. Někde jsem to slyšel.“ Přivolal servírku. Pilátová si objednala opravdu guláš a malé pivo.

„Věříte ve sny?“ zeptala se znenadání.¨

„Ptáte se mě jako lékaře nebo jako soukromé osoby?“

„Jako kolegy.“

„Věřím. S určitými výhradami.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Sny jsou projevy odpočívajícího mozku. Bezděčné projevy, ovlivněné různými faktory: únavou, jídlem, myšlenkami před spaním. Nevěřím na takzvané věštecké sny. Ani na snáře. Alespoň ne paušálně.“

„Ha. Opatrnost vědce. Jak mi vysvětlíte, že některé zvuky, které člověk ve spánku podvědomě vnímá, zapadají do snu, ovšem získávají zcela jiný význam?“

„Zcela jednoduše. To se obvykle stává v okamžiku částečného nebo úplného probuzení. Mozek přechodem ze stavu spánku do stavu bdělosti bleskově vytváří sen. Sen Je zdánlivě dlouhý, probíhá však ve skutečnosti ve zlomku vteřiny. Upozorňuji však, že je to teorie, i když do určité míry opodstatněná.“

Přistihla se, že by jí nebylo proti mysli, kdyby se přímo zeptal, co se jí zdálo. Měla chuť mluvit o nesmyslech a osobních prožitcích, což vlastně bylo totéž. „Jste psychiatr?“ zeptala se.

„Praktik,“ odpověděl. Asi vycítil její nevyslovené přání. „Co se vám zdálo?“

Dělala, že rozvažuje odpověď.

„Samé hrozné věci. Také jste v tom účinkoval.“

„V jaké roli? Kladné nebo záporné?“

„Spíše záporné. Čekal jste, až vlezu do umrlčího vozu.“

„Brrr,“ otřásl se. „To způsobila ta bouřka?“

„Hlavně. Vlastně to, na co jsem potom myslila. A co jsem viděla.“

Tak, teď je to venku, uvědomila si. Bůhví co si o mne bude myslet, až mu to řeknu.

„Co jste viděla?“

„Vás.“

Zdálo se, že přemýšlí nad významem jejích slov.

„Nechápu,“ řekl posléze.

„Stála jsem u okna, když jste po bouřce odjížděl.“

„Ach tak. Venkovský felčar byl příčinou hrůz vašich snů.“

„Vy ne. Ten druhý.“

„Který druhý?“

„Ten muž, co vás sledoval pod podloubím. Stál za vámi, když jste odemykal vůz. Pak se rozsvítilo a najednou zmizel.“

Už se to nedalo vzít zpátky. Teď byla zvědavá na jeho reakci. Trochu ji zklamalo, že nedal najevo žádné překvapení.

„Nikoho jsem neviděl,“ řekl prostě. „Ani neslyšel.“

„Nejsem blázen,“ pospíšila si s ujištěním, přestože věděla, že právě blázni nejvíc ujišťují. „Ten chlap tam opravdu byl. A najednou se vypařil. Ani pořádně nevím, jak vypadal.“

Zakroutil pochybovačně hlavou.

„Zajímavé. Jako v detektivce. Nemám důvod vám nevěřit. Jenom uvažuji.“

„O čem?“

„Co to mohlo znamenat.“

„Byl tam,“ stála na svém. „Poslyšte, neznáte někoho, kdo by vám chtěl něco provést?“

Teď to znělo skutečně jako v detektivce. Seržant Pilátová zjišťuje totožnost neznámého individua, které brousí o půlnoci po lichoměřickém náměstí.

„Což o to,“ připustil zamyšleně. „Lékař se každému nezavděčí. Vím o jednom člověku. Ale ten nepřichází v úvahu.“

Servírka přinesla guláš. Kubásek popřál dobré chuti a galantně přinesl z vedlejšího stolu slánku. Než Pilátová pojedla, nepromluvil ani slova. Nepotřeboval přihlížet televizním kursům slušného chování, měl je vrozené. Když odstrčila prázdný talíř, vrátil se k záležitosti, o které předtím hovořili.

„Upřímnost za upřímnost,“ řekl. „Jsem vám dlužen malé vysvětlení. Před časem mi skutečně někdo vyhrožoval. Jistý Klouda. Prý jsem zavinil smrt jeho manželky. Dával mi za vinu pozdní převoz do nemocnice a chybnou diagnózu. Diagnóza byla správná, pacientka však nedodržovala předepsanou léčbu. K opožděnému převozu došlo vlivem přerušení telefonního spojení s nemocnicí, navíc ještě pošta v noci nefungovala. Z určitých důvodů však nespojuji Kloudu s tím, co jste viděla. Pak prý ani není v Lichoměřicích.“

Uvědomila si, že by bylo neslušné dotazovat se na tyto „určité důvody.“

Jméno Klouda však rozechvělo v její mysli nějakou strunu.

„Čím je ten Klouda?“ otázala se.

„Správcem muzea.“

„Zdejší člověk?“

„Ano, zdejší.“

„Takový bělovlasý s brýlemi v kovových obroučkách?“

„Ne. To je Vejdovský. Zastupuje Kloudu po dobu jeho nepřítomnosti. Kde je Klouda, to snad nikdo neví.“

„Bydlel ten Klouda někdy v Praze?“

Pokrčení ramen.

„Pochybuji. Kdysi tam často jezdil. Alespoň myslím, že se o tom zmiňoval v souvislosti s nějakým kongresem památkářů.“

Napolo zasutá vzpomínka nebo asociace dokáže každého potrápit. Pilátová už měla na jazyku dotaz – Jak vypadal? –, do jídelny však vešel stavitel Zahradník a s úvahami byl konec.

V tváři byl oteklý, očka ospale mžourala. Asi se stěhoval z jedné hospody do druhé a teď byl na řadě Bílý kůň. Jak ten člověk může takto existovat, pomyslela si Pilátová. V práci ho nikdo nevidí, jenom v hospodě. Vědí o tom jeho nadřízení v Budějovicích a v Praze?

Kubásek jako by se zmenšil. Zahlédl Zahradníka a nestál o jeho společnost. V Zahradníkových očích kmitlo poznání. Namířil přímo k jejich stolu. Etiketa pro něho byla prázdným pojmem.

„Zdravím vespolek,“ řekl žoviálně a dopadl na prázdnou židli. „Máme zase horko. Jak se daří, doktore? Neruším?“

Poslední slova byla nadsázkou. Hroch, který vleze do záhonu s tulipány, ví lépe, kam patří, než tento člověk, uvažovala vztekle Pilátová. Kubásek se ukázal jako vychovaný muž. „Pan stavitel Zahradník, paní doktorka Pilátová,“ představil.

Zahradník vstal, prkenně se uklonil a zase si sedl. Ruku nepodal, asi instinktivně vytušil, že by neuspěl. Pilátová něco zabručela.

Po vzoru všech mužů, kteří neovládají hbitost jazyka v hovoru s inteligentními ženami, se Zahradník snažil navázat konverzaci s doktorem Kubáskem. O počasí se už zmínil, zbývaly nemoci.

„Zlobí mě nohy, doktore,“ začal. „V noci mě chytají křeče. Nemůžete mi něco předepsat?“

Moc chlastáš, řekla si v duchu Pilátová. Kubásek byl zdvořilejší.

„Ordinuji do dvou,“ řekl. „Můžete za mnou přijít. Právě jsem byl na odchodu.“

„To se mi moc nehodí. V poledne přijede inspekce z Budějovic, možná že se to protáhne. Co později?“

„Mám noční. Ale jenom akutní případy. Přijďte zítra. Do zítřka to vydržíte.“

Před Zahradníkem vyrostl na stole orosený půllitr. Servírka už znala nevyslovená přání stálých zákazníků. Zahradník odfoukl pěnu a zhluboka se napil.

„Večer jedu domů do Prahy,“ řekl zádumčivě. „Mám ještě nějaké volno. Tak to halt necháme na jindy.“

Za co volno? Nechtěl bys hned dva roky prázdnin? Pilátová sklonila hlavu, aby ji neprozradil lesk očí.

Kubásek se zvedl.

„Omluvte mne,“ pravil. Popadl baloňák a uklonil se Pilátové. „Pacienti čekají. Jistě se ještě uvidíme. Zatím na shledanou a příjemnou zábavu.“

Pilátová si to vyložila jako ironii. Ona a zábavu! Se Zahradníkem snad? Dopálilo ji to.

„Dejte na sebe pozor, doktore,“ řekla úmyslně nahlas. „Zvláště večer. Včera jste měl štěstí, dnes by to nemuselo dopadnout tak dobře.“

Kubásek s úsměvem na rtech zmizel v obdélníku dveří. Zahradník upustil sklenici.

„Hrome,“ řekl s pohledem na rychle se rozšiřující louži. „To ještě scházelo!“

26

V úzké zatáčce v kopcích nad Lužnici musel Švejda přibrzdit. Stříbrošedý ford mustang za ním jel už od Starého přívozu. Držel se ho jako stín, když zpomalil trabant, zpomalil také. Co má ten chlap za lubem, uvažoval Švejda. Na podobnou zábavu nebyl právě naložen. Několikrát vystrčil ruku a zamával na znamení, že dává zadnímu vozu přednost. S jediným výsledkem: ford ještě víc zpomalil. Podobalo se to soupeření dvou hlemýžďů. Švejdu to dohřálo a za zatáčkou opět přidal plyn. Vůz připomínající žraloka konečně obživl. Ozvalo se trojhlasné zahoukání, mustang vyrazil jako opravdový mustang a v několika vteřinách byl po boku trabanta. Má bezvadnou akceleraci, musel uznat Švejda. Pocítil závist amatéra vůči profesionálu silnic.

Chvíli jely oba vozy těsně vedle sebe. Teď tak proti nám autobus, pomyslel si malíř s hrůzou v srdci. Muž, jehož vozu se mohl dotknout otevřeným oknem, si s tím zřejmě nedělal starosti. Oči měl zakryté obrovskými brýlemi, teď pomalu otočil hlavu doprava, Švejda viděl koutkem oka pouze obrovské okuláry, pod nimi opálenou tvář a na ní ironický úsměv. Cizinec chvíli upřeně pozoroval svého soupeře. Švejda to spíše vycítil, klouzaje očima z vozovky na nebezpečně blízký vůz a zpět jako divák na tenisovém utkání, rozhodnut, že ani on nyní nezastaví.

Hra netrvala dlouho. Zdálo se, jako by se cizinec o něčem přesvědčil, dokonce zdvihl ruku na pozdrav, přidal plyn a zmizel v oblacích prachu, zanechávaje ve Švejdovi poslední vjem, obraz ladných křivek vozu a cizí, černé tabulky s bílým číslem.

Na Švejdově čele stál pot. Zastavil u nejbližší hromady štěrku, vylezl z vozu a začal od srdce nadávat. Ještě cítil, jak se mu třesou kolena. Počínání neznámého řidiče se rozhodně nedalo nazvat normálním. Snad považoval Švejdu za někoho jiného nebo to byl pirát silnic, importovaný ze zahraničí a zkoušející sílu druhého vozu i nervů jeho majitele.

Silnice šplhala v zákrutech do zalesněných kopců. Švejda usedl do trávy vedle pankejtu a zapálil si cigaretu. V dálce na vrcholu kopce, pár kilometrů před Lichoměřicemi, se něco zalesklo. Malíř rozeznal profil stříbrného vozu, stojícího nehybně na otevřené silnici.

Ze vzdáleného březového hájku se odloupla malá tečka. Nějaký člověk šel vstříc čekajícímu vozu. Na chvíli splynul s vozem, netrvalo to snad ani deset vteřin a vůz se opět dal do pohybu. Přehoupl se přes vyvýšeninu a silnice osiřela.

Švejda vlezl do auta. Pohlédl na hodinky. Bylo čtvrt na dvanáct, do Lichoměřic to byl skok.

Po přestálém vzrušení mu vyschlo v ústech. Měl pocit, že by dokázal vypít bezdrevský rybník.

27

V čekárně byl cítit karbol. Tlustá venkovanka sedící v koutě při každém otevření dveří vstala a přivírala okno, které průvan opět otevíral. Vysloužila si od ostatních nevrle pohledy a jedovaté poznámky.

Prušák byl jako na trní. Od smrti Losové neměl nikde stání. Měřil čekárnu netrpělivými kroky, občas se zastavil před vývěskou, vyzývající ke sběru léčivých rostlin, přelétl nepřítomným zrakem barevné obrázky bylin, které znal již zpaměti, dokonce je mohl pojmenovat i latinskými názvy, aby opět pokračoval v nekonečné, bezcílné chůzi.

Za dveřmi ordinace bylo ticho. Po době, která se mu zdála nekonečnou, se ve dveřích objevila sestra. Kývla na Prušáka a řekla:

„Další na revizi.“

Doktor Kubásek seděl za stolem v bělostném, naškrobeném plášti a míchal kávu. Pohlédl na Prušáka přes horní okraj brýlí. Ukázal na křeslo, potažené voskovaným plátnem.

„Posaďte se, pane Prušák.“

„Děkuji.“

„Jak se daří? Už je to lepší?“

Ještě před chvílí si Prušák umiňoval, že se pokusí získat dalších pár dnů neschopnosti. Alespoň do středy. Pod lékařovým pátravým pohledem ztratil jistotu. Poznal, že doktor Kubásek ví přesně, jak to s jeho chorobou je. Na malém městě vidí jeden druhému až do žaludku. Prušákův žaludek nebyl pro zkušeného lékaře žádným problémem. Pochopil také, že ho mohl doktor již před týdnem poslat dělat. Asi věděl o otřesu, způsobeném smrtí milé, a jako uznalý člověk sám nemocnost prodloužil.

„Myslím, že už je to dobré.“

„Ještě máte bolesti?“

„Už je to dobré,“ opakoval Prušák.

Kubásek si posunul brýle na čelo. Vyzval pacienta, aby se svlékl. Odborně prohmatal břicho a žaludeční krajinu.

„Vstaňte a oblékněte se. Sestro, napište od pondělka schopnost. Pijete, pane Prušák?“

„Občas.“

„Omezte pití. Hlavně alkohol. Nezapomeňte, že i pivo je alkohol. Zkuste minerálku. Alespoň než se to upraví.“ Zpozoroval Prušákův úšklebek. „Taky pozor na srdce, pane Prušák,“ řekl lékař. „Nelíbí se mi váš tlak. Je horko a pití zatěžuje srdeční činnost.“

„Tak chcípnu, pane doktore.“

Kubásek se s povzdechem posadil. Sundal brýle a zamyšleně je čistil.

„To říkáte teď. Jste zrovna takový hrdina jako jiní. Až se povezete do nemocnice, budete mluvit jinak. Zemřít není vždycky lehké. Když už kašlete na svoje zdraví, nemělo by vám být jedno, že přidáváte práci jiným.“

„Promiňte, pane doktore,“ hlesl Prušák a myslel to upřímně.

„Tam na to už nemyslete,“ pokračoval lékař. „Každý si musíme prožít své. Nakonec jste chlap.“

„Děkuji, pane doktore.“

„Jestli vás namáhá zaměstnání, zastavte se tady příští týden. Zařídil bych celkovou prohlídku a pak by se dalo uvažovat o převedení na lehčí práci.“

„Zajdu sem,“ slíbil Prušák.

Doktor Kubásek vstal a podal mu ruku.

„Mnoho zdraví,“ řekl na rozloučenou.

Ulicí se honila oblaka prachu. Nebe bylo olověně šedé, teplý vítr ohmatával Prušákovu propocenou košili. Schylovalo se k dešti, trhovci na náměstí kvapně skládali své stánky. Než došel k motorce, měl prachu plné oči. Pohlédl na vývěsní štít hospody v Pomezní a náhle se rozhodl. Co do takového života, řekl si v duchu, když tiskl kliku u dveří výčepu. Uvnitř bylo přítmí, lokálem táhl pach cigaret a pivních splašků. V koutě seděl Loužecký. Pošta byla v poledne zavřená, nový poštmistr upíjel z půllitru, občas dloubl do talíře, kde plavala v octě kolečka vuřtů, a tvářil se povýšeně. Na Prušákovo kývnutí neodpověděl. Zachmuřil se a dělal, že Prušáka nevidí.

Prušák vypil první pivo jedním hltem. Ohryzek se mu ani nepohnul, a když objednával druhé, sklidil Vránův uznalý pohled. Popadl pivo a přestěhoval se od výčepního pultu ke stolu, který si zabral Loužecký.

Hospoda ztichla, štamgasti začali větřit. Až dosud všechno probíhalo v poklidném ovzduší. Prušák svým přisednutím nemyslel nic zlého. Něco sice o Loužeckém zaslechl, nepřikládal tomu však žádnou důležitost. V životě ho nenapadlo brát nového poštmistra v úvahu jako možného soka. Nyní však pohlédl do výsměšně zúžených očí, zaslechl šeptem pronesenou poznámku u vedlejšího stolu a najednou mu začínaly být mnohé věci jasné. Loužeckého dřívější ironické pohledy, jeho vychloubání, že je pravou rukou Losové, večerní potulky kolem domku v ulici Nad jezem. Všechno do sebe zapadalo jako kostky dětské skládanky, dokonce i přítomnost Loužeckého s bicyklem před poštou pár minut před vraždou.

