Vladimír Henzl

Alibi mrvého

1

NOČNÍ NÁVŠTĚVA

Šmátral rukou kolem dveří, hledal zvonek, a když ho nemohl najít, nejistě zaťukal. Chvíli čekal, nikdo se však neozýval. Zabušil na dveře. Údery, které přerušily noční ticho liduprázdné uličky nedaleko Oxford Street, by určitě musely vzbudit okolní obyvatele, kdyby tu nějací byli. Před několika dny sem dopadly tři bomby, několik domů se zřítilo, několik jich zůstalo stát, byly však bez oken nebo měly tak poškozené střechy, že se lidé, kteří ten nálet přežili, co nejrychleji odstěhovali. Ti, co zůstali, zalezli na noc, kdy nálety bývaly nejhorší, do sklepů a namlouvali si, že jsou v bezpečí.

Dnes už sirény odhoukaly druhý nálet, ale ani jeden nesměřoval do blízkosti Hyde Parku, Oxford Street nebo Piccadilly; Němci si tentokrát vybrali doky a ústí Temže.

Čekal, že se objeví černý stín s protáhlou přilbou jako skořápka kokosového ořechu, bobby, pohupující se z nohy na nohu, nebo warden, který začne pískat, když uvidí, že třeba jen skulinou v okně proniká světlo. Ale ulice byla prázdná, nikde se neozvaly odměřené nebo pospíchající kroky. Jako by tu byl sám, jediný, na pustém hřbitově.

Začalo poprchávat, tma zhoustla. Zvedl si límec kabátu. Začalo mu být zima.

Odstoupil od dveří, přešel na druhou stranu chodníku a prohlížel si dvouposchoďový dům před sebou. „Musí tam někdo být, řekli - 3 -

přeci, abych přišel po desáté,“ bručel. Bylo několik minut před jedenáctou.

Pravda, zdržel se, ale mohlo je napadnout, že se za náletu nebude potloukat po ulici. Jak zavyly sirény, vběhl do podzemní dráhy, sjel po pohyblivých schodech, vlastně po nich běžel, až se zastavil tam, kde končí zábradlí s červenou tabulkou, na níž je bílým písmem napsáno AIR RAID – LETECKÝ NÁLET. Po náletu vystřídá červenou tabulku tabulka zelená a nápis ALL CLEAR – KONEC

NÁLETU.

V podzemní dráze bylo nabito, nikdo nemluvil, čekali, až bude konec – alespoň na chvíli konec – pak vylezou jako myši z děr a budou pospíchat neosvětlenou, temnou ulicí domů. Ti, co jim bomby rozbořily domov nebo kteří mají strach, zůstanou i na noc tady dole v tom zatuchlém, po oleji a pekle páchnoucím vzduchu. U kachlíkové stěny mají lůžka, na patro nebo na dvě, nebo si ustelou na špinavé zemi.

Netrpělivě čekal, až pokladník, který do poslední chvíle prodával jízdenky a pak jako blesk sjel po zábradlí do podzemí, obrátí červenou tabulku, až se na zeleném poli objeví bílý nápis ALL

CLEAR. A sotva se to stalo, utíkal k pohyblivým schodům. Na chvíli zůstal stát před lidskou lavinou, která se nakupila před ním. Pak se dostal na schody, obrátil se a díval, jak ti, co zůstali dole, čekají, až na ně přijde řada, jak se zmenšují, rozmazávají se a nakonec se promění v jedinou špinavou šeď tam dole, kde schody končí. Venku byla tma, jen cíp nebe byl růžový – v tu stranu asi hořelo. Pospíchal, skoro běžel, jen aby byl co nejdřív v uličce mezi Oxford Street a Park Lane.

Teď tu stojí před domem číslo 10 v Dove Lane. Okna jsou pečlivě zastřená, nikde ani škvírečka, kterou by mohlo proniknout světlo. Nikde známka života. Jenom studený drobný déšť padá na asfaltovou ulici a na chodník a stéká do kanálu.

Dnes ráno s nimi mluvil telefonicky, chtěl přijít hned.

„Nechoďte,“ odrazoval ho člověk na druhém konci. „Teď nemůžete, řekněte mi, kde bydlíte, zavolám vás do hotelu.“ Nebydlel v hotelu, ale v boarding-housu v Putney, na druhém břehu Temže, číslo telefonu nevěděl. Chvíli uvažoval, pak se zeptal, jestli by je sám - 4 -

nemohl zavolat, ať řeknou, kdy má přijít. Ten, co s ním mluvil, neřekl, do je. Nejdřív začal anglicky, potom mluvil česky.

„Směl bych vědět, s kým mluvím?“ zeptal se. Ticho.

„Haló, jste tam ještě?“

„Přijďte dnes večer ve 22 hodin na Dove Lane číslo 10. Víte, kde to je?“

„Nevím.“

„Mezi Oxford Street a Park Lane.“

„Já už to nějak najdu.“

„Vyznáte se v Londýně?“

„Ne.“

„Vezměte si taxíka. Máte peníze?“

„Moc ne.“

„Tak jeďte podzemní drahou. Podle plánku.“

„Já už to nějak udělám. Tak v deset.“

„Ano. V dvaadvacet. Na shledanou.“

„Na shledanou.“ Ani slovo o tom, kdo je. Ani krycí jméno. Nic.

Zavěsil.

V Istanbulu mu řekli, aby až přijede do Londýna, zavolal číslo PARK 2832. A ať se ptá na Kloudu. S nikým jiným ať nemluví, stačí říci, že ho posílá Karel z mešity.

- 5 -

Karel z mešity, to je nápad, líp si to nemohli vymyslet! „Všemi deseti vás popadnou, postarají se o vás, všechno bude v pořádku, žádné obavy, váš nápad je báječný. Rozhodně stojí za uváženou,“

opakoval dokola, znova a znova tlouštík s řídkými, prošedivělými vlasy. Jednou si říkal doktor Bruder, jindy inženýr Neumann. Mohl si říkat, jak chtěl, Němci měli v Istanbulu a v Ankaře tolik agentů a špiclů, že by bylo proti zdravému rozumu, aby nepřišli na to, že ten člověk není ani doktor, ani inženýr, ani obchodník. Bruderovu adresu dostal v Konstanci. Dal mu ji Matuška, kormidelník z remorkéru Devín. „Moc nerozprávaj,“ radil mu tenkrát, „len tak v obrysoch“ – to bylo jeho oblíbené rčení – „Bruder ti povie, čo a ako ďalej.

Nikoho nemenuj, len tak naznač, v obrysoch.“

Bruder ho mlčky vyslechl. Seděli v kavárničce na břehu Bosporu, tlouštík nepřestával míchat lžičkou černou kávu ve fildžanu, ne a ne se dostat k tomu, aby z ní alespoň usrkl. Pak se začal vyptávat, chtěl vědět i to, co s věcí nemělo nic společného.

Odpovídal na Bruderovy otázky věcně a stručně a jen co musel.

Po tomto rozhovoru se pět dní neviděli. Až najednou se Bruder objevil s doklady, s letenkou Istanbul – Atény – Řím – Madrid – Londýn. Doklady byly vystaveny na jméno Walter Lutz, obchodník z Bernu.

„Všechno je v naprostém pořádku, v Londýně o vás už vědí, čekají vás,“ ujišťoval ho Bruder. Pak mluvil, mluvil a mluvil. Byl rád, když se s tím člověkem rozloučil.

Teď tu stál na chodníku v londýnské uličce Dove Lane, déšť se proměnil v liják, nikde živá duše. Cítil chladivé mrazení na zádech.

Nemůže tu déle zůstat. V domě číslo 10, kde měl být kolem desáté, bylo mrtvo.

Přeběhl přes ulici, přiložil ucho ke dveřím. Nic. V tom domě asi nikdo není. Rozhodl se, že se vrátí do boarding-housu v Putney.

Najednou uslyšel za dveřmi šramot. Někdo opatrně odsunoval závoru. Ustoupil o krok, přitiskl se ke zdi a čekal. Ale dveře se neotvíraly. Zase nastalo ticho přerušované přívalem deště bičujícím ulici.

- 6 -

Proč nikdo neotvírá? Nemohl se mýlit. Slyšel přece ze vzdálenosti jednoho dvou kroků, jak někdo odsunuje závoru. Má znovu zabušit na dveře? Jestli tam někdo je, musí otevřít.

Ráno mu ten člověk řekl: „Dove Lane 10. Dé jako David, O jako Olga, Vé jako Viktor, E jako Eva. Před číslem 10 je polozbořený dům, ob tři domy dál jsou dva zbořené domy.“ Pamatoval si přesně, co mu řekl hlas v telefonu.

Ještě jednou se podíval na číslo domu. I v té tmě, naplněné deštěm, je bylo možno rozeznat. Byl tam, kde měl být: před domem číslo 10 na Dove Lane, v uličce mezi Oxford Street a Park Lane.

Přistoupil ke dveřím. Užuž chtěl zaklepat, když se dveře samy otevřely a do tmy zazněl hlas: „What do you want? – Co si přejete?“

2

ZÁHADNÝ PAN SKOPAL

Čím dál se odvíjel magnetofonový pásek, tím pozorněji major Rys naslouchal. Zabořen do křesla, upřeně se díval na světle modrý strop. Tak to dělával vždycky, když se chtěl soustředit.

„Není to tak těžký, jak by se na první pohled zdálo,“ znělo z magnetofonového pásku. „Riziko to je, to se ví, tím se ale musí počítat.“ Drsný hlas zmlkl. Bylo slyšet pouze tichý šelest naprázdno běžícího magnetofonového pásku.

„Mohl byste mi povědět, jak si to konkrétně představujete?“

přerušil šelest klidný hlas.

„Jak si to představuju?“ protáhl drsný hlas. „Jednoduše: potopit celou loď nebo aspoň šlepr. Víte, co je to šlepr? Vlečný člun – my tomu říkáme šlepr. Nejlepší potopit loď i s člunem. Pak by bylo po Železných vratech. Aspoň na několik týdnů.“

„Myslíte, že by si s tím během několika dnů neporadili?“ zeptal se klidný hlas.

„Během několika dní? Co vás napadá! Víte, co je to za práci vytáhnout ze dna loď? V nejlepším by museli náklad překládat, a to je taky pěkný zdržení.“ Drsný hlas si odkašlal.

- 7 -

Major Rys se nepřestával dívat na pomyslný bod na modrém stropě. Napadlo ho, že to měl kapitán Bartoš vzít z jiného konce.

Dostal přece přesné instrukce: zjistit, v čí hlavě se ten nápad zrodil, kdo toho chlapa odkázal na Londýn a co je to vlastně za člověka.

Vždycky chtěl vědět o lidech všechno. „Když o chlapovi nevíš všechno,“ říkával, „nemůžeš správně odhadnout, co se dá od něho čekat. Lezeš prostě do tmy. A to někdy může stát i krk. Často je důležité vědět, jaké má číslo límce u košile nebo jestli pije černé nebo světlé pivo.“ Major nikdy blíž nevysvětlil, proč právě tyto vlastnosti hrají při špionáži tak důležitou roli.

O majiteli drsného hlasu z magnetofonového pásku chtěl vědět všechno. Co dělal od včerejška, co dělal předtím, než přišel do Turecka. Zná ho vůbec někdo? Škoda že ho ‚nevyslýchal sám.

Kapitán Kautský sedí v Istanbulu, dá si říkat doktor Bruder nebo inženýr Neumann, myslí si, že líp než on by to nikdo na světě nedovedl. Poslal sice zprávu, že k němu přišel nějaký Skopal, tvrdil, že donedávna byl kapitánem Dunajské paroplavby, před měsícem prý opustil v Konstanci loď a dostal se do Turecka. Jak, o tom se Kautský ani slovem nezmínil. Válka trvá už čtvrtý rok, po Evropě se přece nejezdí jenom tak. Je v tom určitě nějaký háček. Pan kapitán opustí loď, odjede si z Konstance jako na procházku do Istanbulu a.

rovnou se přihlásí u Kautského. Kdo mu dal adresu? Major Rys uznává, že Kautský to tam nemá lehké, Turecko se hemží německými špióny, samozřejmě že se nadlouho nedá utajit, že Neumann nebo Bruder je bývalý československý kapitán z londýnské zpravodajské skupiny plukovníka Hrabala. My taky víme, kdo v Istanbulu pracuje pro Němce, hlavně Angličané to vědí, ale že o Kautském ví nějaký lodník z Dunajské paroplavby, to přece není jenom tak. A Kautský se ani slovem nezeptá, kdo toho chlapa poslal do Istanbulu, kdo mu dal adresu, a proč právě na něho, na Kautského. Jeho zajímá jenom ten „uvážení hodný plán, jak na delší dobu přerušit plavbu Železnými vraty“, se kterým ten Skopal k němu přišel.

Možná že se ho na všechny ty věci ptal, ale do Londýna o tom nenapsal ani slovo. Jak vidět, ani Bartoše to nezajímá.

- 8 -

Major Rys vytáhl z náprsní kapsy sportovního saka stříbrnou tabatěrku. Před několika měsíci ji dostal od svého velitele plukovníka Hrabala, když přišel na to, že bývalý československý major, za něhož byl pomalu kdekdo ochoten vložit ruku do ohně, je špión. Němci ho poslali do Holandska, měl se tam vetřít mezi Hrabalovy lidi. Rys není ochoten za nikoho dávat ruku do ohně.

Třemi prsty levé ruky poklepal na stěnu tabatěrky, vždycky to tak dělal, než si vybral cigaretu. Ale tentokrát nestiskl pérko zámku stříbrného Hrabalova daru. Jako by se lekl, že se zaťukáním prozradí a že lodník z magnetofonového pásku přestane mluvit. Pomalu tabatěrku obrátil v dlani a opatrně ji zasunul do kapsy.

„To víte, bez peněz by to nešlo,“ pokračoval drsný hlas.

Major zbystřil pozornost. Byl nejen zvědav, kolik bude lodník – jestli je to vůbec lodník – za svůj nápad chtít, ale i jak se zachová klidný hlas.

Kapitán Bartoš nebyl tak nezkušený, za jakého ho někdy major pokládal. Byl pomalý, klidný, věděl však přesně, co chce: dovedl vyvolat dojem, že není zvlášť chytrý, a to někdy povzbudilo člověka, se kterým měl co dělat, aby toho malého, útlého důstojníka s černými brýlemi podcenil. Měl dobrou paměť, dovedl podivuhodně kombinovat a jeho konečný úsudek býval zpravidla správný. Byl však o patnáct let mladší než Rys, a žádný mladší důstojník – o tom byl major přesvědčen – nemohl mít víc zkušeností než on. Logicky z toho vyplývalo, že proto nemohl být lepší.

„Ne abyste si myslel, že z toho něco chci mít,“ pokračoval drsný hlas. „Kormidelník, to je něco jiného. Také někteří členové posádky čekají, že se jim zaplatí.“ Znovu bylo slyšet jenom šelest prázdné pásky, pak se ozval Bartošův hlas:

„Mohli bychom to vzít po pořádku? Rád bych si udělal o vašem návrhu jasnější představu. Jak byste to chtěl provést?“

„Vy chcete podrobnosti, že jo?“ Drsný hlas se na vteřinu odmlčel.

„No, když podrobnosti, tak podrobnosti. Během třech týdnů se vrátí do Bratislavy remorkér Devín. Má dva šlepry, teda vlečný čluny.

Naložej ho a popluje do Železných vrat.“

„Odpusťte, že vás přerušuju,“ omluvně zastavil Bartoš drsný hlas, „jak dlouho trvá plavba z Bratislavy do Železných vrat?“

- 9 -

„To záleží na vodě, jestli bude nízká, bude to trvat dýl, a taky jde o to, kde a jak dlouho se bude stát, co se bude vykládat. Počítejte tři týdny.“

„Rozumím. Pokračujte, prosím.“

„Kormidelníkem na Devínu je Matuška, Slovák, a ten je ochoten loď i oba vlečný čluny – jestli budou dva – v Železných vratech potopit.“

„Jak? To by musel vyhodit loď do povětří. A co posádka?“

„Ta musí včas zmizet. Časované bomby, rozumíte?“

„Kde vezmete časované bomby?“

Znovu ticho přerušované šelestem prázdné pásky.

„Dodáte nám je přeci, ne? To je vaše věc. Angličani mají plastický bomby, to každej ví.“

„Nemohli byste si opatřit výbušninu sami?“ zeptal se Bartoš. „Na lodi se přece taková věc lehce schová. Dopravovat výbušný materiál z Anglie do Bratislavy nebo do některého dunajského přístavu, to není jen tak. Myslím, že by nebylo těžké opatřit tu výbušninu v Bratislavě.“

„Kde bychom ji, prosím vás, vzali? A pak, Němci každou loď kontrolujou.“ Drsný hlas zněl odmítavě.

Rys sebou neklidně zavrtěl. Proč se ho Bartoš nezeptá, co povezou, jaký bude náklad. Na tom přece záleží. To je rozhodující!

Člověče, zeptej se ho, jestli nepovezou třeba cement! Rys se díval na odvíjející se magnetofonovou pásku, jako by do ní chtěl vyrýt otázku, která teď měla následovat. Ale páska se točila dál, neposlouchala majorovu vůli, Bartoš se snažil přesvědčit zklamaný drsný hlas, že nejen on, ale všichni rozhodující lidé v Londýně mají neobyčejné porozumění pro plán, jak na delší dobu přerušit dopravu německých lodí v Železných vratech.

Ale drsný hlas už odpovídal jenom na půl úst, se zřejmou nechutí.

Buď je ten chlap strašně mazaný, nebo je to fantasta, pomyslel si major. Včera se objevil v Dove Lane, kde je jedna z pracoven československé rozvědky v Londýně, tloukl na dveře, že by mrtvého vzbudil, a když mu rotmistr Skobla otevřel, zlobil se, že musel tak dlouho čekat. Už dopoledne volal majora Kloudu, ten byl pryč, a kapitán Bartoš, aniž se s někým poradil, si dal s tím člověkem, který - 10 -

si říká Skopal, schůzku v Dove Lane, a k tomu ještě v noci. Pravda, Bartoš zastupuje Kloudu, který se vrátí ze Skotska až za tři dny. Ale proč nenechal toho chlápka ty tři dny čekat? Přece nehoří.

Bartoš nahrál rozhovor se Skopalem na magnetofonovou pásku a dnes ráno ji poslal Rysovi.

Nápad potopit v Železných vratech remorkér Slovenské Dunajplavby i s vlečnými čluny nebyl špatný. Kdyby se to podařilo, byl by na nějakou dobu přerušen průjezd lodí s německým válečným materiálem Železnými vraty. Rysovi se ten nápad líbil. Nelíbil se mu Skopal. Neviděl ho sice, stačilo však, co slyšel z magnetofonové pásky. Jestli celá ta věc má mít úspěch, musí být loď naložena materiálem, který se nedá jen tak rychle ze dna řeky odstranit. Nejlíp by se hodilo kamení nebo cement. Jenže kdo by vozil z Bratislavy do Železných vrat kamení? A ještě něco: Skopal chce peníze. Neřekl sice kolik, určitě to však bude hodně. Kormidelník, posádka… chtěl bych vědět, kolik Skopal počítá pro sebe. Proč se ho Bartoš nezeptal, kolik to bude dělat dohromady? Určitě bude chtít, aby peníze byly vyplaceny ve Švédsku nebo ve Švýcarsku, to známe.

Magnetofonová páska doběhla do konce, major stiskl červený knoflík, drsný hlas zmlkl, zmlkl kapitán Bartoš i tichý šelest přístroje běžícího naprázdno. Rys se ještě chvíli díval na pomyslný bod na bledě modrém stropě, pak si zapálil cigaretu, pomalu vstal a šel k telefonu.

„Spoj mě s kapitánem Bartošem,“ poručil telefonistovi v ústředně.

„To jseš ty, Lojzo?“ zeptal se, když se na druhém konci ozvalo ospalé: „Yes?“

„Odpusť, že tě ruším, ty asi po té noci ještě spíš, ale napadlo mě, jestli bych si neměl s tím Skopalem, nebo jak se ten chlap jmenuje, promluvit sám. Já vím, žes dělal, co jsi mohl, ale mně se něco nelíbí.

Rozumíš? Kde bych ho mohl najít? Máš jeho adresu?… Jak? Richley Road 12… Jak se jmenuje ten boarding-house?… Pomalu, člověče, já ti nestačím, prosím tě, hláskuj. Bé jako Barbara nebo Pé jako Pavel? Ani jedno, ani druhý? Jo tak, Té jako Tomáš. Rozumím. Je špatně slyšet. Townsend, ano? Já se tam chci za ním podívat. Tak si už zas běž lehnout, Lojzíku, a pořádně se vyspi. Počkej, ještě něco.

- 11 -

Jaký jsi měl z toho člověka dojem? Velký chytrák to asi nebude, co?“

Major pozorně naslouchal, pak najednou v půli věty Bartoše přerušil: „Děkuji a dobrou noc.“ Zavěsil.

Oblékl si plášť a vyšel na ulici. Rozhlédl se, jako by se chtěl přesvědčit, jestli někdo nečeká mezi stromy protějšího parku. Ale ulice byla skoro pustá. K zemi se snášelo drobné mrholení, povrch ulice se po dešti, který před chvílí přestal, ještě leskl. Z vedlejšího domu vyšla štíhlá žena v uniformě důstojnice ATS. Po několika krocích se zastavila na kraji chodníku.

Přešel kolem ní, uslyšel, jak zavolala! „Taxi!“ Ohlédl se. Stála jednou nohou na stupátku a upřeně se za ním dívala. Rys se zastavil, důstojnice vstoupila do vozu a zabouchla za sebou dvířka. Auto se rozjelo. Nikdy ji tady ještě neviděl. Proč se za mnou dívala?

Zamířil ke vchodu podzemní dráhy, nad nímž visel skleněný kotouč s červeným kruhem, přeťatý modrým pruhem a pod ním jméno stanice: Bayswater.

Za několik minut ujížděl hluboko pod ulicemi Londýna ke stanici Putney East, odkud je jenom několik set kroků k boarding-housu, jehož jméno si musel dát třikrát odhláskovat, než si je správně zapsal.

Měl přesný plán, jak začne rozhovor se Skopalem. „Pane Skopale, jak jste se dozvěděl o doktoru Bruderovi, proč jste, pane Skopale, opustil loď v Konstanci a z čeho chcete žít, když za svůj nápad a za jeho provedení nechcete ani halíř? Nebo jste nám přišel navrhnout, jak to udělat a teď dáte ruce od všeho pryč a zůstanete v Anglii?“ Major Rys se v duchu usmíval. Za dvacet minut bude vědět, oč jde: jestli ten chlap je podvodník, dobrodruh, nebo to opravdu myslí vážně.

Richley Road je tichá ulice v londýnském předměstí Putney, s jednopatrovými domky a malými zahrádkami, obehnanými živými ploty. Je tu klid, ticho, v míru se tady musí žít, po hluku londýnské City je to… Rys spatřil na druhé straně vývěsní štít s nápisem „Townsend – Boarding House.“ Přešel na protější chodník. Najednou za sebou uslyšeli“

„Good day, major – dobrý den, majore.“ Před ním stál kapitán Svenson z IS, jako by se vynořil z některého z keřů před domkem z červených cihel.

- 12 -

Major znal Svensona, setkal se s ním několikrát, když byl s plukovníkem Hrabalem u colonela Parkera. Angličan studoval před válkou češtinu na Karlově universitě v Praze, pak přednášel na oxfordské universitě literaturu středoevropských Slovanů. Hned v prvních dnech války nastoupil u anglické výzvědné služby – Intelligence Service. Rys byl přesvědčen, že Svenson byl odjakživa členem IS.

„Kampak, pane majore?“ zeptal se Svenson česky. Rysovi se zdálo, že se Angličan potutelně usmívá.

„Jdu se podívat na jednoho z našich důstojníků, majora Chladila.

Má chřipku. Už v bibli stojí: Nemocné navštěvovati…“

„Ach, tak. Ale to nejdete dobře. Major Chladil bydlí v Gwendolen Avenue, jestli se nemýlím, a tu jste již přešel.“

„Tak?“ Rys předstíral údiv. „Ani jsem si nevšiml. Musím se tedy vrátit.“

„Není to daleko. Druhá ulice vlevo.“ Svenson se rychle rozloučil.

Rys věděl, že mu anglický důstojník nevěří, že šel do Putney navštívit Chladila.

Zastavil se, zapálil si cigaretu, pak se nenápadně ohlédl. Ulice byla prázdná, jen auto, které stálo na rohu Richley Road a Gwendolen Avenue, se rozjíždělo. Major ještě jednou pohlédl na zlatý nápis v černém poli a na sdělení na vývěsním štítě, že v tomto penzionáte je možno obdržet pokoj a snídani za sedm šilinků a šest pencí a že ve všech pokojích teče studená a teplá voda.

Pak uhasil cigaretu a rozhodl se, že co nejrychleji vejde – do domu, v němž se měl setkat se záhadným panem Skopalem.

3

MRTVÝ V DOCÍCH

„Prosím tě, mohl bys mi vysvětlit, jak se to mohlo stát?“

Plukovník Hrabal se opíral o vnitřní římsu okna a s potměšilostí, která se objevovala na jeho tváři vždy, když některý z jeho - 13 -

spolupracovníků neměl úspěch,

pozoroval majora Rysa. Ani ho

nevybídl, aby se posadil.

„Šel jsem za Skopalem do

boarding-housu

Townsend

v

Putney. V domě nebyla živá

duše, alespoň to tak vypadalo.

Zkusil jsem jedny dveře, druhé –

nic. Až v pokoji, na kterém bylo

napsáno ‚Private‘ jsem našel

majitelku. Hrozná ženská. Řekl

jsem, že hledám Waltra Lutze –

Skopal měl pas na to jméno. Ona

že žádného pana Lutze nezná,

jestli prý jsem cizinec. Řekl

jsem, že ano, a ona, že tím si

vysvětluje, proč jsem se odvážil vejít do pokoje, na kterém je napsáno ‚Private‘ Angličana by prý něco podobného nenapadlo.“

„To, co mi tak barvitě vypravujete, pane majore,“ přerušil Rysa plukovník Hrabal, „je sice velice zajímavé z hlediska vaší neznalosti anglických zvyklostí, ale mě v této chvíli víc zajímá pan Skopal.“

Plukovník Hrabal byl podivný člověk. Jeden z členů jeho skupiny, když se napřed rozhlédl kolem a ujistil se, že stěny nemají uši, kdysi charakterizoval svého představeného takto: „Churchilla poznáte podle jediného V, když zvedne pravou ruku, roztáhne ukazováček a prostřední prst od sebe ve formě písmene V. Ví for victory! Zkrátka, když ukazuje, že válku vyhrajeme. Hrabala poznáte podle tří V: je vysoce inteligentní, vysoce ctižádostivý a vysoce bezohledný. Jenže on ani jediné to své V nikomu schválně neukazuje.“

Důstojníci anglické Intelligence Service, s nimiž československá zpravodajská skupina v Londýně pracovala, vymysleli pro Hrabala nepříliš originální jméno: Mr. Fox – pan Lišák. Když se to plukovník dozvěděl, skoro se urazil. „Lišák říkají u nás každému vesnickému - 14 -

chytrákovi, který má to štěstí, že jeho soused umí počítat jen do osmnácti, a on do dvaceti. Pánům z IS občas chybí fantazie.“

Hrabal se potměšile díval na majora Rysa. „Mohl byste laskavě začít od začátku, jak Skopal přišel do Dove Lane, proč s ním jednal Bartoš a proč jste se vy zamíchal do té věci. Pokud vím, je to Kloudova záležitost.“

„Klouda je ve Skotsku. Bartoš to vzal za něho. Vyslechl Skopala a poslal mi magnetofonový záznam.“

„Kopal dědek řepu,“ přerušil Rysa plukovník. „Tak dál.“

„Skopal přišel do Dove Lane ve středu v noci kolem půl jedenácté. Rotmistrovi Skoblovi, který mu otevřel, řekl, že s někým mluvil telefonicky a ten že ho pozval na půl desátou.“

„Bartoš ho pozval? Co ho to napadlo? Proč se s tím chlapem nesešel v hospodě?“

Plukovník přistoupil ke stolu, stiskl bílý knoflík, a když se objevil jeho pobočník, nařídil: „Zavolej Bartoše, ať se u mne hlásí během půl hodiny. – Co bylo dál?“ obrátil se na Rysa, když se za pobočníkem zavřely dveře.

„Bartoš se zpozdil, a tak Skobla, který o zchůzce nic nevěděl, chtěl Skopalovi zavřít dveře před nosem. Kdyby se nebyl objevil udýchaný Bartoš.“

„Pane majore,“ plukovník znovu přerušil Rysa, „jestli byl Bartoš udýchaný nebo jestli se plazil, to mně je jedno. Mě zajímají fakta.

Holá fakta. Rozumíte?“

„Bartoš

Skopala

vyslechl,

jeho

výpověď

zachytil

na

magnetofonové pásce a tu mi poslal. Poněvadž se mi zdálo, že se měl od Skopala dovědět víc, vyžádal jsem si adresu boarding-housu, kde měl Skopal bydlet, a zajel jsem tam.“

„A hnízdo bylo prázdné.“

„Ano. Majitelka boarding-housu mi řekla, že u ní žádný Walter Lutz nikdy nebydlel.“

„Nezeptal jste se té paní, jestli u ní nebydlí někdo, na koho se hodí Skopalův popis?“

Rys se na chvíli zarazil. „Nezeptal. To jsem nemohl udělat.

Kdybych se jí byl začal vyptávat, určitě by na mě upozornila policii.“

„No a?“ zabručel plukovník.

- 15 -

„Ale já jsem se, pane plukovníku, přece jenom něco dozvěděl,“

pokračoval Rys, jako by přeslechl Hrabalovu poznámku. „Když jsem odcházel, potkal jsem v hale děvče, co tam slouží. Zeptal jsem se jí, jestli nezná pana Lutze. Zavrtěla hlavou a pak řekla česky s německým přízvukem: Vy jste už druhý pán, který se ptá na pana Lutze.“

Plukovník se upřeně zadíval na Rysa.

„Zjistil jsem, že to děvče je emigrantka židovského původu,“

pokračoval major, „pochází z Jablonce a je v boarding-housu zaměstnána asi čtyři měsíce. Pán, který se ptal na Skopala –,“ major udělal dramatickou pauzu, – „byl kapitán Svenson z IS!“

„Svenson?“ plukovník si začal dlaní mnout bradu.

Major stál nehybně uprostřed pokoje. Bylo slyšet tiché tikání pozlacených hodin na Hrabalově stole.

„Hlásili jste Parkerovi, kdy přijede Skopal do Londýna?“ zeptal se plukovník.

„O tom mi, pane plukovníku, není nic známo. Myslím ale, že to Angličani věděli dřív než my.“

Zazvonil telefon. Hrabal zvedl sluchátko. „Kdo? – Co chce? – Tak mi ho dej.“

„Good

afternoon,

colonel,“

řekl velitel

československé

zpravodajské skupiny, pak chvíli mlčky naslouchal. Jen občas přerušil své pozorné mlčení jediným slovem: „Yes.“

Několikaminutový rozhovor zakončil větou, kterou často končil telefonické rozhovory s velitelem spojovací skupiny IS, plukovníkem Parkerem: „I shall be there in a few minutes – budu tam za několik minut.“

Když zavěsil, obrátil se k Rysovi. „Toho Skopala nám byl čert dlužen. Chlapa našli před hodinou mrtvého.“

„Prosím?“ zeptal se udiveně major.

Hrabal si majora už nevšímal. Rychle vyšel ze své pracovny a křikl na pobočníka, aby dal přistavit vůz a aby hned zavolal kapitána Siebnera.

Major Rys zůstal v plukovníkově pracovně. „Začíná to být zajímavé,“ řekl si pro sebe. Vytáhl stříbrnou tabatěrku, několikrát na ni zabubnoval prsty, zapálil si cigaretu a hluboce vdechl kouř.

- 16 -

Teprve když uslyšel prudké zabouchnutí dveří a chod motoru rozjíždějícího se plukovníkova vozu, vyšel z Hrabalovy kanceláře.

Šel si sednout do parku na druhé straně ulice, kde v té době kromě několika matek a chův, postrkujících kočárky s nemluvňaty, nebylo živé duše.

4

PLUKOVNÍK PARKER

Hrabal vstoupil se svým tlumočníkem kapitánem Siebnerem do pracovny plukovníka Parkera, jako by vcházel do vlastní kanceláře.

Parker byl velitelem anglické zpravodajské skupiny a Hrabal býval u něho častým hostem.

O plukovníku Parkerovi se říkalo, že kdysi výborně hrál ragby.

Bylo mu sotva čtyřicet let, byl vysoký, štíhlý, měl pomalé, jakoby líné pohyby a větší smysl pro humor než kterýkoliv člen Herní sněmovny.

Před vypuknutím druhé světové války byl zástupcem britského vojenského atašé v Bělehradě, docela dobře rozuměl srbsky, česky dovedl jenom „Na zdraví“ a „Dobrý den, pane plukovníku“. Tak to alespoň tvrdil. Hrabal byl přesvědčen, že se Parker tajně učí česky, jednou dokonce uviděl na plukovníkově stole protektorátní Lidové noviny s několika podtrhnutými řádky a otazníky.

Se zpravodajskou skupinou, jejímž velitelem se Parker po svém návratu z Bělehradu stal, spolupracoval Hrabal a jeho důstojníci už před tajným odletem do Anglie, den před obsazením Prahy Němci.

Tehdy

byl

ještě

anglickým

spojovacím

důstojníkem

s

československými zpravodajskými důstojníky plukovník Hopkins, který se v roce 1940 beze stopy ztratil ve Francii. Mezi Hopkinsem a Parkerem byl rozdíl: Hopkins byl mlčenlivý, přijímal od Hrabala zprávy jeho agentů v Německu s mnoha děkovnými slovy, prohlašoval, že tak výborné prameny, jaké má československá zpravodajská služba, se nepodařilo získat ani IS. Hrabal se smál tím svým srkavým smíchem, zdvořile a s předstíranou skromností - 17 -

odmítal chválu britského důstojníka, neopomenul se však o ní ve vhodné chvíli svým představeným zmínit.

Parker se choval k Hrabalovi jako ke spoluhráči ragbyového mužstva. Byl ochoten v jakékoliv těžké situaci přihrát, čekal však také přesnou přihrávku svých spoluhráčů. Byl přesný, vždy věděl, co chce, žádal od svých anglických stejně tak jako od československých důstojníků to, čemu Angličané říkají team-work – bezvýhradnou spolupráci. Jeho nejúčinnější zbraní byla okouzlující zdvořilost.

„Whisky or gin, colonel?“ zeptal se Parker. „Vás se, kapitáne, ani neptám.“ Plukovník se obrátil k Siebnerovi. „Jako vždy porto? Uhodl jsem?“

„Tentokrát také porto,“ řekl Hrabal, jako by hned na začátku chtěl dokázat, že se nedá Angličanem v ničem vést.

„Excellent,“ usmál se Parker. „Nezbývá, než abych se připojil.

Tedy třikrát porto.“ Plukovník naplnil tři sklenky skoro po okraj, ale tak, aby se ani kapka nevylila, i kdyby se někomu zachvěla ruka.

„Pánové, příjemné to není, ale zato to není nudné, jak říkají Skotové,“ začal, když všichni usrkli portugalského porta a postavili sklenky na stůl. „Jsem trochu v rozpacích, jak začít. Domnívám se, že bude nejlíp, když i tentokrát budeme hrát s otevřenými kartami.“

Hrabal, ještě dřív, než kapitán Siebner stačil přeložit, co Parker řekl, přitakal. Rozuměl celkem dobře anglicky, dovedl i srozumitelně odpovědět, nikdy se však nevzdával tlumočníkovy pomoci. Získával tím čas, měl možnost odpověď rozvážit a formulovat ji tak, jak chtěl, a ne, jak mu to dovolovala jeho omezená slovní zásoba.

„Jde o případ Skopal,“ pokračoval anglický zpravodajský důstojník. „Jak víte, dohodli jsme – vzhledem k tomu, že je to váš člověk – že vám ho přenecháme. Očekávali jsme ovšem, že nás budete informovat, a jestli z té věci něco bude, že se domluvíme, jak případ Železná vrata provést. A poněvadž jsme si právě řekli, že budeme hrát s otevřenými kartami, musím, pane plukovníku, vyjádřit politování, že nikdo z vašich důstojníků od chvíle, kdy jsme dali souhlas, aby Skopal přijel do Londýna, a kdy jsme pro něho opatřili cestovní doklady, nepokládal za vhodné ozvat se.“

Hrabal dobře rozuměl, co Parker právě řekl, čekal však, až Siebner bude hotov s posledním slovem překladu.

- 18 -

„Řekni panu plukovníkovi, že jsme se Skopalem nechtěli dělat žádné tajnosti. Pány z I S jsme přece informovali o tom, s čím Skopal přišel, byli bychom je informovali i dál, bohužel však nebylo o čem.

Se Skopalem po jeho příjezdu do Londýna jsme neměli možnost ani pořádně si promluvit.“

Britský důstojník se usmál. „Ještě jednou?“, a aniž počkal na odpověď, naplnil tři prázdné sklenky.

„Prosím, aby mi bylo dobře rozuměno,“ řekl, když si přiťukl s oběma československými důstojníky. „Nejde o výtku. O tom, koho pouštíme v téhle době do Anglie, a k tomu ještě z Turecka, musíme něco vědět. Skopala jsme sem pustili ze dvou důvodů: slíbil, že přiveze německé plány Železných vrat, trval na tom, že k nim podá výklad sám, a to v Londýně, a pak – nebyli jsme si zcela jisti, nehraje-li na dvě strany.“ Parker se zkoumavě podíval na Hrabala: „Směl bych se zeptat, co jste si, pane plukovníku, mysleli o Skopalovi vy? Nebo máte o něm přesnější zprávy?“

Co ještě chce? pomyslel si Hrabal, a jako vždy, když byl v úzkých, se začal tvářit vážně. Angličané věděli víc než on, v Bruderově zprávě nebylo ani slovo o nějakých německých plánech Železných vrat.

„O tom člověku jsme si nemohli udělat celkem žádný dojem,“

řekl Hrabal nahlas. „Skopal nám nedal možnost, abychom si o něm nějaký dojem udělali. Mluvil s ním, a to velmi krátce, jeden z našich mladších důstojníků, hovor byl zachycen na magnetofonovém pásku, a když jiný náš důstojník chtěl v rozhovoru se Skopalem dnes odpoledne pokračovat, zjistil, že ten pán vůbec nebydlil v boarding-housu, jehož adresu nám udal. O tom vás už jistě informoval kapitán Svenson.“ Hrabal se tiše zasmál tím svým prskavým smíchem. Vrátil jsem mu to, pomyslel si. Pánbůh zaplať, že Rys potkal Svensona.

Tentokrát se zase zasmál britský důstojník. „Tomu se říká dokonalá spolupráce.“

Atmosféra se uvolnila, ti dva už zase byli spoluhráči jediného mužstva.

„Je to, bohužel, trochu komplikovanější,“ pokračoval Parker, „Skopal totiž podle všeho není Skopal.“ Angličan se zvědavě zadíval na Hrabala. Československý důstojník nečekal, až bude kapitán - 19 -

Siebner s překladem hotov, ale napodobuje Angličana, vypustil sešpulenými rty jediné slovo: „Ou!“

Angličan otevřel zelené desky, které ležely před ním, a vyňal z nich fotografii muže ve stejnokroji Dunajské paroplavby.

„Tohle je, pánové, pravý Skopal, kterému naši lidé opatřili pas na jméno Walter Lutz. A tohle je Skopal, se kterým mluvil jeden z vašich důstojníků.“ Parker podal československému plukovníku obě fotografie. Na první pohled bylo jasné, že jde o dvě různé osoby.

„Kdo je tedy ten nepravý Skopal?“ zeptal se Hrabal, když si důkladně prohlédl obě podobenky.

Anglický plukovník pokrčil rameny. „To zatím nevíme. Když byl nalezen nepravý Skopal nedaleko londýnských doků mrtev, neměl u sebe žádný doklad. Nenašlo se u něho vůbec nic.“

Pěkně jste se o něho postarali, pomyslel si Hrabal.

Parker, jako by četl myšlenky československého důstojníka, řekl: „Skopal opustil boarding-house Townsend ve 14.10, ano, bydlel tam, dali jsme majitelce příkaz, aby každému, kdo se bude ptát na Waltera Lutze, řekla, že tam člověk toho jména nikdy nebydlel. Prosím, tlumočte v tomto ohledu mou omluvu majoru Rysovi.“ Parker se obrátil na kapitána Siebnera. „Svenson, který se setkal s majorem Rysem na Gwendolen Avenue, se právě vracel z prohlídky pokoje, ve kterém Skopal bydlel. Bohužel nenašel nic, co by vás nebo nás mohlo zajímat. Kdybyste, pane plukovníku, dovolil, shrnul bych všechno, co se nám zatím podařilo zjistit.“

Hrabal přikývl. „Prosím.“

„O pravém Skopalovi jsme věděli už v Istanbulu. Mám dojem, že jste nebyli první, ke komu se obrátil se svým návrhem na blokádu Železných vrat. Pokládali jsme ten nápad za zajímavý a za uskutečnitelný. Ovšem za předpokladu, že bude proveden lidmi, kteří se dobře vyznají na Dunaji. Němci, Rakušané a Maďaři z pochopitelných důvodů nepřicházeli v úvahu. Také o Bulharech jsme měli své pochybnosti. Jugoslávci se v současné době do Železných vrat nedostanou. Zbývali jste tedy jenom vy. Proto jsme byli rádi, že se Skopal obrátil také na vás.“

Anglický důstojník opsal pravou rukou mírné gesto, jako když konferenciér představuje divadelní hvězdu. Hrabalovi se nelíbilo, že - 20 -

si britský důstojník počíná tak protektorsky, jako by rozděloval úlohy.

„Souhlasili jsme s vaším návrhem, aby Skopal přijel do Londýna, všechno bylo zařízeno a pak…,“ plukovník Parker se na chvíli odmlčel. „A pak sem přiletěl někdo jiný. Výměna fotografií na pase, který jsme Skopalovi vystavili na jméno Walter Lutz, byla provedena odborně, takže to ani naši lidé na letišti v Croydonu nepoznali.

Obávám se, že máme co dělat s pány z abwehru. Záhadou ovšem zůstává, co se stalo s pravým Skopalem a kdo je člověk, který byl nalezen v docích.“

„Směl bych se vás, pane plukovníku, na něco zeptat?“ přerušil Angličana Hrabal. „Jak byl zavražděn ten nepravý Skopal?“

„To je právě záhada. Do této chvíle nevíme, jestli byl vůbec zavražděn. Při prvním ohledání nebyly na jeho těle zjištěny žádné stopy násilí. Ležel, obličejem k zemi, na břehu, těsně u vodní hladiny.“

„Která loď kotvila v blízkosti?“ zeptal se Hrabal.

„Kotvily tam tři lodi: venezuelská Santa Cruz, švédská Galberson a naše Great Day. Doufám, že do večera budeme znát výsledek pitvy.

O všem, o čem jsem právě hovořil, bych vás byl, pane plukovníku, včas informoval.“ Parker se usmál.

Hrabal dobře věděl, co znamená Angličanův úsměv: Jsme k vám loajální, chceme, abyste ani vy před námi nic neskrývali. – „Ještě jednu?“ zeptal se plukovník a chtěl nalít další sklenku porta.

Ale Hrabal zavrtěl hlavou: „No, thank you.“

„No?“ opakoval anglický důstojník. „Nechutná?“

„Je výborné, ale jak to stojí v bibli? Tvá míra, Jakubet se dovršila. Umíš to přeložit?“ Obrátil se na Siebnera.

„Pokusím se.“

Pozdě v noci toho dne oznámil jeden z britských zpravodajských důstojníků plukovníku Hrabalovi vzkaz plukovníka Parkera: podle pitevního nálezu nastala smrt člověka, který se vydával za Skopala a který přijel do Anglie na pas znějící na jméno Walter Lutz, po požití větší dávky jedu.

- 21 -

5

AUTODROŽKA BEZ SVĚTEL

V zadní místnosti londýnského klubu Atheneum bylo pološero.

Svítila tu jediná stolní lampa. Stála na mahagonovém, vykládaném stolku a na jejím stínítku byla nakreslena Afrika; kolem tmavohnědého světadílu se čeřilo moře jasně modrých vlnovek.

Africký kontinent byl protkán několika křivolakými řekami a obohacen zelenými palmami, dvěma krotce vyhlížejícími lvy, vybledlým tygrem a ptákem, který mohl představovat stejně dobře orla jako bájného Fénixe.

Po stranách stolku v hlubokých kožených klubovkách seděli dva muži. Starší, prošedivělý s výrazným, ostrým nosem, tvrdou bradou a s nápadně malýma, jakoby napolo přivřenýma očima; mladší s širokým čelem, s hustými, dozadu sčesanými vlasy, na Angličana příliš široké tváře.

V krbu hořela březová polena a stíny, které oheň vrhal, tvořily na protější, dubovým dřevem vykládané stěně, pitvorné obrazy. Na římse krbu stály hodiny se dvěma alabastrovými sloupky, s velkým ciferníkem, na němž čísla nahradilo dvanáct ukázek africké fauny.

Starší muž dočetl předposlední stránku Timesů, časopis pečlivě složil a odložil na stůl. Jeho společník bez hnutí pozoroval hru stínů na protější stěně.

„Nezdá se vám. Vernone, že při čtení našich novin musí mít člověk dojem, že válka probíhá přesně podle plánu jako fotbalové utkání? Jako bychom se s těmi na druhé straně domluvili,“ řekl starší muž.

Jeho mladší společník něco odpověděl nebo spíše zakoktal. Snad to ani nebyla vada řeči; většina Angličanů opakuje některé slovo dvakrát. Zatím se nikomu nepodařilo vědecky vysvětlit proč. „Yes, I –I –think so.“

„My uděláme tah, oni udělají protitah,“ pokračoval starší muž.

„Jako když hrajete šach. Noviny vědí několik dnů, co říkám, několik týdnů napřed, co dělají Němci, jakých chyb se dopustili dnes, a co - 22 -

bychom proto měli zítra udělat my. Škoda že to tak přesně nevědí naši generálové.“ Mladší muž mlčel.

Někdo zaklepal na dveře. Starší muž přerušil svůj výklad. „Yes,“

řekl, a když spatřil číšníka, přinášejícího na podnosu sklenky s whisky, kývl hlavou. „Byl bych rád, Jamesi, kdybyste na dveře pověsil tabulku, že nechceme být vyrušováni. Rádi bychom měli asi hodinu pokoj. Thank you.“

Špičkou jazyka se přesvědčil, jestli je to opravdu whisky značky Black and White, a pak celou sklenku naráz vyprázdnil.

„Quite nice. Chtěl jsem se vás, Vernone, na něco zeptat,“ řekl, když postavil prázdnou sklenku na stůl.

„Yes, sir,“ mladší muž pozorně čekal.

„Co říkáte nápadu zablokovat Železná vrata?“

„Mnoho o tom nevím. Slyšel jsem o tom nápadu. Dunaj však neznám. Nedovedu si zatím udělat žádnou představu,“ odpověděl mladší muž vyhýbavě.

„Myslel jsem, že vás informoval plukovník Whitman. Nevadí.

Když jsem vás tady uviděl, řekl jsem si, že si o tom s vámi promluvím sám. Nevadí vám to snad, že?“ Nečekal na odpověď a pokračoval: „Pokud vím, žil jste před válkou ve střední Evropě.“

„Ano. V Bělehradě a v Praze.“

„A taky v Berlíně.“ Oči staršího muže se nepatrně rozšířily, než se nehnutě upřely na tvář mladšího společníka. „V Berlíně jsem studoval v letech 1927 – 1929.“

„Archeologii?“

„Také.“

„Ano, ano. Mluvil jsem o vás s generálem Collinsem. To je můj starý přítel, dobře se znal s vaším otcem. Znáte Collinse?“

„Pamatuji se na něho, chodil k nám, dokud otec žil. Oba sloužili u yorkshirského pluku v Indii, v Palestině a na Kypru.“

„Generál Collins se domnívá, že by vás tahle záležitost mohla zajímat.“

Mladý muž mlčky naslouchal.

„Tedy,“ pokračoval starší muž, „naše lidi navštívil v Istanbulu nějaký člověk a nabídl jim, že zorganizuje potopení jedné z - 23 -

dunajských lodí v Železných vratech. Se stejnou nabídkou přišel i k Čechům. Plukovník Hrabal, znáte?“

„Yes, sir.“

„Zdál se nám ten návrh zajímavý. Poněvadž šlo o Čecha, souhlasili jsme, aby Hrabalovi lidé pozvali toho muže do Londýna.

Přijel, a druhý den ho našli mrtvého. Jed, zjistilo se to při pitvě. Věc ovšem není tak jednoduchá: ten mrtvý člověk je někdo jiný než ten, koho jsme čekali. Kdo to je, zatím nevíme. Hodinu před tím, než byl zavražděn, seděl v přístavní kantýně ve společnosti nějakého námořníka. Nikdo ty dva neslyšel mluvit. Popis námořníka je velmi neurčitý. Ví se jenom, že oba opustili kantýnu společně. Námořník zmizel, toho druhého, jak jsem vám řekl, našli mrtvého. Záhadou zůstává, jak se ten člověk mohl dostat přes dvojí kontrolu až skoro k molu, kde kotví loď Great Day.“

„Odpusťte, pane admirále, že přerušuju, ale Great Day je přece loď, na které je –“

„Enigma. O tom, prosím, nemluvte, ani zde ne, i když jsem přesvědčen, že stěny Athenea nemají uši. Stačí, že se ten člověk dostal k jednomu z našich největších vojenských tajemství na vzdálenost několika yardů.“

„Snad je to opravdu náhoda.“

„Náhoda? V tomto případě bych příliš na náhodu nevěřil.“

Admirál sir Mansfield Cumming, velitel tzv. Section V Secret Intelligence Service, která měla během druhé světové války na starosti zahraniční špionáž, si dlaní levé ruky přetřel tvrdou hranatou bradu. Jeho mladší společník kapitán Vernon Kell z oddělení M 15

Security Service se upřeně díval na ostrý admirálův nos, jako by na něm pozoroval přesně určený bod. Vypadalo to však, že se veliteli Section V dívá přímo do očí.

„Žádná náhoda, Vernone. Tohle je velmi nebezpečná hra. Vypadá to, jako by pánové z abwehru měli mezi námi svého člověka. Chtěl bych, abyste se vy sám na tu věc podíval. Pokládám vás za jednoho z našich nejlepších pracovníků. Vzhledem k choulostivosti celé věci prosím, abyste do věci zasvětil pokud možno nejmenší počet svých spolupracovníků. Průběžně budete informovat plukovníka Whitmana a mne. Ke mně máte přístup v kteroukoli denní nebo noční hodinu.

- 24 -

Budu však raději, sejdeme-li se občas v Atheneu, než abyste chodil ke mně. Plukovník Whitman vás zítra seznámí s tím, co bylo dosud zjištěno, a bude vás informovat o všem, co podnikají jeho lidé. Zatím se vyšetřuje, jak se mohlo stát, že nikdo nezjistil výměnu fotografií v cestovním pase a jak se ten člověk mohl přiblížit na několik kroků k lodi Great Day. Bude se také třeba dohodnout s Hrabalovou skupinou, jestli se něco bude dělat se Železnými vraty. To je ovšem jiná záležitost. Váš úkol je zjistit, koho nám to pánové z abwehru poslali, nebo –“ sir Mansfield se významně odmlčel –“nebo kdo z nás pracuje pro Němce.“

„To snad –“ kapitán Kell se zatvářil pochybovačně. Admirál si toho nevšímal nebo dělal, že ho pochybovačný výraz v kapitánově tváři nezajímá.

„Někdo z nás pro ně pracuje, to je jisté,“ opakoval Cumming pomalu. Pak se podíval na své zlaté náramkové hodinky. „Budu muset jít. Jsme domluveni, Vernone, spoléhám na vás. Mé telefonní číslo domů znáte?“

„Neznám, pane admirále.“

„Nezapisujte si je, prosím: Weibeck 3987. To si lehce zapamatujete. A zítra se hlaste u plukovníka Whitmana. Má mezi svými lidmi vynikajícího chlapíka, Scartonai myslím, že nikdo nedovede vést křížový výslech lépe než Scarton. Dobrou noc.“

Sir Mansfield Cumming vstal, podal kapitánu Kellovi ruku a vyšel z místnosti, kde svítila jenom jediná lampa na mahagonovém, vykládaném stole, se stínítkem, na němž se tmavohnědý africký kontinent utápěl v modrých vlnách oceánu. V krbu dohořívalo poslední březové poleno a stíny, které vrhal oheň na protější stěnu, zcela ztratily na ostrosti.

- 25 -

Kapitán Kell zůstal chvíli nehybně sedět v koženém křesle, pak vyndal z kapsy u vesty zápisník v červené kůži a zapsal si telefonní číslo, které mu před chvílí sdělil velitel britské špionážní služby admirál Cumming. Když dopsal, zamyšleně vrátil zápisník na staré místo. „Scarton, Scarton,“ opakoval tiše, vstal a vyšel z místnosti, na jejíž klice stále ještě visela cedule: Don’t disturb please – Nevyrušujte, prosím –, prošel knihovnou, kde nebyla živá duše, a vstoupil do telefonní budky na chodbě. Vytočil číslo a asi pět minut s někým mluvil. Když opouštěl v 22.25 minut Atheneum, ohlásily sirény útok nepřátelských letadel.

„Ještě tohle,“ zabručel a zůstal stát pod sloupovou klenbou nejpřepychovějšího londýnského klubu.

Slyšel, že přijíždí auto. Překvapilo ho to, za náletu se obyčejně zastavil všechen ruch na londýnských ulicích, lidé byli v krytech, autobusy zůstaly stát na levé straně ulice. Teprve, když se ozvalo ALL CLEAR – dlouhé, táhlé vytí sirén, oznamující konec náletu, ulice ožily.

Taxík byl už na dohled, vynořil se z polotmy jako velký, běžící pes. Kapitán Kell hvízdl, pak zavolal: „Taxi – Taxi!“ Zaskřípěly brzdy, starodávná drožka zastavila před vchodem do Athenea.

„Volný?“ zeptal se Kell.

„Yes, sir.“

Kapitán něco řekl taxikáři.

„Kam? Nerozuměl jsem vám,“ taxikář vyklonil hlavu. Kapitán Kell se ohlédl a o něco hlasitěji než prve řekl: „St. John’Wood, Abbey Road.“ Než se vůz rozejel, objevil se ve dveřích Athenea číšník, který před necelou hodinou pověsil na dveře místnosti, v níž seděl admirál sir Mansfield Cumming s kapitánem Vernonem Kellem, ceduli Prosím nerušit.

V té chvíli se ozval svist padající bomby a James Bright, číšník klubu Atheneum, se bez rozmýšlení vrhl na zem, a už neměl čas myslet ani na drožku, která se bez světel nebojácně pohybuje po zatemnělých ulicích Londýna, ani na kapitána Kella, jemuž chtěl odevzdat pohlednici z Glasgowa, kterou kapitán vytratil v telefonní budce.

- 26 -

6

DOPIS

Plukovník Hrabal vstával přesně v šest, den co den, v zimě v létě.

Potichu, aby nevzbudil svou ženu, šel ke dveřím svého čtyřpokojového bytu, vybral ze schránky na dopisy Timesy, které do ní každé ráno vkládal roznašeč novin, načež odešel do své pracovny, aby se dozvěděl, co je ve světě nového. Důkladně si přečetl jenom válečné zprávy – ostatní obsah prolétl, a když se dostal až na poslední stránku, noviny složil, vykouřil cigaretu a v duchu si sestavoval plán své dnešní práce.

Musí si promluvit s majorem Rysem, dá zavolat Kloudu, hned ať se vrátí ze Skotska, Angličanů se dá zeptat, jak vypadá pitevní nález.

A taky by rád věděl, jak to vlastně bylo v Istanbulu.

Včera dal Kautskému poslat šifrovaný telegram: „Ihned drátuj, kdo je Skopal, co o něm víš, s kým byl ve spojení, kdo ho doprovodil k letadlu, pošli otisky prstů a fotografii. Podezření ze spolupráce s Němci. Přísně tajné. Podepsán Hrabal“.

Byl přesvědčen, že pány z Istanbulu ani nenapadlo, aby si opatřili otisky Skopalových prstů. Kautský asi naletěl německé zpravodajské službě. Abwehr si prostě celou záležitost s Železnými vraty vymyslel, jen aby mohl poslat do Londýna svého člověka. Ale kdo německého agenta – jestli to opravdu byl německý agent – zabil a proč?

Hrabal dokouřil, palcem levé ruky zamáčkl zbytek cigarety na dně křišťálového popelníku a sáhl po telefonním sluchátku. Chvíli váhal, pak vytočil číslo.

„Janda?“ zeptal se, když se na druhém konci ozvalo bručivé: Haló.

„Už jsem ti stokrát říkal, abys neříkal Haló, haló, dodneška ses nenaučil ani pořádně hlásit. To haló už nechci slyšet. Rozuměls?“

„Ano, pane plukovníku.“

„V kolik hodin jste poslali ten telegram?“

„Který telegram, pane plukovníku? Byly dva –“

- 27 -

„Neptejte se tak hloupě, pane štábní kapitáne. Který z nich mě asi může zajímat?“ řekl Hrabal ostře.

Pokládal štábního kapitána Jandu za svědomitého a pilného zpravodajského důstojníka, ale za člověka bez fantazie, bez zvláštních kombinačních schopností, jaké si vyžadovaly zcela jiné podmínky zde, v Anglii, a na jaké byli zpravodajští důstojníci v Československu zvyklí. Janda se za tři roky nedovedl naučit anglicky. Plukovník věděl, že ten šestačtyřicetiletý důstojník dělá, co může, že se snaží jako pilný žáček v kursu angličtiny, který pro skupinu československých zpravodajských důstojníků zřídila IS, že denně poslouchá anglické zprávy BBC, že se snaží číst anglické noviny – a přesto mu to pořád nejde, jak by bylo třeba. Angličané mu nerozumějí, a když začnou mluvit jen o něco rychleji a jinou angličtinou, než hlasatelé rozhlasových zpráv, Janda zase nerozumí jim. Proto plukovník rozhodl, že Janda povede šifrovací oddělení.

Štábní kapitán to pociťoval jako křivdu, ale beze slova se podrobil.

Dělal svou práci ještě se třemi pomocníky, z nichž dva uměli celkem dobře německy, anglicky a francouzsky. Někdy ho napadlo, že by se ti tři mohli docela dobře obejít bez něho. Když se s tím svěřil své ženě, velmi energické a velmi oblé paničce, zrazovala ho od takového kroku: „Neznáš Hrabala? I kdyby tě pustil, nezapomene, že jsi od něho odešel. Dostal by ses z deště pod okap. Musíš to vydržet.

Hrabal tady nebude věčně, jeho nástupce určitě ocení tvé schopnosti daleko spravedlivěji než ten nafoukaný blázen.“

„Prosím tě, jak to mluvíš?“ zděsil se Janda, jako by za dveřmi stál sám všemocný, do posledního dechu loajálnost vyžadující velitel československé zpravodajské skupiny v Londýně.

Nikdy nepožádal o přeložení k jednotce do Lemingtonu nebo do Lowestoftu a poslušně, i když s pocitem utrpěné křivdy, pomáhal šifrovat a dešifrovat zprávy, které šly vzduchem do Československa, spolupracovníkům v Lisabonu, v Istanbulu a do obsazené Francie.

„Tak co, kdy šel ten telegram?“ netrpělivě opakoval Hrabal.

„Včera. V 11.32, pane plukovníku.“

„Odpověď žádná?“

„Ještě ne. Jakmile něco dostanu, ihned vás vyrozumím.“

- 28 -

Hrabal zavěsil. Dobře věděl, že tu odpověď ještě nemůže být.

Kurýr z Istanbulu do Londýna odjíždí každý pátek. Dnes je čtvrtek.

V sobotu ráno by mohlo něco přijít, jestli si Kautský pospíší.

Hrabal vstal a šel do koupelny. Oholí se, pak se vykoupe, v 8.15

pro něho přijede vůz a odveze ho na Piccadilly 127. Odtud zavolá plukovníka Parkera a zeptá se, jestli je něco nového ve věci Skopal.

Hlavně jestli vědí, kdo je ten mrtvý.

Navlhčil si tvář a začal po obličeji roztírat holicí krém. Najednou zaslechl, jak něco padlo do schránky na dopisy. „Co je to? Noviny jsem si přece už vzal,“ zabručel. Přestal roztírat krém, ručníkem si otřel ruce a vyšel do předsíně. Na zemi u dveří pod otevřenou schránkou na dopisy ležela obálka. Hrabal se shýbl a začal si pozorně prohlížet písmo na podlouhlé obálce:

Col. F. Hrabal

Personally,

četl. Na první pohled bylo jasné, že adresu psal Angličan. Jen Britové dovedou svým pokrouceným písmem dát rukopisu takovou podobu.

„Mně přece žádný Angličan nikdy nepíše.“ Hrabal si znovu nedůvěřivě prohlížel obálku. Personally – a ještě k tomu tak časně zrána – Angličané nemají ve zvyku nosit dopisy v sedm ráno. Nikdo nezazvoní, hodí to sem a zmizí. Hrabal neměl na dveřích ani vizitku, ani mosaznou tabulku se svým jménem. I to, kde bydlí velitel československé zpravodajské skupiny, mělo být tajemstvím.

Vrátil se do pracovny a nožem na rozřezávání papíru dopis opatrně otevřel.

Dear Colonel – pane plukovníku – četl – chtěl bych Vás varovat, abyste se neangažoval v záležitosti, jejíž uskutečnění Vám navrhl nebo navrhne pan S. Kdybyste neuposlechl mé, upřímně míněné rady, mohlo by to pro vás i pro vaše lidi mít nepředstavitelné následky. Všímejte si také více svého nejbližšího okolí, nechcete-li se dočkat nepříjemného zklamání. Jeden z Vašich lidí pracuje s nepřítelem.