Prušák potřásl hlavou. Cítil, jak mu svírá spánky železná obruč. Znovu se napil. Pak odhalil v očích Loužeckého za oponou výsměchu stín neklidu a obav

„My bychom se měli odněkud znát.“ řekl nahlas.

Loužecký neodpověděl.

„Neumíte mluvit?“

„Nemám chuť se s vámi bavit,“ zněla odpověď.

„A s kým byste se bavil?“

„S vámi ne.“

Prušák dopil. Odstrčil prázdný půllitr a luskl prsty. Vrána zavrtěl hlavou. Mohlo to znamenat všelicos.

„Tak se mnou ne,“ opakoval Prušák. „Což takhle s policajty?“

Aniž tušil, řízl do živého. V očích Loužeckého zahořel vztek.

„Raději než s vámi,“ odsekl. „Jen jestli oni by raději nemluvili s vámi než se mnou.“

„Proč?“

„To dobře víte.“

„Já jsem tam nebyl naposled. To víte dobře zase vy.“

Bylo to otevřené vyhlášení války. Loužecký vstal a zašermoval Prušákovi pěstí před nosem. Normálně by si to nedovolil, protože znal Prušákovu pověst. Teď nemyslel na oťukávání soupeře.

„Co tím chcete říct, vy – vy…“

„Jen to dořekněte!“

„Vy lháři, vy pásku, k takové ženské, jako byla Losová, jste se nemohl nikdy rovnat. Kdo se na vás podívá, tak vidí…“

Prušák vstal a zvedl sklenici. Nárazem o desku stolu uletělo dno, v dlani zůstalo ucho s nepravidelnou hvězdicí střepů.

„O Magdě drž hubu,“ zasyčel. „Jestli cekneš ještě slovo, tak tě budou muset odtud odvézt.“

„Vašku, neblbni,“ vzkřikl zoufale Vrána. „Chlapci, co koukáte? No tak!“

Dva pořízkové u dveří se rozhýbali. U okna vstal mladý Arendáš. Obvykle se zúčastňoval jenom cikánských rvaček, teď byl ochoten zasáhnout i ve sporu, který se ho netýkal.

K zápasu nedošlo. Prušák odložil střepy rozbité sklenice a odplivl si.

„Jdu,“ řekl, aniž pohlédl na pobledlého Loužeckého. „Mám dvě piva.“

„A sklenici,“ dodal hbitě Vrána. „To je okrouhle deset korun.“

Prušák hodil na pult dvacetikorunu.

„To je na úklid. Sbohem.“

Vyšel, sledován rozpačitými pohledy.

Po jeho odchodu si Arendáš přisedl k Loužeckému. Loužecký objednal dva velké panáky rumu.

28

Do sezónního hotelu Na hradbách na druhém břehu Lužnice dorazila krátce po poledni skupina pražských rekreantů. Zamořili lichoměřické náměstí, obdivovali klenutá podloubí a skoupili všechny barevné pohledy. Vnikli i do jídelny hotelu U bílého koně, objednávali jihočeská jídla a divili se, že tyto krmě, výmysl pražských restaurací, jsou v jižních Čechách exotické.

Pilátová se setkala u oběda s paní Coufalovou, které před nedávnem dělala resekci pravé horní dvojky. Je už údělem lékařů, najmě zubních, že si pamatují pacienty spíše podle stavu chrupu než podle jmen. Paní Coufalová přijela sama s poslední výpravou, v Lichoměřicích byla také poprvé, a tak se obě ženy dohodly na společné odpolední procházce. Cílem byly nedaleké zříceniny hradu Lichštejna, účelem sběr hub.

Pilátová se vrátila kolem čtvrté s hubeným úlovkem, náležitě podrápaná a poštípaná. Svou společnici zanechala osudu u prvních lichoměřických baráků. Umiňovala si, že už podobný výlet nebude opakovat. Jako společnice i jako houbařka byla paní Coufalová nemožná. Nedokázala hovořit o ničem jiném než o svých zubech.

Pilátová byla ráda, že tomu utekla odjezdem na dovolenou, a měla zlost, že jí někdo stále připomíná její profesi.

Před hotelem stál červený moskvič. Stavitel Zahradník cpal. na zadní sedadlo objemný kufr a chystal se k odjezdu do Prahy. Provinile se usmál, asi si vzpomněl na převržený půllitr a promáčenou sukni. Odpověděla kývnutím. Zloba z ní již vyprchala, nakonec necítila vůči Zahradníkovi žádné záští, byl jí cizí jako člověk z jiného světa, každý máme své starosti a každý je řešíme jiným způsobem. Cítila v srdci podivný klid, těšila se, jak si opláchne ruce a jak vyjde na podvečerní procházku do uliček staré čtvrti.

Jak úponek slabounké zakvílení brzd rozechvělo její sluchový nerv.

Pootočila hlavu. Před hotelem zastavovala blankytně modrá simka s naleštěným chromováním. Nic jí to neříkalo. Vykročila k hotelu.

„Vojtěško,“ ozvalo se tiché zavolání.

Zastavila se vpůli kroku. Směsice protichůdných pocitů, náhlé poznání, ještě než se otočila, věděla, kdo ji takto oslovuje.

Styděla se za své pravé jméno, tajila je, známí ji už neříkali jinak než Maruško. V době módních Monik a Renát raději přijala za svou z módy vyšlou Marušku v pevném přesvědčení, že Vojtěška je jméno nedůstojné moderní ženy. Dokonce se i podepisovala přijatým jménem. Jediný člověk její „nomme de guerre“ ignoroval, nazýval ji zásadně skutečným jménem, ba dokonce je dokázal vyslovit tak, že z něho zaznívala pohoda jejího rodiště, jižních Čech, představa copatého děvčátka brouzdajícího se orosenou trávou.

Doktor Janeček se opatrně soukal z kabiny vozu. Měl na sobě neposkvrněný, jemňounce proužkovaný oblek, límec košile svítil, jako kdyby vyšel z rukou žehlířky. Brýle bez obrouček mu propůjčovaly švihácké vzezření postaršího barona s monoklem, úsměv odhaloval bezvadnou zubařskou práci a současně zakrýval vrásky v koutcích úst.

„Upozorňuji předem, že to není žádná náhoda,“ volal vesele. „Sestra mi prozradila místo vašeho pobytu.“

Došel k Pilátové a uchopil ji za obě ruce.

„Jsem rád, že vás vidím, Vojtěško. Doktorko Vojtěško Pilátová.“

29

Telefon zazvonil až před půlnocí. Doktor Kubásek procitl z dřímoty, shodil nohy z opěradla protějšího křesla a popaměti nahmatal sluchátko.

„Kubásek,“ ohlásil se.

„Tady vrátnice,“ ozvala se ozvěnou membrána. „Zmáčkněte si puntík, pane doktore. Volá nějaký Škobis z hovorny ve Zdehoři. Něco nutného.“

Kubásek přepojil hovor. Ve sluchátku to chvíli šumělo a praskalo, nakonec se ozval chraptivý, vzdálený hlas, podle intonace hlas muže, trpícího katarem průdušek, unavený a prosebný.

„Tady je Škobis. To je pan doktor?“

Jméno Kubáskovi nic neříkalo. Znal široký okruh přespolních, asi šlo o někoho nového, ve Zdehoři začínala pila stavět bytovky pro své zaměstnance.

„Kubásek u telefonu. Co si přejete?“

„Pane doktore, ženě je moc zle. Vrhne, potí se, dostala křeče a teď omdlela. Mám hrozný strach. Jsme tady na dovolené, už jsem byl bezradný. Nemohl byste se přijet podívat?“

„Co jedla naposled?“

„To je ono, pane doktore. Houby. Houby s vajíčkem.“

„Co jste jí proti tomu dával?“

„Zatím nic, pane doktore. Když to začalo, tak tabletku uhlí. Co mám dělat?“

„Nedělejte nic. Přijedu tam. Potřebovala by to vyzvrátit. Kde bydlíte?“

„U Linhartů, pane doktore. Ten červený barák na konci vesnice. Pojedete hned?“

V hlase zaznívala úzkost.

„Během dvaceti minut jsem tam. Snad to najdu. Můžete na mne někde počkat?“

„Budu stát na rohu náměstí, pane doktore. Je to odtamtud skok. Prosím vás, nehněvejte se, že vás tak pozdě v noci vyrušuju, ale už jsem opravdu zoufalý.“

„Jen klid. Tak na náměstí. Zatím nashledanou.“

Doktor Kubásek naházel do aktovky léky, hodící se v podobných případech, zaklapl tašku a v rychlosti si omyl opuchlý obličej. Ve dveřích se ještě vrátil pro nezbytný baloňák. Vrátný mu odemkl, projevil politování a popřál šťastnou cestu.

Před střediskem stály dva vozy. Lékařovo embéčko a sanitka. Kubásek zvolil po krátkém váhání sanitku. Otevřel okna, aby vyvětral dusný vzduch, nastartoval a vyjel do tmy.

Cestu znal nazpaměť. O Linhartových již slyšel, i když je dosud neošetřoval. Vzpomněl si na červený barák, o kterém hovořil v telefonu Škobis. Byl na konci vesnice směrem na Tábor. Kubásek si zapálil cigaretu, automaticky sáhl pod panel, chtěje vyladit nějakou rozhlasovou stanici. Pak si vzpomněl, že sedí v sanitce, nikoli ve svém voze, vybaveném rozhlasovým přijímačem. Vyhodil nedokouřenou cigaretu oknem do tmy. Než se nadál, byl v kopcích nad městem. Chladný noční vzduch vnikal do vozu a příjemně lechtal na krku. Kužele světel rozhrnovaly v zatáčkách křoviny, tvořící po stranách silnice přirozenou hradbu. Větve stromů se vztahovaly proti letícímu vozu jako pařáty kostlivců a se zasyčením mizely ve tmě.

Doktor Kubásek miloval rychlou jízdu. Noc byla vhodnou kulisou k jeho myšlenkám. Předení motoru ukolébávalo, přistihl se, že přivírá oči. Pocit, že je sám na pusté silnici, ho příjemně vzrušoval. Neodbytná myšlenka, zprvu slabounký záchvěv v podvědomí, neúprosně vibrovala v jeho mozku. V uchu dozníval přidušený hlas muže, který se jmenoval Škobis. Něco v tom hlasu bylo Kubáskovi povědomé. Intonace, zabarvení hlasu mu bylo naprosto cizí. Snad ono nepatrné protahování koncovek, někde se již s někým, kdo takto hovořil, setkal, nemohl si však vzpomenout kdy a za jakých okolností.

Odhodil úvahy jako zbytečnou věc. Světla olízla oválnou tabuli s nápisem Zdehoř, zajiskřila v rudých odrazových zrcadlech, narovnala se a před vozem se rozvinul poslední úsek cesty.

Zastavil na náměstí. Na sloupu vedle zvoničky blikala jediná lampa. Vystoupil z vozu. Náměstí bylo pusté, nikdo zde nečekal, v jediném z oken nesvítilo světlo. Skličující ticho, v korunách stromů si pohrával lehký větřík.

Pohlédl na hodinky. Cesta mu trvala rovných jedenáct minut, Škobis asi ještě nevyšel. Rozhodl se, že mu půjde naproti. Nechal vůz s rozžatými světly pod mohutným kaštanem, vzal pod paži aktovku a baloňák a pustil se do tmy.

Drobný štěrk mu praskal pod podrážkami. V naprostém tichu noci to znělo jako výstřely. V některém z okolních stavení se rozštěkal pes. Na opačném konci vesnice mu odpověděl jiný. Párkrát zahafal, a zase se rozhostilo ticho.

Kubásek proklínal, že zapomněl kapesní svítilnu. Potmě odpočítával proti světlejší obloze siluety domků. Došel až na konec ulice. Černá hmota před ním musel být Linhartův dům. Okna byla temná, nikde se nepohnul ani lísteček.

Nerozhodně se zastavil. Snad poprvé v životě pocítil ledový stisk strachu. Horečně hledal v kapse zapalovač. Světlo, kdyby bylo světlo, jenom trochu světla.

Ze stínu stromu se vynořila nezřetelná postava.

„Konečně,“ vydechl. „Jste pan Škobis?“

Odpovědí byl tlumený smích. Muž došel ke Kubáskovi. Pozdvihl ruku. Ještě než rána dopadla, Kubásek si vzpomněl, komu patřil hlas v telefonu.

Víšek zabloudil za Táborem ve spleti silnic. Nakonec si vybral nerovnou okresku; popleten tabulí s nápisem Objížďka ujel pár kilometrů, než zjistil, že silnice přechází v cestu a cesta končí u opuštěného lomu.

Když couval, klel jako pohan. Před půlnocí chtěl být v Lichoměřících, Branda jistě čekal na čerstvé zprávy z Prahy a Víšek zatím bloudil v labyrintu silnic, cest a cestiček. Konečně se dostal na okresku nejposlednější třídy a pět minut po půlnoci byl ve Zdehoři. Trochu si zajel, odtud však již znal cestu, nakonec se nic nestalo, ostatní jistě ještě čekají, za hodinu již může být v kanafasu a zítra ráno si to pofrčí s Brandou zpátky na Prahu.

Na návsi si povšiml osvětlené sanitky. Nedalo mu to, zastavil a vylezl z vozu. Reflektory sanitky ospale mžouraly, vůz byl prázdný, nikde ani živáčka. Víšek zavětřil. Opuštěné sanitky ve vesnici, kde nesvítí jediné okno, jsou vždycky podezřelé. Obešel vůz, vlezl do kabiny a začal se hrabat v kapse na dveřích vozu. Objevil sešít se záznamem jízd, Kubáskem předem stručně vyplněný. Byl tam strohý záznam: Zdehoř – Škobis u Linhartů. Několik prázdných recepisů, to bylo všechno.

Víšek zamířil k prvnímu baráku. Nad staženou roletou visela cedule s nápisem Hostinec na Táborce. Zazvonil, když se nikdo neozýval, zamlátil pěstí na dveře. Za dobu, kterou odhadl na světelné roky, vylezl ospalý strejda v pyžamu.

„Co se děje? Hoří snad?“ protestoval a přidržoval si na břiše kalhoty.

Byla to úctyhodně dlouhá řeč na člověka, kterého vytáhli o půlnoci z postele.

„Kde je tady telefon?“ zeptal se Víšek.

„Telefon? O mě v lokále. Tady je veřejná hovorna. Koho chcete volat?“

„Lichoměřice. Bezpečnost. Jsem od kriminálky z Prahy.“

Muž uctivě ustoupil.

„To je jiný kafe. Tak pojďte.“

Telefon byl součástí automatické sítě v Lichoměřicích. Když Víšek vytáčel číslo oddělení, blahořečil, že si konečně promluví s někým rozumným.

Ozval se Střelba. Branda již odešel na kutě. Střelba pozorně vyslechl Víškovu informaci. Požádal, aby Víšek zůstal u telefonu, že si to ověří na zdravotnickém středisku. Když volal zpátky, zněl jeho hlas starostlivě. Slíbil, že tam bude natotata.

Za deset minut stál vůz s bílým pruhem vedle Víškovy volhy a opuštěné sanitky. Zvýšený ruch probudil spáče, v oknech se rozsvěcovala světla. Se Střelbou přijel Nikodým, s Víškem byli tři, nabídl se i hostinský, že pomůže.

Kubáska našli v příkopě před Linhartovic barákem. Měl hlavu rozbitou přesně stejným způsobem jako Losová a už nedýchal.

„K sakru,“ zaklel Střelba. Víšek se shýbl. Něco zvedl. „Co je to?“ zeptal se Nikodým. Víšek potěžkal rouru v ruce. „Vidíte,“ řekl smutně.

Pilátovou pronásledovaly děsivé sny. Úderem jedné se probudila. Dosud viděla před duševním zrakem tvář doktora Kubáska, jak sedá do obrovského bílého vozu. Vůz měl na dvířkách namalován veliký červený kříž, barva dosud byla čerstvá a stékala jako krev.

Na dveře vedlejší desítky někdo klepal. S tlukoucím srdcem vstala a přitiskla ucho ke dveřím. Hlasy filtrované dřevem byly nezřetelné. Rozeznala pouze několik slov:

„… Kubásek… neštěstí… už druhý, kdo jen to může… už jdu…“

Jako ve snách opět ulehla. Cítila v uších šumění krve.

30

Ráno se zpráva bleskem roznesla. Lichoměřice vřely. Informace byly neurčité, hovořilo se o bandě záškodníků, různí lidé si přikládali různá polínka. Dvě vraždy v rozmezí pouhých pěti dnů byly moc i na větší město, než byla proslavená perla jižních Čech, až dosud poklidný kout donedávna panenské země.

Na náměstí se srocovaly hloučky lidí, diskutovalo se v hostincích, na tržišti, za pulty obchodů. Čumilové postávali před místním oddělením VB, hleděli do oken se staženými roletami, z Českých Budějovic vyjel redaktor, který dostal zprávu ještě zatepla.