- 29 -

Lituji, že se nemohu z důvodů, které jistě pochopíte, podepsat pravým jménem. Upřímně Váš

Duncan Turker.

Hrabal držel bílý list papíru, na němž těch několik slov bylo napsáno strojem, mezi dvěma prsty za pravý roh, jako by se ho štítil.

Proč je adresa psána rukou a dopis strojem? Ještě jednou přečetl dopis i obálku, vložil je do pracovního deníku, vrátil se do koupelny a rychle dokončil ranní toaletu. Za několik minut nato bez snídaně a bez rozloučení s manželkou opustil byt.

7

MUŽ S GUMOVÝMI PODEŠVEMI

„Já, pane Chrrabal, skutečně víc, než jsem vám řekla, nevím. Já si myslím, že to byl on. Určitě to byl on. Voják, důstojník, si myslím, že to byl. Můžete mi věřit, pane Chrrabal, přeběhl po schodech jako kočka. Já jsem Skotka, z Inverness jsem, jestli víte, pane Chrrabal, kde to je, já jsem zvyklá vstávat časně, velice časně, ne jako Angličani pozdě do postele, pozdě z postele. Já, pane Chrrabal, dávám velký pozor, kdo mně vleze do domu. To víte, člověk nemůže být všude. Mý místo je v portýrně. Já jsem si, pane Chrrabal, všimla, přestože ještě nebylo osm – já mám být v portýrně až v osm – že ten člověk to bral po dvou schodech. Zametala jsem chodbu dole u vchodu, já musím uklízet celý dům, pan Jones, majitel domu, platí za úklid zvlášť. Dokud Albert, můj manžel, nenarukoval, uklízeli jsme celý barák, teď jsem na to sama a taky mám svý roky, pane Chrrabal.“

Plukovník

trpělivě

poslouchal.

Teprve

když

se

paní

Hutchinsonová, správkyně domu č. 39 na Normandy Street, na vteřinu zastavila ve svém vyčerpávajícím výkladu, zeptal se: „Nemohla byste mi, paní Hutchinsonová, povědět, jak starý byl muž, kterého jste viděla běžet po schodech?“

- 30 -

„Jak starý byl? To je těžký, velice těžký, to vám nemůžu při nejlepší vůli říct. Já mu do obličeje neviděla. To bylo tak: jak říkám, já jsem zametala u domovních dveří. Nabrala jsem smetí na lopatku, ještě jsem se divila, kolik ho je, v domě jsou přece pořádní nájemníci, až na ty ve třetím poschodí, víte který, a najednou je toho plná lopatka, a jdu s tím ke dveřím, co vedou na dvůr, abych to hodila do popelnice. A vtom slyším, jak se otevírají domovní dveře.

Ohlédnu se – to už jsem byla u těch druhých dveří a odtud není dobře vidět na domovní dveře. Říkám si, to se mi asi jen zdálo, poněvadž dál už nebylo nic slyšet. Žádné kroky, nic. Šla jsem tedy na dvůr vysypat to smetí. A když jsem ho vysypala a vracela se pro zbytek, najednou slyším, že někdo jde po schodech. To už nebyl žádný omyl.

Šel rychle, ale potichu. Velice potichu. Musel mít gumový podrážky.

Velice bych se mýlila, pane Chrrabal, kdyby neměl gumový podrážky. Já ještě velice dobře slyším.“

„Vy jste tedy, paní Hutchinsonová, musela vidět toho člověka, když šel po schodech dolů, když se vracel. Viděla jste jeho obličej?“

Hrabal ukázal na svou tvář.

„Jak jsem mohla vidět jeho obličej, pane Chrrabal, když na chodbě byla tma jako v pytli a ten člověk se jenom mihl, říkám vám, bral to po dvou. Volala jsem za ním: „Hledáte někoho, pane?“ a on odpovídá: „It is OK,“ Američan, určitě to byl Yankee, ti mluvěj nosem, a za každým druhým slovem mají okej“ – paní Hutchinsonová napodobila americký přízvuk – „ani se neohlédl. A poněvadž byl v uniformě, tak jsem si myslela, že –“

„Nevšimla jste si, paní Hutchinsonová, jakou uniformu měl ten člověk? Říkáte, že to byl důstojník. Kapitán, nebo major?“

„Jakou uniformu?“ protáhla paní Hutchinsonová, „asi americkou, jakou jinou mohl – mít, když byl Američan? Ale jak říkám, byla tma.

Nikdo na mně nemůže chtít, abych viděla, jaký distinkce měl.

Takových věcí já si nevšímám, ani když je světlo. A proč se mě na to vlastně, pane Chrrabal; vyptáváte? Stalo se něco?“

„Nic se nestalo, paní Hutchinsonová,“ plukovník se snažil bezstarostně usmívat. „Zdálo se mi, že někdo zvoní, ale byl jsem v koupelně a než jsem došel ke dveřím, byl ten člověk pryč. Možná že před tím dost dlouho zvonil, pouštěl jsem vodu do vany.“

- 31 -

„Vaše paní neslyšela, že někdo zvoní?“

„Má paní včera večer nemohla usnout, vzala si prášky a ještě teď tvrdě spí.“

„To on se vrátí, jestli to bylo něco důležitého, pane Chrrabal.

Možná že se šel projít do parku. Počkáte na něho?“

„Bohužel, pospíchám.“ Hrabal se podíval na hodinky. „Paní Hutchinsonová, kdyby ten pán přišel znovu, řekněte mu, aby mě zavolal do úřadu, mé telefonní číslo zná. A taky si dobře všimněte, jak vypadá a jak je oblečen. Ano?“

Plukovník vyňal z tobolky desetišilinkovou bankovku a podal ji správcové domu č. 39 na Normandy Street. Ta se udiveně dívala na dárce, který řekl: „Good morning, Mrs Hutchinson,“ a pospíchal k domovním dveřím. Opatrně vložila bankovku do kapsy a nedůvěřivě pokývala hlavou. „Já těm lidem z kontinentu opravdu nerozumím.

Člověk neví, co si o nich má vlastně myslet. Nejdřív říká, že slyšel zvonit, pak nejde otevřít a teď ode mne chce, abych tu číhala a zjistila, kdo to k němu šel. Mně se pan Chrrabal už dávno nelíbí.

Nejspíš je v tom černý obchod. Všichni tihle lidé, co říkají, že utekli před Hitlerem, mají něco společného s černým trhem. Říkají mu plukovník, ale u nich je každej plukovník. Náš člověk by to neudělal.

Myslím Skot.“

Paní Hutchinsonové asi v té chvíli nebylo celkem jasné, co by náš člověk neudělal, ale poněvadž neměla cizince ráda, byla přesvědčena, že většina toho, co dělají, hraničí se zákonem nebo je to proti dobrým mravům, které platí na britských ostrovech.

Chvíli se dívala na domovní dveře, které se zavřely za plukovníkem Hrabalem, pak zasunula klíč do zámku u dveří svého bytu a šla se převléci do uniformy, aby si přesně v osm sedla do portýrny blízko schodů.

Za dvacet minut zazvonil na stole paní správcové telefon.

„Paní Hutchinsonová?“

„Ano. Kdo mluví?“

„Nevíte, paní Hutchinsonová, jestli pan Hrabal už odejel?“ Zeptal se hlas, aniž odpověděl na otázku paní správcové.

- 32 -

„Jo, už odejel. To jste vy, co jste ho hledal?“ Ticho. „Ptám se, jestli jste to byl vy, co zvonil u dveří pana Chrrabala. Jestli jste to byl vy, tak mi řekněte, kdo jste.“ Znovu ticho.

Paní Hutchinsonová chtěla ještě jednou opakovat svou otázku, ale uslyšela jenom, jak muž na druhém konci zavěsil.

Přestože se ze svého místa za sklem portýrny až do večera skoro ani nehnula, nepřišel nikdo, kdo by si přál mluvit s panem Hrabalem.

A právě to vzbudilo mimořádnou pozornost paní Kathleen Hutchinsonové, správcové domu, kde bydlel velitel československé zpravodajské skupiny v Londýně.

8

SUPERINTENDANT SCARTON

Kapitán Vernon Kell prolistoval poštu a požádal svou sekretářku slečnu Pamelu Grayovou, aby poprosila super intendanta Scartona, aby k němu pokud možno co nejdřív přišel.

Když slečna Grayová zavřela za sebou dveře Kellovy pracovny, kapitán si zapálil cigaretu. Kouřil výhradně playersky a nikdy cigaretu nedokouřil, neboť byl přesvědčen, že smrt číhá právě v samém jejím konci. Proto bývalo dno popelníku na stole Vernona Kella pokryto nedokouřenými cigaretami, na jejichž krabičce se spokojeně usmíval vousatý námořník.

Opatrnost (nejen pokud jde o cigarety) byla jednou z nejcharakterističtějších vlastností dvaatřicetiletého kapitána IS, absolventa

cambridgské

university

Vernona

Kella.

Byl

pravděpodobně nejblíž představě, jakou měl sir Andrew Harrison, hlava Intelligence Service o dokonalém členu této mocné a tolika tajemstvími obestřené zpravodajské služby.

Když vykouřil polovinu cigarety, sáhl Kell po spise, na jehož narůžovělém obalu bylo napsáno: Ni CV 7321/OP-43 Istanbul, London Dockyard, a vyňal z ní zprávu s hlavičkou: Patologický ústav.

- 33 -

Pitevní nález byl jasný: Neznámý muž, který byl nalezen v docích mrtev, zemřel na otravu digitálisem. Tedy nic nového, žádný – jak se domníval doktor White – neznámý jed, ale obyčejný digitális způsobující ve větší dávce selhání srdeční činnosti. Kell zrakem přelétl odborný popis rozboru chemické laboratoře, dvakrát si však přečetl opatrnický závěr: Mrtvý trpěl srdečními potížemi, je tedy možný přirozený exitus, nelze však vyloučit, že smrt nastala po požití nadměrné dávky digitálisu. Tato chemikálie působí v menších dávkách při chorobách srdce jako lék, ve větším množství je životu nebezpečná. Datum, razítko, podpis.

Kapitán Kell zazvonil na slečnu Pamelu Grayovou. „Už jste mluvila s panem Scartonem?“ zeptal se. „Za chvíli musím odejít, nevím, kdy se vrátím, rád bych ho ještě předtím viděl.“

„Je už na cestě. Musí tu být během několika minut,“ slečna Grayová stála ve dveřích, v ruce blok, připravena přijmout diktát.

„Děkuji. Až přijde Scarton, můžete si zaběhnout ke kadeřníkovi.

Vím, že jste mě o to chtěla požádat, je přece pátek,“ usmál se kapitán na svou sekretářku.

„Ale já jsem dnes nechtěla jít ke kadeřníkovi. To vypadají mé vlasy tak zle?“

„Ale kdepak. Chodíte přece každých čtrnáct dní, v pátek.“

„Někdo zaklepal na dveře, nečekal však, až se ozve come in, a vstoupil: muž s podlouhlým obličejem, s nápadně tenkými rty a s hustými, černými, na spáncích prošedivělými vlasy.

Superintendant Scarton patřil v Scotland Yardu už víc než dvacet let ke skupině označené písmenem V, která měla na starosti kontrašpionáž. Začal u šestého husarského pluku v Kalkatě, a když se vrátil z Indie jako poručík, byl přijat k londýnské policii. Po necelých dvou letech vstoupil poprvé do ponuré budovy Scotland Yardu na břehu Temže. Dnes patřil tento tichý, starý mládenec k nejlepším pracovníkům kontrašpionážního oddělení.

Kapitán vstal a šel superintendantovi několik kroků naproti.

„Very pleased to see you again – jsem opravdu rád, že vás zase jednou vidím,“ Vernon Kell ukázal na křeslo proti stolu.

- 34 -

„Quite nice morning – máme docela pěkné počasí,“ odpověděl Scarton formulkou, kterou od pradávna začínají všechny rozhovory obyvatel britských ostrovů.

„Moc práce?“

Superintendant se usmál. „Nemůžu si naříkat.“

„Jsem rád, že právě s vámi budu dělat ten případ z doků,“kapitán Kell se usmíval. „Myslím, že je správné, že jej budeme dělat my dva.

Kolik vašich lidí o tom ví?“

„Zatím ne mnoho. Dostal jsem příkaz vybrat si jich co nejmíň.

Nevím proč.“

„Už jste něco podnikli?“

„Zatím jsme zjistili, že člověk, který byl nalezen mrtev, přišel do kantýny v docích několik minut po třetí odpoledne, doprovázel ho nějaký námořník. Než se dostali do kantýny, prošli dvojí kontrolou: u hlavního vstupu se oba řádně prokázali – námořník propustkou, poněvadž byl z lodi kotvící v docích, a ten druhý, jak si oba strážní pamatují, legitimací, jaká se vydává zaměstnancům doků. Druhá kontrola, na píru D4, byla podle všeho velmi zběžná, námořník řekl strážnému: ‚Jdem do kantýny,‘ oba ukázali nějaké doklady, strážný si není jist, jestli to byly dvě stejné legitimace, nebo propustka a legitimace. Byl prý od obou vzdálen asi deset yardů, bylo pošmourno, začínalo pršet, strážný ani pořádně nevylezl z budky, přiznává, že spoléhal na to, že když

ty dva propustili u hlavního vstupu,

musí mít určitě všechno v pořádku.

Námořníka prý už jednou nebo

dvakrát viděl. Naposledy toho dne

ráno.“

„Máte popis toho námořníka?“

„Jenom přibližný. Nižší postava,

štíhlý. To je všechno.“

„Z které lodi byl?“

„To,

bohužel,

nikdo

neví,

strážní

viděli

propustku,

ale

nevšimli si, ze které lodi námořník

je.“

- 35 -

„Těch dvou si musel přece všimnout personál v kantýně?“

„Právě od lidí v kantýně mám námořníkův popis. Ti dva se tam dlouho nezdrželi. Vypili čaj a snědli dva sendviče, platil námořník.“

„Slyšel je někdo mluvit?“

„Bohužel ne. V kantýně v té době bylo nabito. Končila směna. A taky skoro nepřetržitě hrál orchestrion.“

„Všiml si někdo, kam šli z kantýny?“

„Tady začíná celá ta věc být pro mě nesrozumitelná.“ Scarton jakoby teď mluvil pro sebe. „Aby se dostali k místu, kde byl jeden z nich nalezen mrtvý, bylo třeba projít další kontrolou. Na pír ZA 18 je přístup bez zvláštního povolení zakázán. Nemohli se tedy vykázat ani legitimací, jaká se vydává zaměstnancům doků, ani propustkou.

Přístup na pír ZA 18 je povolen jenom na modrou legitimaci s červeným pruhem. A strážný u vchodu k tomuto píru mezi půl třetí a čtvrtou nikoho nepropouštěl. Tvrdí také, že kromě tří členů posádky lodi zakotvené u píru ZA 18 nikoho neviděl. Zjistili jsme také, že skutečně šlo o tři členy posádky Great Day. A ti mají dokonalé alibi.“

„Jak se tedy mohl někdo dostat až k lodi Great Day a přitom ho nikdo neviděl, kontrolou neprošel, to opravdu nedovedu pochopit. Co se stalo s tím námořníkem?“

„Zdá se, že člověk, který byl nalezen mrtev, byl na molu ZA 18

sám. Na dvou místech je kamenné dláždění, vedoucí k molu, přerušeno, kameny jsou vydroleny, je tam hlína. V blátě na obou místech jsme našli otisky bot mrtvého.“

„Přestože pršelo?“

„Pršelo jenom od čtvrt na tři asi do tří hodin.“

„Jste si, pane Scartone, jist, že ten druhý, ten námořník nemohl ta blátivá místa obejít nebo přeskočit?“

„Naprosto jist. Chodník je přerušen podélně, v šířce několika yardů, kdyby tu vzdálenost měl někdo přeskočit, musel by být světový rekordman.“

Kapitán Kell se kousl do spodního rtu.

„Co si tedy myslíte o celé věci vy, superintendante,“ zeptal se po chvíli mlčení.

- 36 -

„Zatím nemám žádný názor,“ řekl Scarton pomalu. „Nemohu najít nijakou souvislost mezi návrhem na blokádu Železných vrat, s nímž Skopal přišel, a jeho smrtí. Co mají společného londýnské doky s Železnými vraty?“

„Proč tedy zemřel?“

„Pitevní nález mluví o předělování digitálisu, ale také o tom, že mrtvý neměl srdce zcela v pořádku.“

„Pak by ovšem nemuselo jít o vraždu, ale o nešťastnou náhodu: Skopal si vzal větší dávku léku, než měl.“

Scarton se upřeně díval na okraj koberce před sebou. „To však nevysvětluje, co dělal na molu ZA 18.“ Zase už mluvil tiše, jakoby pro sebe, kapitán Kell mu sotva rozuměl.

„Jak si představujete další postup, superintendante?“

„Domnívám se, že nejdříve musíme zjistit, co mohlo toho člověka na molu ZA 18 zajímat.“

„To vám mohu – ovšem velmi důvěrně – povědět.“ Kell se zamlčel. „Loď Great Day.“

Scarton zvedl oči a zvědavě se podíval na kapitána Kella.

„Pokud to nevíte,“ pokračoval Kell, „na Great Day je jedno z největších tajemství této války. Odpustíte mi, že se nepustím do podrobností. Je to bývalá německá loď Ahden, kterou se dvěma našim torpédoborcům podařilo zahnat na mělčinu a tam se jí zmocnit, dřív než se její posádka vzpamatovala a než stačila zničit to, co měla zničit.“

Scarton beze slova pozorně poslouchal.

Zazvonil telefon.

„Kapitáne, je u vás pan Scarton?“ zeptala se telefonistka.

„Je.“

„Přeje si s ním mluvit Scotland Yard.“

„To je pro vás, superintendante,“ řekl Kell a podal Scartonovi sluchátko.

„Scarton. – Hm. – Hm. – Hm. – Kdy? – Kam jste to dali? –Jsem tam během dvaceti minut.“ Superintendant zavěsil. „Je to komplikovanější, než jsme si mysleli,“ řekl. „Asi 150 yardů od místa, kde byla nalezena mrtvola toho Skopala, našli prázdnou bednu a v ní - 37 -

knoflík, který prý chyběl na kabátě mrtvého. Jdu se tam podívat.

Nepůjdete se mnou?“

„Myslím, že ne,“ odpověděl kapitán Kell. „Byl bych vám však vděčen, kdybyste mě zavolal, až se vrátíte z doků. Snad budeme o krok dál.“

„Určitě vám zavolám,“ Scarton se zvedl a odcházel ke Svěřím.

„Superintendante, ještě něco. O lodi Great Day se, prosím, nikomu nezmiňujte.“ Kapitán Kell ztlumil hlas. „Od té věci, pokud možno, ruce pryč.“

„Spolehněte se,“ řekl Scarton, nasadil si černý klobouk zvaný Eden a vyšel z pracovny kapitána Vernona Kella.

9

ROZHODNUTI PLUKOVNÍKA HRABALA

„Pánové, tak do té záhady s panem Skopalem se zapojila nejen Intelligence Service, ale taky naše domovnice,“ plukovník Hrabal, usazený na okraji psacího stolu, zasyčel srkavým smíchem a čekal, jakou reakci vyvolá jeho prohlášení o britské zpravodajské službě a paní Hutchinsonové, správkyni domu č. 39 na Normandy Street.

Podplukovník Skála se povinně usmál, kapitán Siebner se šklebil jako vždy, když se jeho představený pokusil zažertovat, jen major Rys poznamenal: „Bohužel, ta domovnice ví asi víc než my.“ Bylo to přiznání neúspěchu.

„Bohužel,“ zabručel Hrabal. „Je to ostuda,“ řekl hlasitěji. „Někdo zabije našeho chlapa a my nejen že nevíme, kdo je vrah, ale ani kdo je zamordovaný. Místo, abychom chlapa hlídali, necháme ho běhat po Londýně. Hlavně že jste si s ním, pánové, dali schůzku o půlnoci, jako v detektivce.‘

Plukovník zvýšil hlas, prsty pravé ruky bubnoval do stolu. Byl nepříjemný jako vždy, když se věci nedařily. Pak se najednou vymrštil, jakoby ho vynesla zpružina, skrytá ve stole, poslepu sáhl po hromádce spisů na stole, palcem a ukazováčkem uchopil rozšifrovaný telegram z Istanbulu a zamával jím před sebou.

- 38 -

„Tohle je vrchol! Skopala prý si prověřili od paty k hlavě!“

Plukovník se ušklíbl. „Prosím tě,“ obrátil se k majorovi, „cos to vlastně telefonoval Kautskému?“

Rys vyňal z desek text šifry, kterou před třemi dny poslal do Istanbulu, a podal ji plukovníkovi.

„Ihned drátuj, kdo je Skopal, co o něm víš, s kým byl ve spojení, kdo ho doprovodil k letadlu, pošli otisky prstů a fotografii. Podezření ze spolupráce s Němci,“ četl Hrabal. „A na to došla tahle odpověď: ‚Skopal prověřen, v pořádku, posílám kurýrem podrobnou zprávu.‘“

„Kdy má přijet kurýr?“ zeptal se plukovník. Pohrdlivým gestem odsunul od sebe rozšifrovaný telegram.

„Měl by přiletět dnes,“ řekl Skála.

„To vím, že dnes, ale v kolik?“ Plukovníkův zrak klouzal z jednoho na druhého. Mlčeli.

„Jozef,“ plukovník se obrátil na majora Rysa, „zeptej se Angličanů, jestli to letadlo vůbec dnes přiletí, a pošli k nim pro kurýrní pytel.“

„Rozkaz, pane plukovníku,“ major Rys opustil plukovníkovu kancelář.

Poslední dva dny byl Hrabal ve velmi špatné náladě. Včera dostal výhružný dopis, který – i když si to nechtěl přiznat – jej znepokojil.

Plukovník Parker mu ohleduplně naznačil, že se Skopalem měli být opatrnější. Hrabalovi se zdálo, že Angličané chtějí celou věc vyřídit sami. Anglický důstojník dokonce zavedl řeč na jiné téma, když se mu dnes odpoledne zmínil o blokádě Železných vrat. Hrabal věděl, že se Angličané teď soustředili na vyřešení případu z ‚doků a že dokud nebudou mít jasno, nebudou se Železnými vraty zabývat.

„Sami jsme to pokazili,“ uvažoval, „sami bychom to měli napravit a nečekat na Angličany.“ Nakonec si řekl, že bude v akci Železná vrata spolupracovat s Angličany – bude-li o to ovšem Parker stát. Nemají-li zájem, zkusíme to sami. Hrabal byl rozhodnut nejen napravit chybu, která se stala, ale také Angličanům dokázat, že jeho skupina je schopna provést bez cizí pomoci akci, která by musela vyvolat uznání.

Znovu si vzpomněl na anonymní dopis. Opustil ho záblesk lepší nálady, který se objevil před chvílí, když začal uvažovat o možnosti - 39 -

samostatné akce. I v Praze

dostával

anonymní

dopisy.

Byly

hloupé

i

chytré,

výhružné, ale i užitečné. V

Londýně

anonymní

dopisy

nedostával. Dopis, který našel

na podlaze svého bytu, byl

první.

On i jeho lidé se snažili své

adresy utajit. Kdo všechno

může vědět, kde bydlím?

Plukovník sáhl po plnicím peru

a po archu papíru a začal psát

začáteční písmena jmen osob,

které mohly znát jeho adresu.

Napsal jich asi osm, pak

odshora dolů seznam přeškrtl. Byla to vesměs jména vysokých československých důstojníků a politiků, žijících v anglickém exilu.

Když si představil, jak třeba ministr; národní obrany běží ve střevících s gumovou podrážkou po schodech, v ruce dopis, jak ho nervózně cpe do schránky na dveřích Hrabalova bytu, musel se navzdory své špatné náladě usmát. A přece jen on, jediný on, generál Ingr, věděl, že nějaký Skopal má přijet do Londýna. Vlastně nejen on. Taky náčelník generálního štábu to věděl. Hrabal pohrdlivě odmítl představu, že by plukovník Chodský byl vůbec schopen vyběhnout do čtvrtého poschodí. Už v prvním by sotva popadal dech.

Nikdo jiný o Skopalovi nevěděl. Rozhodně žádný z československých politiků.

Opravdu o něm nikdo nevěděl? V této chvíli plukovník Hrabal udělal ony dva energické škrty přes osm zkratek jmen. Začal uvažovat, kdo z Angličanů by mohl mít zájem na tom, aby on, Hrabal, „dal ruce pryč od pana S.“, jak to psal anonym.

Najednou ho napadlo, zda panem S. je vůbec míněn Skopal. Kdo jiný by to mohl být? Z Angličanů o Skopalovi ví jenom Intelligence Service: kapitán Stevenson a plukovník Parker. A kdo ještě?

- 40 -

A kdo ještě? Plukovník tu otázku tiše opakoval. Pak ji napsal na papír, na němž před chvílí přeškrtl osm zkratek jmen. Napsal ji anglicky: And who more?

Ale proč by ho Angličané varovali, aby dal ruce pryč od pana S.?

Přeškrtl, tentokrát mnohem pomaleji, také anglickou větu And who more?

Zbývá abwehr. Proč by ale právě jeho varovala německá zpravodajská služba? Jaké důvody by k tomu měli Němci, kterým přece v prvé řadě muselo záležet na tom, aby nikdo nevěděl, že Skopal je jejich člověk. Kdyby abwehr nastrojila léčku, jaký by mohla mít zájem na tom, aby českoslovenští zpravodajští důstojníci nedůvěřovali tomu, koho jim sama nastrčila?

Musel přiznat, že muž ve střevících s gumovou podrážkou je i nadále pro něho nevysvětlitelnou záhadou. Proč anonym neposlal dopis poštou? Proč riskoval, že ho někdo uvidí, že ho pozná?

Samozřejmě že se už neobjevil. Plukovník ani na chvíli nepochyboval, že muž s gumovou podrážkou už nikdy nevkročí do domu na Normandy Street.

„Ten důstojník už nepřišel,“ oznámila mu paní Hutchinsonová, když se večer vracel domů. Sdílně připojila několik úvah, které Hrabal přijal se zdvořilým úsměvem, aniž je pořádně vyslechl. Paní Hutchinsonová nic z toho, co měla na srdci, plukovníku nezatajila, až na jedinou věc: že ještě dopoledne, po rozhovoru s panem Chrrabalem, zatelefonovala seržantovi Boydovi z policejní stanice v Harley Street, aby za ní hned přišel do zasklené portýrny. Řekla mu pak všechno o důstojníkovi s americkým přízvukem i o tom, co mluvila s panem Chrrabalem ze čtvrtého patra.

Seržant Boyd paní Hutchinsonové poděkoval, něco si zapsal do notesu, a než odešel, řekl: „Kdybyste, paní Hutchinsonová, zpozorovala něco, o čem si budete myslet, že by nás mohlo zajímat, víte, kde mě najdete. A taky víte, že nás zajímá všechno.“

„Jistě, pane Boyde, můžete se spolehnout,“ odpověděla paní Hutchinsonová, která pokládala za zbytečné zatížit své obšírné líčení příhody s mužem ve střevících s gumovou podrážkou zmínkou o deseti šilincích, jež dostala od pana Chrrabala.

- 41 -

A tak plukovník nevěděl, že do případu Skopal vstoupil další britský účastník – kromě správcové paní Hutchinsonové a IS, seržant z policejní stanice na Harley Street. Kdyby to věděl, byl by se asi mračil ještě víc, jak si už po několikáté pročítal anonymní dopis.

Neměl bych se o něm zmínit Parkerovi? napadlo ho.

Dvakrát volal anglického důstojníka, ale ten buď nebyl v kanceláři, nebo se dával zapřít. Nakonec se Hrabal rozhodl, že si své tajemství nechá pro sebe. A také – a to bylo jeho další rozhodnutí – on a jeho lidé odhalí tajemství mrtvého z londýnských doků sami, bez spolupráce s IS. Věděl dobře, že pokus o blokádu Železných vrat bez pomoci Angličanů je větší riziko, než kdyby s nimi spolupracoval. Byl však rozhodnut podstoupit i toto riziko…

Z úvah vytrhlo plukovníka zaťukání na dveře.

„Dál!“ vybuchl Hrabal tak hlasitě, že se sám podivil, proč tak zvýšil hlas.

„Pane plukovníku, je tu zpráva z Istanbulu,“ major Rys držel v ruce dopis opatřený dvěmi cihlově červenými pečetěmi.

Hrabal dychtivě sáhl po obálce, na níž bylo napsáno: Přísně tajné.

Otevře jen plukovník Hrabal. – Tato věta byla červeně podtržena.

Opatrně, se zdánlivým klidem, otevřel dopis a začal číst.

Major Rys nespouštěl ze svého velitele oči. Plukovníkovo čelo se krabatilo, jeho oči běhaly od jednoho konce řádky k druhému. Jeho úzké rty se ještě víc sevřely.

„Děkuju. Můžeš jít,“ řekl Hrabal, když dočetl. „Řekni pobočníkovi, ať sem hned přijde.“

Plukovníkův hlas zněl nezvykle zdvořile. O obsahu dopisu z Istanbulu se ani slovem nezmínil.

Když se za majorem zavřely dveře, Hrabal přistoupil k oknu a chvíli se díval na stromy v protějším parku, rozestavené jako na veliké zelené šachovnici.

Kdykoliv se chtěl soustředit, kdykoliv měl rozhodnout o něčem, co pokládal za zvlášť důležité, přistupoval k oknu své pracovny a upřel oči na protější park. V takových chvílích nevnímal, co se dělo kolem, jeho mozek pracoval: rychle, soustředěně a přesně.

Teprve když pobočník zakašlal, aby na sebe upozornil, Hrabal se obrátil.

- 42 -

„Kde je major Berka?“ zeptal se.

„Ve Skotsku, na dovolené. Má čtrnáct dní.“

„Hned ho zavolej.“ Plukovník se zarazil. „Ne. Nevolej ho. Zítra ráno odjedeme do Edinburghu. 6.00. Kapitán Siebner pojede s námi.

Máš Berkovu adresu?“

„Mám, pane plukovníku.“

„Dobře. Tak připrav všechno, 6.00 odjezd,“ zamumlal Hrabal.

Pobočník mu sotva rozuměl.

„A teď to spustíme,“ řekl plukovník pro sebe, když zůstal zase ve své pracovně sám, a spokojeně si zamnul ruce.

10

TAJEMNÁ LOĎ

Admirál Doenitz netrpělivě čekal na zprávu o poloze německých ponorek, blokujících přísun potravin a válečného materiálu ze Spojených států na britské ostrovy. Korvetní kapitán Walter von der Heide kladl denně na jeho stůl přehledný graf s přesnou polohou ponorek. Doenitzův operační štáb na základě zpráv o pohybu spojeneckých lodí, které dodávala německá zpravodajská služba, určoval další úkoly ponorek.

Dnes se zpráva o postavení ponorek zpozdila. Admirál si přál, aby mu byl graf předložen nejpozději v 8.30. Do té doby musely být zpracovány údaje vysílané během noci německou lodí Ahden. Její šifry zachycovaly dvě přijímací rádiové stanice, jedna na sever od Berlína, druhá blízko Hannoveru.