Bezpečnost v Lichoměřicích prožívala svůj černý pátek. V místnosti za staženými žaluziemi se nepohnul ani vánek. Dokořán otevřené dveře na chodbu nestačily k odvětrání kouře z cigaret a vydýchaného vzduchu.

„Nesmím se ukázat na ulici,“ stěžoval si. udýchaný Nikodým, který právě přivezl ze zdravotnického střediska vrátného, končícího noční službu. „Jsou jako vosy. Kdo má ty lidi poslouchat. Chtěli by vědět, jestli jsme je už chytli.“

„To bych taky rád,“ řekl uštěpačně Střelba. „Hlavně že zůstáváte, soudruhu kapitáne.“

Víšek nesplnil svůj úkol. Splnil za to jiný, mnohem důležitější. Přivedl své druhy na stopu, která byla ještě čerstvá. Bylo toho moc i na tak ostříleného kozáka, jakým byl Branda.

Major Mleziva se rozhodl Brandu odvolat. Víšek byl pověřen funkcí kurýra, majícího za povinnost doručit rozhodnutí Prahy a promptně odvézt Brandu zpět. Nedošlo k tomu z mnoha příčin. Kapitán Kocek vážně onemocněl, mladý Los uprchl při převozu do vyšetřovací vazby a to všechno korunovala další vražda, provedená stejným způsobem a přibližně stejnou zbraní jako ta první. Byly dovolené, Budějovice neměly vyšetřovatelů nazbyt, Branda byl s případem obeznámen, a tak se k ránu rozezvučely telefonní dráty v trojúhelníku tvořeném Lichoměřicemi, Českými Budějovicemi a Prahou. S jediným výsledkem: kapitán Branda byl pověřen vedením vyšetřování v Lichoměřicích. V kladném případě do vyšetření zločinů, v záporném na neurčitou dobu.

Branda tím nebyl nijak potěšen. Zápasila v něm touha po rodinné dovolené se zájmem pro věc, vybočující z obvyklé rutiny a slibující vzrušení a různá další překvapení. Nakonec se podrobil s klidem filozofa, protože mu nic jiného nezbývalo. Teď už bylo jasné, že nejde o poštovní loupež, druhá vražda to s jistotou prokázala, nebylo však dosud vůbec jasné, o jaký motiv jde.

Nikodým přivedl vrátného ze střediska. Rudolící děda s hlavou holou jako kulečníková koule žmolil v rukou čepici a snažil se proniknout zrakem kouřovou clonu. „Posaďte se,“ začal Branda. „Po noční?“

Děda přikývl.

„My taky. Z toho si nic nedělejte. Chcete kafe?“

Děda opět přikývl. O poznání spokojeněji. Branda to uměl.

„Tak povídejte, pane…“

„Ťoupalík, prosím. Alois Ťoupalík.“

„Jak to bylo včera v noci s tím hovorem, pane Ťoupalík? Hezky pomalu, můžete si to rozmyslet, nikdo na vás nespěchá. Už jste dali na to kafe pro pana Ťoupalíka?“

Otázka patřila Hrůzovi. Hrůza ujistil, že ano.

„Prosím pěkně, vzal jsem s sebou sešit,“ začal pan Ťoupalík. Rozevřel sešit v černých deskách a položil ho opatrně na okraj stolu. „Sem se zapisují všechny noční telefonní hovory a všechny hlášky, jako objednávky k pacientům a tak. Zde to prosím stojí.“ Vrátný si nasadil brýle. Ukázal prstem na poslední zápis. „V půl dvanácté a pět minut volal nějaký Škobis ze Zdehoře. Hlásil, že má marodnou manželku a potřebuje mluvit s doktorem, který má službu.“

„Ptal se, který lékař má noční?“

„Prosím pěkně, ptal. Když jsem řekl doktor Kubásek, nic na to neodpověděl.“

„Co ještě říkal?“

„Moc toho, prosím, neříkal. Akorát tohle a pak že bydlí u nějakých Linhartů.“

„Znáte to ve Zdehoři?“

„Neznám, prosím. Párkrát jsem tam sice byl, ale nikoho známého tam nemám.“

„Hlásil se ten Škobis přímo, nebo jak to vůbec bylo?“

„Hlásil se přímo. Nejdřív řekl, že mluví z hovorny ve Zdehoři. Pak jsem to přepojil panu doktoru Kubáskovi.“

„Nebylo vám na tom hovoru nic podezřelého?“

Udivený pohled dětsky modrých očí. Ťoupalík zavrtěl hlavou.

„Opravdu ne. Někdy bývalo za noc podobných hovorů několik. Ze včerejška na dnešek jenom tenhle jediný.“

„Hovořil s vámi doktor Kubásek před odchodem?“

„Prosím pěkně skorem vůbec ne. Přál jsem mu příjemnou cestu, on mi poděkoval a řekl na shledanou.“

„Poznal byste onen hlas?“

„Já nerozumím, pane komisaři.“

Branda se zachmuřil. Bylo nutné trochu poodkrýt karty. Nakonec na tom tolik nezáleželo, Lichoměřice byly plné nejhrůznějších zvěsti.

„Žádný Škobis nevolal,“ řekl. „Někdo se vydával za nějakého Škobise, žádný Škobis ve Zdehoři nebydlí.“

„Už rozumím. Ne, ten hlas mi byl úplně cizí.“

„A poznal byste ho?“

„Kdybych ho jako slyšel znovu?“

„Přesně tak.“

Chvilkové zaváhání.

„To, prosím pěkně, nemohu tvrdit. Když tak nad tím uvažuji, ten hlas byl takový tichý a – podivný.“

„Co tím myslíte?“

„Asi jsem se špatně vyjádřil. Jako zdálky nebo jako kdyby se ten člověk snažil mluvit jinak, než obvykle mluví.“

„Jako by měnil hlas?“

„Přesně tak,“ použil Ťoupalík Brandova obratu.

Branda si byl vědom, že vyslýchá člověka, který snad jediný může poodkrýt roušku, halící vrahovu tvář. Položil před Ťoupalíka papír, s kterým si až dosud pohrával. Obsahoval jména osob, tak či onak figurujících v záležitosti vraždy Losové. Prokázání jejich alibi pro dnešní noc byla jiná záležitost.

„Podívejte se na tahle jména,“ upozornil. „Několikrát si je přečtěte a pak mi řekněte, zdali je vůbec znáte a jestli se ten hlas nepodobal hlasu některého z nich.“

Vrátný neznal Švejdu ani mladého Arendáše. Znal Prušáka, mladého Lose, Loužeckého i další, které Branda z pilnosti přidal. Byli to Vejdovský, Klouda, Zahradník, nechyběl dokonce ani Pšenička.

Ťoupalík se podrbal za uchem.

„Prosím pěkně, tohle je setsakramentská věc,“ řekl na rovinku. „Ale z těch, které znám, tak to asi nebyl ani jeden.“

Branda posmutněl. Nedal to však najevo. Buďto byl vrahem člověk až dosud neznámý, nebo si nebyl vrátný jist. Pachatelů také mohlo být několik. Poděkoval Ťoupalíkovi, Hrůza mezitím přinesl smrťák, ve kterém stála lžička.

Vrátný vypil kávu na ex, asi byl vytrénován nočními službami. Tázavě pohlédl na Brandu.

„To nám zatím stačí, pane Ťoupalíku,“ uzavřel rozhovor Branda. „Kdybyste si náhodou na něco vzpomněl, víte, kde nás najdete.“

„Můžete se spolehnout, pánové.“

Ve dveřích se Ťoupalík ještě otočil.

„Prosím vás, pánové,“ zaprosil, „vím, že to nezní pěkně, ale jistě uděláte všechno, abyste toho ničemu chytili. Pan doktor Kubásek byl tak hodný člověk, je nám ho všem ve středisku líto, prosím vás, lidi ve městě mají všelijaké řeči, a tak jsem si myslel, že…“

Pan Ťoupalík nedořekl, co si myslel. Vypoklonkoval ze dveří, smutný a ustaraný.

„Vox populi, vox dei,“ řekl po jeho odchodu Branda.

„Nezblázním se.“ odtušil Střelba. „Všichni děláme, co můžeme.“

Sisyfos také dělal, co mohl, pomyslel si Branda. Uznal, že se balvan nemůže rovnat dvěma vraždám. Raději by nějaký čas koulel balvan do kopce, než se hrabal v téhle zapeklité záležitosti.

Neznámému původci obou vražd to až dosud vycházelo. Hrálo mu do ruky i počasí. Na cvičené psy, které kolem třetí přivezli z Budějovic, nepotřeboval pepř ani papriku, stačil krátký, ale vytrvalý deštík. Smyl i stopy kol, byly-li v okolí nějaké a byl-li vrah motorizován.

Všechny tyto otázky byly v době od. zjištění vraždy až do Ťoupalíkova příchodu podrobně rozebrány. Vyplynula nutnost nového přezkoumání alibi všech podezřelých na kritickou noc. Branda byl přesvědčen, že vrah nevolal ze Zdehoře, ve Zdehoři byla jediná stanice a současně telefonní hovorna, hostinský z Táborky prokázal, že dodržel zavírací hodinu v deset hodin večer a že po této době nikdo od něho netelefonoval.

„Pomineme-li možnost, že vrah volal z nějakého hotelu, který má celonoční provoz, nebo z bytové stanice, zbývá jediné,“ prohlásil Branda. „Volal z jedné ze tří telefonních budek v Lichoměřicích.“

Přistoupil k plánu města, přichycenému připínáčky na tabuli.

„Hotelové hovorny vylučuji, máme zjištěno, že z obou hotelů nikdo po jedenácté hodině nevolal. Použití bytové stanice považuji za riskantní, telefon v bytě má nepatrný zlomek zdejších obyvatel. Zato pouliční hovorny jsou k podobnému účelu jako stvořené.“

Uchopil tužku a zakroužkoval tři různá místa na plánu města.

„Hovorna na náměstí proti poště,“ pokračoval. „Vylučuji. V současné době je mimo provoz, pak je také na ráně. Hovorna na nádraží funguje, je však zase z ruky. Zbývá budka v Mlýnské ulici. Uvážíme-li, že vrah volal s největší pravděpodobností z města a po skončení hovoru potřeboval určitý časový náskok, aby se dostal do Zdehoře ještě před Kubáskem, tak tato poslední hovorna je přímo ideální. Je na kraji města směrem na Zdehoř, v blízkosti nejsou téměř žádné domy, pouze místní mlékárna.“

„Jako vyšité,“ pochválil Víšek. „Jak myslíte, že se tam dostal, soudruhu kapitáne?“

Branda odložil tužku. „Rozhodně ne pěšky,“ ušklíbl se; „Autem, motorkou, případně mopedem.“

„Pak jsou v tom zase ty firmy, které jsme si vzali na mušku při Losové,“ poznamenal Střelba. „Každý je alespoň částečně motorizován.“

„Máme tady ještě mladého Lose,“ připomněl Hrůza. „Zdrhl odpoledne, jestli v tom lítá, mohl se sem dostat stopíkem.“

Branda si zapálil cigaretu. Vyfoukl kouř do mračen, plujících pod stropem. „Taky je tady ten Klouda,“ podotkl. „Měl důvod Kubáska zabít i možnost dostat se sem z Prahy. Pohled nic nedokazuje. Zatím do toho nezapadá vražda Losové. Ledaže by měl něco i proti ní. Zato proti němu svědčí jiné okolnosti, měl přístup k smetišti na dvorku muzea, kde se našla část roury z rámu míchačky.“

Hrůza se zájmem prohlížel kovové trubky. Nyní byly tři, konce řezu do sebe přesně zapadaly.

„Strašné,“ povzdechl si. „Kolik takových trubek ještě najdeme a za jakých okolnosti?“

Střelba nesdílel jeho obavy. Pilně cosi kreslil na archu papíru.

„Něco jsem zaslechl,“ poznamenal. „Klouda se nemohl tenkrát dovolat do nemocnice. Tvrdil, že mají mít na poště noční službu. Nakonec obvinil ze smrti své ženy doktora Kubáska. Myslíte, že to má nějakou souvislost?“

„Může,“ připustil Branda. „Lidé se zabíjejí pro jiné maličkosti. Klouda je zřejmě psychopat. Může to být ten motiv, který nám doposud chybí. Společný jmenovatel obou zločinů. Zatím nevidím jiný. důvod. Po pravdě řečeno žádný.“

Víšek pohrdavě odfrkl.

„Vraždy bez důvodu. To neexistuje. I když se o tom píše v románech. I blázni si myslí, že mají důvod. Nakonec je důvodem jejich vlastní bláznovství.“

„Kdo je a kdo není, prosím vás, blázen?“ přidal se Nikodým. „Já už z toho úplně cvokařím. Dejte mi kus roury a kdo ví, co to se mnou bude dělat.“

Střelba odložil popsaný arch a vrhl na Nikodýma káravý pohled.

Jméno

Alibi v případě

a) Losová

b) Kubásek

Motiv v případě

a) Losová

b) Kubásek

Příležitost

a) Losová

b) Kubásek

Přitěžující okolnost

a) Losová b) Kubásek

Prušák

a) sporné

b) údajně doma

a) osob. neshody

b)?

a) byl na poště

b) moped

a) –

b) –

Švejda

a) sporné

b) v hotelu?

a)?

b)?

a) byl na poště

b) trabant

a) –

b) –

Arendáš mladší

a) sporné

b) údajně doma

a) peníze

b)?

a) přístup na poštu dvorem

b) Jawa 250

a) varování otce

b) –

Loužecký

a) sporné

b) údajně doma

a) postavení žárlivost

b)?

a) byl v blízkosti pošly

b) moped

a) lhal

b) –

Los

a) žádné

b) žádné

a) sob.nes– hody, peníze

b)?

a) byl na poště

b)?

a) příživník

b) –

Klouda

a ) neprokázal b) neprokázal

a) osobní msta

b) osobní msta

a)?

b)?

a) přístup

b) k rourám

Vejdovský

a) v muzeu b) údajně doma

a)?

b)?

a)?

b)?

a) přístup b) k rourám

Zahradník

a) v maringotce

b) odjezd do Prahy

a)?

b)?

a)?

b) moskvič

a) věděl, kde se nalézají

b) roury

Pšenička

a) objevil vraždu

b) údajně doma

a)?

b)?

a) byl na poště

b) skútr

a) přístup k rourám

b) rezervní klíče

Neznámý

a) –

b) –

a) neznámé souvislosti

b) –“–

a) měl se dostavit na poštu

b)?

a) neuskutečněný fixhovor b)?

„Udělal jsem si takové sestavení,“ řekl zádumčivě. „Chcete se na to podívat?“

Branda přijal nabízený papír. Dlouho ho studoval. Byla to tabulka, obsahující nejpodstatnější údaje, pečlivě seřazené.

„Zajímavé,“ řekl pochvalně, když dočetl. „Nazval bych to skorem disertační prací z teorie kriminalistiky.“ Střelba zčervenal. „Jen takový malý pokus, soudruhu kapitáne. Potýkáme se stále s neznalostí motivu. Jediný Klouda splňuje téměř všechny podmínky.“

„Ukažte,“ řekl se zájmem Víšek a zmocnil se papíru. „Prima,“ pochválil. „Je to jako test nebo kvíz. Což takhle sečíst všechny body pro? Komu to hodí nejvíc?“

„Kloudovi,“ odpověděl Branda bez váhání.

„A co ten Pšenička?“ popichoval Víšek. „Že by i on?“

Střelba se nedal vyvést z rovnováhy.

„Dal jsem tam všechny. Pro úplnost a pro pořádek.“

„Co nám jiného zbývá,“ přemýšlel nahlas Víšek. „S vlásky nám sklaplo, ještě bychom potřebovali tři zlaté vlasy děda Vševěda.“

Narážel na záporný výsledek expertizy vlasových vzorků, z nichž ani jediný nebyl totožný s vlasy v nalezené čepici.

Branda se opět ujal slova.

„Poznamenejte si, prosím, soudruzi, směr dalšího šetření. Za prvé: nové a důkladné přezkoušení alibi všech osob, které jsou v sestavení soudruha nadporučíka Střelby. Alibi hotelových hostů jsou zatím bezcenná, hostinec a hotel se uzavírají kromě povolených případů ve třiadvacet hodin. Každý z ubytovaných má na kroužku s klíčem od pokoje též klíč od vchodu do budovy, to nám značně ztěžuje práci. Za druhé: nový informativní výslech Vejdovského, zaměřený hlavně na Kloudu a přístup do muzea. Za třetí: šetření v okolí telefonní budky v Mlýnské ulici. Pokusit se nalézt případné svědky, zjistit motoristy, kteří projížděli v době mezi 23.30 až 24.00 hod. silnicí v úseku Lichoměřice – Zdehoř. Za čtvrté: přezkoumat vznik úspor Losové. Mám na mysli nepřiměřeně vysokou částku v hotovosti, nalezenou v bytě. Za páté…“

Do dveří vrazil udýchaný Loubal. Již věděl o tom, že byl Branda pověřen vyšetřováním, a omlouval se za zdržení. Když se usadil, Branda pokračoval:

„A za páté: důkladná prohlídka Kloudova bytu. Nenechte tam kámen na kameni. Obstarám povolení prokuratury. Zajistím také, aby bylo vyhlášeno celostátní pátrání po Kloudovi. Je-li v Lichoměřicích nebo v nejbližším okolí, věřím, že ho brzy budeme mít.“

„Práce jako na kostele,“ prohodil polohlasem Víšek.

„A nyní k rozdělení úkolů,“ řekl Branda.

31

Nevnímala, o čem doktor Janeček hovoří. Slova k ní doléhala jako silnou pokrývkou, ztrácela svůj význam a zapadala bez pochopení v nějaké odlehlé zásuvce mozku.

„Stále na to myslíte, Vojtěško?“ opakoval Janeček.

Na bezmračné obloze opět pálila koule roztaveného zlata, vítr si pohrával s jejími vlasy, blankytně modrý vůz uháněl po prašné silnici. Násilím se vytrhla ze zamyšlení. Byla popudlivá, že se vkrádá do soukromých komnat její mysli. Dovolená, řekla si hořce. Obilí podle silnic zrálo, v dálce hučel kombajn, na obloze se zastavil skřivan. Kout země, který se naučila milovat, kraj myslitelů, chutnající zprvu trpce, po opětovném okušení sládnoucí jako réva v ústech znalce.

Janečkova simka klouzala tiše jako koráb, provoněná zákoutí lesů rozevírala svoji náruč, v duši Pilátové se pozvolna protrhávaly chmury.

„Stále,“ odpověděla úsečně. „Kam vlastně jedeme?“

Když mluvil, díval se přímo před sebe, jako kdyby hovořil k maskotu, pohupujícímu se nad volantem.

„Někam, kde přijdete na jiné myšlenky. Tajný výlet. Nechte se překvapit.“

Zase začínala vnímat, pociťovala lehké dotyky okolní přírody. Nesmím na to myslet, opakovala si, má pravdu, zbláznila bych se z toho.

„Prozraďte mi to tajemství!“

Nenechal se prosit.

„Ještě kousek. Hrad Lichštejn. Pod hradem je zahradní restaurace, můžeme tam i poobědvat. Navštívíme sídlo pánů z Lichštejna, Lichoměřic a bůhví ještě odkud.“

„Lichštejn?“ řekla zklamaně. „Včera jsem tam byla. S jednou známou paní. Pěšky je to půl hodiny.“

„Vozem čtvrt. Silnice se klikatí. Jedeme zadem, ušetříme si pěší stoupání. Chcete jet jinam? Za hodinu můžeme být v Budějovicích.“

„Jeďte na Lichštejn. Uvnitř jsem nebyla. Co v Budějovicích?“

Silnice se náhle zúžila, asfalt vystřídaly ploché kameny. V průseku mezi kopci se objevila věž hradu s cimbuřím a úzkými okénky. Podobala se výřezu z obrazu starého francouzského mistra, scházelo pouze hejno havranů, obletujících věžní střílny.

Janeček zajel na nádvoří hradu. Stálo zde již několik vozů. v dřevěné boudě, přilepené k úpatí věže, prodával kastelán vstupenky, zteplalé pivo a suvenýry.

„Kolega právě začal,“ upozornil je. Ukázal bradou na zející otvor. „Pořád nahoru. Nemůžete zabloudit.“

Asi v polovině úzkého schodiště dohonili skupinu výletníků. Vydrápali se až pod střechu věže, odkud byl výhled do kraje. Koruny stromů tvořily jednolitý zelený koberec, na severu svítily Lichoměřice koupající se v sluneční lázni.

Vstřebávala pohodu všemi póry. Hrůzy minulých dnů byly na chvíli odváty. Doktor Janeček se ukázal jako dokonalý společník. Prošli spolu ještě všechny zachovalé místnosti hradu, podivili se naleštěným zbrojím a dělům, střežícím opevnění. Pilátová vnikla do kdejakého zákoutí a Janeček ji se zájmem pozoroval.

Před odchodem zaujala její pozornost kovová dvířka v silné pevnostní zdi v pobořené části hradu.

„Tam nic není,“ ujistil ji s úsměvem kastelán. „Kdysi to snad byla prachárna, teď tam je jenom staré harampádí. Ani nevím, kam se klíč poděl. Asi ho má ještě pan Klouda. Byli jste ve zdejším muzeu?“

Kloudovo jméno a připomínka muzea v ni opět probudily nehezké vzpomínky. Janeček, kterého se svými zážitky již seznámila, pochopil. Navrhl, že zajedou do restaurace pod hradem.

Zahradní restaurace byla utopená v klínu lesů. Janeček vybral stůl a přes protesty Pilátové objednal láhev bílého vína. Úslužný hostinský přinesl jídelní lístek s upozorněním, že za půl hodiny mohou obdržet specialitu jeho kuchyně, grilované lichštejnské tajemství.

„Můžeme zůstat na malou svačinu,“ navrhl doktor Janeček. „Je zde příjemně.. Ani nevíte, Vojtěško, jak jsem tady spokojen.“

„Myslela jsem, že holdujete Jadranu či Mamaie.“

„Poznej svou vlast,“ řekl pateticky.

„Proč jste vlastně přijel? Poznat vlast?“

„Za vámi. Den dovolené, sobota a neděle. Škoda že ve vašem hotelu je plno.“

„Hotel jako hotel. Je jedno, kde člověk spí.“

Uvědomil si, že byl neopatrný. To je ti podobné, pomyslela si Pilátová. Na muže používající hurá metodu pohlížela s despektem. Vlastně stále nevěděla, jaké má k Janečkovi zaujmout stanovisko. Jeden čas jí byl v Praze vysloveně protivný, nyní se projevil jako snesitelný.

Změnil téma za méně ožehavé.

„Co budeme dělat odpoledne? Šla byste znovu do muzea?“

Dopálilo ji množné číslo. Už si na ni osobuje právo. Připomínka muzea ji znovu rozladila. Vzpomněla na neurčité narážky starého správce. Muzeum je v nějaké souvislosti s Kubáskovou smrtí. Ten stařec napověděl, že by mohl ledacos prozradit. Už o tom s Janečkem hovořila. Byl zastáncem teorie o nehašení toho, co nepálí. Radil jí, aby si dál dovolenou nekazila. Stejně byla od počátku pokažená, uvědomila si. Náhle se rozhodla. Když je to již tak trpké, může to být jako ocet.

Zavrtěla hlavou.

„Mám jiný program,“ řekla s náhlým odhodláním. „Promluvím si s tím příjemným esenbákem, který spí ve vedlejším pokoji.“

Ťala do živého. Zrudl.

„Nechápu. Již jsme o tom mluvili. Nebuďte dětina, Vojtěško.“

Dopalovalo ji každé jeho slovo.

„Vždycky jsem byla dětina. To jste nevěděl?“

Pokrčil odevzdaně rameny.

„Kdy?“

„Co můžeš udělat hned, neodkládej na potom. Teď hned.“

32

Branda se probíral bezpečnostními věstníky. V Českých Budějovicích se už asi měsíc pohřešoval jistý Otakar Zellinger. Pohádal se s manželkou, odešel a od té doby ho nikdo neviděl. Měl nějaké známé v Lichoměřicích, byl jako dělaný na ženské, práce nebyla jeho chlebem, mohl se zase najednou kdekoli vynořit nebýt okrouhlé částky šesti tisíc, které tajně vybral z manželčiny spořitelní knížky. Kdyby na to byl čas, pomyslel si trpce Branda a odložil zprávu pro Střelbu.

Střelba s Loubalem a Víškem byli v terénu, asi už plnili uložené úkoly. Na oddělení zbyl Branda s Hrůzou.

„Je tady nějaká paní,“ hlásil Hrůza a významně přimhouřil oko. „Chce mluvit s tím pánem od policie, co spí vedle ní na desítce. Řekl jsem si, že byste to mohl být vy, soudruhu kapitáne.“

„Přiveďte ji,“ rozkázal Branda a potlačil touhu Hrůzu nakopnout.

Vešla Pilátová. Branda jí nabídl nejpohodlnější křeslo. Vzpomněl si, že s ní několikrát prohodil pár slov.

„Jsme sousedé, už si vzpomínám. Jmenuji se Branda. Z Prahy.“

„Pilátová. Taky z Prahy. Přišla jsem za vámi, pane kapitáne.“

Zřejmě ji Hrůza před audiencí poučil o hodnostních třídách.

„Vítám vás u nás. Vystupuji tady jen tak pohostinsky. Co máte na srdci?“

Povšiml si pohledu, který upřela na popelníček plný oharků.

„Kouříte? Mohu vám nabídnout?“

„Děkuji. Mám své.“

Přehodila nohu přes nohu. Slušelo jí to. Raději odvrátil zrak a přinutil se k myšlence na manželku, trávící dovolenou s dětmi v horách. Připálil ji.

„Co máte na srdci?“ opakoval.

„Vyšetřujete ty dvě vraždy?“ zeptala se přímo.

„Mám tu smůlu.“

„Něco vám k tomu mohu říci. Máte čas?“

Vyprávěla o návštěvě muzea, o narážkách starého kustoda v souvislosti se smrtí Losové, zmínila se o řidiči stříbrného vozu, který se dotazoval na nepřítomného Kloudu. Jak hovořila, Brandův obličej se protahoval. Ukončila přesným popisem svého nočního zážitku a téměř doslovným opakováním rozhovoru s doktorem Kubáskem.

„Je vám to něco platné?“ zeptala se nakonec.

Po dobu vyprávění ji ani jednou nepřerušil. Konečně něco, říkal si. Malé ryby jsou také ryby. Nyní vznesl opatrný dotaz: „Všimla jste si toho muže?“

„Byla tma. Jestli očekáváte nějaký popis, musím vás zklamat. Najednou se rozsvítilo a byl pryč.“

„Doktor Kubásek hovořil o Kloudovi?“

„S despektem. Prohlásil, že z určitých důvodů to asi Klouda nebyl.“

„Neuvedl ty důvody?“

„Neptala jsem se ho.“

Branda byl spokojen s málem. Muž číhající pod podloubím a vrah byla zřejmě jedna a táž osoba. Je-li zahrnut v seznamu podezřelých, alibi na noc před vraždou musí prokázat.

„Přeci jste mi pomohla. Můžeme to teď dát do stroje?“

Souhlasila.

33

Byt byl studený, na zdech byla plíseň. Malé okénko, obrostlé zvenčí psím vínem, ústilo do soutěsky připomínající pražskou Čertovku. Na dně se leskla kalná, zelená voda, na hladině plavala mrtvá myš. Dům stál na slepém rameni Lužnice, stáčejícím se okolo zrušeného mlýna.

„Kámen na kameni,“ povzdychl si Nikodým. „A to jsme ještě nezačali.“

V místnosti byl nepořádek. Slovo nepořádek nevystihovalo skutečný stav. Skříně byly dokořán, šatstvo vyházené, psací stůl otevřený, prázdné zásuvky opřeny o zeď. Nábytek odtažený od zdí, na zemi hromada papírů, rozšlapané lahvičky s léky, rozpárané matrace. Židle překocené jako v zápasu.

„Tady lítal uragán,“ řekl Loubal. „V tomhle má někdo hledat.“

„Hlavně že na to dá prokurátor bumážku,“ zakřenil se Nikodým. „Ještě by to bylo na nás.“

Loubal si plivl do dlaní. „Jdeme na to znovu. Hůř to tady už nemůže vypadat. Papíry slož, vezmeme je s sebou. Kdybys něco našel, tak zahvízdej.“

„Co vlastně hledáme?“

„Vím já? Možná že starého Kloudu. Neptej se a hledej.“

V koutech místnosti rostly hromady roztříděných věcí. Po dvou hodinách přehrabování a klení Nikodým zahvízdal.

„Co máš?“ zeptal se Loubal. „Tady,“ pípl Nikodým.

Stál na židli a opatrně odstraňoval hliníkový kryt závěsu stahovačky. „Klíč!“

„Klíč?“

„No přece klíč!“

„Co tam má co dělat?“

„Vím já? Asi je to vzácný klíč, že je tak dobře schovaný.“

„Slez a vezmem ho s sebou.“

Loubal potěžkal klíč. Rez byla čerstvě očištěna, klíč vážil alespoň půl kila a mohl se hodit zrovna tak k nebeské bráně jako ke sklepu v nějakém prastarém baráku.

Nikodým si oprášil ruce. „Hubený úlovek,“ konstatoval.

„Co ty víš. Třebas zrovna je to hrozně důležitá věc. Teď to sepíšeme.“

„Panenko svatokupecká! Tohle všechno?“

„Už je to tak.“

Loubal zvedl ze země starý, plstěný klobouk. Podal ho Nikodýmovi.

„Tohle přibal k tomu, co poneseme. Možná že jsou v tom nějaké Kloudovy chlupy.“

„Máme ještě tu budku,“ připomněl Nikodým.

„Žádné kvalty. Je to za rohem.“

„Což kdybych tam skočil a brnkl na oddělení? Třebas se ten klíč právě bude hodit druhým. Střelba má zase v práci Vejdovského.“

Nebyl to marný nápad.

„Skoč tam,“ rozhodl Loubal. „A podívej se okolo. Já zatím začnu se sepisováním. Ne abys tam byl věčnost.“

Nikodým vypadl šťasten, že alespoň na chvíli ušel nenáviděné práci. Loubal sedl na bobek, zamyšleně koukal na hromadu krámů a přemýšlel, jak do toho.

34

Poručík Havel od budějovických stihačů měl šťastný den. Ve čtvrtek přišly dva nortony, mohutné naleštěné stroje, a Havel hned jednoho vyfasoval náhradou za svoji ojetou jawu. Teď seděl v kožených rajtkách na hromádce štěrku, potil se pod bílou přilbou, pokuřoval a zálibně pohlížel na svůj obraz, zrcadlící se na chromované nádrži.

Odhodil cigaretu. Našlápl, motor měkce naskočil, chvíli broukal, pak se rozburácel. Havel se odlepil jako střela. Obratně vytočil zatáčku, v jízdě si narovnal brýle a rozlétl se po nekonečné stuze silnice, podoben batmanovi z obrázkových seriálů.

V dálce se na silnici něco zalesklo. Havel přidal plyn. Rychlost opájela, byl rozhodnut změřit své síly s kýmkoli a s čímkoli. Lesklá skvrna byl vůz stříbřité barvy. Řidič auta také přidal, na chvíli zmizel za vyvýšeninou. Havel přelétl vrcholek silnice, měkce dopadl, ruka v bílé rukavici na okamžik zabloudila ke kolenu, kde vyčuhovala plácačka s červeným terčem.

Projeli uzavřenou osadou na plný plyn. Důvod k tomu, aby se podíval neznámému jezdci na zoubek. Muž v nablýskaném voze se držel statečně, po pár vteřinách ho však začal Havel dotahovat. Byla to už záležitost několika vteřin.

Chvíli jeli těsně vedle sebe. Havel získal další náskok, za zatáčkou předjel vůz, který neobratně zamanévroval. Teď již měl výhodnou vzdálenost. Zastavil na několika metrech, smýkl těžkým strojem napříč silnicí, ruka vytrhla z holínky plácačku.

Tomuhle rozumí každý řidič. I takový, který má cizí poznávací značku, řekl si se zadostiučiněním Havel. Stříbrný mustang se zahoupáním zastavil.

Ve voze byli dva. Řidič v tropikovém obleku barvy holubí šedi s obrovskými slunečními brýlemi na nose, na vedlejším sedadle mladík neupraveného zevnějšku.

„Mluvím česky,“ usmál se přátelsky muž s brýlemi, velkými jako koláče. „Něco není v poršadku?“

Havel se rozkročil před kapotou vozu.

„Znáte předpisy, pane řidiči? Povšiml jste si značky na začátku vesnice?“

Omluvné pokrčení ramen.

„Asi jsem přehlédl. Snad se tolik nestalo?“

„Stalo,“ řekl Havel. „Ukažte mi, prosím, své doklady.“

Muž zalovil v postranní kapse vozu. Stále s ironickým úsměvem na rtech podal Havlovi podlouhlou knížku.

Zanedbaně vyhlížející spolujezdec všechno pozoroval rozšířenýma očima.

Havlovi začínalo svítat. Zdánlivě ledabyle listoval v dokladech. Řidičský průkaz zněl na jméno Adalbert Kunz, bytem Linz, Steinweggasse 41. Zaměstnání obchodník.

Havel sklapl sešit.

„Služebně?“ zeptal se.

„Napůl,“ zněla odpověď. „Obchoduji se starožitnostmi. Jedu do Budějovic do Tuzexu.“

„Váš známý?“

„Neznám toho pána. Požádal mne o svezení. Stoparš.“

Kunz mluvil spisovně, neuměl však vyslovit české ř. Havel vrátil doklady.