Loď shromažďovala údaje ponorek mezi dvanáctou a třetí hodinou ranní. Byla kamuflovaná jako nákladní loď, dopravující ovoce mezi americkými břehy a britskými ostrovy; podle potřeby taky měnila vlajku, jednou plula pod švédskou, jindy pod španělskou, někdy se na jejím stožáru objevila dokonce i vlajka americká nebo britského obchodního loďstva. Unikala kontrolám nepřátelských torpédoborců jako had a její velitel, kapitán první třídy Herbert Manhart nepokrytě přiznával, že loď Ahden dosud měla - 43 -

neuvěřitelné štěstí. Nejednou se dostala do svízelné situace, přestože se vyhýbala obvyklým námořním cestám, po nichž pluly spojenecké konvoje. A když se jí podařilo uniknout slídícím torpédoborcům a rychlým člunům, obvykle zamířila k irským břehům. Ani na chvíli však nepřestala větřit jako ostražitý pes. Jakmile zjistila, že je nablízku nepřátelské plavidlo, snažila se dostat plnou rychlostí co nejdál z jeho dosahu. Měla přísný rozkaz nevystřelit jediné torpédo, i kdyby si byla jista, že by naplno zasáhlo třeba nepřátelský křižník.

Za žádnou cenu se nesměla prozradit! Proto její stroje většinu dne mlčely.

Občas se v její blízkosti vynořila napřed ohlášená německá ponorka, námořníci z lodi Ahden převzali palivo a potraviny, načež ponorka zase zmizela v hlubinách oceánu, zatímco se tajemná loď dál tiše kolébala na neklidném moři.

„Ahden má pro nás větší cenu než eskadra křižníků,“ opakoval admirál Doenitz svým nejbližším spolupracovníkům, když si prohlížel zprávy zpracované na základě nočních hlášení německých ponorek. „Důrazně vás prosím, pánové, abyste kapitána Manharta nezatěžovali zbytečnými dotazy. Příjem zpráv musí být co nejkratší.

Britská admiralita ví o existenci Ahdenu, dvě skupiny, Yarmouth a Lowestoft, mají příkaz za každou cenu naši loď zneškodnit. Také královskému letectvu nedá Ahden spát, známe znění rozkazu vydaného velitelstvím bombardovací perutě 118, v kterých místech mají angličtí piloti po Ahdenu pátrat. Nařídil jsem, aby se teď zdržovala blízko irských břehů, v tomto období je tam mlha, špatná viditelnost. V nejhorším případě najde, pod cizí vlajkou útočiště v některém irském přístavu.“

Bylo 9 hodin 10 minut. Admirál stiskl jedno z barevných tlačítek, která mu umožňovala získat během několika vteřin spojení nejen s nejbližšími spolupracovníky, ale také s veliteli operačních skupin německého válečného loďstva.

„Přijďte, prosím, ihned ke mně, pane korvetní kapitáne,“ řekl Doenitz studeným hlasem do neviditelného mikrofonu, sotva uslyšel: „Prosím, pane admirále.“

- 44 -

„U aparátu je nadporučík Ziesler, pan korvetní kapitán von der Heide před dvaceti minutami odešel na oddělení RF2,“ ozval se hlas z mřížkoví přístroje před admirálem.

„Jakmile se vrátí, ať se u mne ihned hlásí.“

„Jawohl, Herr Admirál.“

Teprve v devět hodin dvacet sedm minut vstoupil do pracovny velitele německého válečného loďstva korvetní kapitán von der Heide. O čtyři minuty později jej následoval velitel operační skupiny Löwe viceadmirál Horst Jürgen-Ruet.

Korvetní kapitán přeložil Doenitzovi poslední graf s polohou německých ponorek a nepřátelských konvojů.

„Pane admirále, prosím, abyste prominul, že přináším graf později než obvykle,“ von der Heide stál před Doenitzem vzpřímen, s dlaněmi rukou na švech kalhot, přesně, jak to předpisuje reglamá německého válečného loďstva. Admirál zvedl hlavu, skloněnou nad spisy.

„Ani jedna naše stanice nemohla dostat spojení s Ahden do 8.39.

minut. Manhart důvody zpoždění neuvedl, na otázku Hannoveru, proč se ve vysílání zpozdil, odpověděl: ‚Nutnost rychlého přemístění, porucha.‘“

Admirál přejel hřbetem ruky po bílém papíře, na němž bylo zakresleno několik červených, zelených a dvě modrá kolečka, jako by chtěl papír uhladit. U každého z červených koleček bylo jméno a číslo ponorky, u zelených čísla německých rychlých člunů a u modrých jména spojeneckých válečných lodí operujících v blízkosti lodi Ahden.

„Aber, da stimmt ja etwas nicht, meine Herren – tady něco nesouhlasí, pánové,“ Doenitz se obrátil na velitele operační skupiny Lowe. „Včera byla ponorka U 12 šedesát mil od Shetlandských ostrovů, dnes je od nich vzdálena víc než 210 mil. Jak si to mám vysvětlit? Rozkaz, který dostal její velitel, byl jasný: plout k jihu a zakotvit na jihozápad od ostrovů. Jaká je poloha Ahdenu?“

Admirál nečekal odpověď na svou první otázku.

„Podle vlnového zaměření změnila proti včerejšku polohu směrem k severovýchodu,“ odpověděl viceadmirál.

- 45 -

„K severovýchodu?“ Doenitzův hlas zněl udiveně. „To musí být pomalu v Severním kanále.“ Admirál se ledově díval na svého pobočníka.

„Podle zjištění by měla být 60 mil na západ od Bloody Foreland.“

„Ale to je přece zakázaná zóna! Právě teď tam operují dvě britské ponorky a několik torpédoborců. Eenterpriset Jockey a Fagle.“

Admirál svraštil obočí.

„Možná že se Manhart dostal do nesnází. Tomu by ostatně nasvědčovalo jeho opožděné vysílání. Máme se zeptat?“

„Ne, ne,“ rychle přerušil velitele operační skupiny admirál.

„Teprve kdyby se situace nevyjasnila, požádáme Manharta o vysvětlení.“ Doenitz se podíval z velitele operační skupiny viceadmirála Jürgen-Rueta na svého pobočníka. Zdálo se, že chce ještě něco říci, ale v poslední chvíli jako by si to rozmyslel.

„Počkáme na příští hlášení.“

Co se to jenom stalo? Admirál chvíli bloudil očima po tvářích svých spolupracovníků, pak upřel zrak na obraz na protější stěně, na tvář člověka.s krátkým knírkem nad staženými rty, s patkou černých vlasů a pronikavýma očima – na Vůdce německé říše. V té chvíli však zkušený námořník neviděl Adolfa Hitlera, svého vrchního velitele, přísného a neodpouštějícího. Před admirálovým duševním zrakem se objevila dobře kamuflovaná loď o výtlaku pěti tisíc tun, obklopená mlhou, za níž při závanu prudkého větru vystupovalo rozeklané, skalnaté pobřeží neutrální země, svobodného Irska.

Proč plul Manhart k severu? Musí přece vědět, že Angličané hlídají průliv mezi Severním Irskem a Skotskem. Proč nezůstal, kde byl? Admirál zvedl hlavu a zeptal se viceadmirála Jürgen-Rueta: „Pamatujete se, že by v místě, kde během posledních dnů operovala Ahden, byly anglické lodě nebo ponorky?“

„Ne, pane admirále. Nejbližší britská ponorka byla včera vzdálena od Ahdenu 110 mil.“

Admirál nechápavě zakroutil hlavou. Pak prudce vstal.

„Děkuji, pánové,“ řekl. „Doufejme, že nejpozději do rána bude jasno, co se to vlastně s Manhartem děje.“

Rozhovor skončil. Oba důstojníci, viceadmirál Jürgen-Ruet a korvetní kapitán von der Heide se vypjali, dlaně opět na švech - 46 -

kalhot, švihli krátce hlavou dolů, pak nahoru, obrátili se na podpatku a vyšli z pracovny vrchního velitele německého válečného loďstva.

Když se octli za dveřmi, obrátil se pobočník k veliteli operační skupiny Lowe: „Myslím, že jsme dnes admirálovi velkou radost neudělali.“

„Tentokrát si dělá Doenitz zbytečné starosti,“ řekl klidně Jürgen-Ruet a začal si zapalovat doutník. „Uvidíte, že během několika hodin se celá věc vysvětlí. Manhart je starý mořský vlk. Ví přece, co dělá.

Chvíli bude sedět mezi irskými skalami, a až uzná, že je rozumné zmizet, zmizí. Jen žádný strach.“

Viceadmirál vyfoukl mrak dýmu. Z jeho kulatého obličeje vyzařoval přesvědčující klid.

„Nechci vám odporovat, ale ani mně se celá ta věc moc nelíbí,“

odpověděl pobočník.

„Když není klidný šéf, nemůže být klidný ani jeho pobočník,“

řekl Jürgen-Ruet bodře.

Ale kapitán von der Heide věděl, že viceadmirálův klid je jen zdánlivý. Ahden byl jednou z nejdůležitějších lodí německého válečného loďstva. Byly to bdělé oči i uši, bez nichž by německé ponorky jen poslepu tápaly po oceánech.

„Uvidíme,“ řekl viceadmirál. „Zítra budeme moudřejší. Zatím se přece nic neděje. Ahden existuje, a to je hlavní.“

Podal pobočníkovi ruku, řekl „Auf wiedersehen“ a odcházel, zanechávaje za sebou oblak dýmu, jehož těžkou vůni nemohl von der Heide vystát.

Pobočník, korvetní kapitán von der Heide, otevřel safe za psacím stolem a vložil do něho zprávu o postavení německých ponorek z včerejšího dne. Když otáčel klíčem v zámku safu, vynořila se mu v mysli slova velitele operační skupiny Lowe: „Ahden existuje a to je to hlavní.“ Trochu jej to uklidnilo. V té chvíli ovšem nemohl tušit, že v těch slovech je jenom polovina pravdy.

- 47 -

11

PŘISTÁNÍ UPROSTŘED NOCI

„Připravte se,“ řekl muž, který právě vyšel z pilotovy kabiny.

„Kdyby byl mír, uviděli bychom po levé straně Brno.“

Za okny letounu se kupila mlha s deštěm. Ale tam dál v nebeské výšce, tam nepršelo, tam byl vzduch čistý, prostoupený jen tmou.

Odletěli z vojenského letiště ve Warwickém hrabstvi necelou hodinu před půlnocí. Řiďounce už mžilo, a tu zavyly sirény, jako by chtěly zaplašit toho bachratého ptáka s modročervenobílými kruhy na trupu. Nad některým z blízkých měst, snad nad Coventry, byl nálet. Ozvala se protiletadlová děla, vybuchly první bomby.

Nečekali na konec náletu. Vyletěli za vracejícími se německými bombardéry, chtěli zmást nepřátelskou protiletadlovou obranu, zamířili k severovýchodu a teprve někde mezi Lipskem a Drážďany se dostali do chapadel světlometů. Kolem dokola výprskoval ohňostroj granátů, pilot George Matthews, Skot od Dundee, klel jako vždycky. Říkal, že se nadáváním uklidňuje. Ale nebylo to pravda.

Klel, i když jeho letounu žádné nebezpečí nehrozilo.

Za Drážďany je znova pohltila tma, hustá, neproniknutelná, milosrdná tma, ochránkyně vetřelců.

Brno. Major Vladimír Berka si vzpomněl, jak jako kluk závodil na Moravské Slávii. Tenkrát pršelo, doskočiště prosáklé vodou bylo měkké, při skoku do výšky uklouzl a zranil si nohu. Ale to už je dávno. Až za chvíli bude skákat, nebude to na hřišti, před očima zvědavých diváků, ale někde na úpatí Malých Karpat, na louce pod lesemi jak mu řekli. Nebude tam obecenstvo, měl by tam ale být jediný člověk, jediný svědek skoku do hlubin noci.

„Mohu vám pomoct, pane majore?“ zeptal se seržant, a skláněl se nad Berkou.

„Děkuju, není s čím. Za jak dlouho tam budeme?“ Berka se podíval na hodinky s fosloreskujícím ciferníkem.

„Asi během dvaceti minut. Jak se cítíte?“

Berka se usmál. „Dobře. Myslíte, že pilot přesně naletí nad místo, kde mám seskočit?“

- 48 -

„To neznáte Georgyho. Nejsme tu poprvé. Před několika dny jsme sem vezli dva. Neslyšel jste o nich? Georgy je vysypal přesně, kde měl. Ten to umí. Čím byste řekl, že byl v civilu?“

Berka pokrčil rameny.

Letadlo pomalu ztrácelo výšku.

„Zahradník.“ Seržant se hlasitě zasmál. „I kdyby vás někdo uviděl, jste jedna dvě v lese. Jednou, až bude mír, bych se sem chtěl podívat, jestli…“

Hovorný anglický seržant se odmlčel.

„Člověk musí mít štěstí,“ dodal po chvíli, znovu se podíval na světélkující hodinky na zápěstí levé ruky. Nad pilotovou kabinou zablesklo červené světlo. „Tak už to bude,“ řekl. „Good luck to you, sir, mnoho štěstí,“ podal Berkovi ruku. „Vy to štěstí, pane majore, budete mít, já to vím.“

Tohle asi říká všem, které vypouští do tmy úzkými dvířky letadla, pomyslel si Berka.

„Ready? – Připraven?“ zeptal se Angličan. Berka kývl hlavou.

„O. K.,“ řekl.

Z pilotovy kabiny vyhlédla rozcuchaná hlava. „Pět minut,“ řekla a zase zmizela.

„Ještě pět minut,“ opakoval Angličan. „A tohle je v pořádku?“

přejel rukou popruhy majorova padáku.

Berka cítil studené zamrazení podél páteře, znamení strachu před rozhodujícím okamžikem. Pak uslyšel povel k výskoku: „Go!“

Rozevřela se před ním hlubina temna. Měsíc, který snad ještě před chvílí svítil na nebeské klenbě, se náhle ztratil.

Několik vteřin padal tmou jako kámen, pak zatáhl za provázek, všechno je v pořádku, padák se otevírá, pád se zpomaluje, teď už se houpe na hlavě hedvábného hřibu, dívá se pod sebe. Už to není bezedná tma, tam dole jsou dva pruhy, jeden světlejší, druhý tmavší.

To první je asi louka, a tam dál, to ponuře temné, je les. Vzpomněl si na to, co mu řekl anglický seržant: „Georgy to umí. Dopadnete na louku pod lesem.“

Chvíli si myslel, že uviděl záblesk, snad to bylo znamení kapesní svítilnou nebo výstřel, pak byla zase tma a ty dva pruhy: les a louka.

- 49 -

Dotkl se země. Dopad byl tvrdší, než čekal, padák jej chvíli táhl, snažil se brzdit nohama, nakonec se zastavil. Padák se jako poraněný pták snesl k zemi.

Přistál na stráni, ve vysoké trávě, sto padesát, dvě stě metrů nad ním byla potemnělá hradba stromů.

Musí složit padák, zahrabe jej do křoví, někam, kam se nikdo tak lehce nedostane.

„Hú – hú,“ někdo napodoboval sovu. Lehl si do trávy, aby ho nebylo proti nebi vidět. Čekal, jestli znovu neuvidí světelné znamení.

Je-li tu někdo, musel slyšet letadlo, možná že viděl snášet se padák.

Ale proč, proč nedává znamení? Ján Ondrejkovič, Berka si opakoval několikrát to jméno. Má ho zavést do své horárně, jak říkají Slováci hájovně, ta je na druhé straně horského hřbetu.

Zadul vítr. Berka napíná sluch, zdá se mu, že znovu slyší soví zahoukání, slaboučké hú –hú. Možná že je to jenom vítr, narážející tam nahoře na stromy.

Vyšplhal se nahoru k lesu, tam bude lepší rozhled, až měsíc vypluje z mraků nebo až začne svítat.

Přikrčil se a opatrně se plížil k první řadě stromů. Svah byl příkrý, po několika metrech narazil na nízký porost, musel se zastavit. Tam dole je nížina a v ní jsou vsi a městečka, lidé dobří i zlí. Teď je všechny zakrývá tma.

Snažil se určit místo, kde se objevilo světelné znamení, než přistál. Muselo to být někde pod lesem. Znovu začal šplhat po stráni.

Přál si, aby se zase ozvalo soví zahoukání.

V smrčí zakopal padák, chvíli odpočíval, pak vstoupil mezi první stromy. Po několika krocích narazil na stezku. Zaclonil elektrickou svítilnu a posvítil si na úzký, vyšlapaný pruh země. Nablízku jsou tedy lidé.

Uvažoval, kam se má dát. Musí se rychle rozhodnout. Za chvíli začne svítat.

Přiložil dlaně k ústům a napodobil soví zahoukání. Lekl se, jak hlasitě se rozlehlo lesem. – Schoval se za strom.

Vteřiny ubíhaly, nikdo mu neodpovídal.

- 50 -

Vzpomněl si na slova anglického seržanta: „Vy to štěstí, pane majore, budete mít.“

Šel už asi půl hodiny, když se stezka rozšířila. Na její pravé straně spatřil narovnanou hranici dříví, pak druhou, třetí. Zastavil se.

Mezi stromy prosvítala našedivělá bariéra světla. Tady les končil.

Někde docela nablízku zaštěkal pes. Berka uskočil za strom. Cítil, jak mu ve spáncích buší krev. Kdyby alespoň měsíc zašel za mraky.

Pes přestal štěkat.

Rozhodl se, že se připlíží k okraji lesa. Sotva udělal několik kroků, pes se znovu rozštěkal.

„Čo je ti? Lahni, Cigaň! Lahni! Nepočul si?“ poroučel silný, drsný hlas.

Teď ho spatřil. Stál v našedlém rozbřesku začínajícího dne blízko stavení, pušku v ruce.

Znal popis horára Ondrejkoviče, ale člověku, který stál před hájovnou, neviděl do tváře.

Odjistil revolver a opatrně vyšel na mýtinu. Pes, který na chvíli zmlkl, se znovu rozštěkal. Tentokrát zuřivěji.

Té noci, kdy major Vladimír Berka přistál na úpatí Malých Karpat, obdržel dozorčí důstojník německé zpravodajské služby v Bratislavě Karl Heinz ve dvě hodiny 36 minut po půlnoci zprávu protiletecké Baterie v Malackách, že ve dvě hodiny 18 minut bylo spatřeno nepřátelské letadlo v prostoru kóty ZO 324. S největší pravděpodobností jde o anglický letoun zn. Wellington. Poněvadž přiletělo z opačné strany než přilétají britská bombardovací letadla a nesvrhlo ani jednu bombu, je možné, že shodilo nepřátelské agenty přibližně ve stejném prostoru, jak se stalo před několika dny, kdy dva angličtí špióni byli u Sv. Jura zadrženi německou hlídkou.

Nadporučík Karl Heinz převzal telefonát, protřel si rozespalé oči, a když si zprávu velitele protiletadlové baterie přečetl podruhé, vyhlásil poplach Sonderkomanda B. Jeho příslušníci během několika minut opustili ubikace a odejeli ve směru Malé Karpaty, do prostoru kóty ZO 324.

- 51 -

12

KDO JE RUDOLF BRAUNER?

„Víte něco o Berkovi?“ zeptal se plukovník britské výzvědné služby Parker, když se přivítal s plukovníkem Hrabalem.

„Zdá se, že je všechno v pořádku,“ odpověděl československý důstojník anglicky, aniž vyčkal, až mu kapitán Siebner otázku přeloží.

„To jsem rád,“ řekl Parker. „Bohužel já mám špatnou zprávu, pokud jde o ty dva, co letěli před Berkou.“ Angličan se nedíval na Hrabala, tvářil se jakoby se plně soustředil na nalévání whisky do sklenek před sebou.

Hrabal sebou neklidně pohnul v křesle.

„O Horniakovi a Doudovi?“ zeptal se.

Plukovník Parker kývl hlavou a podal Hrabalovi dešifrovaný telegram.

„Henry and David captured near Bratislava – Henry a David zadrženi u Bratislavy –“ četl Hrabal. Henry bylo krycí jméno pro rotmistra Horniaka a David pro podporučíka Doudu.

Když major Vladimír Berka souhlasil při návštěvě plukovníka Hrabala ve Skotsku nejen s tím, že přeruší svou dovolenou, ale také že je ochoten provést akci „Železný klíč“, vybral si ke své nové práci dva pomocníky: Slováka Antona Horniaka, který před válkou sloužil u ženijního pluku v Komárně, a nadporučíka Mariana Doudu, jednoho z nejnadanějších absolventů sabotážního kursu. Horniak s Doudou odletěli tři dny před Berkou, seskočili na úpatí Malých Karpat, přibližně na stejném místě jako major Berka, měli se bez cizí pomoci – poněvadž Horniak byl rodák z Devínské Nové Vsi – dostat do Bratislavy a tam se přihlásit u člověka, jehož adresa jim byla před odletem z Anglie oznámena.

Hrabal se snažil zachovat klid, nechtěl na sobě dát znát, jak se ho ta zpráva nemile dotkla. Cítil, jak se pomalu sesouvá jeho pečlivě propracovaný plán blokády dunajské vodní cesty u Železných vrat.

Angličané ho varovali, aby počkal s jeho uskutečněním, dokud se nevyjasní ten záhadný případ Skopal, možná že je to všechno léčka - 52 -

abwehru. Hrabal však tvrdohlavě trval na svém: uděláme to přece docela nezávisle na Skopalovi a na jeho lidech. O tom, co se stalo s člověkem v docích, Němci nevědí. Jestli je to léčka, budou čekat na zprávu od Skopala a my jim zatím Železná vrata zablokujeme.

Hrabal nepovolil, povolili Angličané.

„Jak myslíte,“ řekl tenkrát plukovník Parker a pokrčil rameny.

„Samozřejmě že můžete počítat s naší pomocí.“

„Dopravte nám jenom naše lidi na místo blízko Bratislavy, o ostatní se postaráme sami,“ odpověděl tenkrát sebevědomě Hrabal.

A teď první, špatná zpráva: Horniak a Douda zatčeni.

„Is It sure? – je to jisté?“ zeptal se Hrabal anglicky.

„Ano, dali jsme si zprávu ověřit. Byli zatčeni druhý ‚den po seskoku.“

„Je ovšem otázka, kdo je zatkl,“ Hrabal se chytal stébla.

„Myslím, že to na věci mnoho nemění. Ať je chytili Slováci nebo Němci…“

„To snad ne,“ přerušil Angličana Hrabal. „Myslím, že teď je nejdůležitější zjistit, kde jsou ti dva, a taky, co je s Berkou.“

Angličan se usmál. Hrabal tedy o Berkovi také nic neví.

„Správně,“ řekl. „Už jsme požádali naše lidi v Bratislavě o přesnější zprávu.“

Hrabala napadlo, jak se mohli agenti IS tak brzo dozvědět, že Horniak a Douda byli zatčeni. „O Berkovi se vaši lidé nezmiňují?“

zeptal se opatrně.

„Ne. Bude asi v pořádku, jak říkáte.“

„Berka je určitě v pořádku,“ o něco hlasitěji než obvykle odpověděl Hrabal. „Má daleko větší zkušenosti než ti dva.“

Plukovníky Hrabal pokládal hovor na toto téma za skončený.

Možná až se vrátí do své kanceláře na Piccadilly 127, bude tam nějaká zpráva o Berkovi. „Budeme se vzájemně informovat, pokud možno co nejrychleji,“ řekl. Vstal, ale dřív než se rozloučil, zeptal se: „Směl bych vědět, jestli je něco nového ve věci Skopal?“

„Málem bych zapomněl,“ Parker se udeřil do čela. „Přece jenom jsme se dostali o kousek dál. Ten mrtvý muž z doků určitě není Skopal. A také nepřijel do Anglie ani z Turecka, ani z jiné země. Už také víme, kdo to je.“

- 53 -

Hrabal se zvědavě díval na usmívajícího se anglického důstojníka.

„Je to váš krajan, pane plukovníku. Žil v Británii skoro čtyři roky.“

„Kdo?“ Hrabalovi se nepodařilo skrýt údiv.

Parker zalistoval v papírech na stole.

„Rudolf Brauner, narozen 1905 v Brně, do Anglie přijel v srpnu 1939 jako politický uprchlík. Při příjezdu udal, že pochází ze smíšeného manželství, byl členem sociálně demokratické strany, v Brně byl zaměstnán jako účetní v textilní továrně. V Anglii se nepřihlásil do československé armády, pracoval ve válečném průmyslu. Naposledy byl zaměstnán v jednom londýnském předměstí při výrobě tankových pásů.“

„Jak se ten člověk dostal do doků?“ podivil se Hrabal. „Tam přece neměl co dělat.“

„Bohužel měl. Podle sdělení závodu, v němž byl zaměstnán, pracoval několik měsíců při nakládce a vykládce zboží.“

Hrabal se obrátil na kapitána Siebnera. „Slyšels někdy to jméno?

Brauner, Rudolf Brauner,“ opakoval pomalu, jako by si vzpomínal.

Ani kapitán Siebner nikdy neslyšel o nějakém Braunerovi.

„Podíváme se do kartotéky, pane plukovníku,“ řekl.

„To je divné,“ zabručel Hrabal. „Ví se, co se s ním stalo? Byl zavražděn nebo –“

Anglický plukovník si pomalým pohybem uhladil vlasy. „To bychom také rádi věděli. Nesporné je, že se Brauner, vydával za Skopala, a to samo ukazuje, že něco není v pořádku. Podle mého názoru byl Brauner zavražděn. Zatím, bohužel, nevíme kým a proč.“

Když Hrabal nasedl do vozu, obrátil se k Siebnerovi. „Myslím, že jsme se dostali do pěkné kaše. O Berkovi ani slechu a jestli ty dva, toho Horniaka a Doudu, chytili, máme po Železných vratech. Ti přece Němcům vyzpívají i to co nevědí.“

„To snad ne, pane plukovníku,“ pokusil se odporovat Siebner.

Hrabal mávl rukou. „Tohle nám scházelo. Skopal není Skopal, ale nějaký Brauner a my o chlapovi nemáme ani ponětí. Pánbůh ví, jestli se ten člověk vůbec jmenuje Brauner. Vypadá to, pane Siebner, že jsme naletěli.“

- 54 -

„Budiž nám útěchou, že jsme nenaletěli sami.“ Kapitán se snažil neúspěch zlehčit, ale Hrabal ho neposlouchal. Poručil šoférovi, aby jel rychleji. „Červená, nečervená, jeď! O nic se nestarej.“

Když zastavili před budovou ministerstva národní obrany na Piccadilly 127, Hrabal vyběhl po schodech tak rychle, jak už ho kapitán Siebner dávno neviděl. Ten ale má naspěch, pomyslel si a snažil se nezůstat za plukovníkem.

„Tak co? Je něco novýho?“ zeptal se udýchaně, když vstoupil do kanceláře svého pobočníka.

„Je, pane plukovníku,“ řekl pobočník a podal Hrabalovi dešifrovanou zprávu, kterou před necelou půlhodinou zachytila stanice zpravodajské skupiny.

„Co jsem říkal?“ Hrabal se obrátil ke kapitánu Siebnerovi.

„Berka po velkém dobrodružství v bezpečí,“ četl Hrabal, zdůrazňuje každé slovo. „Zavolej Parkera a řekni mu, že se právě potvrdilo, co jsem říkal. Berka je prostě v pořádku. Já to věděl, na mou intuici se můžeš spolehnout.“ Pak si vzpomněl na Horniaka a Doudu. „O těch dvou nepřišlo nic?“ zeptal se pobočníka.

„O kom, pane plukovníku?“

„Člověče, prosím tě, o Horniakovi přeci a o tom…“

„Nic, pane plukovníku, nepřišlo.“

„Ať se zeptají Bratislavy, jestli o nich něco neví. Angličani mají zprávu, že je chytili. A až přijde něco bližšího od Berky, hned mně to oznam. I kdybys mě měl vzbudit.“

Přibližně ve stejnou dobu zjistila pátrací skupina Scotland Yardu, vedená superintendantem Scartonem, že knoflík, nalezený v bedně v docích blízko místa, kde ležel mrtvý Rudolf Brauner, patří k saku člověka, který o sobě tvrdil, že je Skopal.

- 55 -

13

NEZNÁMÁ TVÁŘ

Vladimír Berka ležel na seníku osamělého stavení uprostřed vinohradu nedaleko Devínské Nové Vsi. Okénkem ve štítě bylo vidět svah, posetý kůly, k nimž se pnula vinná réva.

Pocítil hlad. Když spal, někdo mu položil na podlahu půl bochníku chleba, slaninu a malovaný džbánek bílého vína.

Jako zloděj se včera pozdě k večeru vplížil do hospodářova stavení. Nějaká žena vykřikla, když uviděla ve dveřích chalupy neznámého, vysokého chlapa.

„Kto ste? Čo chcete?“ zeptala se polekaně.

„Býva tu pán Hučko?“ zeptal se slovensky.

„Čo od neho chcete?“

„Nesiem mu pozdrav od Janka.“ Berka se snažil mluvit slovensky, jak se to kdysi, před válkou, když byl posádkou v Pezinku, naučil.

Hospodyně ho nepozvala dál, zůstal stát ve dveřích.

„Od ktorého Janka?“ zeptala se nedůvěřivě.

„Ondrušovie.“

Mlčela, viděl, že mu nedůvěřuje.

„Nepoznám žiadneho Janka Ondrušovie,“ odsekla rázně. „Gazda!

Gazda!“ zavolala. Bylo ji slyšet na konci vinohradu, možná že až tam, kde začínají první domky dědiny.

Na dvoře, v maštali, bouchly dveře.

„Čo sa robí?“ ozval se mužský hlas.

„Choď sem.“ Hospodyně teď už mluvila tišeji.

Přiblížil se: jen tak ve vestě, s lucernou, v níž hořela svíce, pomalým, šouravým krokem, kostnatý, prošedivělý, s obličejem zbrázděným vráskami.

„Dobrý večer,“ pozdravil Berka.

„Dobrý. Nech sa páči. Poďte ďalej,“ řekl hospodář.

Ukázal na židli u stolu, na němž svítila petrolejová lampa. Obrátil ji k hostovi, aby mu líp viděl do tváře. Sám zůstal stát a mlčky si prohlížel pozdního hosta.

- 56 -

Berka opakoval, že přináší pozdrav od Janka Ondrušovie.

Starý muž se zeptal, kde je teď Janko. „Na druhej straně, pán Hučko.“

Tak to bylo domluveno, takové bylo heslo, tak mu to řekli v Londýně.

Samota ve vinohradech nedaleko Devínské Nové Vsi bylo místo, kde se měl přihlásit, kdyby to selhalo s horárem. A s tím to selhalo.

Člověk, který stál za ranního úsvitu před hájovnou vedle štěkajícího psa, nebyl hajný Ján Ondrejkovič. Berkovi se hned nelíbil, jako by tu číhal s tou svou dvojkou u nohy, se psem na šňůře, jen ho pustit.

„To sú k nám hostia,“ řekl horár. „Z neba ste spadli?“

Berka váhal. Vteřinu, dvě. Je to člověk, k němuž ho poslali? Je to horár Ondrejkovič?

„Kdeže z neba,“ odpověděl bezstarostně.

„A skade teda?“

„Z Břeclavi.“

„Z Břeclavi?“ protáhl muž se psem. „Pešo?“

„Pravda, že pešo. A ako inakšie?“

„A v noci?“ Berka věděl, že mu ten člověk nevěří.