„Teď vy,“ kývl bradou na mládence. „Odkud a kam?“

Los nečekal na další otázky. Otevřel dvířka a vyrazil jako šipka. Neutekl daleko. Zakopl o obrubník a sletěl po hlavě do příkopu.

„Tohle se dělá?“ řekl vyčítavě Havel, když ho trhnutím opět postavil na nohy. „Komplikujete mi situaci, mladý muži.“

Situace byla beztak komplikovaná. Havel ji rozřešil tak, že požádal Kunze, aby s ním zajel do Českých Budějovic. Losovi dal na ruce náramky a posadil ho na zadní sedadlo, aby ho měl na očích.

Kunz ani neprotestoval. Vlastně stejně tvrdil, že jede do Budějovic. Navíc měl postaráno o bezpečný doprovod.

35

Vejdovský se mračil nad nějakou knihou. Kniha byla stará, úctyhodně veliká, žluté listy, popsané nečitelnými klikyháky, pod dotekem jeho prstů nepříjemně šustily.

„Vítám vás, pánové,“ pozdravil zdvořile. Nezdálo se však, že by byl dvakrát nadšen. „Chcete se jít podívat zase na dvůr?“

Začínáš být štiplavý, pomyslel si Střelba. „Dvůr se dnes nekoná,“ odpověděl. „Přišli jsme na kus řeči. Nebudeme dlouho zdržovat.“

Představil kapitána Brandu. Vejdovský jim obřadně potřásl rukou a nabídl židle. Asi se už smířil s tím, že ze studia starých letopisů zatím nic nebude.

„Čemu vděčím za vaši návštěvu?“

„Kloudovi,“ odpověděl Střelba. Nikodým ho už informoval a předal mu nalezený klíč.

Vejdovský zdvihl obočí.

„Ještě vás zajímá Klouda?“

„Čím dál tím víc.“

„Čím vám mohu prospět?“

„Upřímností, pane Vejdovský,“ vložil se do rozhovoru Branda. „Hovořil jsem s tou dámou, která zde byla v úterý večer. Proč jste nás neinformoval tak jako ji?“

„Nikdo se mne na nic neptal.“

„Víte, co je vaše povinnost. Staly se tady dvě vraždy.“

„Nemohl jsem tušit,“ ohradil se Vejdovský. „Ta věc je přece všeobecně známá.“

„Která věc?“

„No přece Kloudovy výhrůžky.“

„Komu vyhrožoval?“

„Kubáskovi i Losové.“

„Víme jenom o Kubáskovi. Co měl proti Losové?“

„To, co proti doktoru Kubáskovi. Zemřela mu žena, o tom víte. Losové dával za vinu, že se nemohl dovolat do nemocnice. Na náměstí nefungoval telefon a na poště nikdo nebyl.“

„Kdo o těch výhrůžkách věděl?“

„Já a mnoho jiných lidí. Opravdu jsem nemohl tušit, že to takhle dopadne. Nenapadlo mne, že to spolu souvisí. Až teprve když se stalo to neštěstí panu doktoru Kubáskovi.“

Pilátová mluvila trochu jinak. Správce se vykrucoval. Nakonec se tím mnoho nezměnilo. Klouda, byl-li vrahem, dosud unikal spravedlnosti. Někdo prohledával Kloudův byt ještě před příchodem policie. Branda se mohl jedině domnívat, že hledal klíč. K čemu ten klíč byl a kdo ho hledal, to byla další záhada. Do teorie o pomstě se to vůbec nehodilo. Případ se čím dál tím víc zamotával.

Branda vytáhl z kapsy klíč a položil ho na stůl. „Poznáváte ho?“ Vejdovského výraz se nezměnil.

„Bohužel. Podobných klíčů jsem viděl již mnoho. Nepamatuji se.“

„Je asi hodně starý. Nechybí vám v muzeu?“

„Není odtud. V jednotlivých sálech jsou patentní zámky, u dveří z ulice je podobný, ale s jiným profilem.“

„Jak starý může být?“

„Nerozumím tomu. Řekl bych z konce minulého století.“

„Neviděl jste někdy podobný klíč u Kloudy?“

„Nikdy jsem u něho nebyl. Když zde byl on, tak jsem zde nebyl já.“

„Musí to být nějaký velký zámek. Co myslíte, kde bychom podobný zámek měli hledat?“ Krátké zaváhání.

„Snad v nějakém domě ve staré čtvrti,“ řekl stařec opatrně. „Opravdu nemohu sloužit.“

Pilátová se též zmínila o teorii božské odplaty, v kterou Vejdovský věřil. Se stoupenci podobných názorů měl Branda smutné zkušenosti. Nejraději by přenesli všechno rozhodování na pána boha a policie pro ně nemusela existovat.

Zastrčil zase klíč do kapsy. „Někdo prý Kloudu hledal,“ řekl jakoby mimochodem.

Vejdovský přikývl. „Nějaký pán s autem, již několikrát. Nepředstavil se.“

„Co chtěl?“

„Nevím. Neřekl mi. Klouda měl různé známosti.“ Tím to bylo odbyté. Vejdovský dával nyní nepokrytě najevo, že považuje hovor za ukončený.

Branda se zvedl k odchodu, Střelba následoval jeho příkladu. Vejdovský ochotně podával ruku.

„Vyrušili jsme vás ze studia,“ řekl smířlivě Branda. „Studujete něco zajímavého?“

Vejdovský se změnil jako mávnutím kouzelného proutku.

„Mám zde jednu z kronik královského města Lichoměřic,“ řekl s pýchou v hlase. „Zajímáte se o kroniky?“

„Zajímá mě všechno. Váš děd také napsal kroniku?“ Vejdovský byl polichocen.

„Tato je daleko, starší, i když ne nejstarší. Říká se jí Jakubova kronika, jinak též kronika Jakuba ze Zdehořského hrádku. V sedmnáctém století a dříve tam bylo opatství a dochovaly se zajímavé písemnosti. Hovoří se v ní o bohatém církevním majetku, o drahokamy zdobených devocionáliích, z nichž do dnešního dne byla nalezena pouze nepatrná část. Je zde podrobný popis poháru opatské klenotnice, dokonce nechybí ani vyobrazení. Prosím, račte se podívat.“

Branda se se zájmem sklonil nad nažloutlými listy. Obrázek poháru vyplňoval celou jednu stranu kroniky. Snažil se rozluštit nápis, skrytý v jemně vykroužených ornamentech.

„C-V-I-B-O-N-O,“ hláskoval. „Co to znamená? Někde jsem to již slyšel.“

„Cui bono,“ opravil důstojně Vejdovský. „Kuj bonó. Dosti neobvyklý nápis na církevním poháru. Je to latinský výraz ze starořímského práva. Znamená to ‚komu ku prospěchu‘.“

„Komu ku prospěchu,“ opakoval zamyšleně Branda. „I dnes se to používá. V kriminalistice. Když uvažujeme, kdo měl ze zločinu prospěch.“

„Souhlasí,“ přikývl Vejdovský. „To je zase váš obor, pane kapitáne. Můj obor jsou památky. Moje království je toto muzeum.“

Slova vyzněla vyumělkovaně. Oči Vejdovského planuly, a když se loučil, byl to úplně jiný člověk než na začátku jejich setkání.

„Komu ku prospěchu,“ uvažoval nahlas na ulici Branda. „Co myslíte, nadporučíku, kdo měl z obou vražd prospěch?“

36

Na stole neustále drnčel telefon. Střelba zvedl sluchátko, otevřel poznámkový blok a něco si zapisoval. Brandovi se zdálo, že hovor trval věčnost.

„Mají mladého Lose,“ řekl Střelba, když zavěsil. „Chytila ho silniční hlídka ve voze nějakého Rakušáka. Ten Rakušák se jmenuje Kunz a je z Lince. To bude ten chlap, co se tady potloukal a taky se ptal na Kloudu v muzeu. Lose zašili, Rakušáka zase pustili. Prokázal, že je tady obchodně. Bydlí v Budějovicích ve Zvonu, kšeftuje se starožitnostmi a shání, co se dá. Přiznal, že dostal od jednoho známého typ, že prý zase Klouda mu může dát nějaký typ ohledně nákupu starých sošek a tak.“

„Jmenoval toho známého?“

„Prý ho osobně nezná. Nic se mu nedalo prokázat.“

„Jak přišel k Losovi?“

„Mladej si ho stopnul pár kiláků za Zdehoří. Tvrdí, že spal ve stodole. Něco táhne Lose do Lichoměřic. Popírá, že by měl s druhou vraždou něco společného. Alibi prakticky nemá. Pochybuji, že by v tom byl ten Kunz namočen. Alespoň v Kubáskově případu. Je cizinec a určitě si dává dobrý pozor.“

Telefon opět zazvonil. Teď vzal sluchátko Branda. Na druhém konci drátu byl Loubal s Nikodýmem. Hlásil, že vezou balík Kloudových písemností, poptávání v okolí budky v Mlýnské ulici bylo bezúspěšné. Branda zavěsil, spojil se s Pšeničkou a požádal ho, zdali by mu mohl poslat Kloudův pohled z Prahy.

„Přinesu ho osobně,“ ujistil telefonem Pšenička. „Můžeme si trochu popovídat. Nemám pravdu?“

Branda praštil sluchátkem. Ten tu ještě scházel, řekl si vztekle. Táhlo na druhou hodinu, v žaludku mu kručelo. Poslal si Hrůzu pro deset deka salámu a láhev piva. Mezitím se dostavil Víšek, dočasně fungující jako pomocný vyšetřovatel. Zklamaný výraz v jeho tváři hlásil, že ani on neuspěl.

„S těma prachama je to divný,“ řekl, když dopadl do židle. „Nevím, jak mohla Losová k takovému balíku přijít. Plat měla čtrnáct stovek čistého, dost vysokou režii a kromě toho ještě pravidelně ukládala. Ptal jsem se v záložně, jiné konto neměla, půjčku taky ne. Ve sportce nehrála, prostě záhada. Nebo dar od nějakého zazobaného ctitele.“

„Jak vypadají alibi?“ zeptal se Branda.

Víšek se zatvářil posupně.

„Pořád stejná písnička. Šel jsem na to i z druhé strany, ptal jsem se sousedů. Každý byl doma na kutích, nikdo nikoho neviděl tam, kde by neměl být. Dokud někoho nechytíme za ruku, tak nemůžeme nic dokázat.“

„Co s klíčem?“ nadhodil Střelba.

Branda začínal být na klíčovou záležitost alergický.

„Ke klíči musí být nějaký zámek,“ řekl nepřívětivě. „My ten zámek najdeme, kdyby čert na koze jezdil. Pro nic za nic Klouda klíč neschovával. Pročesáme celé město, dům od domu.“

„Pozdrav pámbů,“ zděsil se Víšek. „To je práce na půl roku.“

„Za dva dny s tím budeme hotovi,“ odsekl Branda. „Co na silnicích?“

Otázka patřila ještě Víškovi. Víšek dělal, co mohl, naložili mu nejvíc a sklízel nevděk.

„Nejsem kouzelník,“ řekl uraženě. „Když jste byl v muzeu, tak jsem volal dopravákům do Budějovic a do Tábora. Nikde nic, silnice byly v noci jako po vymření. Mezi Mlýnskou a Zdehoří není jediný barák. Tak nevím, koho bych se ještě ptal.“

Pšenička si vyhledal pro svůj příchod nejméně vhodný okamžik. Všichni se tvářili jako o pohřbu, Střelba vztekle hryzal zapomenutou erární násadku. Vyplivl znechuceně třísky a ukázal na prázdnou židli. Branda se pokusil o úsměv. Mohl s ním s klidem konkurovat láhvi utrejchu.

„Umřela vám babička?“ popichoval Pšenička. Rozvalil se v křesle, vyhrazeném speciálně pro jeho tělesnou schránku, a vytáhl z náprsní kapsy Kloudův pohled.

„Tady je to, soudruzi. Mohli jste si ho hned nechat. Nemám pravdu?“

Snažil se vyzvídat, nač pohled potřebují. Branda neměl náladu na dlouhé rozhovory. Jako na zavolanou zazvonil telefon. Strážný anděl Anička sháněla svého představeného, že prý přijela z Budějovic nějaká komise. Pšenička otráveně zavěsil a hotovil se k odchodu.

„Hrozně nerad,“ upozornil ve dveřích, „hrozně nerad vás opouštím v takové chvíli, kdy cítím, že je mě zde zapotřebí, soudruzi. Povinnost však volá. Mějte se vespolek, ještě se uvidíme.“

Jakmile za ním zapadly dveře, všichni si oddechli. Hned vzápětí vrazil do místnosti Loubal s Nikodýmem, jako kdyby čekali za rohem, až bude vzduch čistý. Loubal hodil na stůl ranec, zabalený v novinovém papíru.

„Pět kilo sběru,“ hlásil. „Co s tím chcete podnikat?“

„Co se dá,“ odpověděl Branda.

Rozbalil balík. Obsahoval různé písemnosti, jako účty, poznámkové sešity, starou korespondenci. Navrch ležel pomačkaný klobouk.

„Co s tím?“ zeptal se udiveně.

„Vlásky,“ připomenul Nikodým. „Určitě tam nějaké budou.“

„Prima,“ řekl uznale Branda.

Vybral několik písemností, psaných zřejmě Kloudovou rukou, přiložil Pšeničkův pohled, přidal klobouk a všechno pečlivě zavázal do igelitového sáčku.

Víšek už věděl, kolik uhodilo.

„Do Prahy,“ přikázal Branda. „A šupito presto. Další vlasová expertiza a grafologický posudek. Hned volat výsledek.“

37

Doktor Janeček náležel do skupiny mužů, kteří si poradí s nejsložitějšími vědeckými problémy, pro praktický život však byl připraven jako čtrnáctiletý školák Ve svém oboru byl na slovo vzatým odborníkem, nedokázal však vyměnit gumové těsnění vodovodu nebo vadnou pojistku. Stálo ho to nekřesťanské peníze, protože na sebemenší opravu musel volat odborníky, rekrutující se obvykle z řad melouchářů. Ti, jak dobře známo, dokážou udělat z mouchy velblouda, a ještě si to nechat královsky zaplatit.

„Zlobí mne pravý přední blinkr,“ postěžoval si, když ujeli pár kilometrů. „Něco s tím musím udělat.“

Pilátová byla přesvědčena, že by stačil šroubovák v rukou člověka, který není vysloveně technický antitalent. Názor si však nechala moudře pro sebe.

„Nebliká?“ zeptala se.

Vesele zamrkal. „Nemrká.“

Jeli silnicí podél Lužnice, o dopoledním výletu na Lichštejn už nepadlo ani slovo. Janeček řídil opatrně, už neplánoval tajné výlety, asi jel, kam ho oči vedly, a Pilátová neměla náladu se vyptávat. Stejně je jedno, jak ten čas ubije, uvažovala. K Janečkovi stále chovala neutrální city, nebyl jí ani příjemný, ani protivný. Stačilo jí, že dýchá vlahý podvečerní vzduch, snažila se nemyslet na zítřek a nevzpomínat na včerejšek.

„Ve městě už v opravárně nebudou,“ svěřoval se Janeček vytrvale se svými starostmi. „Znám jednoho chlapíka, který by mi to udělal z ochoty na počkání. Bydlí ve vesnici pár kilometrů odtud. Nebude vám vadit, Vojtěško, když se tam zastavíme?“

Takové starosti bych chtěla mít, pomyslela si.

„Jen si zařiďte, co potřebujete. Nehoří.“

Silnice klesala ke korytu Lužnice. Chvíli jeli pod zelenou klenbou stromů, po pravé straně se mihla stráň, v dálce zasvítil na slunci starý přívoz, o kterém hovořil na plovárně Švejda. Zdalipak tam maluje, napadlo ji. Další úsek silnice jí byl již neznámý. Paleta sytě zelených odstínů, lesklé vlnky řeky, na břehu nějaký domek, ukrytý pod korunami stromů, snad restaurace.

„Je to daleko?“ zeptala se.

„Ještě asi tři kilometry. Skok.“

Pojala náhlé rozhodnutí. Klid Lužnice, hebký pažit trávníku lákal k odpočinku beze slov a myšlenek.

„Počkám tady na vás. Můžete zastavit?“

Neptal se na důvody. Uposlechl jako dobře vychovaný muž, neodpustil si však otázku:

„Vám se tady líbí? Chcete být chvíli sama?“

„Chci.“

„Zastavím se tady pro váš. Asi za půl hodiny. Stačí?“

Přikývla.

„Kde vás najdu?“

„Tady,“ odpověděla se smíchem. „Nebo tamhle v té malé hospůdce pod stromy.“

Popřál jí příjemný odpočinek, rozloučil se a ještě zamával z okna vozu. Zůstala sama na silnici. Stíny se již dloužily, pod nebeskou bání trylkoval skřivan. Od řeky ji dělilo několik desítek metrů. Pustila se trávou, vysušenou a šustící jako papír. Červená stříška domku probleskovala mezi korunami stromů. Udýchaná dorazila do stínu, opřela se o kmen břízy, srdce jí divoce tlouklo jako poplašený zvon.

Zklamaně hleděla na. vyvrácené dveře domu, na černý, zející otvor vchodu. Představa poklidného odpočinku se rozplynula. Pochopila, že se stala obětí vlastních představ. Již umístění domku těsně na břehu řeky ji mělo upozornit, že takto by nikdo žádný hostinec nepostavil.

Nade dveřmi visela nakřivo oprýskaná tabule, hlásící, že zde kdysi byla Vodárna Eduarda hraběte z Lichštejnů. Vzpomněla na historii Lichoměřic. Nějaký potomek slavného rodu přežil i c. k. mocnářství, toto byl plod jeho přičinlivosti, snad labutí píseň rodu Lichštejnů. S podobnými připomínkami nedávné minulosti se setkávala v jižních Čechách na každém kroku. Dům byl zpustlý, zarostlý býlím, venku se povalovaly rezivé součástky čerpacího zařízení, které kdysi snad dodávalo vláhu výše položeným polím. V osleplých oknech se chvěly krajky pavučin, v nehybném vzduchu visel pach ztuchliny a žluklého oleje.

Dodala si odvahy a vstoupila dovnitř. Kaluž vody za dveřmi, pokrytá mastnotou, hrála duhovými barvami. Pavouk, který rozprostřel své sítě mezi zrezivělým kotlem a mohutnou hřídelí, poplašeně zmizel v temném koutě. Její oči pozvolna přivykaly přítmí. Vládl zde podivný šerosvit, předměty nabývaly neurčité, nazelenalé barvy, pouze trhlinou ve střeše vnikal do místnosti hranol slunečních paprsků a vykresloval na podlaze kosočtverec, s náhodnou přesností ohraničující ztrouchnivělý dřevěný příklop. Napadala ji taková pošetilá úsloví, jako všechna sláva, polní tráva, chtělo se jí s někým mluvit, porušit téměř posvátné ticho minulosti a zmaru. Na okamžik zalitovala, že nejela s Janečkem. Pak zvítězila zvědavost, kterou osvědčila již při prohlídce Lichštejnu.

Neodpustila si, aby nekopla do ztrouchnivělého bednění v podlaze. Prostřední prkno se pohnulo a sklouzlo do prohlubně. Dole to ošklivě zamlaskalo, z otvoru vyrazil roj much.

Zalil ji náhlý pocit viny. To máš ze své zvědavosti, vyčítala si. Pokusila se přetáhnout přes otvor zbývající prkna. Svazek paprsků dopadl na dno jámy. Mezi zrezivělým potrubím, v nehluboké, olejnaté vodě leželo tělo.

Vymrštila se jako uštknutá. V prsou se jí něco sevřelo, nemohla popadnout dech. Tak vypadá strach, uvědomila si. Jen neomdli, poroučela si, proboha, jenom to ne.

V uších jí šumělo, násilím se nutila do klidu. Ještě než se rozhodla pro dráhu zubní lékařky, studovala krátký čas vnitřní lékařství. Pokusila se vzpomenout na dobu, kdy pohled na mrtvé tělo v ní nevyvolával hrůzu ani vzrušení. Proč by to mělo být nyní jiné?

Prostředí skličovalo, na čele jí vyrazil pot. Obrnila se profesionálním zájmem a přinutila se ještě jednou pohlédnout do prohlubně.

Nebyl to příjemný pohled. Tělo zde leželo již delší dobu, tvář byla k nepoznání zohavená, dásně bez rtů odhalovaly zuby, vyceněné v podivném úsměvu bez tváře. Z otevřené jámy vycházel dusivý, plíživý zápach rozkladu. Chtělo se jí zvracet, před očima se roztančila barevná kola. Sítnice zachytila obraz příšerného úsměvu, přenesla ho do odlehlého záhybu mozku a tam zůstal. Nepojmenovatelný pocit poznání klíčil na dně duše. Mozek, nabitý myšlenkami k prasknutí, odmítal podat vysvětlení. Kdy a kde? Proboha, kde?

Pohyb za jejími zády, slabý jako závan vzduchu, ji přiměl, aby se otočila. Hleděla do tváře muže, jehož neslyšela přicházet, teprve nyní si uvědomovala jeho přítomnost.

Ukázala na dno jámy.

„Tam,“ zašeptala. Jazyk vypovídal službu, slovo se udrobilo jako zvětralá omítka. „Tam dole,“ opakovala s námahou.

„Co je tam?“ otázal se.

„Mrtvý. A vy jste – ano, já teď vím…“

„Co víte?“

Vytřeštila oči. Osvítilo ji náhlé poznání. Snažila se ustoupit, prkno pod ní varovně zapraskalo.

„Co víte?“ opakoval.

„Klouda,“ zašeptala. „Vy jste…“

Tiše se zasmál.

„Pst,“ napomenul ji. „To není dobře, tolik vědět.“

Zdvihl ruku. Poznala zrezivělou trubku, kterou zahlédla na zemi před vodárnou.

Ve smrtelné hrůze začala volat o pomoc.

38

Oprava se trochu protáhla, Janečkovi chvíli trvalo, než našel obětavou opravářskou duši u půllitru s chmelovinou v místní hospodě. Na zpáteční cestě se utěšoval myšlenkou, že Pilátová se jistě nenudí. Asi sedí v zahradě hostince nad sklenkou limonády, pozoruje lenivou hru vlnek a tráví příjemné odpoledne.

Již zdálky spatřil na silnici, právě v místech, kde se s Pilátovou rozloučil, nějaký vůz. Byl to trabant, opuštěný, jako by ho jeho pán ponechal osudu.

Doktor Janeček zastavil hned za trabantem. Vylezl, chvíli mžoural do slunce, a protože ho kosé paprsky oslepovaly, pustil se vyšlapanou cestičkou v jetelišti, kudy před necelou hodinou šla i Pilátová.

Dorazil ke dveřím vodárny, aby se stal svědkem podivné scény, jako vystřižené z televizních horrorů pana Hitchcocka.

Pilátová ležela zády v mastné kalužině. Nad otevřeným příklopem se rojilo hejno much, vedle Pilátové klečel pobledlý Švejda a držel v ruce kus rezaté roury.

Janeček zaznamenal krvavou ránu těsně nad spánkem Pilátové. Zbledl jako sýr a rozklepala se mu kolena. Pochopil souvislosti. Švejda se otočil a povstal.

Chvíli na sebe upřeně pohlíželi. Pak Janeček vyrazil. Nikdy sám nevěřil, že by byl schopen takové aktivity. Uchopil malíře za krk ve snaze o neumělého nelzona, snažil se jím smýknout a podrazit mu nohy. Švejda konečně zareagoval. Ohnal se levičkou, Janeček se pustil a padl na kolena.

„Neblbněte, člověče, copak nevidíte?“

„Dobytku,“ sípal bojovně Janeček, „právě, že vidím. Vrahu. Ty – ty…“

„Tak dost!“ zařval Švejda. „Já jsem to neudělal. Jasný?“

Janeček, klečící přímo nad otvorem, zahlédl zduřelé tělo bez tváře, z které zbyl jenom úsměv. Byl to pro něj další otřes. Dosud se však nevzdal, naopak se zdálo, že prožitá hrůza ho elektrizuje k nadlidským výkonům. Znovu povstal.

„Ten tam už byl,“ řekl na vysvětlenou Švejda. „Nejančete už, říkám vám to upřímně. Já jsem sem přišel zrovna tak jako vy. Slyšel jsem volání o pomoc.“

„Je – je živá?“ zeptal se Janeček vyprahlým hlasem.

Byl na něho nepříjemný pohled. Proužkový oděv zdobily mastné skvrny, brýle při zápasu ztratil, jenom v očích stále doutnala bojechtivost neandertálce.

„Ještě dýchá. Říkám vám naposled, už nehloupněte,“ řekl smířlivěji Švejda. „Takhle ji tady nemůžeme nechat. Pomůžete mi?“

Spojenými silami odtáhli Pilátovou do Janečkova vozu, který byl prostornější a podobnému účelu lépe vyhovoval.

„Znáte ji?“ zeptal se po cestě Švejda.

„Je to moje snoubenka,“ odpověděl ne tak úplně podle pravdy Janeček. Přání zde bylo otcem myšlenky.

Švejda slabounce hvízdl. „Chápu, je to pro vás otřes. Dovolte, abych se představil. Švejda.“

Janeček se také představil.

Oba vozy se pomalu rozjely k městu,

39

Branda by se spíše nadál výbuchu bomby než něčeho podobného. Střelbovi, který zvedl telefon a tlumočil zprávu z nemocnice, nejprve nevěřil. Vyrval mu sluchátko z ruky, a teprve když na vlastní uši slyšel, že Pilátová je v těžkém bezvědomí a hrozí jí nebezpečí krvácení do mozku, pochopil dosah zprávy.

Víšek už byl asi v Praze, proto poslal Hrůzu s Nikodýmem do nemocnice, kde dosud okolkovali Janeček se Švejdou. Víšek by se byl podivil, kdyby spatřil svého představeného: v podobném stavu ho snad neznala ani vlastní manželka. Branda se trochu uklidnil teprve ve chvíli, kdy vstoupil do místnosti Švejda.

„Tak se zase setkáváme, Mistře,“ procedil mezi zuby a jeho hlas nezněl ani trochu laskavě. „Pozoruji, že se s oblibou vyskytujete na místech, kde se něco děje.“ Švejda se nezalekl.

„Děkujte pánu bohu, že se vyskytuju. Kdybych se nevyskytoval, nevím, jak by to dopadlo.“

Branda trochu ochladí. „Povídejte, jak to bylo, a prosím rychle. Podrobnosti vysvětlíte později.“

Švejda uhodl, o co jde. Asi měl sám zájem na tom, aby vrah neunikl. Snažil se být telegrafický.

„Kolem půl páté jsem jel s vypnutým motorem po silnici od starého přívozu k vodárně. Zaslechl jsem, jak někdo ve vodárně volá o pomoc Než jsem tam doběhl, vyšel odtamtud nějaký chlapík a zmizel ve křoví. Nepostřehl jsem, jak vypadal. Předpokládám, že to byl ten pacholek, co má na svědomí paní Pilátovou, a já jsem ho asi vyrušil. Paní Pilátová ležela v louži uprostřed vodárny a na hlavě měla ránu. Vedle ni ležel kus železa, vzal jsem ho do ruky a zrovna v tu chvíli tam vlezl pan Janeček. Trochu jsme se porvali, než se to vysvětlilo. Byl toho dojmu, že jsem Pilátovou uhodil já. Jo a abych nezapomněl. Ve vodárně je v zemi jáma a tam leží nějaký nebožtík. Vypadá hrozně, asi je tam už delší dobu. To by tak bylo v kostce všechno.“

Při posledních Švejdových slovech se musel Branda držet, aby nevyskočil. O mrtvole dosud nic nevěděl, nová zpráva ho málem porazila. Podobný případ dosud nezažil a pochyboval, že se této cti dostalo jeho kolegům ve větších městech, než byly Lichoměřice.

Požádal Švejdu, aby zatím počkal na chodbě. Bleskem se spojil s Budějovicemi, vyžádal si zvláštní vyšetřovací skupinu s psovody, potom zavolal Prahu. Chlapci v laboratoři sebou hodili, rozbory již byly hotové. Vlasy nalezené v klobouku, který zabavil Loubal v Kloudově bytě, byly totožné s vlasy z čepice, kterou pachatel odhodil na poště. Grafologický posudek byl také pozitivní Na pohledu, adresovaném Pšeničkovi, bylo spolehlivě Kloudovo písmo.

Rýsovalo se mnoho dalších záhad. Nebylo jasné, kde se Klouda zdržoval, a vůbec se už nedalo pochopit, proč napadl Pilátovou, která nebyla v jeho seznamu a s úmrtím Kloudovy manželky neměla naprosto nic společného. Branda vytušil, že je ve hře další, dosud neprověřený činitel. Mrtvý muž, o kterém hovořil Švejda. Mohl to být pohřešovaný Zellinger zrovna tak jako kdokoliv jiný. Motiv této vraždy, neboť se dalo usuzovat jedině na vraždu, však stejně jako u Pilátové vybočoval z rámce přijaté teorie o pomstě.

U vědomí, že zatím udělal všechno, co bylo v jeho silách, dal si Branda přivést doktora Janečka.

Janečkův oděv doznal mezitím zásluhou teplé vody a kartáče, který ochotně zapůjčil Hrůza, určitých změn. Nedalo se říci, zdali k lepšímu. Lékař se tvářil sveřepě, Branda se musel zase ovládat, aby nevybuchl, sám nevěděl proč, asi nesnášel onen typ nažehlených seladonů, vonících kolínskou vodou.

Janeček už nebyl nažehlený, a když vešel do místnosti, táhl za sebou pach žluklého oleje. Bez vyzvání usedl, ze zvyku povytáhl zamaštěné puky, a protože byl ještě navztekaný, vysypal ze sebe všechno, co měl na srdci. Zakončil varovnou připomínkou:

„Doufám, že toho Švejdu zavřete. Podle mého úsudku to udělal on. Jistě víte, co je vaše povinnost.“

Branda znal své povinnosti dokonale, Janeček ho nemusel poučovat, bylo to přilévání oleje do ohně.

„Rozhodneme, jak uznáme,“ odsekl. „Zahlédl jste tam ještě někoho?“

„Živou duši.“

„Nevšiml jste si po cestě nějakého auta?“

„Jenom toho trabanta.“

Jestli to nebyl Švejda, tak byl násilník opěšalý, usoudil Branda. Mohl mít také v křoví uschované kolo. Kousek dál byla cestička, končila v zátočině, kde bylo plno balvanů, mohl po nich přejít na druhý břeh řeky a ztratit se v lesích.

„To by zatím stačilo,“ řekl odměřeně Branda. „Počkejte ještě laskavě venku.“

Po Janečkově odchodu ho napadla moudrá věc. V rychlosti ji projednal se Střelbou.

„To nemůže škodit,“ souhlasil Střelba. „Mám tam zavolat?“

„Raději osobně. Sjeďte tam hned.“

„Provedu.“

„Ať všechny případy okamžitě hlásí. Nikdo k ní nesmí, řekněte, jak mají mluvit, kdyby se někdo zajímal.“

„Rozumím.“

Branda se snažil vžít do postavení pachatele. Jistě se bude zajímat, zdali Pilátová přežila, nebo ne, uvažoval. Žijící svědek byl pro vraha smrtelným nebezpečím. Osobně vyzvídat se jistě neodváží, asi použije telefonu. Ať byl stav Pilátové jakýkoli, pro svět musela být zatím mrtvá.

Spojil se opět s Prahou. Cítil, že případ dochází do závěrečné fáze. Na druhém konci drátu se ozval vedoucí pasového oddělení. Branda mu nadiktoval několik jmen a žádostí o zjištění vydaných výjezdních povolení do kapitalistických států. Upozornil, že věc spěchá. K tomuto opatření ho vedl oprávněný předpoklad: vrah se jistě dříve pojistil pro případ náhlého odjezdu. Nebude-li mít jistotu, že svědek již nepromluví, pokusí se upláchnout.

Netrvalo dlouho a volal Střelba z nemocnice.

„Zařízeno, soudruhu kapitáne,“ hlásil. „Právě jsem mluvil s primářem, když někdo volal.“

„Ohledně Pilátové?“

„Ano. Představil se jako Jiří Pilát, bratr. Mluvil, jako když je nastydlý, asi měnil hlas.“

„Pilátová nemá žádného bratra. Co jste mu řekli?“

„To, na čem jsme se dohodli. Hovořil primář, šetrně ho uvědomil, že Pilátová je v bezvědomí a umírá. Požádal ho, aby se dostavil do nemocnice. Poslouchal jsem na vedlejším sluchátku.“

„Nikdo nepřijde,“ řekl s určitostí Branda. „Tak zabral, vida. Jak je Pilátové doopravdy?“

„Je stále v bezvědomí,“ informoval Střelba. „Krvácení nenastalo, bude to asi nějaký den trvat, než se probere. Lékaři nedávají mnoho naděje.“

„Pošlu tam Nikodýma,“ slíbil Branda. „Pro jistotu. Bude hlídat na chodbě.“ Zavěsil a otevřel zásuvku stolu. Navrchu ležel klíč. Branda ho uchopil a zamyšleně jím otáčel v prstech. Původní rozhodnutí, hledat odpovídající zámek, muselo být zatím odloženo. Na podobnou akci nebyl nyní čas ani lidé. Odložil s povzdechem klíč na stůl.

Někdo energicky zaklepal. Do místnosti vlezl Janeček, za ním se cpal Švejda. Snad se zase neporvali, pomyslel si s obavou v srdci Branda. Zapomněl na oba jako na smrt.

Janeček významně napřahoval zápěstí, zdobené zlatými hodinkami.