„Naháňajú vás?“

„Tak.“

Muž se psem mlčel. Pak: „O chvílu tu budu, pánko. Ák nemáte čisté svedomie, radím vám, abyste čo najskór zmizli.“

Stáli od sebe jen několik kroků. „Kto tu bude?“ zeptal se Berka.

„Němci, pán brat. Kto iný? Němci, ak ráčite vedieť.“ Muž se zarazil. Naklonil hlavu a naslouchal. Potom řekl tišeji: „Počujete?“

Berkovi se zdálo, že slyší vzdálený hukot motorů.

„Motocykle. Tie idú prvé, po nich auťáky, až kam sa vyškriabu.“

„A prečo Němci?“

„Viete lepšie ako já, prečo. Neztracajte čas. Vidíte tie dróty?“

ukázal na telefonní vedení. „Zobudili ma pred chvílou. Pohotovost vraj. Nějaký parašutista –“

Prohlížel si Berku, jako by se ještě jednou chtěl přesvědčit o tom, co musel od první chvíle vědět.

„Tu nemóžte zostať. Prichádzajú od Jura. O chvílu tu budu.“

- 57 -

„A kde som vlastně?“ zeptal se Berka, teď už bez ohledu na opatrnost.

„Tak teda vy ste – No, Júr je pat kilometrov na východ. Hen tam –“ Ukázal ve směru, kde mělo ležet městečko Svátý Jur. „Musíte na západ. Máte mapu?“

Berka vyňal ze záňadří pečlivě složenou mapu. Když ji chtěl horárovi podat, pes zavrčel.

„Čuš, Cigaň!“ okřikl ho pán. „Teraz ste tu,“ ukázal na místo blízko horského hřebene.

„Radil by som vám, abyste išli tade,“ ukázal na hřeben svažující se do Bratislavské roviny. „Máte čo jest?“

Nečekal na odpověď, otočil se a vešel do stavení.

Berka slyšel čím dál zřetelněji hučení motocyklových motorů.

Má odejít? Co když je to lest? Stačí zvednout sluchátko, možná že ho ten člověk už zvedl. Je to věčnost, co zmizel ve stavení, už nemůžu čekat. Ztratím se mezi stromy, zmizím v lese, ale nepůjdu, kudy mi radil. Nevěřil mu. Chystal se odejít.

Uslyšel hlasy. Někdo ve stavení mluvil. Telefonuje, určitě telefonuje. Je to jeho hlas. Chtěl mě zdržet, než přijedou. Najednou uslyšel Berka vysoký ženský hlas, nerozuměl však jediné slovo. Není tam tedy sám.

- 58 -

Vzpomněl si, že mu ten člověk nevrátil mapu. Nebál se, že se bez mapy nevyzná, před válkou sloužil tady blízko, v Pezinku, hned bude vědět, kde je, jen co uvidí první dědinu. Ale mapa, to je přece důkaz.

Důkaz – a ten člověk ho odevzdá Němcům.

Několika skoky byl u pootevřených dveří. V ruce držel odjištěnou pistoli.

„Už to bude, pán brat,“ uslyšel horárův klidný hlas. Viděl, jak pes klidně leží v předsíni. „Nech sa páčí, trocha jedla,“ muž vyšel ze stavení a podával mu balíček. Za ním stála mladá žena.

„So mnou ste sa nikdy nestretli, památajte si,“ řekl horár. „A teraz hybaj. O chvílu sú tu. Mnoho šťastia,“ podal Berkovi ruku, mladá žena řekla: „Dobrý deň“ a nepřestala se udiveně dívat za podivným hostem.

Za několik vteřin zmizel Berka v lese. Slyšel monotónní Hučení motorů. Najednou se začaly zastavovat.

„Links, links!“ křičel někdo.

Nečekal. Dal se do běhu, po prudce se svažujícím kopci. Chtěl být co nejdál od těch lidí na motocyklech. Jen nenarazit na cestu. V

půli svahu zmírnil běh. Určitě o něm nevědí, jinak by mu byli v patách. Bylo mu divné, že neslyší psí štěkot. Tihle chlapi se přece nevydávají za parašutisty bez psů.

Prudce oddychoval. Co mělo znamenat to Links, links? Snad něco upoutalo jejich pozornost. Určitě mě neviděli, ujišťoval se.

Teprve teď si uvědomil, že mu horár vrátil mapu, když mu podával balíček s jídlem, a on ji bezmyšlenkovitě strčil do kapsy.

Chvíli si ji prohlížel. Zjistil, že tak, jak mu radil horár, má do nejbližší dědiny něco přes osm kilometrů.

Po hodinové chůzi se zastavil. Zdálo se mu, že uslyšel zapraskání suchých větví. Jako když někdo jde lesem. Znovu. Jsou blízko.

Zatajil dech, přitiskl se těsně ke stromu.

Za chvíli je spatřil. Byli dva. V ruce měli samopaly, na sobě šedé uniformy a přilby na hlavách. Němci. Teprve teď si všiml, že několik kroků pod ním je široká lesní cesta.

Nebyl od nich dál než padesát kroků. Šli vedle sebe mlčky, beze slova. Přitisknut ke stromu, pozoroval je jedním okem, půl tváře mu zakrýval peň stromu. Až přejdou, přeběhne přes cestu, seběhne mezi - 59 -

stromy, tam je les hustší. Tam už asi není žádná cesta. Určitě je jich víc. Sami dva by se do lesa nepustili.

Zastavili se, jeden ukazoval vzhůru na vrchol svahu, druhý zřejmě odporoval. Teď už rozeznal jejich tváře. Schoval celý obličej za strom, ani nedýchal. Až půjdou kolem, nebudou ani deset metrů daleko. Uslyšel ostrý hvizd, druhý, třetí, jeden z vojáků vyňal píšťalku a odpověděl dvojím krátkým zapísknutím. „Schnell, schnell,“ řekl svému druhovi a oba se dali do klusu. Berka si oddechl.

Když dozněly kroky utíkajících vojáků, přeběhl cestu a zmizel mezi borovicemi.

Po dvou hodinách se dostal na kraj lesa. Před ním ležela podunajská rovina: tam někde je Bratislava, Dunaj, Žitný ostrov, za kopci Devín.

Pomalu se zbavoval pocitu stísněnosti, který na něm ještě před chvílí ležel. Byl by raději vyšel na silnici, kráčel by jako turista s tlumokem na zádech k Devínské Nové Vsi. Řekli mu přece, že Hučko je spolehlivý chlap. Na sto procent spolehlivý. Snad by se nic nestalo, kdyby se ve stavení ve vinohradech objevil za bílého dne.

Nakonec se však rozhodl, že počká, až se setmí. Horár, který ho měl čekat, byl také stoprocentní chlap, a přece nepřišel. Nebude riskovat.

Byla už tma, když stanul ve dveřích Hučkova domu. Teď mu svítí do obličeje petrolejová lampa, hospodyně šuká po kuchyni a ten starý se nepřestává vyptávat. Nestačí mu smluvené heslo, chodí kolem každé odpovědi jako kolem horké kaše.

„A kto ste vy vlastně?“ ptá se už po několikáté hubený, kostnatý stařec. Žádná odpověď ho nedovede uspokojit.

A Berka znovu a znovu odpovídá: „Mikuláš Marko.“

„A čo vlastně chcete?“

Člověk by pomalu ztratil trpělivost. Berka opakuje, že nese pozdrav od Janka Ondrušovie.

Gazda najednou vstane, otevře zásuvku stolu a vytáhne fotografie.

- 60 -

„Hovoříte, že poznáte Janka. Ktorý je to?“ Podává Berkovi snímek, na němž se směje několik mladých mužů ve fotbalových dresech.

Berka si je chvíli prohlíží, pak ukáže na chlapce s hladce učesanými vlasy, s pěšinkou uprostřed a čeká, co řekne gazda.

Fotografie je nejmíň pět let stará. „No teda,“ utrousí gazda, „no teda.“

Už se neptá, jen odpovídá na Berkovy otázky, potichu, ztlumeným hlasem, jako by se bál, že by je někdo mohl slyšet.

„Pán Marko, nečudujte sa,“ omlouvá se. „Počul som, že dvoch predvčerajškom zlapali.“

Horniak a Douda, říká si v duchu Berka. To je zlé. „A kde sú, neviete?“ ptá se nahlas a snaží se, aby se mu ani sval nepohnul ve tváři.

„Kde by boli? Na štátnej bezpečnosti. Naši ich zlapali. Boh vie, či ich už aj Nemcom neodovzdali. Skór hej ako nie.“

Pak ti dva mluví ještě tlumeněji, a když gazdina přináší večeři pro hosta, oba jako na povel zmlknou. Je už dávno po půlnoci, když Berka jde spát na seník.

Ne, děkuje, ale v jizbě spát nebude. Přespí na seníku. Nechce rušit, ti lidé mají jedinou světničku a kuchyň. Na seníku se bude cítit bezpečnější.

Spal skoro do sedmi. Světlo za sklem špinavého okna ve štítě domku mu připadá jako brána do světa. Jaký je to svět?

Vstal. Protáhl se. Ukrojil si chleba a kus slaniny. Začal jíst. A pak si najednou všiml, že z otvoru, k němuž je přistaven žebřík na seník, se na něho dívá neznámá tvář.

14

KNOFLÍK

Superintendant Scarton držel v ruce kus lepenkového papíru, na němž byl přišit knoflík; obyčejný, kostěný, šedý knoflík, jaké se nosí na pánském saku. Na lepence nad knoflíkem bylo napsáno: SKOPAL

- 61 -

– RUDOLF BRAUNER 18. ČERVNA 1905 Londýnské doky 4. září 1943.

Ještě jednou si přečetl přiloženou zprávu: „Knoflík nepochybně pochází ze saka mrtvého muže. Při prohlídce bedny, ve které byl knoflík nalezen, byly objeveny na boční stěně čtyři vlasy.

Laboratorní analýzou bylo zjištěno, že jsou to vlasy mrtvého.

Scarton si pak prohlédl několik fotografií bedny vylovené z vody a vytočil číslo lékaře, který provedl pitvu mrtvého z doků.

„Směl bych se vás, doktore, na něco zeptat?“ řekl tiše, když v sluchátku uslyšel hluboký hlas: „Yes, Shelton.“

„Ptejte se, prosím. Protokol o pitvě jsem už poslal kapitánu Kellovi.“

„Četl jsem jej. Něco mi však není jasné. Rád bych věděl, zda na mrtvole byly nalezeny stopy násilí.“

„Nic takového jsem nezjistil. Uvedl jsem to ostatně v protokole.“

„Vy se tedy domníváte, že smrt nastala po požití jedu. Každou jinou možnost vylučujete.“

„Nechtěl bych to tak říci. Smrt nastala po selhání srdce. Ten člověk nebyl už delší dobu v pořádku. Proto užíval digitális.“

„Zajímalo by mě, zda v den své smrti nepožil větší, řekněme, smrtelnou dávku tohoto léku.“

Doktor Shelton hned neodpověděl.

„Rozuměl jste mi, jak to myslím? Jestli třeba omylem nebo proto, že měl větší bolesti, nepožil větší dávku než měl.“

„Rozumím dobře. Musím vám však odpovědět s určitými výhradami. Nemocní, kteří užívají větší dobu digitális, jsou odolnější, snesou větší dávku bez škodlivých následků. U zemřelého byly zjištěny stopy tohoto léku v hojné míře. Nemusela to však být smrtelná dávka.“

Scarton zklamaně povzdechl. Pak se ještě zeptal: „Jistě jste důkladně prohlížel hlavu mrtvého? Myslím temeno, spánky.“

„Pochopitelně.“

„A nic jste nezjistil. Žádné odřeniny nebo podlitiny?“

„Ne. Jestli ovšem máte na mysli stopy po nějakém násilí. To zcela vylučuju.“

- 62 -

„Poslední otázku, doktore. Rád bych slyšel váš, řekněme neúřední názor: jde o přirozenou smrt, nebo byl ten člověk zavražděn?“

„Četl jste mou zprávu? Tam to přece říkám jasně. Nemohu potvrdit, že by šlo o násilnou smrt. Svou domněnku opírám o to, že jsem na mrtvole nenašel žádné stopy násilí. Zvýšená dávka digitálisu, jehož stopy byly nalezeny v zažívacím ústrojí mrtvého, za určitých okolností by mohla být smrtelná. Zda tyto okolnosti zde existovaly, to bych mohl určit, kdybych znal chorobopis nemocného. Doporučuji proto, aby byl Braunerův status vyžádán od lékaře, který mrtvého před smrtí ošetřoval. Podle mého názoru je vyloučeno, aby muž, který byl nalezen v londýnských docích mrtev, nevyhledal za svého života lékařskou pomoc… Stačí to?“ zeptal se dr. Shelton.

„Děkuji. Stačí.“ Superintendant zavěsil.

Za dvě hodiny po této rozmluvě navštívil Scartona kapitán Vernon Kell.

„Jel jsem kolem a tak jsem si řekl, že se u vás zastavím, pane Scartone. Něco nového?“ zeptal se, když si zapálil cigaretu, kterou mu superintendant nabídl.

„Celkem nic. Vypadá to – alespoň podle doktora Sheltona – na normální smrt.“ Superintendant se ironicky usmál.

„Máte jiný názor než Shelton? Vaše zjištění – rozumím –li vám dobře – jsou v rozporu se závěry, k nimž došel dr. Shelton?“ zeptal se opatrně kapitán Kell.

„To bych nechtěl tvrdit. Zajímají mne však tři vědí bedna, knoflík a čtyři vlasy.“

„Je to opravdu záhada, jak se dostal knoflík a vlasy mrtvého do bedny. Tu bednu objevili vaši lidé, pane Scartone?“

„Moji lidé byli na ni upozorněni.“

„Kým, smím-li se zeptat?“

„To právě nikdo neví. Nějaký člověk jim řekl, že asi sto yardů od mola, kde ležela mrtvola, je nějaká zavřená bedna. Zachytila se o kamenný výběžek mola a nějaký nakladač, kterých tam v té době bylo několik, ji přitáhl hákem na břeh, a když asi uviděl, že je prázdná, nechal ji ležet.“

- 63 -

„Vaši lidé si víc všímali bedny než toho nakladače,“ kapitán Kell se tiše zasmál, jako by chtěl potvrdit, že i on má stejné zkušenosti se svými lidmi, kterým někdy uteče to nejdůležitější.

„Snad nebude těžké zjistit, kdo tu bednu vylovil.“

„Jistě. Teď je však hlavní dozvědět se, jak se dostaly ‚do té bedny čtyři vlasy pana Skopala a knoflík z jeho saka.“

Kapitán Kell se zvědavě zadíval na superintendanta. „Máte o tom nějakou teorii?“ zeptal se.

„Mrtvý si nemohl knoflík od saka utrhnout sám a pak jej ještě vložit do bedny. To je jisté. Ani se svými vlasy nemohl udělat něco podobného. Nezbývá než si představit, že Skopal, ať živý či mrtvý, byl v bedně dřív než se octl na molu.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se kapitán Kell.

„Bedna má rozměry pět stop krát tři stopy čtyři palce krát tři stopy čtyři palce. Vešel se tedy do ní, i když nikoliv pohodlně, živý nebo mrtvý člověk, který byl potom nalezen na molu.“

„Ale jak a proč se dostal do bedny? A jak se z bedny dostal na molo?“

„Patrně mu v obou případech někdo pomohl.“

Kapitán Kell se na superintendanta podíval pochybovačně.

„Řekněme, že vaše teorie je správná. Chybí mi však motiv. Proč se to všechno stalo? Proč by živý Skopal vlezl do bedny nebo proč by někdo mrtvého Skopala strčil do bedny a pak ho zase vyndal, položil na molo a bednu vhodil do vody?“

Superintendant vyňal z obálky fotografie bedny. „Škoda že se na ní nezachovaly otisky prstů, byli bychom o něco dál.“

„Co hodláte podniknout?“ zeptal se Kell.

„Bude asi nejlíp, když si ještě jednou zajdu do doků.“

„Hm,“ řekl pro sebe kapitán, vstal a podal superintendantovi ruku.

„A jak vy jste daleko?“ zeptal se Scarton.

„Moc daleko ne. Zatím víme, že Skopal není Skopal, ale Rudolf Brauner. Ale to jste vy, jak se zdá, věděl dřív než my. Jen se divím, proč jste nám to neřekl. Měli bychom, superintendante, líp spolupracovat. Je to pořád stejné: Scotland Yard vyjevuje svá tajemství, až když má ptáčka v hrsti.“

- 64 -

Scarton se zasmál. „To se jenom říká. Ostatně i o Scotland Yardu platí to, co platí o lidech: že je lepší než jeho pověst. To, že Skopal není Skopal, ale Brauner, jsme vám oznámili ihned, jakmile jsme to zjistili.“

„Jak jste na to přišli?“

„Celkem jednoduše. Stačily otisky prstů. Ten pán měl totiž kdysi s námi co dělat.“

„Ach tak.“ Kapitán Kell pak ještě slíbil, že bude Scartona informovat, kdo byl člověk, který z Istanbulu přiletěl do Londýna s cestovním pasem na jméno Walter, Lutz, ovšem až se to podaří zjistit.

Za dvacet minut nato, co kapitán Kell opustil pracovnu superintendanta Scartona, vyjel z brány Scotland Yardu malý černý vůz řízený seržantem Dohertym. Na zadním; sedadle vozu seděl Artur Scarton. Vůz nezamířil k londýnským dokům, ale do čtvrti Bayswatter do ulice Bumbery road, kde zastavil před domem, na němž bylo číslo 24.

15

JE TO LEST?

„Ruky hore!“ neznámá tvář se vysunula z otvoru v podlaze. „Len žiadne hlúposti! Ste obklučený!“

Berka se nehýbal. Přimhouřenýma očima pozoroval tvář, která se tak náhle vynořila. Kde se tu vzal ten vyzáblý obličej s chraplavým hlasem? Neslyšel jediný podezřelý zvuk, skřípavé brzdění auta, jak to bývá, když přijíždí policie, ba ani žádné hlasy. Kdyby těch lidí bylo víc, musel by je slyšet.

„Nepočuli ste? Ruky hore a hybaj! Odhoďte zbraň, lebo budem strielať!“ Muž v otvoru v podlaze snížil hlavu, snad sestoupil o příčel níž.

„Kto ste?“ zeptal se Berka.

„Ústředna štátna bezpečnost. Tak bude to? Ako dlho máme čakať?“

- 65 -

„Poďte si teda pre mňa, ak ste

uešbé.“ Berka se snažil získat čas.

Je dům opravdu obklíčen? Kolik

jich je? Má vyskočit a chlapa srazit

ze žebříku, nebo se má pokusit

prolézt oknem ve štítě? Neproleze,

okno je úzké. Srazí chlapa ze

žebříku.

Pomalu vstával.

„Tak čo je s tými rukámi?

Nepočuli ste? Dajte ruky hore!“

Berka pomalu zvedal ruce nad

hlavu. Rád by viděl za toho chlapa

na žebříku, dolů by chtěl vidět, co

se děje ve světnici, kolik jich tam

je, kolik jich je venku. Ale za

chlapem je tma a ticho.

Kde je gazda? Proč nikdo

nemluví?

Kdyby to byla ÚŠB, byl by jich

plný barák.

„Ukažte legitimáciu,“ Berka

mluví klidně, jako by on byl

členem tajné policie, a ne ten s

pistolí v ruce.

„Já ti ukážem legitimáciu, len

počkaj. Hybaj dole!“

Je to vůbec pistole, co ten

člověk drží v ruce? Teď bych ho mohl srazit, stačí trhnout žebříkem.

Ten nepatří k ÚŠB.

„Gazda! Gazda!“ křičí Berka.

„Nekřičte! Čo revete? Hybaj dole!“

Berkovi nikdo neodpovídá. Kde jsou ti ostatní? Kde je gazda?

Opatrně se přibližuje k otvoru v podlaze, ruce má spuštěné, v pravé kapse kalhot pistoli. Druhá je zavěšena pod levou paží. Má po - 66 -

tom chlapovi vystřelit, rychle se spustit po žebříku a zkusit se probít?

Kolik jich je?

Rozhodl se, že sestoupí do světnice.

„Tak čo je s tými rukámi?“ opakuje chraptivý hlas. „Dáš ich hore, alebo nie?“ V tom hlase není jistota zkušeného policajta. Ten člověk je tu sám a neví si rady. Ale kdo je to? Co vlastně chce?

„Poraďte mi ako mám s rukámi nad hlavou liezť po rebríku.

Naučte ma to. Dajte tu pistolu preč.“

„Budem strielať!“ křičí hlava v otvoru.

„Nech sa páči.“ Berka stojí krok od otvoru v podlaze, muž s pistolí sestupuje po žebříku do světnice. Nevystřelil.

„Dajťe tu pistolu preč a ja zleziem,“ začal vyjednávať Berka.

„Janko! Janko!“ najednou začne křičet ten dole. To není člen slovenské tajné policie. Berka to už ví. Ten člověk si hraje na detektiva. Dole zaskřípaly dveře. „Čo je?“ ozval se cizí hlas.

„Špión. Nechce dole,“ odpověděl muž s pistolí. Hlas je teď jistější než před chvílí. „A kde je?“ ptá se nový hlas. „Hore, na povale. Vidíš ho?“

Muž, který před chvílí vstoupil do světnice, popošel asi dva kroky a podíval se nad sebe.

„Kto ste?“ zeptal se, když spatřil Berku, jak si oba klidně prohlíží.

„A kto ste vy?“

„Ja som velitel Hlinkovej gardy,“ sebevědomě odpověděl muž dole.

„Na stráž!“ pozdravil Berka pozdravem, kterým se zdravili členové Hlinkový gardy.

Ticho.

„A kto ti povedal, že je špión?“ zeptal se velitel Hlinkový gardy.

„Hlásenie. Preto som pre teba poslal. Ale to si povieme pozdejšie.

Nech ide dole, uvidíme, kto je to.“

„Poďte dole,“ nařizuje velitel, ale v jeho hlase není přísnost, spíš jako by toho nahoře zval na kus řeči. „Daj tu pistolu preč,“ obrátí se na svého druha.

Oba teď čekají, jestli ten nahoře sleze dolů, nebo ne.

- 67 -

Berka si sedl na kraj otvoru, pak začal, tváří obrácen do světnice, sestupovat po žebříku.

„Dobrý deň,“ pozdravil.

„Prosím si papiere,“ řekl velitel.

„Nech sa páči,“ Berka sahá do kapsy a vyndává legitimaci, kterou mu dali v Londýně.

Velitel si ji prohlíží, ten druhý se mu dívá přes rameno. Teď si Berka všiml, že muž, který na něho před chvílí mířil, má na nohách bačkory.

„Ako sa voláte?“ ptá se velitel.

„Mikuláš Marko.“

Začali se ho vyptávat, kde se narodil, kde bydlí, co dělá, kam jde a proč se zastavil právě tady, u Hučka.

Berka odpovídal klidně, umí své odpovědi zpaměti.

„Vy ste ale nie Slovák,“ najednou, zčistajasna zapochyboval velitel.

„Čo bysom nebol Slovák. Šak sa opýtajte v Holiči.“

„Hovoříte v Holiči? Koho tam poznáte?“ vmísí se do řeči muž, který byl ochoten před chvílí střílet.

Berka odříkává jména, k některým přidá nějakou podrobnost, a kdyby ho byl velitel Hlinkový gardy nepřerušil bručivým „No, dobré, dobré,“ byl by ještě pokračoval.

„Ale vysvětlit, prečo ste přišli k Hučkovi, to ste ešte nevysvětlili.

Oďkial‘ sa s ním poznáte?“

„Nepoznáme sa. Vóbec sa nepoznáme. Som bez roboty, mám vo vrecku dvacať korun, s tým nemóžem do hotelu.“

Velitel se ptá, proč chce právě do Bratislavy, že jako šofér by se uživil i v Holiči.

„Ale v Bratislavě lepšie. V Dynamitke hladajú a platia o pátsto korun viac.“

Berka vidí, že mu ani jeden ani druhý nevěří. Stačilo by se zeptat, proč nejel vlakem nebo proč ho někdo nevzal autem, tolik jich jezdí do Bratislavy. A šofér jenom s dvaceti korunami v kapse? Podivný šofér.

„No, dobré,“ řekl velitel. „Ja si myslím, že ste statočný člověk, ale istota je istota. Poďme na žandársku stanicu. Viete, ako je to. Je - 68 -

vojna. Žandárom vysvětlíte, čo budu chciet vedieť. Ak máte čisté svedomie, nemusíte mať strach.“

Podíval se Berkovi ostře do obličeje.

Je v pasti. Ví to, bezpečně to ví. Ti dva nejsou členy tajné policie.

To je jediná výhoda v té nebezpečné situaci. S četníky by to bylo horší.

„Nech sa páči,“ velitel ukazuje na dveře: „A kde je gazda?“ ptá se Berka jen aby získal čas. „Chcel bysom sa mu poďakovať a dať sbohom.“

„Čo vy sa staráte o gazdu,“ vyhrkne muž v bačkorách, „šak my mu povieme, že mu ďakujete…“

Jestli vyjdu ze stavení první, vyrazím ze dveří, přes dvůr je to několik kroků, za vraty je úvoz, za ním vinice. A tam nahoře je les.

Hučkova chalupa stojí o samotě. Jestli venku nikdo není, mohl bych se z toho dostat.

„Počkat, počkat,“ poroučí muž v bačkorách, když Berka vykročil ke dveřím. Sám je otevře a vyjde na dvůr.

Blízko vrat stojí mladá žena, která včera přijala Berku s takovou nedůvěrou. Opřena o zídku, vystrašeně se dívá na dveře, ze kterých vycházejí ti tři.

„Dobré ranko, gazdina,“ zdraví bezstarostně, jako by se nic nestalo, Berka. „Vyspatá? Kde máte gazdu?“

Žena mlčí.

„Poďme, poďme,“ poručí velitel Hlinkový gardy. „To nie je gazdina.“

„Ja som myslel… No, vidíte, že ich nepoznám…“ Berka se snaží využít svého omylu. „A vy ste si mysleli, že ich poznám…“

Přecházejí dvůr; muž v bačkorách vpředu, uprostřed Berka, za ním velitel.

Mladá žena se odlepila od zdi a běží do stavení. Začíná pršet.

„Otvor, Mišo, branku,“ poručí velitel.

Berka napjatě pozoruje každý pohyb muže před sebou. Ten se blíží k vratům a chce v nich otevřít branku. Sotva se dotkne závory, Berka do něho vší silou strčí, muž v bačkorách se nakloní dopředu a upadne na cestu. Berka se protáhne brankou, přeběhne cestu a žene se kolem vinice k lesu. Slyší, jak velitel křičí: „Chyťte ho, chytte - 69 -

ho!“ Proč nikdo z nich nestřílí? Jeden z nich má přece zbraň. Berka přidává, osmdesát, možná že jenom padesát kroků před ním cesta úvozem prudce zatáčí doprava, tam musí doběhnout. Nejraději by vběhl do vinice, ale tam je mazlavá hlína. Prší. Ohlédne se. Kde je velitel? Zpozdil se, čeká asi, až ho ten druhý doběhne.

„Chyťte ho!“ slyší toho v bačkorách.

Dobře že prší. Berka se vyhýbá loužím, přeskakuje kameny. Už je v zatáčce, tady se úvoz stáčí doprava. Přece jenom asi bude muset do vinice. Až doběhnou do zatáčky, budou ho mít před sebou jako na dlani. Stačí vystřelit. Cesta je tu rovná a strmá. Zatracený kopec.

Musí zpomalit.

Znovu se ohlédne. Ještě se nedostali ani k zatáčce. Prudce oddechuje, teď by měl odbočit z cesty, skočit do vinice, ať ho tam hledají.

Až se dostanou do zatáčky, stačí zamířit, jen ruka se nesmí chvět.

Zakopl o kámen, málem by byl upadl.

Napadlo ho, že je zbytečné běžet k lesu. Bude líp, když vběhne do vinice a pak se vrátí podél cesty. Nikdo přece nebude předpokládat, že se vrátil. Budou myslet, že utekl do lesa.

Vyběhl na břeh úvozu. Obrátil se. Kde jsou ti dva? Ještě se neobjevili v zatáčce. Zastavil se. Kde jsou? Nikdo nevolá: „Chyťte ho!“ Není ani slyšet dusot velitelových bot. Nad úvozem je ticho, jen déšť je hustší.

Najednou vidí, že se v zatáčce objevila ženská postava. Gazdina.

Vlastně to není gazdina.

Berka si lehá na kraj vinohradu. Nechá ji přeběhnout. Co chce ta ženská? Kde jsou ti dva?

Přestala běžet, pokouší se jít rychle, pak zase běží.

Ještě dvacet, deset metrů a bude u něj. Berka skoro ani nedýchá.

Necítí, jak je země studená, déšť že mu zatéká za krk.

Prošla kolem něho, určitě ho nespatřila. Ani se nepohnul, na chvíli přestal dýchat. A ona jde dál, běží a pospíchá, jako by ho chtěla dohonit.

Když byla před ním dvacet třicet kroků, vstal, ještě jednou se podíval na zákrut cesty, jestli se z něho nevynoří ti dva. Ale tam není - 70 -

živá duše. Nebe se zatáhlo do června, leje jako z konve, za chvíli nebude vidět ani na dva kroky.

Seběhl na cestu, uslyšela ho. Ohlédla se.

„Kamže, kamže? Kdeže súrite?“ ptá se, jako by potkal starou známou uprostřed dědiny.

Polekala se, zůstala stát, prudce oddechuje, po tváři jí stéká pramének vody, vlasy má zplihlé. Ta mu neublíží.

„Tak čo? Mňa ste hl’adali?“ ptá se.

„Utekajte. Išli pre žandárov. Majů psov. Strýko vás nezradili. To oni. Chodia od domu k domu.“

Nabírá dech, utírá si rukou mokrou tvář.

„Tu máte kluč,“ podává mu klíček od visacího zámku. „Hen tam,“ ukazuje přes vinici, „tam je dřevená búda. Je naša. Musíte ale cez potok, vo vinici sú dróty. Utekajte, večer vám priniesem jesť.“

„Prečo ste za mnou utékali?“ ptá se.

„My sme vás nezradili. Utekajte, žandári mají psov.“

Nečeká už na nic, jen si s čela odhrne schlíplé vlasy, obrací se a běží zpět úvozem dolů.

Berka drží v ruce klíček od zámku kůlny. Co když je to lest? Proč ti dva neběželi za ním, proč po něm nevystřelili, proč ztrácejí čas?

Z nebe se řine záplava deště. Za chvíli nebude vidět na krok.

Taková tma!

Kde je ta bouda? Dobře že prší. Podle té ženské by měla být pod lesem. Vzpomněl si, že když sestupoval s kopců, viděl potok. Zaleze do boudy, počká, až se úplně setmí, a pak se co nejrychleji dostane do Bratislavy. Tam bude v bezpečí, ví, ke komu má jít, zná člověka, který mu určitě pomůže.

Nesmí se dlouho rozmýšlet, budou tu každou chvíli, ztratil už několik minut. Znovu se rozběhne. Utíká k boudě, v ruce drží klíč.