„Budu ještě dlouho čekat?“

„Nebudete,“ odpověděl unaveně Branda. „Pojďte sem a zavřete.“

„Oba?“

„Zatím vy.“

Janeček vítězoslavně přibouchl dveře Švejdovi před nosem. „Už to trvá trochu dlouho,“ stěžoval si. „Všechno jsem vám řekl, na co tady dál čekám?“

„Posaďte se,“ řekl Branda. Nechtěl se přiznat, že na Janečka zapomněl. Nějak ho musel odbýt. „Ještě jeden malý dotaz. Hovořila s vámi někdy paní Pilátová o něčem, co by mohlo souviset s případem, který vyšetřujeme?“

„Vůbec nevím, co vyšetřujete. Vím pouze o tom, co se stalo dnes.“

„Vyšetřujeme vraždy. A hledáme muže, který se jmenuje Klouda.“

„To jméno mi nic neříká,“ zatvrdil se Janeček. „Jestli hledáte nějakého vraha, myslím, že se spíše jmenuje Švejda.“ Branda opět uchopil klíč. Plácání do vody, pomyslel si. V záhybu držadla se zatřpytila kapka oleje. „Vlastně,“ řekl Janeček opatrně, „někde jsem to jméno zaslechl.“ Visel očima na klíči. Branda zachytil jeho pohled.

„Líbí se vám?“ zeptal se.

Janeček zavrtěl hlavou. „Mělo to souvislost s nějakým klíčem.“

Brandovi se rozbušilo srdce.

„Co?“

„To jméno, které jste vyslovil. Klouda. Počkejte, já si vzpomenu.“

40

Na náměstí zastavil Zahradníkův moskvič. Blatníky měl pokryté prachem, na gumách visely přischlé škraloupy bláta. Stavitel vylezl z kabiny a protáhl se.

Do ulic padal večer, v oknech vyskakovala první světla. Před hotelem U bílého koně stál hlouček domorodců a vzrušeně rozmlouval.

„Už zpátky z Prahy, pane staviteli?“ zeptal se Loužecký. Stál stranou hloučku, naslouchal útržkům vět, málomluvný a uzavřený jako obvykle. Od doby, co povýšil, dával najevo větší odstup než dříve, když byl pouhým doručovatelem.

„Musím ještě dodělat hlášení a v pondělí předávám barák U harfy,“ odpověděl Zahradník. „Co se tady děje? Vyhrál někdo v matesu milión?“

Loužecký se snížil ke sdílnosti.

„Dějou se hrozné věci, pane staviteli,“ řekl spiklenecky. „Zabili tu doktorku, co tu byla na dovolené. Dneska odpoledne. Nikdo o ničem jiném nemluví.“

„I sakra,“ vydechl Zahradník. „A proč?“

„Nikdo neví. Prý vyhlásili stanné právo a z Budějovic přijedou vojáci.“

„To jsou zprávy. Jen odtud člověk vytáhne paty. A bývalo to takové klidné město.“

„Už vás také sháněli.“

Zahradník se vyděsil. „Mě? Proč zrovna mě?“

„Vás a jiné. Jedná se o rozšíření sborů pomocné stráže. Mě pozvali taky. Určitě vás budou přemlouvat.“

„Samé funkce. Ať jdou do háje. Mám svých starostí dost. A pak nejsem zdejší.“

„Raději tam jděte,“ radil Loužecký. „Já tam půjdu. Alespoň se něco dovím.“

„Říkáte, že za podívání člověk nic nedá. Kdy a kde to je?“

„V osm. Za hodinu. V malé zasedačce národního výboru.“

„Ještě si to rozmyslím. Nejdřív se musím něčeho napít.“

Loužecký se shovívavě usmál.

„Na viděnou,“ řekl. „Budu vám tam držet místo.“

41

Malý sál nestačil, museli přinést židle z velké zasedačky. Účast byla nad očekávání hojná. Přišli i ti, které nikdo nezval. Pšenička to nebral nijak komisně, spíše tím byl polichocen, dveře byly pro každého otevřeny. Z očí všech svítila nezastíraná zvědavost Za předsednickým stolem trůnil trojlístek mužů, odpovědných za pořádek ve městě: Pšenička, Střelba a Branda. Mezi pozvanými byl Loužecký, Zahradník, Prušák, Vejdovský, nechyběl dokonce ani Švejda, doktor Janeček a mladý Arendáš. Výběr pozvaných se zřejmě řídil určitým systémem, protože někteří z přítomných pro uvažovanou funkci vůbec nepřicházeli v úvahu. Ledaže by přísloví o kozlu a zahradníku pozbylo platnosti.

Pozvání zajišťoval Střelba dle Brandových pokynů. Co kapitán sledoval, to nikdo nevěděl, dokonce ani Pšenička. Shromáždění mělo spíše ráz veřejné schůze než aktivu nastávajících dobrovolných ochránců zákona.

Pšenička zahájil schůzi. Poukázal na poměry ve městě, které se daly v důsledku tří vražd označit jako mimořádné, ubezpečil, že zprávy o stanném právu a přesunu vojska jsou neodpovědným výmyslem některých jednotlivců a ujistil, že Bezpečnost je již pachateli na stopě. Hovořil skorem půl hodiny, byl to pěkný řečnický výkon, o bližších podrobnostech však ani nemukl. Buďto byl nedostatečně informován, nebo naopak příliš dobře, aby si uvědomil, že podobné informace dosud nebyly zralé pro zveřejnění.

Sklidil chabý potlesk, obecenstvo neskrývalo zklamání ani očekávání věcí příštích.

Na fóru povstal další muž, nadporučík Střelba. Na rozdíl od Pšeničky hovořil klidně, až příliš klidně a rozvláčně. O zločinech se už vůbec nezmínil, jenom vyzdvihl potřebu zvýšené ostražitosti a posílení sboru pomocné stráže. Nakonec přečetl oficiální statistiku o růstu zločinnosti za minulý rok a rozdal několik přihlášek.

Sál zašuměl, chvíli to vypadalo jako naprosté fiasko. Každý člověk v sobě chová touhu po vzrušení, ať aktivním nebo pasivním, a dožaduje se občas jejího ukojení. To je asi příčinou toho, proč někdo loupí a jiný se spokojí s četbou detektivky nebo koukáním na televizi, což je také určitá forma vzrušení. V antickém starověku volal lid „panem et circenses“, v moderní době se podařilo autorům horrorů vystrčit klasiky na podřadnější stupínek žebříčku obliby. Vzrušení je kořením života a Pšenička se Střelbou opomněli svůj projev náležitě okořenit.

Ozvaly se protestující hlasy. Nebylo jich málo a přibývaly. Prušák vyjádřil všeobecné roztrpčení slovy:

„A co takhle vůbec říct, o co kráčí? Kdo tady morduje a proč. Sednou stranou vykládáte, že jste na stopě a hned potom verbujete do péesvébé.“

Branda podobnou reakci předpokládal. Měl v záloze několik podrobností, které mohl předhodit jako všeobecný utišující prostředek.

„Jsme na stopě, tomu věřte,“ promluvil do ztichlého sálu. „Víme také, kdo je pachatelem čtyř vražd a známe motiv.“

Odmlčel se, aby posluchači mohli strávit novou číslici.

„Jak to, čtyř?“ zeptal se Zahradník do naprostého ticha.

„Odpoledne byla nalezena další oběť,“ pokračoval Branda. „Pravděpodobně se jedná o pohřešovaného muže z Českých Budějovic. Dnes již můžeme prohlásit, že motiv ani totožnost pachatele pro nás nejsou tajemstvím. Vrahem je duševně nenormální člověk, který původně zabíjel z pomstychtivosti. Nevíme však, kde se skrývá. Jméno vám zatím nemohu prozradit. Posílení řad příslušníků pomocné stráže je pouze přechodnou záležitostí, považuji je však za nutné.“

„Tak přece Klouda,“ ujelo Loužeckému. Řekl to polohlasem, všichni však jeho slova zaslechli. Trojlístek mužů za předsednickým stolem předstíral, že poznámku přeslechl.

Do sálu vklouzl Hrůza. Naklonil se k Brandovu uchu a šeptem, který zněl jako sykot přetopené lokomotivy, oznamoval:

„Mluvil jsem telefonem s kastelánem, soudruhu kapitáne. Ten klíč asi bude od nějakého sklípku na hradě.“

Branda potřásl nevrle hlavou.

„Nechte to do zítřka. Teď na to není čas, hrabat se zase v nějakém harampádí.“

42

Po půlnoci sprchlo. Krátký, prudký liják svlažil vyprahlou půdu, která vláhu beze zbytku vsákla. Z mokré louky v údolí pod hradem zaznívalo skřehotání žab. V korunách věkovitých borovic čas od času zašumělo, z údolí v podhradí vystupoval mlžný závoj. Hvězdy jakoby plovaly v mléce, měsíc se rozhodoval, zdali má vystrčit alespoň růžek, nechtělo se mu z pohodlí oblačných peřin.

Věž hradu Lichštejna ještě více připomínala ponurý obraz mistra staré školy. Cimbuří hradu, ověnčené útržky mlhy, se podobalo osleplému majáku, ztracenému v příboji korun stromů. Hrad byl pustý, kastelán již před setměním uzamkl dřevěnou boudu a odešel s tržbou do města.

V křovinách nad hradním příkopem se vyrojilo ze ztrouchnivělého pařezu několik světlušek, v trávě zašustila myš. Na strmé cestě, vinoucí se po úbočích skalního masívu, zapraskala větev.

Muž, který hluk způsobil neopatrným krokem, strnul a zaposlouchal se do tmy.

Ze sevřených prsou se dral přerývaný dech. Tušově černé stíny pařezů zpodobňovaly přikrčené lidské postavy. Čekal asi pět minut, třeštil oči do propasti tmy, neklidný, s košili provlhlou potem. Několikrát polkl, dodal si odvahy a vydal se na další cestu. Nespěchal, nyní šel daleko opatrněji než na počátku své poutí. Zvysoka našlapoval, paty hledaly oporu na zužující se stezce.

Vyhnul se uzamčené bráně, pro jistotu udělal okruh po vnější straně hradeb. Černý pavouk v temnotě noci. Posléze se dostal na odvrácenou stranu hradu. Protáhl se střílnou, rozhlodanou zubem času, chvíli visely nohy nad propastí nádvoří, ruce povolily sevření a muž dopadl na hromadu smeteného listí.

Znovu zkameněl. Snažil se splynout se stíny nádvoří. Měsíc se prokousal oblačnými polštáři a zalil nádvoří mléčným svitem. Snad ho unavil pohled do opuštěných zákoutí, políbil kamenné hlavice sloupů, přejel po rozpraskané mozaice dlažby a opět pohasl.

Stíny zemřely ve tmě. Muž přeběhl nádvoří jako kočka, popaměti našel schodiště, spojující nádvoří s patou hradeb, podoben netopýru se snesl dolů a vyklouzl ze zajetí zatuchlých chodeb.

Hra se opakovala. Pět minut bezdechého očekávání, potom přesun na výhodnější stanoviště. S jedním malým rozdílem. Tmou prolétl úzký paprsek světla z kapesní svítilny. Útlý svazek soustředěných paprsků jako tykadlo ohmatal povrch železných dveří. Ustrnul na klíčovém otvoru a pohasl.

Ticho noci porušil slabý řezavý zvuk. Muž musel pracovat v naprosté tmě, rozčilený, s vyprahlými rty, drtícími neslyšné kletby. Kalená ocel se zakusovala do zrezivělého kovu, konečky prstů ohmatávaly okraje otvorů, vyvrtaných v souvislém oblouku kolem lůžka zámku. Odložil vrtačku, setřel hřbetem ruky z čela pot a nasadil hasák. Silný plech se skřípěním povoloval jako víko obrovité konzervy. Úderem kladiva vyrazil zámek i se západkou. Ze zdi se vydrolilo několik kamenů. Dveře se zaskřípěním povolily.

Na další opatrnost již nebyl čas. Vylomení zámku se neobešlo bez hluku, zbývalo již jen několik vteřin, snad krátká minuta, než připravený vak pojme obsah násilně otevřené krypty. Muž odstranil kryt kapesní svítilny, světlo zaplálo, na okamžik bylo světlo jako ve dne.

Vetřelec zaklel. Místnost byla prázdná. Na cihlové podlaze se povalovalo několik rozbitých beden, v koutě stál opřen zrezivělý rám šlapacího kola. Jako šílený se začal přehrabovat mezi bednami, poklekl na zem a pátral mezi škvírami cihel.

„Hledáte něco?“ ozval se ode dveří příjemný hlas.

Muž okamžitě zareagoval. Svítilna dopadla s úderem na zem. Branda stačil v poslední chvíli uskočit. Kryptou proletěl těžký rám kola, narazil na zeď vedle dveří a vyštípl kus omítky.

Křoviny venku ožily, vysoko na zdi zaplálo světlo. Ozářilo temný otvor v pevnostní zdi a Brandu, přitisknutého k zvětralým kamenům. Ani v této situaci si neodpustil uštěpačnou poznámku:

„Zapomněli jsme odstranit rám kola. Naše chyba. Stále dokazujete, že jste přeborník v házení vším, co má v sobě alespoň kousek železné roury.“

„Vylezte,“ křikl Střelba, ukrytý za výčnělkem zdi.

„A neblbněte,“ dodal Hrůza.

Vylezl, protože nebylo úniku. Přivřel víčka v oslnivém světle reflektoru. V ruce dosud držel zkroucenou vidlici byciklu, snad do poslední chvíle věřil, že se mu podaří prorazit blokádu těl. Napočítal pět zachmuřených tváří. Svěsil hlavu.

„Zatýkám vás ve jménu zákona, Aloisi Zahradníku,“ pravil Branda. „Za zločin čtyřnásobné vraždy, které jste se dopustil na Josefu Sládkovi, Kamilu Kloudovi, Magdě Losové a Vladimíru Kubáskovi. Dále za pokus vraždy na Vojtěšce Pilátové.“

43

„Něco jsem už zaslechl,“ řekl nadporučík Kohout. „A ne abys se mnou mlátil o zem. Vím dobře, co je možné a co ne. Takové blbé jméno. Tak povídej.“

Seděli s Brandou v jídelně hostince U medvídků. Bylo pět hodin, místnost byla poloprázdná, v sousední pivnici už bylo plno. Branda přijel s Víškem krátce po poledni z Lichoměřic a ještě před chvílí podával zprávu majoru Mlezivovi. Vyschlo mu v ústech, a tak Kohoutovu pozvání dlouho neoddával, i když dobře věděl, že je Kohout jako štěnice a nedá pokoj, dokud mu celou historku nebude opakovat. Pivo chutnalo, Branda za ten týden trochu zhubl, měl hlad jako vlk, snad cinkání příborů v kuchyni v něm vyvolalo představu typicky jihočeského jídla, které vlastně v Lichoměřicích neokusil, protože tam na vysedáváni v hostincích neměl čas.

„Nemůžeš počkat, až dojím?“ řekl s plnými ústy.

„Promiň. Jen se v klidu napapej.“

Branda spořádal tuplovanou porci bosáků a spláchl je hladinkou. V nose mu příjemně zašimralo. Vytáhl cigaretu, Kohout se mohl přerazit, jak mu ochotně podával oheň.

„Cos říkal o jakém jménu?“ zeptal se Branda oblakem kouře.

„Mluvil jsi o tom Zahradníkovi.“

„Co se ti na jeho jménu nelíbí?“

„A co se mi má líbit?“ zafuněl Kohout. „Jméno typické pro vraha. Už jsi ho moh dávno mít, a ne se s tím babrat týden.“

„Člověče, já ti nerozumím. Co pořád meleš o jakém jménu?“

Kohout zaržál radostí. Zase jeden, který nezná tu skotskou anekdotu. „No přece vrahem je vždycky zahradník. Znáš tu anekdotu o tom Skotovi, jak šel do biografu na detektivku a nedal zpropitné biletáři a ten se k němu nakloní a povídá vztekle: ‚Pane, vrahem je zahradník.‘“

Branda zakroutil hlavou.

„Ty mi nebudeš věřit, ale já ji opravdu neznám.“

„Tak já ti ji povím. Hele, to jednou šel jeden Skot…“

„Zadrž!“ vzkřikl Branda. „Nebo se seberu a půjdu se vyspat. Nespal jsem pořádně už aspoň týden.“

„To bys neudělal.“

„Udělám, jestli nepřestaneš.“

„Už jsem zticha jako pěna. Tak povídej. Nemůžu se dočkat.“

„Povídej, povídej,“ brumlal usmířeně Branda. „Budu povídat, ale neskákej mi do řeči. Krátce a stručně. Musím ještě doma balit.“

„Ani nedutám.“

„Nejhorší je začátek,“ postěžoval si Branda. „Je to tak zamotané, že nevím, z kterého konce začít. Říká ti něco výraz ‚kuj bóno‘?“

„V životě jsem to neslyšel.“

„Tak vidíš, začnu tímhle. To je nápis na jednom nádherném poháru, celém ze zlata, zdobeném safíry, smaragdy a nevím čím ještě. Vyryl ho nějaký rytec na dvoře Rudolfa Druhého. Asi to byl Ital, on ten Rudolf trpěl na zahraniční odborníky a myslím, že u něho měli dost lehký chlebíček. Pohár je někdy z konce šestnáctého nebo začátku sedmnáctého století, slova jsou latinská, převzatá ze starořímského práva a znamenají: Komu ku prospěchu. Myslím, že tenhle výraz měli hrozně rádi v antickém Římě právníci, když spekulovali, komu z čeho koukal nějaký profit, když se někde něco semlelo. Ostatně i dneska se to ještě používá. A tenhleten pohár se dostal nějakou záhadnou cestou až do jižních Čech, tady byl mnoho let v držení nějakého církevního hodnostáře, jméno jsem už zapomněl, pak přišly různé války a kalich se najednou ztratil. Vyplaval až o tři sta let později v Lichoměřicích.“

„Poslouchá se to jako pohádka,“ osmělil se Kohout,

„Je to jako pohádka,“ potvrdil Branda. „A nepřerušuj mě. Kvůli tomu poháru zemřeli čtyři lidé a kdovíkolik jich přišlo o život už tenkrát za Rudolfa a po něm. Ten nápis má asi něco do sebe. Čteš noviny?“

„No dovol? Proč?“

„Tak víš, že každou chvíli někde někdo objeví nějaký zakopaný hrnec zlata z doby tenkrát, utíká s tím na výbor, tam mu poděkujou, dostane čestné uznání a poklad putuje do muzea, kde ho hlídají selenovými buňkami. Předtím nikdo o ničem nevěděl, najednou je tady krajáč zlatých peněz a šperků a mě už kolikrát napadlo, co by se stalo, kdyby si někdo řekl, bližší košile než kabát, a pokusil se to zpeněžit sám. Nikde by nikomu nic nescházelo, a pokud by ho nechytli, jak to chce někde zašmelit, tak by bylo všechno v nejlepším pořádku. Jenže obvykle na takovou věc kápne víc lidí, jeden druhému nevěří, a tak to nakonec svorně odevzdají. A to je vlastně podstata lichoměřického případu. Jenže tady se našel jeden chytrák, který pohár nechtěl dát z ruky, a to ani za cenu několika životů. A nakonec mu to nevyšlo.“

„Taky bys byl bez chleba,“ neodpustil si Kohout. „Co bylo dál?“

„Dál je to velice zajímavé,“ pokračoval Branda. „Prostě při opravě starého historického baráku U zlaté ryby se našel tenhle pohár. Byl zazděný v podkroví, dnes už nikdo neví, jak se tam dostal, našli ho dva, zedník Sládek a stavbyvedoucí Zahradník. Sládek tvrdil odevzdat, Zahradník nechat, prodat a prachy rozdělit. Nemohli se dohodnout, staviteli se pohár líbil, a tak strčil do Sládka, ten sletěl světlíkem z druhého patra a zlomil si vaz. Nikdo u toho nebyl, Sládek měl v krví nějaké promile, Zahradník se zdekoval a přišel, až když Sládka vynášeli ven. Byl z toho smrtelný pracovní úraz, tahačky, regres a bůhvíco ještě, nikoho ale nenapadlo, že jde o vraždu. Za čas to usnulo a bylo ticho po pěšině. Pan stavitel si pohár odnesl do své maringotky, dobře ho uschoval a začaly mu starosti. Ono to není jednoduché, najít na takový klenot kupce. Zahradník věděl, že historická cena je daleko vyšší než cena drahokamů a zlata, které by se získalo roztavením. Spojil se s Kloudou, kterého trochu znal, nejdřív ho oťukal a pak ho postavil před hotovou věc.“

„Kdo to byl ten Klouda?“ zeptal se Kohout. „Správce muzea v Lichoměřicích. Bezcharakterní člověk, jednou je mrtvý, ale co je pravda, to je pravda. Klouda tomu rozuměl lépe, nabídl se, že pohár prozkoumá a sežene někde kupce. Zahradník mu ho svěřil a čekal, co z toho bude. Klouda měl tenkrát velké starosti. Zemřela mu manželka a Klouda se nechal slyšet, že to bylo zaviněním doktora Kubáska a také poštmistrové Losové, která nezajistila telefonní spojení s nemocnicí, kam Kloudovou nakonec převezli, ale už bylo pozdě. Vlezlo mu to do hlavy, vytruboval to po hospodách a byly z toho otevřené výhrůžky. Tenkrát si toho nikdo nevšímal, od výhrůžek k činu bývá obvykle dost daleko. Zahradník pořád lezl za Kloudou, párkrát s ním mluvil po telefonu, zapomněl, že má linku, která se dá na poště odposlouchávat, a to se mu vymstilo. Jednou si přišel koupit na poštu známku a vedoucí pošty Losová ho postavila před hotovou věc. Upozornila ho, že je dobře informovaná o majetku, který má v ilegální držbě, a pohrozila, že to oznámí. Nakonec se nechala uprosit, když jí Zahradník slíbil za mlčení peníze. Zahradník klopil, Losová si zašila peníze do matrace a zase byl klid. Jenže jenom na chvíli. Klouda do toho zainteresoval nějakého Kunze, byl to Rakušák, který tady šmejdil po vesnicích a sháněl svaté sošky a podobné památky. Současně do toho Zahradník zasvětil i doktora Kubáska, který měl jet na dovolenou vlastním vozem do Itálie, a snažil se ho přimět k tomu, aby pohár vyvezl za hranice. Teď už o tom věděli kromě Zahradníka tři lidé a stavitel se začínal děsit, kdy to praskne. Kubásek nakonec od toho couvl, bál se rizika, byl to jinak slušný člověk, o tom, že Sládek nezemřel nešťastnou náhodou nevěděl. Zahradník mu však stejně nevěřil, jako těm ostatním. Ke všemu Klouda zdržoval vrácení poháru, stále se na něco vymlouval a tak utvrdil stavitele v přesvědčení, že chce pohár střelit sám a s nikým se nedělit. Zahradník skřípal zuby a přemýšlel o pomstě. Spekuloval, až vyšpekuloval. Když ho Losová uháněla o další peníze za mlčení, měl už všechno promyšlené. Jako v té pohádce o třech mouchách jednou ranou.“

„O sedmi,“ pípl Kohout.

„Tak o sedmi,“ řekl nakvašeně Branda. „Říkám ti, abys mi neskákal do řeči. O čem jsem to mluvil? Jo, ten Zahradník. Tak tedy Klouda zahrál Zahradníkovi svými výhrůžkami do ruky. Stavitel přesvědčil Kloudu, že by bylo nejlepší zmizet odtud někam za kopečky, že má dobré známé v cizině a tam by se to dalo bez rizika prodat. Přiměl ho, aby napsal předem pohlednici z Prahy, že zařídí, aby byla odeslána opravdu z Prahy, bude to stačit k tomu, aby Kloudu hned nehledali. Byl to nesmysl, ale Klouda to spolkl a podepsal vlastní rozsudek smrti. Když stále otálel s vydáním kořisti, Zahradník ho vylákal za město, usmrtil ho a tělo hodil do šachty v opuštěné vodárně. Předtím mu znetvořil obličej, pro jistotu, kdyby někdo Kloudu našel, tak aby se nedala hned napoprvé zjistit totožnost. Pak se rozhodl si to vyřídit s Losovou a Kubáskem. Tak, aby podezření padlo na Kloudu.“ Branda se na chvíli odmlčel. Zhluboka se napil a pohlédl po očku na Kohouta. Ten ani nedutal. Jejich zraky se setkaly. „Mrázek hadr,“ zaliboval si Kohout. „Tenhle to měl opravdu promyšlené.“

„Náhodou mu to zatím vycházelo,“ upřesnil Branda. „Jenže na náhodách se nedá stavět svět. Kloudova záležitost s úmrtím manželky trochu Zahradníkovi pomohla, aby si zaimprovizoval. Promýšlel případ od případu, dál už ne. Nakonec se stejně dostal do slepé uličky. Teď k té Losové. To byla první vražda, o které se vědělo. Nejdřív jsme byli toho názoru, že jde o loupež. Zahradník nejdřív Losové zavolal, že tam přijde s penězi, když se dostavil na poštu, byla Losová náhodou sama. Zahradník už šel najisto. Mrtvému Kloudovi odebral klíče od muzea i od bytu a po večerech tam hledal ten pohár. Nemohl ho najít a začínal propadat panice. V Kloudově bytě sebral čepici a na dvorku muzea dvě železné roury, které tam zbyly po opravě, prováděné jeho lidmi. Losovou zabil kovovou trubkou, roztříštil jí hlavu, rouru zabalil do Kloudovy čepice, čepici pohodil za dveřmi pošty a rouru hodil do stoky na dvoře. Z pošty odešel zadem, přes dvory. Ani se nesnažil předstírat loupežné přepadení, od začátku předpokládal, že budou podezřívat Kloudu. Trochu se to zkomplikovalo, před Zahradníkovým příchodem se na poště vystřídalo několik lidí, každý byl svým způsobem podezřelý, dokonce tam přišel i syn Losové, který si vypůjčil od své mámy všechny peníze, které u sebe měla. Proto to ze začátku vypadalo na loupežnou vraždu. Teprve později se to vysvětlilo.

Dokonce se podařilo objasnit i záhadný meziměstský fixhovor s Krumlovem, volala sama Losová, sháněla tam lepší zaměstnání pro svého milého, nějakého Prušáka, ten o tom však vůbec nevěděl. Jak jsem se už zmínil, Zahradník odešel dvorem, zahlédl ho však oknem jeden cikán, který u Zahradníkova podniku kdysi dělal. Vyslýchal jsem ho, nic však neprozradil. Dokonce varoval svého syna. Asi byl stavitel u dělníků oblíben nebo se ten cikán nechtěl míchat do záležitostí ostatních lidí. Hlava se nám všem z toho točila, vyslýchali jsme kdekoho a do toho hned přišla druhá vražda.“

„Čtvrtá,“ opravil puntičkářsky Kohout. „Sládek, Klouda, Losová.“

„Tak čtvrtá,“ zavrčel Branda. „O těch dvou prvních jsme zatím nevěděli. O Kloudovi šla nejdřív fáma, že se z úmrtí ženy zjančil, vykašlal se na správcování v muzeu a rozjel se do světa. Když jsem vyslýchal Zahradníka, předstíral zájem a snažil se mi pomoci. On sám mě upozornil na to, odkud roura pochází. Mohl si to dovolit, jeho zatím nikdo nepodezříval, naopak tím zesiloval podezření proti Kloudovi. V době Kloudovy nepřítomnosti správcoval v muzeu nějaký Vejdovský, byl to podivný pavouk, upozornil na to, že se po jeho odchodu někdo hrabal v papírech v kanceláři muzea, protože však trpěl stihomamem, tak jsme tomu nevěnovali pozornost. Až později a to zase potvrzovalo domněnku, že se tam pohyboval Klouda, který se někde skrýval a vyřizoval si své účty.

Zahradník se ve vší tichosti chystal na doktora Kubáska. Pokusil se ho odstranit obvyklým způsobem, ranou kovovou rourou v noci na náměstí, když bylo po bouřce a elektrika nesvítila. Co čert nechtěl, proud zrovna v té chvíli zapnuli, a ještě k tomu koukala z okna hotelu nějaká doktorka Pilátová, zubařka z Prahy, která to všechno viděla. Zahradník se ztratil jako pára a ta Pilátová hned druhý den Kubáska informovala o tom, co viděla. Kubásek to bral na lehkou váhu, asi byl přesvědčen, že měla vlčí mlhu. Na Kloudu už nevzpomněl, na Zahradníka taky ne a nenapadlo ho, že by si s ním stavitel chtěl vyřizovat osobní účty kvůli záležitosti s pohárem, kterou už také pustil z hlavy. Jenže Zahradník byl prosáklý nedůvěrou, nevěřil nikomu a ničemu, denně chodil večer do Kloudova bytu a tam zoufale hledal. Náhodou byl u toho, když Pilátová Kubáska varovala, vyložil si to po svém a pojal další podezření. Následující noc vylákal doktora Kubáska pod záminkou návštěvy pacienta do Zdehoře pár kilometrů od Lichoměřic a tam úspěšně dovršil čtvrtou vraždu. Teď si byl již trochu jistý, od Kloudy měl typ na toho Rakušáka, chtěl se s ním za každou cenu spojit, také se s ním párkrát sešel v polích, chyběl mu však ten pohár, a pokud ho neměl, nemohla být o nějakém obchodu žádná řeč. Začínal pomalu a jistě ztrácet nervy. Vzpomněl si také na místo, kde ukryl Kloudovo tělo, najednou se mu to místo nezdálo tak jisté a rozhodl se, že zajde do vodárny a šachtu zasype kameny z řeky. Ale zase mu do toho vlezla ta doktorka z Prahy.“

Branda již začínal chraptět, Kohout účastně pokyvoval hlavou. Jídelna se pomalu zaplňovala, Branda musel ztišit hlas a šeptání ho víc unavovalo, než kdyby křičel jako na lesy. Kohout velkopansky objednal pár bramborových placek a další pivo.

„A co bylo dál?“ zeptal se nedočkavě.

„Dál, dál,“ opakoval Branda. „Dál už se to rozjelo jako z kopce. Ta doktorka Pilátová vlastně Kloudu znala. Když se o něm doktor Kubásek zmínil, bylo jí Kloudovo jméno povědomé, nemohla si však za živého boha vzpomenout. Klouda jezdil často do Prahy a ke vší smůle si Pilátová vzpomněla zrovna v tu chvíli, když náhodou vlezla do té opuštěné vodárny, a zrovna v tu chvíli tam vlezl i Zahradník, aby zahladil případné stopy. Zastihl Pilátovou, jak kouká na nebožtíka, a musel to být pro něho pořádný šok. Doktorka si vzpomněla, že prováděla v Praze nějakému Kloudovi dosti zvláštní zubní operaci, Klouda se už neobjevil, protože mezitím zemřel, a Pilátová mu už nemohla spravit do půlky upilovaný přední zub. Nevyznám se v odborných termínech, viděl jsem dokonce Kloudovu kartu ze zubního střediska, prostě Pilátová poznala svůj rukopis v ústech nebožtíka a svitlo jí poznání. Taky hned dala Zahradníkovi na srozuměnou, že ví, kdo to v té šachtě leží. Stavitel také pochopil, a podle toho jednal. Byl zvyklý na kovové roury, a tak zapracoval i tady. Pilátovou za chvilku našel její pražský kolega, odvezl ji do Lichoměřic do nemocnice, dostala se z toho, a když konečně promluvila, tak už jsme Zahradníka dávno měli za katrem. V Kloudově bytě se totiž našel takový starodávný klíč a doktor Janeček, to byl ten spolupracovník doktorky Pilátové, nám pomohl nalézt ke klíči i zámek. Klouda měl ještě z minulosti, kdy občas dělal kastelána na hradě Lichštejně, klíč od malé krypty v hradní zdi. A tam také ukryl ten pohár. Rozhodli jsme se, že chytíme Zahradníka na špek. Předstíral, že odjel svým vozem do Prahy, a zatím se pohyboval v okolí Lichoměřic, kde vyřizoval své účty. Počítali jsme s tím, že mu to nedá a vrátí se ještě před nedělí. Sehráli jsme pro něj malé divadélko. Svolali jsme malou schůzi, zdánlivě pro získání nových příslušníků pomocné stráže. Schůze byla nanic, stejně si od ní nikdo nic nesliboval, splnila však svůj účel. V závěru, zasedání mě podporučík Hrůza informoval o nálezu klíče a o tom, že se asi hodí k nějakému sklepu na hradě. Zahradník na to skočil, okamžitě mu to došlo. Vzpomněl si, že o nějakém přístěnku na hradě měl kdysi s Kloudou řeč, Klouda to však zamluvil, a tak to zhaslo. Usoudil, že jedině tam může být ukryt ten zlatý pohár. Rozhodl se, že své opomenutí okamžitě napraví. Po půlnoci přiklusal jako duch na Lichštejn. To už byl pohár dávno uklizen a čekali jsme ho tam s celou slávou. A teď všechno víš, už mě neotravuj, ty placky si můžeš sníst sám, já musím jít domů balit a trochu se vyspat, zítra jedu za rodinou.“

Kohout posmutněl. Ve dveřích jídelny se objevil Víšek, chvíli se rozhlížel, pak objevil Brandu s Kohoutem a v jeho tváři se rozlil široký úsměv.

„Tak tady jste,“ řekl vítězně. „Zrovna vás hledám. Mám pro vás zprávu, vážení.“

„Pro nikoho tady nejsem,“ zděsil se Branda. „Pane vrchní, platím!“

„Klid, klid,“ usmíval se Víšek. „Ve vrátnici čeká nějaký doktor Janeček a chtěl by mluvit s kapitánem Brandou.“

„Co chce?“ zeptal se Branda s nedůvěrou v hlase.

„Čeká tam už hodinu. Prý vám chce osobně poděkovat. Zítra jede do Krkonoš, zaslechl, že tam máte namířeno a rád by vás tam svezl.“

„Ať počká,“ řekl Branda. „Že se tam zastavím.“

„Má tak někdo kliku,“ povzdechl si Kohout. „Hrůza.“

Rozhodně tím nemyslel chrabrého zastánce zákona v Lichoměřicích.