Už jsou tady. Slyší dýchavičný motor motocyklu. Jsou to oni.

Kdo jiný by se v tom nečase hnal po blátivé cestě úvozem. Jsou to četníci.

Uviděl mezi vinicemi stezku, sotva si jí v tom lijáku všiml. Musí z úvozu pryč. Měl běžet k lesu, neměl se zbytečně zdržovat, v lese by se byl ztratil. Psi jim v dešti nepomůžou.

- 71 -

Slyší hrkot motocyklu, jedou úvozem, vzhůru jedou, k lesu. Běží cestičkou zarostlou schlíplou trávou, pryč od úvozu, co nejdál od vozové cesty!

Přejeli. Asi je nenapadlo, že mohl odbočit, že tu je úzká stezka, ženou se k lesu, snad si myslí, že by ho na tom svém motocyklu mohli dohonit.

Potok.

Zastavuje se na jeho břehu, vyzouvá se. Jak je ta voda ledová.

Brouzdá se kalným proudem, jde s ním a pak vyleze na stejném břehu, na kterém vstoupil do vody, udělá bosky několik kroků a zase se vrací do studené vody. Je mu skoro po kolena, je kalná, dno je samý kámen.

Vyšplhal se na břeh. Clonou deště vidí boudu uprostřed louky, nad ni je les a pod ní vinice.

Nevyhrnou se za chvíli z lesa se psy a s připravenými samopaly?

Proč ta ženská běžela za mnou? Je to lest? Pořád drží ten klíček v sevřené pěsti.

Už nemá na vybranou, na louce nemůže zůstat, v lese jsou četníci, už neslyší hukot jejich motocyklu. Možná že ani psy nemají.

Rozhlíží se, nikde živá duše, jen několik kroků před ním stojí dřevěná bouda. Běží k ní, zastrkuje klíček do zámku. Nemůže odemknout. Co mu to dala za klíč? V zámku se ani nehne. Ohlíží se, za ním je temný okraj lesa. Kdyby vyrazili, musel by střílet. Ale to je to poslední.

Znovu a znovu zkouší klíček v zámku. Konečně. Až se lekl, jak hlasitě zaskřípěla vrata, když je otevřel. Cítí vůni usušeného sena. Po dvou krocích narazil na stůl. Na co tu mají stůl?

Vytahuje kapesní svítilnu. Světlo dopadá na kupu sena, dvě staré židle, stůl a vinohradnické nářadí.

Slyší štěkat psy. Zhasíná svítilnu, jde zavřít dveře. Četníci volají na psy. Jak jsou daleko? Odjistil obě pistole, postavil se těsně ke dveřím a čekal.

- 72 -

16

ALIBI MRTVÉHO

Na stole superintendanta Scartona zazvonil telefon. „Yes,“ řekl Scarton.

„Mohl bych vás vidět, pokud možno co nejdříve?“ zeptal se hlas v sluchátku. „Jistě.“

„Vy jste poznal, kdo vás volá?“

„Zdá se, že ano.“

„Teď máme 9.16. Vyhovovalo by vám, kdybyste se u mne zastavil, řekněme v 10.30?“

„Budu u vás v 10.30.“

„Děkuji, pane Scartone. Budu vás očekávat.“

Po tomto rozhovoru požádal plukovník Parker svého pobočníka, aby až přijde superintendant, nepřepojoval žádné telefony. „Ani kdyby skončila válka,“ dodal.

Přesně v 10.30 vstoupil do pracovny velitele spojovací skupiny IS

v Londýně superintendant Scarton.

„Omlouvám se, že jsem vás pozval tak narychlo,“ řekl Parker.

„Domnívám se však, že také vás bude náš rozhovor zajímat.“

Scarton zvedl obě ruce do výše prsou a pronesl hluboké: „Ou,“

což mělo znamenat, že se není třeba omlouvat.

Plukovník ukázal na koženou klubovku. „Posaďte se, prosím,“

řekl; také on se posadil za svůj široký pracovní stůl.

„Rád bych se s vámi, pane Scartone, o něčem poradil,“ začal plukovník bez jakéhokoliv úvodu. „Jde o případ Skopal. Vím, že je to teď vaše záležitost. My však máme na vyjasnění toho případu prvořadý zájem. Na výsledku vašeho šetření patrně závisí úspěch jedné naší akce. Chtěli jsme ji provést společně s Čechy, doporučovali jsme počkat, dokud se ten případ z doků nevysvětlí, a pak se teprve do toho dát. Češi měli jiný názor, chtěli akci provést okamžitě. Musím přiznat, že jejich argumentace měla cosi do sebe.

Změnili jsme proto svůj původní názor a Češi s akcí začali. Víte, pane Scartone, o co jde?“

- 73 -

„Přibližně.“ Superintendant odpověděl tak tiše, že mu plukovník sotva rozuměl. „Kapitán Kell mi něco naznačil.“

„Ach, kapitán Kell. Zapomněl jsem, že spolu pracujete na případu Skopal. Ale abych pokračoval. Dva parašutisté, kteří měli akci provést, byli brzo po seskoku na nepřátelském území zadrženi.

Československý major, který měl akci řídit a který seskočil později, byl s největší pravděpodobností také chycen. Za těchto okolností pochopitelně nelze počítat s úspěchem. Nepozval jsem vás však proto, abych vám přednášel své úvahy o našich nezdarech.“

Plukovník otevřel krabici s cigaretami a nabídl superintendantovi, ten však, aniž by se pohnul, řekl: „No, thank you– děkuji nechci.“

„Jsem skoro přesvědčen, že případ, který vyšetřujete,“ pokračoval plukovník, když si sám zapálil, „souvisí s naším nezdarem. Němci si museli na parašutisty počkat, jinak si to nedovedu vysvětlit. Věděli přesně, kde a kdy je mají hledat.“

„Hm,“ zamumlal tiše Scarton.

„Proč chodit kolem horké kaše?“ Parker trochu pozvedl hlas.

„Němci museli o parašutistech vědět. Museli vědět, nejen kdy odletí z Anglie, ale také, že poletí nadvakrát. Ti dva, co letěli napřed, neměli ponětí, kdy seskočí major. Otázka je, odkud to věděli Němci.

Češi tvrdí, že od nich se to ven dostat nemohlo. Slíbili, že si sami důkladně prošetří, jestli přece jenom u nich někde nesedí veš v kožichu. Možná ale také, že ta veš je v našem kožichu.“ Plukovník se zkoumavě podíval na Scartona. Ten seděl v křesle stále stejně strnule, jako by mu tvrdý límec košile nedovoloval se ani pohnout.

„Co si o tom myslíte, superintendante?“ zeptal se Parker.

„Hm…,“ Scarton zabručel cosi nesrozumitelného.

„Není tu nějaká souvislost mezi případem Skopal a podivuhodnou informovaností abwehru?“ naléhal plukovník.

Tentokrát sebou superintendant mírně pohnul, ale ani teď nepromluvil.

„Jak jste daleko s tím svým případem?“ ‚pokračoval plukovník.

„Zdá se, že přece jen už něco víme.“ Scarton se nedíval na Parkera. Jeho oči byly upřeny na neurčitý vzdálený bod, který snad ani nebyl v prostoru Parkerovy pracovny. Pak si odkašlal a podíval - 74 -

se na plukovníka, tím svým laskavým pohledem. „Mrtvý má své, zatím nevyvratitelné, alibi,“ řekl.

„Alibi? Jak to myslíte?“ podivil se Parker. „Ten člověk se přece vydával za Skopala, a pokud vím, není to Skopal, ale někdo jiný.“

„Muž, který byl nalezen v docích mrtev, se skutečně nejmenuje Skopal,“ klidně odpověděl Scarton. „Zatím však nic nenasvědčuje tomu, že by byl porušil zákon, pokud si ovšem odmyslíme, že se vydával za někoho jiného, než ve skutečnosti byl. Jinak má, jak jsem řekl, dokonalé alibi,“ superintendant se záhadně usmál.

„Přes tento rozhodně pozoruhodný objev, nemohu se zbavit pocitu, že mezi tím, čemu říkáme případ Skopal, a výbornou informovaností Němců je přece jenom nějaká souvislost.“

„Ani já tuto možnost nevylučuju,“ k Parkerovu překvapení souhlasil Scarton. „Je jisté,“ pokračoval, „že do Londýna přijel člověk s pasem na jméno Walter Lutz. Méně už je jisté, že tento člověk je totožný s mužem, který nastoupil v Istanbulu do letadla.

Nesmíme zapomínat, že kdo dnes letí z Istanbulu do Londýna, musí třikrát změnit letadlo: jednou v Římě, podruhé v Madridu, potřetí v Lisabone. Nelze vyloučit, že při cestě, kterou máme oba na mysli, se nejen změnila letadla, ale také majitel cestovního pasu, vystaveného na jméno Walter Lutz.“

Parker přerušil superintendantův výklad krátkým: „Quite interesting – docela zajímavé.“

„Jestliže připustíme, že doklady změnily během letu Istanbul – Londýn svého majitele, budeme asi řešení tzv. případu Skopal o něco blíž.“ Scarton se podíval na dlaň pravé ruky, jako by na ní ležel cestovní pas.

„Vy se tedy, pane Scartone, domníváte, že z Istanbulu sice odletěl pravý Skopal, do Londýna však místo Skopala přiletěl někdo jiný.“

Superintendant přikývl.

„Pak ovšem zůstává záhadou, kdo byl člověk, který se českým důstojníkům vydával za Skopala.“

„Snad bych vám na tuto otázku mohl odpovědět,“ řekl Scarton.

„Domnívám se, že muž, se kterým mluvil jeden z československých zpravodajských důstojníků, byl skutečně totožný s mužem, který byl později nalezen na molu mrtev.“

- 75 -

„Pak ovšem,“ přerušil Parkera Scarton, „by bylo třeba zjistit, jestli ten člověk přiletěl z Istanbulu do Londýna.“

„Jistě, jistě,“ souhlasil Parker.

„Nad veškerou pochybnost bylo však prokázáno, že člověk nalezený v docích čtyři roky neopustil Anglii. Jeho zaměstnavatel, firma Saccone and Crow, mi potvrdila, že Brauner – tak se ten mrtvý správně jmenuje – po celou dobu, co u nich pracoval, se z Londýna nehnul. Dovolenou si vzal za celý ten čas jen jednou, předloni. Tvrdil prý, že by to pokládal za nesprávné, ve válce si brát dovolenou.“

„Proč se ale vydával za Skopala?“ přerušil Scartona plukovník.

„Jak mohl vědět, že existuje nějaký Skopal, že se připravuje blokáda Železných vrat?“

„Na tuto otázku vám, pane plukovníku, musím zůstat odpověď dlužen. Jisté je, že Brauner měl nějaký důvod vydávat se za Skopala.

Jaký to byl důvod, to zatím nevím. Buď se sešel s člověkem, který přiletěl na Skopalovy cestovní doklady z Istanbulu do Londýna, nebo věděl p akci ‚Železný klíč‘ z jiného pramene.“

Parker souhlasně kývl hlavou. „Otázka ovšem je, z jakého pramene… Ještě něco, superintendante. Byl ten člověk, ten Brauner, zavražděn, nebo ta jeho smrt je náhoda?“

„Podle mého mínění byl zavražděn, přestože lékaři nevylučují, že by mohlo jít o přirozenou smrt. Mrtvý trpěl srdeční chorobou, bylo to horší, než si myslel jeho ošetřující lékař. Užíval digitális, a víme, že stačí větší dávka, než jakou předepsal lékař, a může nastat smrt.“

„To by si ten člověk musel úmyslně vzít smrtelnou dávku. Ale proč by si vybral k sebevraždě tak nevhodné místo, jako jsou doky?“

divil se Parker.

„Je ještě jedna možnost,“ pokračoval superintendant. „Brauner mohl požít větší dávku léku, aniž to věděl. Víme, že v kritické době nebyl sám. Doprovázel ho ně jaký námořník, oba byli kolem třetí hodiny v kantýně a tam pili čaj.“

„Víte něco o tom námořníkovi?“ zeptal se plukovník.

„Jenom to, že to nejspíš žádný námořník nebyl.“

„Prosím?“

„Dali jsme si předložit seznam všech osob včetně námořníků, kteří mají v současné době povolen přístup do prostoru, kde byl - 76 -

Brauner nalezen mrtev. Ani na jediného se nehodí popis námořníka, se kterým Brauner pil čaj.“

„Po muži, který by mohl do věci vznést jasno, není tedy ani stopy!“ Parker byl zklamán.

„Bohužel ne. Je zde však důležitá věc, která by mohla být klíčem k vyřešení případu.“

„Co tím myslíte?“ zeptal se plukovník.

„Knoflík. Knoflík z Braunerova saka, který ležel v bedně blízko místa, kde byl mrtvý nalezen. Podle mého názoru ten knoflík svědčí o tom, že Brauner nezemřel ani omylem, ani přirozenou smrtí, ale že byl zavražděn. Potvrdí-li se mé podezření v tomto ohledu, potvrdily by se pravděpodobně i vaše obavy, že je zde jakási souvislost mezi případem Skopal a podivuhodnou, jak jste před chvílí řekl, informovaností německé zpravodajské služby. A to nejen pokud jde o akci ‚Železný klíč‘, ale také o věci daleko důležitější.“

Plukovník Parker s neskrývaným údivem pozoroval klidnou tvář superintendanta Scartona. Čekal, že superintendant vysvětlí svou teorii. Ten však zdvořile prohlásil, že jakmile bude vědět víc, a hlavně něco konkrétnějšího, neopomene plukovníka informovat. Pak se pomalu zvedl, řekl „Good day“ a vyšel tiše, jako po špičkách, z pracovny velitele spojovací skupiny IS.

17

SETKÁNÍ S DOKTOREM H.

Berka se dlouho prodíral divokým porostem, bořil se do bahna, hledal pevnější půdu pod nohama. Musí se vyhnou cestě, která vede ke skupině stavení, říká se tam Pod sedmi topoly, není to tam bezpečné, varovali ho. Jsou tam Maďaři a mají psy.

Ach, psi. Berka pořád ještě slyší zuřivý štěkot pod lesem, blízko boudy nad dědinou, kam ho poslala ta mladá, když utíkal před četníky. Slyšel jejich hlasy, byli sotva několik kroků daleko, přestal dýchat, nehýbal se. Hledal skulinu ve vratech, chtěl vědět, jak jsou daleko, kolik jich je. Nakonec našel díru po vypadlém suku, byla - 77 -

úzká a krátká, moc toho neuviděl. A pak ta dešťová clona. Špatně, mizerně je skrz ni vidět. Napadlo ho, že by měl zalézt do sena. Byl to směšný nápad, představil si, jak ho vytahují z kupy sena, jak se na něho sápou psi. Zůstane skryt za vraty. Až přijdou, bude se bránit, bude střílet. Prostřílí se nebo ho zabijí, nenechá se ale chytit jako myš v pasti.

„Střílejte jenom v krajním případě,“ říkali jim v kursech, kde se učili jak vyhazovat mosty do vzduchu, přerušit železniční trať, ochromit letištní zařízení a samozřejmě také jak zabíjet. „Střílet předčasně, znamená prozradit se. Pro úkoly, na které se připravujete, je líp být had než lev,“ říkal jeden z instruktorů.

Kdyby teď nebyl v pasti, asi by se pobaveně usmíval nad některými poučkami, které do nich vtloukali v kurse. Teď je však v pasti. Vběhl do ní sám, s klíčkem, který mu dala ta ženská.

Mozek pracuje na plné obrátky. Otvorem ve vratech vidí mlhavý prázdný okraj lesa, není tam nikdo. Slyší je však. Psi přestali štěkat, vrní nebo co, četníci je uklidňují.

„Kruci, voda,“ kleje jeden z těch na druhé straně. Pod lesem je potok; zastavili se u něho, psi asi ztratili stopu. „Štefan, Štefan!“

„Choď na druhů stranu, pozři či nie je tam,“ poroučí silný hlas, silnější než ostatní.

„Tade nie, somár jedon! Cez kamene choď! Chceš sa zmáchať?“

Silný hlas kleje, pak se směje. Ten druhý se přece jenom asi zmáchal.

Ale je už na druhém břehu, volá na psa, aby šel za ním.

Berka cítí podivnou tíseň. Ve škvíře mezi prkny vrat spatřil siluetu člověka.

Za minutu, za dvě, tu budou, člověk a jeho pes. Berkovi se zdá, že se za dřevěnými vraty změnila celá krajina, že tam nahoře už není nic, les pohltila deštivá mlha, před dřevěnou boudou také není nic, jenom ten člověk se samopalem a se psem.

„Somár, mal to sám skúsiť.“ Člověk blízko boudy nadával svému veliteli, který ho poslal přes vodu a pak se mu vysmál.

Pes je potichu, neštěká, nevyje, nevrní, nic, jako by tu nebyl.

Berka ho nevidí, škvíra je krátká a úzká.

- 78 -

Četník se zastavuje několik kroků od boudy, Berka ho cítí, jako zvíře cítí jiné zvíře, se kterým bude za chvíli bojovat na život a na smrt.

Jakmile se ten venku přiblíží k vratům, dřív než pozná, že na nich nevisí zámek, Berka vyrazí, udeří ho po hlavě, vytrhne mu samopal a pak se postará o psa. To zvíře je nebezpečnější než člověk.

„Tak čo je s tebou? Kde je Vlk?“

Četník je obrácen zády k boudě. Proč nejde blíž? Na co čeká? Už zase volá na psa. Vlk ho asi neposlouchá.

„Je tam niečo?“ Až ke škvíře ve vratech, kterou se Berka dívá na úzký pruh světla před sebou, zaléhá hlas z druhé strany potoka.

„Není, pan velitel‘.“ Tak by měl odpovědět ten, co stojí před boudou. Tak si to přeje člověk v dřevěné pasti, ale ten venku jen tišeji než předtím volá na psa.

„Nech ich šlak trafí,“ ulevuje si četník. Musí byť velice blízko, každé slovo je rozumět.

Nikdy není nic ztraceno! Berlca se rozhodl, že bude jednat rychle a tiše. Ty na druhé straně už není slyšeť.

„Ja sa im na to vykašlem! Premoknutý som na kozu, chlap zmizol v hore, blázon by bol, keby na nás čekal.“ Četník toho má plné zuby.

„Vlk, Vlk! Kde si, psisko jedno?“ zlobí se.

Udeřím ho do hlavy. Moc se mu nestane, musím se odtud dostat.

Samopal má přes rameno, kdyby věděl, že jsem v boudě, kterou má několik kroků za zády, držel by ho v ruce.

Berka ještě jednou zvažuje vyhlídky na úspěch. Musí jednat rychle a tiše. Ty na druhé straně už není slyšet. Má výhodu, jeden proti jednomu, a on je na číhané, ne ten venku.

Najednou mu celá ta situace připadá divná. Proč ten četník čeká, proč nejde dál? Proč stojí před boudou? Nepřibližují se ostatní zezadu?

Četník si udělal z dlaní kornout, škrtl zápalkou, pokouší se zapálit cigaretu. Nejde to. Zkouší to znovu.

„Štefan! Štefan! Kde si, do šl’aka?“

To je velitelův hlas. Jsou tedy pořád ještě na druhém; břehu.

Berkovo vzrušení se trochu uklidnilo.

- 79 -

Najednou zazněly od lesa výstřely. Jedna, dvě dávky ze samopalu, a za několik vteřin třetí. Četník strhává samopal, vyplivne cigaretu, přikrčuje se, jako by si chtěl sednout na neviditelnou stoličku. Psi štěkají, někdo kleje.

„Štefan, Štefan! Hybaj, choď sem! Rýchlo!“ poroučí velitel.

„Už idem!“ nevojensky odpovídá četník a běží k potoku.

Co se stalo? Kdo střílel? Na koho? Teď už je slyšet jenom údery deště na střechu boudy a dusot četníkových bot. Silueta se rozplynula v dešti a za chvíli zanikl i dusot bot.

Počká, jestli se četník znovu neobjeví ve škvíře mezi prkny vrat, jestli se neozve psí štěkot nebo zlostné zavrčení.

Měl by opatrně otevřít vrátka, vyjít ven, postavit se za boudu a tam čekat. Nebyl by v pasti jako teď.

S představou pasti se mu v mysli vybavila ženička, která mu v úvoze mezi vinicemi vtiskla do ruky klíč.

Je opravdu v pasti?

Na druhém břehu se slily hlasy v nesrozumitelný, pozvolna slábnoucí šum. Podíval se na hodinky. Na fosforeskujícím ciferníku je o hodinu a čtvrt víc, než když se na ně díval naposled. To bylo chvíli před tím, než začal ten velký hon.

Krk mu ztuhl, jak se natahoval, aby viděl škvírou ve vratech, co se venku děje. Protáhl se, několikrát zakroužil hlavou.

Ozvalo se hučení motoru. Už jsou na cestě, snad jedou domů.

Slyšel, jak se rozjíždí motocykl. Určitě jsou to oni. Kdo jiný by se sem pouštěl v téhle čině a ještě k tomu po mizerné cestě. Posadil se do suchého sena.

Počká několik minut a pak odejde, ztratí se v dešti. Za krkem ho škrábe, ještě pět minut a vstane.

Nemůže přes dědinu. Bratislava je na jih, „trať Břeclav-Bratislava běží dole údolím, nádraží budou hlídat, půjde pěšky. Město je daleko, promokne. Leje jako z konve, psa bys z domu nevyhnal.

Půjde podél lesa, dojde kam dojde, až před Bratislavu, a pak sejde na silnici.

Někdo zaklepal na vrata. Berka vyskočil, přestal dýchat, pistoli v ruce.

- 80 -

Kdyby to byli oni, už by vyrazili vrátka, už by na něho zamířili samopalem. Co ho to napadlo, bezstarostně si lehnout do sena?

Vytáhli by ho dřív, než by stačil sáhnout do kapsy.

Znovu zaklepání.

Někdo je venku, před boudou. Prudce otevřel vrátka. Před ním stojí to děvče, nebo je to mladá žena, co mu dala klíč. Je promoklá, kapky deště jí stékají přes okraj šátku po tváři.

„Čo je?“ zeptal se.

Nejde ani o krok dál. Před sebou drží kolo. „Poďte ďalej,“ už ví, proč nejde dál, pořád na ni míří pistolí.

„Čo ste mi priniesli?“ ptá se opatrně a přestane mířit na zmoklou postavičku.

Proklouzla vrátky i s kolem, kape z ní voda, musí být na kůži promoklá.

Berka nechává vrátka pootevřená, v ruce drží pořád ještě pistoli, ale hlavní dolů. Čeká, až ta mladá promluví.

„Už sú preč. Vrátili sa do dědiny. My sme vás nezradili,“

vychrlila ty tři věty najednou.

„A kto ma zradil?“ ptá se Berka.

Děvče krčí rameny. Ti, co k nim přišli, byli z Hlinkový gardy, ten v bačkorách šel na vlastní pěst, chtěl mít zásluhu, že sám, jediný, zneškodnil parašutistu.

„Tak sa náhlil, že si zabudol topánky zobrať.“ Děvče se směje.

Vzkázal prý veliteli gardy, že je na stopě cizímu agentovi a kam jde.

Velitel za ním přiběhl, a když Berka vyběhl do úvozu, gardisté dostali strach, agenti jsou přece ozbrojení, a k tomu ještě ten v bačkorách neměl v pistoli jediný náboj. Šli tedy pro četníky.

„Čo sa stalo s vaším, vaším…,“ Berka chtěl vědět, co je s Hučkem.

„To je mój strýko. Žandári ho zobrali.“

Neví, co by jí odpověděl.

„Musíte preč,“ naléhá děvče. „Ak prídu Němci, bude zle. Sú horší ako naši.“ Sundává z řídítek tašku, otevírá ji, přinesla mu jídlo, vzala, co bylo při ruce. Hned zas musí zpátky.

Nebyla to tedy past. To děvče riskuje víc, než si myslí.

- 81 -

„Musíte preč,“ opakuje ženička netrpělivě. „Zoberte si mój bicygel‘. Ukážem vám cestu.“

Neptá se, kam chce ten cizí člověk. Ukáže mu, kudy se „dostane k hlavní silnici.

„Ponáhlajte sa,“ říká děvče potichu, ale důrazně. Berka, neví, jak se jmenuje, neví, proč to dělá, podává jí ruku, děkuje a slyší sám sebe, jak jí radí, aby byla opatrná. Ona přece o ničem neví, nikdo s ní nemluví nikoho nezná.

Děvče přitakává, musí běžet, mohli by se vrátit.

Kdyby se ptali… Berka jí chce poradit nějakou výmluvu, lež, ale ona jenom mává rukou: „Len sa vy nestarajte. Až odídete, nehajte kluč pod kameňom pri dverách.“ A pak už běží deštěm, přes louku k úvozu mezi vinicemi domů. Domů? Bůh ví kam a do čeho to děvče běží.

Dostal se do Bratislavy bez nehody, vlastně se ani neměl před kým skrývat. Cestou nepotkal živou duši, na silnici se proti němu vyhrnulo několik vojenských aut, dohnaly ho autobusy a nákladní auta, všichni pospíchali, kdo by se staral o osamělého jezdce.

Před Horským parkem odbočil, věděl, kam má jet. Tuto adresu mu nedali v Londýně, nikdo o ní neví, to byla jeho adresa. Znal doktora H. dlouhá léta, věděl, že udělá pro něho víc než všichni ti, jejichž jména a adresy se musel naučit zpaměti. Jeho přátelství s dr.

H. vzniklo na Dunaji, v oddíle vodních skautů, bylo vyzkoušeno za okolností, kdy se ukáže, kdo je kdo, kdy neplatí přetvářka.

Teprve když stál přede dveřmi vilky, obklopené pečlivě pěstovanou zahradou, pocítil vzrušení. Přečetl si na mosazném štítku jméno. Nic se tedy nezměnilo, bydlí tam.

Zazvonil. Přišla mu otevřít služebná. Kolo opřel o plot, byl promoklý, asi se ho lekla. Na bradě měl strnisko, dva dny se neholil, chtěl se tvářit přívětivě, řekl, že je doktorův pacient, nenašel ho v nemocnici, proto přišel do bytu.

„Pán doktor sú na súde,“ řekla služebná.

„Neviete kedy prídu?“

Co dělá na soudě? Nepamatoval si, že by dr. H. byl soudní znalec.

Děvče pokrčilo rameny.

- 82 -

Dveře před ním se pomalu zavřely.

Teď se prodírá porostem, nohy se mu propadají do bahna.

Musel opustit stezku, vyhnout se cestě, nablízku byli lidé. Sotva dvě stě, tři sta kroků od břehu Dunaje stojí skupina stavení, říká se tam Pod sedmi topoly, varovali ho, aby se jí vyhnul, nesmí ji však ztratit z dohledu. Je to jediný, bezpečný, orientační bod, kdyby se ho nedržel, nenajde místo, kde má v noci čekat. Je k němu po vodě půl hodiny.

Mezi devátou a desátou v noci popluje kolem kilometru 30 loď Devín.

Slyší jednotvárný hukot řeky. Pod sedmi topoly štěkají psi, musí se co nejrychleji dostat přes bažinu na kamenitý břeh. Boty má plné čvachtajícího bahna.

Všechno dobře dopadne, říká si. Teď se mi už nemůže nic stát.

Proti proudu řeky leží Bratislava. Včera v noci ho sem převezli na motorovém člunu vojáci. Doktor H. jel s nimi. Ach, doktor H.! Jel by s ním na konec světa, byl dokonce ochoten účastnit se sám akce ‚železný klíč‘. Berka mu to nakonec rozmluvil, ale dr. H. trval na tom, že s ním alespoň pojede na druhou, maďarskou stranu řeky.

Když tenkrát, po příjezdu do Bratislavy, před Berkou služebná zavřela dveře doktorova bytu, čekal pod stromy; Horského parku.

Viděl na cestu, která vedla do města, i na doktorovu vilu. Dr. H. se nemohl vracet jinudy, musel projít kolem.

Déšť přestal. Zaplať pánbůh, už promokl na kůži. Cítil ledový chlad z nasáklých šatů.

Čekal hodinu, dvě. Doktor se neobjevoval. Vracel se až pozdě odpoledne. Kráčel od autobusu, několik lidí se šouralo za ním.

„Dobrý deň, Vladko,“ pozdravil, když se skupinka za doktorem rozptýlila do domů a uliček.

H. se zastavil, snad ho na první pohled nepoznal, pak ho chytil pod paží a vlekl k sobě. Udivená služka jim otevřela a najednou bylo všechno samozřejmé.

Doktor se nezměnil, byl to pořád ten vodní skaut, třeba bez čepice se stuhami splývajícími na záda.

- 83 -

„Žena je pryč, jela k rodičům. Je to ohromné, po tolika letech a já si říkal, co se s tebou stalo,“ hlaholil doktor, česky.

Pak ho hnal, aby se vykoupal, oholil, nabídl mu šaty, Berkovi byly malé, ale bylo tu pohodlí, bezpečí, byl to jiný, docela jiný svět než tam venku.

Mluvili dlouho do noci, a pak se stalo něco, co nikdo z nich nečekal. Několik minut po jedenácté někdo volal,: jestli může přijít.

„Čo sa stalo?“ zeptal se dr. H. a chvíli beze slova poslouchal.

„Tak ať príde.“

Uklidili se stolu, doktor se převlékl do pyžama, vzal si župan, pod lampu položil Knihu o životě a smrti Axela Muntheho. Berka odešel do druhého pokoje, sedl si u okna neosvětlené místnosti a díval se do tmy.

Před dvanáctou zastavilo před vilou auto. Někdo zazvonil dvakrát krátce, jednou dlouze.

„Vítaj, Julko,“ zdravil pozdního hosta doktorův hřmotný hlas.

Pak vešli do pokoje, Berka se potichu přisunul ke dveřím.

„Čo sa stalo?“ zeptal se doktor. Slyšel každé slovo.

„Kde je chýžna?“ zeptal se host dřív, než odpověděl. „Spí,“ řekl doktor.

„Přivedli nám dvoch parašutistov,“ host mluvil potichu, skoro šeptem. „Chytili ich hněd, len čo zoskočili. Jeden je Slovák, druhý Čech. Strašné sme sa čudovali, že prečo nám ich dávajú do vaznice.

Němci majů preca svoju váznicu. Že vraj len do rána. Zajtrá si pre nich prídu.“

Jsou to oni, Horniak a Douda, chytili je. Berka stál nehybně za dveřmi, slyšel těžké ticho, které se rozhostilo ve vedlejším pokoji.

„Čo je s nimi teraz?“ hřmotně přerušil mlčení doktor.

„Sú u nás vo vaznici.“

„Ako ich dostať von?“ zeptal se doktor bez váhání.

„Ako?“ protáhl host. „Právě preto som přišiel; poradit sa s tebou.“

Berka slyšel, jak se odsunuje židle, někdo z těch dvou vstává.

Teď se asi doktor začne nervózně procházet po pokoji.

Místo toho se však otevřely dveře, Berka sotva stačil uskočit.

„Choď sem, Vláďo,“ vyzval doktor Berku.

- 84 -

Host, který dosud pohodlně seděl u stolu, strnul.

To se stalo před několika dny.

Teď se tu boří do bahna, už by byl rád, kdyby stál na břehu, tam, kde je na navigační značce třicátý kilometr. Pod navigací si lesní dělníci postavili srub. Teď tam prý nikdo není, ujistil ho dr. H., už druhý týden se nepracuje, počasí je mizerné. Tam počká, mezi devátou a desátou v noci tudy popluje Devín, spustí člun a ten ho dopraví na loď.

Berka se zastavil, půda mu mizí pod nohama, jakoby byla v neustálém pohybu. Čím dál tím více se propadá do bažiny. Za chvíli v ní bude po krk.

Po pravé straně vede cesta ke stavením, k Sedmi topolům, po levé obchází stezka bažinu, ale i ona vede k lidským obydlím.

Musí zpět, tudy neprojde.

Proč mu radili, aby se dal mezi stezkou a cestou? Dr. H, tvrdil, že se tudy nejlíp dostane k Dunaji.

Z komína stavení Pod sedmi topoly klikatě stoupá k nebi dým.

Lidé jsou zalezlí, i psi jsou potichu.

Obrátil se: musí se vrátit na cestu, před chalupami odbočí do porostu. Jsou tam olše, vrby a za nimi topoly. Snad to tam půjde líp.

Zablácený, boty plné čvachtajícího bláta, konečně se ‚dostal na cestu.

Jde po jejím okraji, aby se, kdyby se někdo objevil, mohl ztratit mezi stromy a do porostů. Už bude muset opustit cestu, je sotva několik kroků od chalup. Všude se lesknou louže, voda stojí mezi stromy, udělá první krok a je po kolena v bahně. Zaklel.

Na cestě se objevil chlapec, musel vyběhnout z domu, jak by se sem jinak dostal. Zvědavě si prohlíží cizího člověka. Berkovi nezbývá než jít dál, jen nebýt nápadný, ani tomu klukovi.

Chlapec stojí, nehýbe se.

Berka jde dál, usmívá se na chlapce, a než ho mine, chlapec se rozběhne a běží po cestě.

Začíná se stmívat, tady bude brzo tma.

Berka se soustřeďuje na jedinou věc, jak se co nejdřív ztratit mezi stromy, aby ho nikdo z těch, co bydlí Pod sedmi topoly, nespatřil.

- 85 -

Z komínů se kouří, živá duše není venku. Těsně před chalupami odbočil mezi olše. Rozhrnuje větve, pátravě se rozhlíží, už skoro není vidět. Cítí pach řeky, je jiný než pach bahna. Slyší hučení řeky, voda naráží na kamenitou pobřežní hráz, hlomozně se od ní odráží a znovu se vrací.

Až se dostane na navigaci, půjde po ní až k třicátému kilometru a tam počká. Tak se dohodli s doktorem H. po dobrodružství, které začalo té noci v doktorově vile.

Vybavuje se mu udivená tvář pozdního hosta, jak zděšeně se ten člověk na něho díval, když doktor znenadání otevřel dveře, za nimiž stál Berka.

„Kto je to?“ zeptal se stísněným hlasem, sotva se vzpamatoval.

„Mój dobrý priatel‘. Volá sa ako ja, Vladko. Aj ty ho tak volaj.

Toto je Štefan,“ představoval pozdního hosta.

Několik vteřin stáli proti sobě, mlčky se vzájemně zkoumali.

„Poďme, sadnime si a porozprávajme sa,“ vyzval je hostitel.

Berka do této chvíle neví, jak se vlastně pozdní host jmenuje. Ten zase neví, kdo je Berka, odkud přišel a kam jde. Mezi řečí zjistí, že pozdní host je vyšetřující soudce, pozdní host poznal, že ten člověk, s nímž se sešel za tak podivných okolností, není zdejší. Oba přes hodinu poslouchají, dr. H. trochu hlučně navrhuje plán, jak ty dva, co je Němci přivedli na noc do věznice krajského soudu, co nejrychleji odtud dostat.

Je to šílený plán. Ale kdyby se povedl… Všechny odvážné plány jsou na první pohled šílené.

Noční host nepohne jediným svalem v obličeji, asi si myslí totéž, co Berka. Opravdu je to bláznivý plán. Nakonec se po půldruhé hodině, kdy každý z nich snesl kdejakou námitku, proč se to nedá - 86 -

provést, shodnou. Na začátku byli všichni tři přesvědčeni, že je to tak riskantní plán, že se nemůže povést. Po půldruhé hodině byli všichni tři přesvědčeni, že plán je sice riskantní, že se však povede.

Pak si šli na chvíli lehnout. Pozdní host spal ve stejném pokoji jako Berka. Oba nemohli usnout, věděli to ó sobě, ale nikdo z nich nepromluvil jediné slovo.

Ráno, několik minut po sedmé zastavila před soudem sanitka, kterou se převážejí nemocní postižení infekční chorobou. Muž, který z ní vystoupil, ukázal vrátnému legitimaci, a zeptal se, kde je předseda soudu.

„Předseda!“ protáhl vrátný. „Kdeže předseda, o siedmej ráno!

Nech sa pači, prosím pekne, prísť o ósmej.“

„A iný sudca tu není?“ zeptal se muž s německým přízvukem.

„Prosím pekne, není.“

Muž pokrčil rameny a řekl, že přijdou později.

V 7.25 minut zazvonil u velitele věznice telefon. Volal přednosta soudu, jedná se prý o velice vážnou záležitost: dva vězni, které Němci umístili na noc ve věznici Krajského soudu, mají nebezpečnou infekci. Musí být proto ihned převezeni na isolační oddělení. Za chvíli tam bude sanitka, příkaz k převozu posílá poslem.

„Preto nám ich sem dali,“ zabručel velitel věznice, jakoby přišel na bůhví jaké tajemství. „Teraz abysme dezinfikovali…“

Přednosta soudu měl na spěch, proto je stručný, příkaz k převozu vězňů pošle po poslovi, opakoval.

Velitel nařídil, aby ti dva chlapi, které sem včera přivezli Němci, byli ihned připraveni k přepravě na infekční. Ať jsou už pryč, a do jejich cely zatím nikoho nedávat.

V 7.38 zastavila před zadním vchodem věznice sanitka. „Už na vás čakáme,“ řekl strážný a pospíchal otevřít bránu. V 7.49 opustila sanitka vězeňský dvůr.

Byli v ní dva spoutaní muži, na nichž kupodivu, kromě únavy, nebylo vidět nijaké stopy po infekční chorobě.

V 8.12 přijelo před věznici auto gestapo.

- 87 -

V 8.25 telefonoval muž v koženém kabátě, který měl ještě se dvěma členy gestapa dopravit oba parašutisty do úřadovny 2A, že vězňové byli na příkaz předsedy Krajského soudu před několika minutami odvezeni na infekční oddělení.

„Které nemocnice?“ zeptal se komisař, jenž měl oba zatčené vyslechnout, tak hlasitě, že muž v koženém kabátě si dal sluchátko od ucha.

„Okamžik,“ řekl a zeptal se velitele věznice. „Co to bylo za nemocnici?“

„Das weiss ich nicht, bitte schön,“ – to, prosím pěkně, nevím,“

odpověděl tvrdou slovenskou němčinou tázaný. „Der Mann weiss es nicht – ten chlap to neví,“ hlásil do telefonu muž v koženém kabátě, a aby unikl přílivu zlých slov z druhého konce drátu, oddálil sluchátko ještě víc. Pak nařídil veliteli věznice, aby šel s ním. Téhož dopoledne byl vydán příkaz zatknout předsedu soudu a gestapo rozeslalo pilný dálnopisný oběžník, aby byly obsazeny výpadové silnice a započato s pátráním po dvou uprchlých vězních, jejichž popis je připojen, na nádražích a u autobusů.

Vyšetřování celého případu se však nevyvíjelo příznivě. Gestapo nad jakoukoliv pochybnost zjistilo, že přednosta soudu neměl s věcí nic společného. Včera večer, tedy deset hodin před útěkem parašutistů, byl při přecházení ulice zachycen autem, utrpěl těžká vnitřní zranění a leží v nemocnici.

Posel, který měl doručit příkaz k převozu obou vězňů na infekční oddělení všeobecné nemocnice, se samozřejmě neobjevil, ani za chvíli, jak to sliboval hlas v telefonu, ani později.

Gestapo zjistilo také, že toho dne nebyl vydán jediný příkaz k použití vozu, kterým se převážejí nemocní infekčními chorobami.

Všechny sanitky určené k tomuto účelu stály na svých místech.

Gestapo dalo prohledat všechny nemocnice, zahraniční agenti však nalezeni nebyli.

Ještě teď, kdy čeká na druhé straně Dunaje, až tudy popluje loď, myslí na to, jak „přejímal“ oba vězně. Velitel věznice pospíchal víc než on, chtěl se těch dvou co nejrychleji zbavit, jako kdyby byli malomocní. Berka mu ukázal falešnou legitimaci kapitána bundeswehru, velitel cosi zadrmolil, Berka řekl: „Schon gut,“ a - 88 -

čekal, až přivedou ty dva. Jediný nevhodný pohyb, výraz překvapení, tucet jiných věcí, na které teď nemohl myslet, ho mohly prozradit.

Ale ti dva, jakoby znali plán celé akce, beze slova, připoutáni k sobě, vstoupili do vozu záchranné služby.

„Also los!“ zařval na ně Berka, přestože dělali, co mohli, aby byli co nejrychleji ve voze.

Berka skočil za nimi, zabouchl dveře a šofér v bílém plášti – lékař, kterého doktor H. časně ráno do věci zasvětil – nastartoval, šlápl na plyn, velitel věznice zakřičel Heil Hitler, Na stráž, a auto vyjelo z brány věznice.

Proletěli bratislavskými ulicemi rychlostí, jakou smí pospíchat jenom sanitka.

V 9.16 oznámila vrchní sestra doktorovi H., že telefonoval bratr inženýra Jamnického, že panu inženýrovi je už líp, že nemá horečku, nebude ho tedy třeba převést do nemocnice.

„Čo som hovořil!“ radostně prohlásil dr. H. „Vedel som, že to dobré dopadne.“

Vrchní sestra nedovedla pochopit, proč doktor projevuje takovou radost nad tak všedním případem. Nevěděla, že právě oznámila doktorovi vzkaz, kterému mohl rozumět jenom on: že se akce podařila a že jsou všichni tři parašutisté v bezpečí.

Prodíral se mezi olšemi a vrbami, od stromu ke stromu, zkoušel každý krok, aby se neprobořil. Ale bahno kupodivu už nepovolovalo pod nohama, půda byla pevnější. Pak spatřil řeku. Byla zpola zahalena v temném oparu mlhy. Vyšplhal se na kamennou navigaci.

Třicátý kilometr by měl už být blízko, srub bude o něco níž, za třicátým kilometrem pod navigací.

Ucítil závan větru, teď si teprve uvědomil, že měl mokro v botách, a loď by se měla objevit nejdřív za dvě za tři hodiny.

Doktor H. mu to vylíčil přesně: dole pod navigací, čtyřicet, padesát kroků od třicátého kilometru, chráněn před větrem, stojí srub.

Sešel k němu. Odpočine si a k deváté se vrátí na navigaci.

- 89 -

Dveře nebyly zamčené, ani zámek na nich nebyl. Otevřel je.

Uvnitř byla tma. Rozsvítil kapesní svítilnu a v jejím světle spatřil stůl a po jeho stranách lavice na kůlech zatlučených do udupané země.

Při vzdálenější stěně srubu stála palanda a na ní ležel člověk.

18

LOĎ AHDEN SE NEOZÝVÁ

„S tím Manhartem nebude něco v pořádku,“ řekl velitel operační skupiny Lowe viceadmirál Jürgen-Ruet. „Během jednoho týdne se už potřetí odmlčel. Chápu, že to nemá lehké, nejdřív hlásil nějakou poruchu, pak nějaké těžkosti, nikdy však nic konkrétního. Čert aby se v tom vyznal.“

„Snad se to dá vysvětlit zvýšenou aktivitou Angličanů kolem irského pobřeží. Když se, pane viceadmirále, podíváte na graf…,“

pobočník admirála Doenitze korvetní kapitán von der Heide podal Jürgen-Ruetovi papír posetý červenými, bílými a modrými kolečky a ukázal ukazováčkem pravé ruky na modrá kolečka představující britské válečné lodi. „To je poslední situace.“

Viceadmirál vypouštěl oblaka dýmu ze svého doutníku a přes jejich šedou clonu sledoval, jak se kapitánův prsť stěhuje od jednoho kolečka k druhému.

„Donnerwetter, je jich tam pro můj vkus trochu moc,“ řekl, když se kapitánův ukazováček zastavil u posledního kolečka. „Vypadá to, jako by si pánové z válečného loďstva Jeho Veličenstva chtěli na starého Manharta počkat.“

„Zatím Ahden může zůstat, kde je. V irských teritoriálních vodách na ni nikdo nemůže,“ trochu prudce reagoval na kapitánovu odpověď viceadmirál. „Kdy bude pan admirál volný?“ zeptal se.

„Během dvaceti, třiceti minut,“ odpověděl von der Heide.

„Ohlaste mě, prosím, a pak mně zavolejte.“

Toho odpoledne, o něco později, než odhadoval kapitán von der Heide, vstoupil viceadmirál Horst Jürgen-Ruet do pracovny velitele německého válečného loďstva admirála Doenitze.

- 90 -

Admirál byl v dobré náladě. Německé ponorky potopily během včerejšího dne čtyři spojenecké konvoje, jeden z nich s velmi důležitým nákladem.

„Co mi nesete, Jürgene?“ zeptal se admirál bez obvyklé strohosti a upřel své, jindy tak přísné, oči na velitele operační skupiny Lowe.

„Obávám se, že je Ahden ztracena,“ odpověděl viceadmirál.

Doenitz se překvapeně podíval na důstojníka, kterého pokládal za jednoho

ze

svých

nejschopnějších

a

nejuvážlivějších

spolupracovníků.

„Co tím chcete říci?“

Viceadmirál vyňal z desek, v nichž měl uloženy spisy, přepis šifry a mlčky jej podal admirálovi. Napjatě zkoumal každý rys Doenitzovy tváře.

„To není možné,“ opakoval pro sebe admirál a zvedl hlavu.

„Nechtěl jsem tomu z počátku věřit, ale…“

„To není otázka víry nebo nevíry, potřebujeme fakta,“ admirál se rychle vzpamatoval. „Jaké zprávy máte z Irska?“

„V tom to právě je, Ahden je prý pravidelně zásobována z pevniny. Naše lodi se k ní nemohou přiblížit, kolem Ahden je krunýř britských lodí.“

„Prosím vás, krunýř…“ Doenitz neměl rád výrazy, které se neshodovaly s vojenskými předpisy. „Viděl někdo z našich v posledních desíti dnech Manhartovu loď?“

„Požádali jsme barona K., aby zjistil, co je s Ahdenem,“ Jürgen-Ruet viděl mračna na admirálově tváři a zbožně si přál, aby v ní zachytil alespoň záblesk souhlasu.

„Barona K.?“ zeptal se udiveně. „Proč právě barona?“

Baron K. bylo kódové jméno německého residenta ve Svobodném Irsku. Byl to jeden z úspěšných agentů německé zpravodajské služby, v Dublině založil několik let před válkou krycí vývozní a dovozní společnost, dovedl si zjednat přístup k význačným irským osobnostem, nikdy se však o politiku nestaral.

Baron K., vlastním jménem Kurt Heidemann, se narodil v Kanadě z německých rodičů, po jejich návratu do Evropy (usadili se ve francouzském Strasbourgu) studoval v Německu a sloužil v armádě do té doby, než byl vybrán pro špionážní službu. V Irsku - 91 -

vystupoval jako kanadský občan, měl kanadské doklady a trvalo dost dlouho, než britská IS pojala podezření, že Heidemann, který v Dublině vystupoval pod jménem Charles Duvalier, je německý špión. V době našeho vyprávění se podezření britské výzvědné služby stále ještě neproměnilo v jistotu.

„Pokládal jsem barona K. za nejvhodnější osobu právě proto, že jde o Ahden…,“ viceadmirál viděl, že se Doenitzovi jeho odpověď nelíbí.

„Byl bych rád, pane viceadmirále, kdybyste napříště takovými úkoly barona K. nepověřoval. To není práce pro residenta.“

Doenitzův hlas zněl už zase studeně jako obvykle.

Admirál se znovu zahleděl do šifrované zprávy. „Jak mám tomuhle rozumět?“ Četl nahlas šifru, kterou mu před chvílí podal viceadmirál. „Nerozumím,“ řekl, „Ahden byla spatřena v londýnském přístavu. Po dvou dnech pobytu odplula. Pokus ověřit si tuto informaci ztroskotal. Od koho je to?“ zeptal se.

„Od Braunera,“ odpověděl viceadmirál. „Dovoluji si upozornit, že zpráva je několik dnů stará.“

„Potvrdil ji lord Byron?“ Doenitz ztišil hlas, jako by se bál, aby někdo neuslyšel vyslovit to jméno.

„Požádali jsme jednoho z našich lidí v Londýně, aby se pokusil navázat spojení s lordem Byronem. Zdůraznil jsem, že se tak musí stát s největší opatrností.“

„S největší opatrností,“ jako ozvěnou opakoval admirál.

„Nevěřím, že by Ahden byla v Londýně,“ řekl po chvíli. „Co by tam dělala…?“ Zarazil se. „Kdyby ji Angličané zajali, snad bychom to, pane Jürgene-Ruete, už věděli.“ Admirálův hlas zněl ironicky. „Měli jsme dost času poznat, že nás Angličané tahají za nos.“

„Je tu hlášení irského dodavatele, že Ahden před dvěma dny zásobil palivem a potravinami,“ bránil se viceadmirál. „A toho člověka pokládáme za spolehlivého.“

„Milý Jürgene,“ admirál se shovívavě podíval na velitele operační skupiny, „koho chcete, prosím vás, za války pokládat za spolehlivého?“

„Ti lidé jsou pod naším dozorem,“ nevzdával se viceadmirál.

„Někdy dělají víc, než musejí. Jsou dobře placeni…“

- 92 -

„Angličané, když jim na tom záleží, dovedou zaplatit ještě lépe než my,“ přerušil viceadmirála Doenitz.

Jürgen-Ruet si nepřál v té chvíli nic jiného, než aby právě teď zaklepal na dveře admirálův pobočník a přinesl zprávu, že Ahden není a nikdy nebyla v londýnském přístavu, že ji Angličané nezajali a že zprávy, které dostává německé válečné loďstvo o pobytu britských lodí, pocházejí z lodi Ahden a nejsou vyráběny anglickou protivýzvědnou službou.

Jako kdyby bohové uslyšeli zbožné viceadmirálovo přání, ozvalo se tiché zaklepání. Kdyby nešlo o velmi důležitou záležitost, pobočník by se neodvážil přerušit jednání, k němuž nebyl přizván.

„Pane admirále,“ hlásil korvetní kapitán von der Heide, „právě přišla pilná depeše, která vám má být okamžitě odevzdána. Prosím za prominutí, že…“

„Co se stalo?“ přerušil pobočníka admirál. „Dejte to sem,“ řekl.

Kostnatou rukou uchopil depeši a začal zvědavě číst.

Jürgen-Ruet pozoroval admirálovu tvář, byl by z ní rád vyčetl, jestli se opravdu nesplnilo jeho přání: aby ještě než opustí Doenitzovu pracovnu, přišlo potvrzení toho, v co chtěl věřit, že totiž loď Ahden je v pořádku, že se nevzdálila od irských břehů, že nikdy nebyla zajata Angličany, a že tedy zprávy, na jejichž základě byl sestavován graf polohy nepřátelských lodí, není podvrh IS.

„Přečtěte si to.“ Doenitz podal Júrgen-Ruetovi depeši. Admirálův obličej zčervenal. Viceadmirál si všiml, že se Doenitzovi třese ruka.

„Brauner zabit, když chtěl objasnit případ Ahden. Byron doporučuje největší opatrnost,“ četl Jürgen-Ruet nahlas. A dodal pro sebe: „To je špatné, špatné. Brauner byl velmi užitečný. Mám ten dojem, pane admirále, že někteří naši lidé pracují zbytečně na svou pěst.“

„To slyším velmi nerad, pane Jürgen-Ruete. Doufám, že si v tom s ostatními pány uděláte pořádek.“ Doenitz upřel na velitele operační skupiny přísný pohled. „Kdo pověřil Braunera, aby se staral o Ahden?“ zeptal se.

„Na to jsem právě myslel. Snad lord Byron,“ nejistě odpověděl viceadmirál.

- 93 -

„Prosím vás, lord Byron. To je nápad. Člověk, který má přístup k největším britským tajemstvím, si vezme na pomoc obyčejného agenta, aby mu pomohl zjistit, jestli Ahden je v londýnském přístavu,“ admirál se ironicky usmál.

„Rád bych pana admirála upozornil, že lord Byron v poslední době několikrát žádal, abychom, pokud jde o jeho osobu, zachovali největší opatrnost. Výslovně prosil, abychom omezili spojení s ním, pokud možno na nejmenší míru. Obávám se…“

„Jedna zpráva lepší než druhá,“ Doenitz nervózně bubnoval prsty na stole.

„Prosím, abyste s největším urychlením vyjasnil tyto věci,“

nařizoval Doenitz. „Co je s lodí Ahden, zda je skutečně u irského pobřeží, zda je na ní naše posádka. Rád bych měl také jasno, jak a proč byl zabit Brauner. Co to znamená zabit? Je to nehoda, nebo vražda? A s lordem Byronem žádný kontakt, dokud se sám nepřihlásí.“

Rozhovor byl u konce. Viceadmirál Jürgen-Ruet vyšel z pracovny vrchního velitele německého válečného loďstva, otřel si kapesníkem zpocené čelo, a když se ho admirálův pobočník zeptal: „Mohl bych vám, pane viceadmirále, nějak pomoci,“ odpověděl: „Mohl, kdybyste mi rychle sehnal nějakého jasnovidce.“

Korvetní kapitán von der Heide nevěděl, jak si viceadmirálovu poněkud nezvyklou odpověď správně vyložit.

19

ČERNÝ AUSTIN

Pamela Grayová, sekretářka kapitána Kella, vyňala z kabelky zrcátko a pozorně se v něm prohlížela. Přimalovala si rty, opravila krejónem obočí, a teprve když se jí zdálo, že je všechno v nejlepším pořádku, vstala, oběma rukama si přihladila šaty a šla ke dveřím Kellovy pracovny.

Tiše zaklepala.

„Come in – vstupte,“ ozvalo se za dveřmi.

- 94 -

Kapitán Kell se nevrle podíval na svou sekretářku. Seděl u konferenčního stolku se superintendantem Scartonem, nebyl rád, že byl vyrušen. Několikrát přísně nařídil, že když má návštěvu, smí být rušen jen v nejnaléhavějších případech. Slečně Grayové byla taková poučení velmi nemilá. Kapitán jí je uděloval před návštěvníky přikazujícím tónem, a ten slečna Grayová nesnášela.

„Omlouvám se, že ruším,“ řekla.

„Prosím, prosím. Co se stalo?“ zeptal se kapitán.

„Mamince není dobře. Telefonovali mi. Chtěla jsem vás poprosit, abyste mi dovolil…“

„Samozřejmě. Můžete jít.“ Kapitán Kell nenechal slečnu Grayovou domluvit. „Doufám, že to nebude nic vážného?“

„Maminka omdlela, zatím se ji nepodařilo přivést k vědomí,“

odpověděla slečna Grayová stísněným hlasem.

„Je paní Grayová v nemocnici?“ zeptal se superintendant Scarton a se zájmem si prohlížel Kellovu sekretářku.

„Ne. Sousedka telefonovala.“

Superintendant vstal. „Mám tu vůz, kdybyste chtěla, rád vás odvezu. Kde bydlíte, slečno Grayová?“ zeptal se.

„Putney Heath,“ odpověděla. „Děkuji vám za laskavost, pane Scartone,“ dodala rychle, „ale už jsem si objednala taxi.“

„Škoda,“ superintendant pokrčil rameny. „Přeji vám, aby se paní Grayová co nejrychleji uzdravila.“

„Tak už pospíchejte,“ řekl s potlačovanou netrpělivostí Kell. „A zavolejte, prosím, jak to dopadlo.“

Slečna Grayová v největším spěchu vyšla z kapitánovy pracovny.

„Hezká,“ poznamenal tichým, skoro nesrozumitelným hlasem Scarton.

„Je to vynikající děvče, člověk se na ni může opravdu spolehnout.

Diskrétní, klidná a neuvěřitelně pracovitá,“ chválil svou sekretářku Kell.

Superintendant se podíval z okna, jestli přestalo pršet, a když viděl, že se počasí ještě zhoršilo, zvedl si límec u nepromokavého pláště a chystal se odejít.

„Chtěl jsem se vás ještě na něco zeptat, superintendante.“

- 95 -

Scarton stál u okna, jakoby se

rozmýšlel, zda má vůbec vyjít

do té sloty. „Yes please?“

zeptal

se,

aniž

přestal

pozorovat zmoklou ulici.

„I kdybych připustil, že

vaše teorie je správná, že

Brauner

byl

zavražděn,

poněvadž

byl

někomu

nepohodlný, pak si nedovedu

vysvětlit, jak se mohl dostat na

molo

ZA

18,

jedno

z

nejhlídanějších míst v docích,

aniž ho někdo viděl. Říkáte, že

do věci musí být zapleteno víc

lidí,

že

Brauner

měl

pomocníky. Ale k čemu? Ještě pořád nevím, z čeho Braunera podezříváte. Nebo…“ Kapitán Kell se upřeně zadíval na Scartona.

„Pokračujte kapitáne. Zdálo se mi, že jste se mne chtěl na něco zeptat.“ Superintendant se vyhnul přímé odpovědi.

„Domnívám se, že stále ještě neznáme motiv vraždy, jestli to vůbec byla vražda. Obávám se, že bychom se lehce mohli dostat na falešnou stopu, kdybychom přikládali Braunerově smrti větší význam, než jaký pro nás má.“

„O tom jsme, kapitáne, přece už mluvili,“ řekl poněkud netrpělivě Scarton. „Víme, že Brauner byl zloděj. Vykrádal lodě s potravinami pro americkou armádu. Byl členem tlupy, jejíž tři členy už máme za mřížemi. Musím přiznat, že jsme na ně přišli, až když jsme zjišťovali, s kým se Brauner stýká. Jeden z jeho kompliců kápl božskou, aniž jsme se ho na to ptali. Ještě jsme skoro neotevřeli ústa a on že Braunera nezabil, že však nezapírá, že s ním byl ve spolku, ale že ze všech dostával nejmíň. Tak jsme přišli na ostatní.“

„Jestli byl Brauner obyčejný zloděj, pak se nás celá věc netýká,“

přerušil superintendanta kapitán Kell.

„Snad,“ odpověděl Scarton vyhýbavě. „Myslím si však, že dřív než celou tu věc hodíme na krk kriminálnímu oddělení, měli bychom - 96 -

vědět, proč se Brauner při rozhovoru s jedním českým zpravodajským důstojníkem vydával za někoho, kým nebyl, a jak mohl vědět o plánu blokovat Železná vrata,“ dodal s ironickým úsměvem.

„Hm,“ zabručel kapitán Kell. „S tím si doufám, pane Scartone, poradíte už sami. Zdá se, že pánové nahoře slyšeli trávu růst, proto nás oba zapřáhli do jedné káry.“ Superintendant pokrčil rameny.

„Doufám, že mi pane Scartone rozumíte. Spolupracuji s vámi rád, o tom vás jistě nemusím přesvědčovat, obávám se však, že tak, jak věci v této chvíli vypadají, není na čem spolupracovat. V docích byl nalezen mrtvý člověk, jeho identita je jasná, není však –– alespoň podle mého názoru – jasné, jestli jde o vraždu, nebo srdeční mrtvici.

Nechci věc zjednodušovat, ale bezpečně také víme, že jde o zloděje, o člena zlodějské tlupy. Je možné, ba zdá se to být skoro pravděpodobné, že se Brauner při své nekalé činosti něčeho lekl, nebo byl příliš vzrušen a dostal srdeční záchvat. S tím ovšem IS

nemá co dělat. A tu záležitost s Železnými vraty lze při troše smyslu pro humor pokládat za nejapný žert.“

Superintendant pozorně poslouchal. Když Kell domluvil, zeptal se: „Rozumím-li vám, kapitáne, dobře, domníváte se, že bychom neměli přikládat velkou důležitost tomu, že se Brauner vydával za někoho jiného, než byl.“

„Ano, ať si to vyřídí Češi sami. Ostatně byl to jejich člověk. Ten nápad se Železnými vraty, opakuji, bych nebral příliš vážně. Zbývá – a to je věc lékařů a kriminálního oddělení Scotland Yardu – zjistit, jestli ten člověk zemřel přirozenou smrtí, nebo ne.“

„Hm.“

„Pochopitelně že neodmítám spolupráci s vámi,“ pokračoval Kell, „dokonce budu velmi rád, když mi občas řeknete, kam jste se v téhle věci dostali – jestli se jí ovšem nezbavíte. Podle mého názoru zbytečně ztrácíme čas. Jde o zlodějnu, a ne o špionáž.“

Superintendant Scarton si přitáhl límec ke krku a suše poznamenal: „Jak myslíte, kapitáne.“

Za dvacet minut po odchodu superintendanta Scartona telefonovala slečna Pamela Grayová kapitánu Kellovi, že se maminka probrala z mdlob, přesto však že má obavy.

- 97 -

„Je to skutečně tak vážné, slečno Grayová?“ zeptal se Kell.

„Myslím, že ano. Nevím, jak bych to řekla, nemám žádný konkrétní důvod k obavám, mám však velmi nepříjemný pocit.“

„Bylo opravdu nutné, abyste tolik pospíchala?“ zeptal se Kell trochu bezohledně.

„Byla bych vás nežádala o dovolení, kdyby to nebylo nutné. Ale sousedka mně volala velmi naléhavě. Přejete-li si, ihned se vrátím.“

„Ach ne, to není třeba,“ odmítl kapitán.

„Tedy se nemám vracet? Opravdu si to nepřejete?“

„Ne. Co byste tomu řekla, kdybych se u vás zastavil. Tak jako tak pojedu kolem.“

„Bohužel jsem právě na odchodu. Chtěla bych se zeptat doktora Nicholse, co mám s maminkou dělat.“

„Uvidíme se tedy zítra. Jsem přesvědčen, že vás doktor Nichols uklidní.“

Po tomto rozhovoru zůstal kapitán Kell několik minut nehybně sedět. Pak otevřel zásuvku a vyňal z ní revolver. Vložil jej do pravé kapsy kabátu a vyšel do nevlídné londýnské ulice. Pršelo tak hustě, že bylo vidět sotva na několik kroků. Teprve po delším čekání se Kellovi podařilo zastavit autodrožku.

„Kam, šéfe?“ zeptal se řidič, aniž se podíval na cestujícího.

„Bayswater, Bumbery Road,“ řekl Kell a posadil se na mokré sedadlo starodávné rachotiny. Ten musel zmoknout ještě víc než já, pomyslel si a zamyšleně pozoroval zamlženým oknem opuštěné ulice.

„Před kterým číslem mám zastavit?“ zeptal se taxikář. „Chtěl jste do Bumbery Road, že jo? Už jsme tam.“

„Můžete zastavit tady,“ řekl Kell. Zaplatil a vystoupil z drožky.

Pak, ještě dřív než se drožka rozjela, prudce otevřel dveře vozu.

„Rozmyslel jsem si to,“ řekl. „Jeďte na Picadilly.“

Taxikář něco zamumlal, vůz se rozejel a Kell se schoulil do pravého kouta.

Teprve když minuli černého Austina, který stál u levého chodníku, kapitán Kell se přesunul do levého kouta drožky a ještě jednou se snažil přesvědčit, zda správně přečetl poznávací značku vozu, který stál u levého chodníku Bumbery Road.

- 98 -

20

KDO JE LORD BYRON?

Několik dnů po posledním rozhovoru superintendanta Scartona s kapitánem Kellem byl plukovník Hrabal pozván k Parkerovi. Bylo to zase – jako obvykle – narychlo. Angličan se omlouval – jako obvykle – jde prý však o velmi naléhavou záležitost, která nesnese odkladu.

„Jsou v koncích,“ spokojeně zabručel Hrabal, nařídil pobočníkovi, aby ihned zavolal kapitána Siebnera a aby za čtvrt hodiny čekal s vozem před budovou ministerstva národní obrany.

Pobočník se nikdy na nic neptal. Byl nejvěrnějším pobočníkem na světě, jak to sám o sobě tvrdil, plukovníkovi Hrabalovi byl oddán celou duší, znal tajemství, o nichž neměl kromě plukovníka a nejbližšího okruhu jeho spolupracovníků nikdo tušení.

Byla to někdy tajemství, která musela navždy zůstat tajemstvím, poněvadž neměla ani s předpisy, ani s platnými zákony nic společného. Pobočník se nad ničím nepozastavoval, věřil, že to tak musí být. Přijímal Hrabalovo tvrzení, že zpravodajská služba se nemůže vždycky řídit právními předpisy – kam bychom přišli? Byl nejen plukovníkovým pobočníkem, ale i šoférem, a když bylo třeba i hromosvodem Hrabalových nálad.

„Siebner! Siebner!“ křičel teď na chodbě.

Vyvolával jméno plukovníkova tlumočníka, když kapitána nenašel v jeho kanceláři.

„Kde jenom ten chlap vězí? Za pár minut se má jet a on se někde fláká, jako kdyby nevěděl, že si starej může každou chvíli vzpomenout.“

Pobočník křičel dál, ale Siebner se neozýval. Nějaký podplukovník pootevřel dveře kanceláře a prohlásil s nepříliš utajovanou nezdvořilostí: „Co řveš, paviáne?“ Když však spatřil pobočníka všemocného Hrabala, usmál se a řekl přívětivě: „Asi si dlouho meje ruce,“ a zavřel dveře.

- 99 -

Po několikerém, čím dál hlasitějším volání se konečně objevil Siebner. „Taky byste mi mohli na chvíli dopřát nějaký to soukromí,“

prohlásil nadurděně. „Vařím si čaj.“

„Vylejt a nastoupit, pane kapitáne. Starej čeká,“ prohlásil kategoricky pobočník. „Jede se.“

„Kam?“ zeptal se Siebner.

„Neptat se, nemluvit, přestat kouřit, nezpívat, jedem,“ prohlásil pobočník. Tak to říkal vždycky, byl přesvědčen, že je to rčení originální a vtipné.

Zcela jiný názor na pobočníkovy průpovídky měl kapitán Siebner. Poznamenal jenom: „Zhasnu to a už jdu.“

Ve voze se plukovník Hrabal obrátil k Siebnerovi: „Parker si zase jednou neví rady. Tentokrát si dej velký pozor při překládání, na každé slovo si dej pozor.“

Pobočník zůstal ve voze, plukovník se Siebnerem vyběhli po schodech.

Když vstoupil Hrabal do Parkerovy kanceláře, spatřil kromě anglického plukovníka muže v občanském oděvu s podlouhlým obličejem a nápadně tenkými rty.

„Good morning, colonel,“ uvítal Hrabala Parker. „Good morning, captain. Dovolte, abych vám představil superintendanta Scartona. To je plukovník Hrabal. Kapitán Siebner.“

„Please to meet you – těší mne, že vás poznávám,“ zaskuhral Scarton.

Hrabal si zvědavě Angličana prohlédl a pak řekl, napodobuje anglické způsoby: „Ach, famous Scotland Yard– slavný Scotland Yard.“

Parker se zasmál, superintendant vyloudil ze sebe jakýsi tichý, zcela nesrozumitelný zvuk.

Po obvyklých otázkách: „Whisky or gin? A pro vás, kapitáne, porto?“ řekl anglický důstojník: „Znovu se potvrzuje, plukovníku Hrabale, že cesty našeho společného zájmu jsou nevyzpytatelné.

Svádějí nás dohromady nejen spolu, ale také, jak jste řekl, se slavným Scotland Yardem. Nemusím dlouho vysvětlovat, o co jde.

Jedná se o případ Skopal. Superintendant Scarton je přesvědčen, že s vaší pomocí můžeme tuhle záležitost rychle skončit. Poněvadž mám - 100 -

stejný názor, napadlo mne, že bude nejlíp, když si všichni tři jak se patří pohovoříme.“

Hrabal se usmál: „With pleasure – s potěšením.“ Československý plukovník mluvil anglicky jenom ve zcela výjimečných případech, protože, jak tvrdil, má-li Čech správně vyslovit anglické th, je to pro něho horší, než má-li si Angličan zlomit jazyk na našem ř.

Parker šel rovnou k jádru věci: „Superintendant Scarton se domnívá, že případ Skopal má daleko větší dosah, než si myslíme. Je přesvědčen, že je součástí rozsáhlé akce německé zpravodajské služby. Ujasněme si některé podrobnosti případu. Váš důstojník byl, kromě onoho námořníka, poslední, s kým byl Brauner viděn v kantýně v docích. Brauner byl emigrant z Československa. Určitě máte o něm ucelenější obraz než my. Rádi bychom slyšeli váš názor.

More whisky? – ještě whisky?“ zeptal se, a když Hrabal kývl hlavou, anglický důstojník nalil další sklenku.

„Samozřejmě že jsme se snažili vypátrat o Braunerovi všechno, co bylo možné,“ Hrabal pokynul Siebnerovi, aby překládal. „Neměli jsme ho ve své kartotéce,“ pokračoval, když tlumočník skončil. „Do armády se nepřihlásil, mezi politické emigranty se nezapsal a nikdy také nežádal československé úřady o finanční pomoc. Tím si lze vysvětlit, že jsme o něm nevěděli. Dnes však o něm víme, nechci říct všechno, ale dost, abychom si mohli udělat jasnou představu. Podle mého názoru Brauner byl schopen všeho.“

Hrabal se podíval na pozorně naslouchajícího Parkera a Scartona, a když byl Siebner hotov s překladem, pokračoval.

„12. září 1941 se nastěhoval do Bumbery Road. Předtím bydlel s Gustavem Strohmem v St. James Street 8, blízko Paddingtonu.

Strohm, jak asi víte, byl 18. září 1941 zatčen a pro špionáž odsouzen na třicet let.“

„Hm,“ zabručel Scarton.

„Také Brauner byl zatčen, a to o tři dny později, 21. září 1941, nikoliv však pro podezření z vyzvědačství, ale proto, že vyvolal hádku a že se popral. Soud kvalifikoval Braunerův čin jako ublížení na těle a odsoudil ho ke čtyřem měsícům vězení. Zdá se, že Brauner vyvolal hádku úmyslně, že se prostě uchýlil ke starému triku, chtěl se schovat ve vězení. Nedovedu si však vysvětlit, jak se mohlo stát, že - 101 -

po návratu z vězení se o něho už nikdo nezajímal. Našel si zaměstnání u spediční firmy a tam dosáhl takové důvěry, že kontroloval náklady lodí s válečným materiálem v londýnských docích.

„Hm,“ znovu zabručel Scarton a tiše si odkašlal.

Hrabal se na superintendanta ani nepodíval.

„Zjistili jsme také, že Braunerovo tvrzení, že je židovského původu a že mu gestapo vyvraždilo rodinu, je pustý výmysl.“ Hrabal stupňoval svůj předem promyšlený výklad. „Brauner nebyl ani žid, ani mu gestapo nevyvraždilo rodinu. Byl spolehlivým agentem německé výzvědné služby na britských ostrovech.“ Scarton sebou zavrtěl.

„Tohle je teda pěkné překvapení,“ řekl Parker uznale.

„Byl to spolehlivý německý agent,“ opakoval důrazně Hrabal, jako by chtěl vychutnat účinek svého tvrzení na oba Angličany.

„Bohužel, ten pán nepracoval sám nebo jen s několika průměrnými agenty, ale velmi pravděpodobně s nějakou významnou anglickou osobností.“

Plukovník se obrátil k Siebnerovi: „Tohle jim přelož slovo od slova,“ poroučel.

„Thaťs impossible – to není možné,“ Parker se zatvářil nedůvěřivě.

„Mám stejný názor jako plukovník Hrabal,“ poznamenal tiše a bez nejmenšího vzrušení Scarton.

„Prosím vás, pánové,“ skoro zaúpěl Parker.

„Mohu vám dokonce prozradit krycí jméno té významné osobnosti,“ Hrabal se rozhlédl po přítomných, teď měla nastat hodina jeho triumfů. Věděl víc než Angličané, než sama IS, nebo si alespoň myslel, že to ví.

Scarton seděl vzpřímen, nepohnutě, jak to míval ve zvyku, když se soustředil, jako by mu tvrdý límec bránil pohnout se.

„Kdo je to?“ zeptal se Parker netrpělivě.

„Neznám ještě pravé jméno té osoby,“ přiznal Hrabal. „Znám jen krycí jméno, pod kterým je vedena u německé zpravodajské služby.

Podle mého mínění to musí být velmi dobře informovaný britský důstojník.“

- 102 -

„Jaké je to krycí jméno?“ zeptal se Scarton a jeho tichý hlas bylo sotva slyšet.

„Lord Byron,“ odpověděl Hrabal.

„Směl bych znát pramen vašich informací?“ zeptal se anglický plukovník. „Nežádám podrobnosti. Jde mi jen o jejich věrohodnost.“

Hrabal se zamračil. Pokládal Parkerův dotaz za nedostatek důvěry. „Budete se muset spokojit mým slovem,“ řekl odměřeně.

„Za správnost toho, co jsem řekl, ručím.“

„Jsem přesvědčen o správnosti informací pana plukovníka Hrabala,“ zadrmolil Scarton.

„Neuvěřitelné,“ Parker nedůvěřivě kroutil hlavou.

„Mohu vám sdělit ještě několik zajímavostí,“ pokračoval Hrabal, povzbuzený superintendantovou poznámkou. „O tom, že byl Brauner zavražděn, není nejmenších pochyb. Zavraždil ho buď lord Byron, nebo se tak stalo na jeho příkaz.“

„Lékaři nemohli potvrdit, že byl Brauner zavražděn, trpěl srdeční chorobou,“ namítl Parker.

„Ani já nepochybuji, že byl Brauner zavražděn, a dokonce si myslím, že vím, jak se to stalo.“ Scarton se významně podíval na anglického důstojníka. „Podle mého názoru mu byla v kantýně přimíchána do čaje větší dávka digitálisu, než jakou snesl. Smrt nastala krátce potom, co Brauner odešel s námořníkem z kantýny.

Mrtvé tělo bylo vloženo do předem připravené bedny a asi mělo být dopraveno na jednu z lodí, která se chystala odplout.“

„O kterou loď šlo?“ přerušil Scartona Parker.

„V kritické době vypluly dvě lodi: Santa Cruz a Galberson.“

„Teď už ale nerozumím vůbec ničemů,“ zaúpěl Parker. „Řekl jste, pane Scartone, že tělo, ať už živé nebo mrtvé, bylo vloženo do bedny a že mělo být dopraveno na loď. Brauner byl však nalezen nikoliv v bedně, ale na molu AZ 18, a bedna byla vylovena z vody, nemýlím-li se, několik desítek yardů daleko.“

„Něco muselo zabránit tomu, aby bedna s mrtvým byla dopravena na loď. Proto byla ve velkém spěchu otevřena, mrtvola ponechána na molu a bedna hozena do moře. Pachatelé – předpokládám, že museli být nejméně dva – se asi domnívali, že nález mrtvého člověka, o kterém se při pitvě zjistí, že měl srdeční - 103 -

chorobu, nemusí vést k podezření, že jde o vraždu. Jinak by tomu ovšem bylo, kdyby bylo mrtvé tělo nalezeno v bedně.“

„Ale proč byl Brauner zavražděn?“ Parker se stále ještě nemohl zbavit pochybností. „Motiv, motiv,“ opakoval.

„To vám zatím nedovedu povědět, ačkoliv…“

„Směl bych říct, co si o tom myslím?“ přerušil superintendanta Hrabal.

„Prosím,“ Parker mohutně zakýval hlavou.

Československý plukovník se obrátil k Siebnerovi: „Slovo za slovem, rozuměls?“ a pak pokračoval: „Domnívám se, že Brauner se stal obětí své vlastní horlivosti, anebo omylu někoho jiného, patrně lorda Byrona.“ Hrabal se odmlčel, tentokrát nikdo nepřerušil nastalé ticho. Siebner, z nepochopitelných důvodů zapomněl překládat, Parker, který asi porozuměl, o čem právě mluvil Hrabal, řekl po chvíli: „Dál prosím,“ a teprve teď jakoby se vzpamatoval, začal Siebner překládat.

„Brauner se zbytečně zamíchal do akce ‚Železný klíč‘ a to ho podle mého názoru stálo krk.“

Superintendant souhlasně zakýval hlavou. „Vaše názory se, pane plukovníku Hrabale, obdivuhodně shodují s mými,“ řekl suše.

„Nevěděl jsem, pánové, že pracujete spolu,“ usmál se Parker.

„Vidíme se poprvé,“ opravil plukovníka superintendant.

„Tím víc obdivuji, že jste došli ke shodnému názoru.“

Hrabal se spokojeně zasmál tím svým srkavým smíchem.

„Poklony si necháme až na konec, až budeme mít lorda Byrona v hrsti,“ řekl česky. „Ale to jim nepřekládej,“ poručil Siebnerovi.

„Abych tedy pokračoval: „Je jisté, že z Istanbulu do Londýna byl poslán někdo jiný, než kdo do Londýna přijel.“ Znovu se obrátil ke kapitánu Siebnerovi: „Podej mi červené desky.“

„Toto je člověk, který odletěl z Istanbulu,“ Hrabal podal Parkerovi fotografii muže s kulatým obličejem, ostrým nosem a širokými ústy. „Na první pohled je zřejmé, že to není Brauner,“ řekl.

Scarton i Parker souhlasně přikývli.

„Tím je vyjasněno jedno,“ pokračoval Hrabal, „muž, který vyletěl z Istanbulu, do Londýna nepřiletěl. Co se s ním stalo cestou, zatím - 104 -

nevíme. Neznáme však také člověka, který přiletěl do Londýna.

Určitě to nebyl Brauner.“

Scarton, na něhož se Hrabal podíval, jako by chtěl znát jeho názor, řekl stručně: „Correct – správně.“

„Jakou tedy hrál v této hře úlohu Brauner? Proč se do toho zamíchal?“ Hrabal si položil prst na rty. „Ze všech možností se mi zdá tato být nejpravděpodobnější: Německá zpravodajská služba věděla o plánu blokovat Železná vrata a chtěla zabít dvě mouchy jednou ranou.“ Plukovník se obrátil na Siebnera: „Znají Angličani pořekadlo o mouchách, nebo mají něco jiného?“ zeptal se.

„Budou tomu rozumět,“ odpověděl kapitán Siebner vyhýbavě.

„Stručně řečeno,“ pokračoval Hrabal, „muž, který se dostal na Skopalovy doklady do Londýna, se ztratil. Němcům se podařilo dostat do Anglie dalšího svého agenta. Jeho úlohu, pokud jde o Železná vrata, převzal Brauner. Mluvil dokonale česky a byl přesvědčen, že ho z našich důstojníků nikdo nezná. Jeho úkolem bylo vylákat naše lidi a cestou k Železným vratům je pochytat. To nemohl být Braunerův nápad. Ten měl zcela jiný úkol, informovat o vykládce a nakládce lodí v londýnských docích.“

„A o tom, kdy která loď vypluje,“ doplnil Hrabalovu úvahu Scarton.

„Jistě,“ přitakal Hrabal a pokračoval: „Snad bych měl opravit nebo lépe řečeno upřesnit, co jsem před chvílí řekl. Nápad, aby se úlohy agenta, který přijel místo Skopala do Londýna, ujal Brauner, vznikl s největší pravděpodobností zde, a nikoliv v centrále německé zpravodajské služby. Nedovedu si představit, že by páni z abwehru byli tak krátkozrací. Riziko, že by Brauner mohl být odhalen rychleji než člověk, který přijel do Londýna, by jim muselo být přece známo.

Proto myslím, že teprve zde bylo rozhodnuto, že úlohu Skopala převezme Brauner. Ten, kdo to rozhodl, musel si být stoprocentně jist, že se věc podaří.“

Hrabal mluvil neobvykle klidně, sebejistě, jako by to, co říká, nebyla teorie, ale jakoby každé své tvrzení mohl doložit nevyvratitelným důkazem. Na superintendantově tváři viděl nejen živý zájem, ale také souhlas a to mu dodávalo ještě větší jistoty.

- 105 -

„V kostce řečeno,“ pokračoval, „víš, jak se anglicky řekne v kostce?“ zeptal se Siebnera, a když ten přikývl, Hrabal dál rozvíjel svou teorii: „tedy v kostce řečeno, Brauner dohrál svou úlohu z důvodů, které neznáme, které však můžeme tušit. Buď mu přestali věřit, nebo hrozilo bezprostřední nebezpečí, že bude odhalen. To by bylo však ohrozilo také…“

„Lorda Byrona,“ tichým hlasem přerušil Hrabala Scarton.

„Ano, lorda Byrona,“ souhlasil Hrabal.

„Teď je otázka, kdo je lord Byron,“ plukovník Parker se naklonil nad stůl a sahal po lahvi whisky, aby jí znovu naplnil sklenky.

„Thank you, no – děkuji, nechci,“ odmítl Scarton.

„Thank you, no,“ opakoval po něm Hrabal.

Parker se nenamáhal nabídnout svědomitě překládajícímu kapitánu Siebnerovi.

„Je to anglický důstojník, který má přístup k věcem, které vy označujete jako top secret – přísně tajné,“ opakoval Hrabal.

„Jistě máte pro své tvrzení nějaké důkazy, plukovníku?“ zeptal se Parker.

„Mám,“ sebejistě odpověděl Hrabal.

Nastalo napjaté ticho. Plukovník Parker se tvářil sklíčeně. Hrabal chvíli váhal, zda má vynést svou poslední kartu, nebo tajemně mlčet do chvíle, než se mu podaří odhalit špionážní síť, která, jak byl přesvědčen, zasahuje nejcitlivější místa britské válečné obrany.

„Mé informace pocházejí ze zcela spolehlivého pramene,“ řekl.

„Z hlavního stanu admirála Doenitze.“ Podíval se z Parkera na Scartona a ze Scartona znovu na Parkera, v takových chvílích býval nejšťastnější: teď mohl dokázat schopnost a užitečnost své zpravodajské skupiny. To byla příležitost, kdy se mohl pochlubit výsledky, za něž by se nemusela stydět ani pověstná IS.

„Ou,“ řekl uznale Parker. „Teď ještě co nejrychleji odhalit lorda Byrona.“

„Myslím, že nebude dlouho trvat a dozvíme se, kdo si nestydatě vypůjčil slavné jméno básníka,“ zabručel Scarton.

Parker se s netajeným obdivem zadíval na superintendanta. Ten se však zvedl, prohlásil, že „teď nám je celá záležitost jasnější,“

popřál oběma důstojníkům dobrý den a vyšel z Parkerovy pracovny.

- 106 -

„Podivný pavouk,“ poznamenal anglický důstojník, když se za superintendantem zavřely dveře.

„Vypadá to však, že své sítě přede velice pečlivě,“ svým způsobem pochválil Scartona Hrabal. „Mám jenom strach, aby se v nich nechytil lord Byron dřív než vběhne do naší pasti.“ Také on vstal a se spokojeným úsměvem se loučil s anglickým plukovníkem.

„Doufám, že mne upozorníte o něco dřív než Scarton, že se mám připravit na odhalení lorda Byrona,“ usmál se Parker a podal Hrabalovi ruku.

„Je to můj life desire, říkáte to tak, ne? Jak se přeloží životní přání?“ Hrabal ukázal na Siebnera.

„Rozumím vám plukovníku,“ odpověděl Parker dřív než Siebner.

„Chcete říct, že uděláte všechno, abyste dokázal, že IS by se mohla u vás učit.“

Zasmáli se, jen kapitán Siebner stál strnule, jako by usilovně přemýšlel, co si každý z těch dvou plukovníků v té chvíli opravdu myslí.

21

ZASTAVTE LOĎ!

Nákladní loď Devín se dvěma vleky zastavila před Apatinem, přiblížil se k ní německý ozbrojený člun, na jehož přídi stál voják s hlásnou troubou u úst.

„Stehen bleiben bis weitere Befehle!“ – Zůstat stát, dokud nedostanete další rozkazy! „Verstanden? Rozuměli jste?“ křičel.

Kapitán přiložil ruce k ústům a zavolal: „Verstanden! Rozuměli,“

a dal příkaz do strojovny, aby loď zůstala stát. „Šlak nech ich trafí“

zabručel. „Čo sa im vidí?“

Asi dvě stě metrů po proudu kotvila jiná loď. Také ona musela zastavit.

„Zavolajte prvého dóstojníka, aj Kočiš nech príde,“ poručil kapitán jednomu z členů posádky, kteří stáli u lodního zábradlí a pozorovali, co se děje na řece.

- 107 -

Člun obeplul loď, ale nepřiblížil se k ní.

„Čo chcú ti mamlasi?“ kapitán přiložil k očím dalekohled.

Viděl je jako na dlani, dva stáli u protiletadlového kulometu, malé dělo bylo odkryté, a za ním vykukovaly vršky přileb. Na přídi se tyčil chlap jako hora v nepromokavém plášti, s hlásnou troubou v ruce.

Kapitán znovu přiložil dlaně k ústům a zeptal se: „Was ist los? – Co se děje?“

Muž v nepromokavém plášti se ani nepohnul, hlaveň děla mířila na loď. Nikdo neodpovídal.

„Keď nechceš, nemusíš, somár jeden,“ ulevil si kapitán. Pak spatřil, jak se proti proudu žene další ozbrojený člun.

„Tak kde sú tí dvaja?“ zeptal se, když se mu zdálo, že první důstojník s Kočišem si dávají načas. „Už idú,“ řekl někdo u zábradlí.

Před velitelským můstkem se objevil první důstojník, rozložitý, nevysoký vousáč, s nedbale posazenou čapkou na hlavě. Vedle něho stál vytáhlý světlovlasý muž v pruhovaném tričku. Jakoby právě ukončili výstup v nějaké revue nebo v cirkuse.

„Chlapci, je zle,“ řekl kapitán. „Zastavili nás a že vraj čakať.

Urobia asi prehliadku.“

„Aj pri Budapešti urobili,“ bezstarostně odpověděl první důstojník.

„Aká že to tam bola prehliadka? Pozřeli papiere, opýtali sa, co veziete, vypili pálenicu a zaželali šťastnu plavbu.“

Druhý člun přirazil k prvnímu, oba velitelé se začali domlouvat.

„Stavím sa, o čo chcete, že ich tu o chviľu budeme mať. Všetko v poriadku?“ Kapitán se obrátil na muže v pruhovaném tričku, který si víc všímal toho, co se děje na řece, než co říká kapitán.

„V poriadku,“ odpověděl světlovlasý.

„Nie len papiere, tie iné veci,“ kapitán se střídavě díval na ozbrojené čluny, na prvního důstojníka a na muže, který stál vedle něho.

„Všetko v poriadku, pán kapitán, v úplnom poriadku,“ opakoval první důstojník. A zase tak bezstarostně, jakoby p nic nešlo.

„Počuj, Kočiš, tak ti teraz hovoria, pravda? Ak Němci prídu, račej sa im neukazuj.“

- 108 -

Kapitán si na cosi vzpomněl. „A čo je s tým, čo nevie po slovensky?“

zeptal se nervózně.

„Je v strojárni. Zašpiněný, že ho ani vlastná mať nepozná,“

zasmál se první důstojník. „Žiadny strach, pán kapitán. Možno, že ani neprídú.“

„Bodaj by si mal pravdu,“ řekl kapitán nejistě. Byl přesvědčen, že se něco muselo stát, že cosi přece jen není v pořádku. Nebývalo zvykem zastavovat lodi uprostřed Dunaje pro nic za nic. Před Budapeští je zastavili, ale to bylo blízko přísuvu. Na vodě bylo ve stejnou dobu několik lodí, tím se to dalo vysvětlit, všechny nemohly najednou zastavit. Tady je to jiné. Jsou asi dvanáct kilometrů od Apatinu, před půlhodinou přejeli bývalou maďarskou hranici. Před válkou býval Apatin první jugoslávský přístav na cestě po proudu.

Teď tu sedí Němci.

„Choďte na svoje miesta,“ poručil kapitán trochu stroze.

„A ešte raz sa pozrite, či je všetko v poriadku.“

Beze slova opustili můstek právě když se oba čluny začaly blížit k Devínu: jeden z jedné, druhý z druhé strany. Jako by chtěly loď obklíčit.

Kapitán si dopnul poslední knoflík kabátu, narovnal si čepici a rozhodl se, že Němce, až přijdou, přijme, jak se sluší a patří.

- 109 -

„Spusťte žebřík,“ vykřikl muž s hlásnou troubou německy, když se člun přiblížil na několik metrů k lodi.

„Čo si myslíš? Že sme zámořský parník?“ kapitán zaklel a poručil, aby za okraj paluby zahákli starý, dřevěný žebřík. „Keby sa to s vami aspoň utrhúť chcelo,“ zabručel.

Když člun přirazil k lodi, muž v nepromokavém plášti odložil hlásnou troubu a začal šplhat po žebříku.

Člen lodní posádky, o němž před chvílí první důstojník prohlásil, že je špinavý, že by ho vlastní matka nepoznala, zahlédl okénkem strojovny vysoké boty německého důstojníka šplhajícího po žebříku.

„Teď by to mohlo začít,“ řekl si pro sebe a šel si pro železnou tyč, ležící v koutě.

Světlovlasý, v pruhovaném tričku, s nímž ještě před chvílí kapitán rozmlouval, si ovázal kolem krku vlhký hadr, vedle lůžka postavil umyvadlo a ulehl.

Uslyšel nad sebou kroky, Němci už byli na palubě. Kolik jich je?

„Dobrý deň, Guten Tag,“ pozdravil kapitán německého důstojníka. „Co jste nám pěkného přinesli?“ zeptal se bratislavskou němčinou.

„Vaše papíry, prosím,“ řekl Němec stroze.

Kapitán podal důstojníkovi lodní doklady.

„Kam?“ zeptal se Němec, když si prohlédl papíry.

„Železná vrata.“

„Náklad?“

„Je to tam napsáno.“

„Odpovězte, prosím, na co se vás ptám,“ důstojník se přísně podíval na kapitána. „Železo, cement, bagrovací stroje.“

„Nic víc?“

„Trochu slivovice, jestli byste měl chuť…“

„Děkuji, ne,“ odmítl Němec. „Dejte nastoupit posádku,“ rozkázal.

„Všeci na palubu,“ zakřičel kapitán.

Scházeli se jeden po druhém, nikdo nepospíchal. A když konečně stáli vedle sebe v sílícím větru, promíseném“ drobným deštěm, německý důstojník šel od jednoho k druhému, podíval se na fotografii na dokladu, pak na muže, který stál před ním. „Name? – jméno?“ zeptal se.

- 110 -

„Kudela Ján.“

„Ondriš Karol.“

„Krajčík Zoltán,“ odpovídali jeden po druhém.

„Jeden chybí. Ko-čiš Peter,“ slabikoval důstojník.

„Krank, in Bett, nemocen v posteli,“ předešel kapitána s odpovědí první důstojník.

„Krank, in Bett,“ opakoval po něm kapitán.

„Tak se na něho podíváme. Kde je?“ zeptal se důstojník.

„V kabině. Tady, prosím,“ první důstojník ukázal na ‚dveře vedoucí ke kabině mužstva.

Sestupovali po schodech, první kapitán, za ním Němec, nakonec první důstojník.

„Was fehlt ihnen – co vám chybí?“ zeptal se důstojník, když vešli do špatně osvětlené kabiny.

„Schlecht, schlecht,“ zasípal muž na lůžku a rozkašlal se.

Ukazoval na prsa a na krk.

„Povedzte mu, pán kapitán, že ma to tu tlačí,“ – nemocný ukazoval na prsa – „ale za dva – tři dni budem v poriadku.“

„To je výborný chlap,“ řekl kapitán německy. „Ten si nelehne, dokud může stát na nohách.“

Důstojník mlčel, jen si upřeně prohlížel Kočišovu tvář.

„Neviděli jsme se my dva už někde?“ zeptal se po chvíli mlčení.

Muž na lůžku zakroutil hlavou.

„V Praze, v Litoměřicích nebo…,“ německý důstojník se zamyslel.

„Ich nicht Prag, nicht Leimeritz, ich Slovake, Oravský Podzámok,“ sípavým hlasem odpověděl nemocný.

„Na ja,“ důstojník se sklonil nad Kočišem. Hned se však vzpřímil. „Není to záškrt? Lékaře samozřejmě nemáte?“

„Určitě to nebude záškrt,“ odpověděl kapitán pevně. „Tohle mívá každý rok, jednou do roka. Jak to přijde, tak to odejde. My tyhle věci nebereme vážně.“

„Schon gut,“ řekl Němec a vyšel z kabiny.

„Budete tady kotvit až do svítání. Jestli nedostanete jiný rozkaz, můžete, až se rozední, dál. Rozuměl jste?“ zastavil se před spuštěným žebříkem. Oba čluny s hlavněmi děl namířenými na loď - 111 -

se houpaly na hladině řeky. Déšť zhoustl, vzdálenější břeh řeky se už ztratil v přítmí.

„Směl bych se zeptat, pane nadporučíku, proč nesmíme dál?“

kapitán stál těsně vedle důstojníka a dělal jako by chtěl pro jistotu žebřík přidržet.

„Je to rozkaz,“ stroze odpověděl nadporučík. „Za Apatinem není plavba bezpečná.“

„Partyzáni,“ pomyslel si kapitán. „Nebo taky léčka.“ Nadporučík po vojensku pozdravil, opatrně sestoupil po žebříku a za několik minut se oba německé ozbrojené čluny ztratily v dešti a mlze, která se snesla nad řeku.

Asi hodinu po prohlídce lodi Devín zazvonil v kanceláři německé protivýzvědné služby Gruppe Drau II. telefon.

Velitel skupiny zvedl sluchátko a řekl: „Jawohl.“

Chvíli, bez jediného slova, poslouchal hlášení, pak se zeptal: „Kolik lodí jste prohledali?“

Pak znovu: „Kdy vyplula loď Devín z Bratislavy?“

A zase mlčky naslouchal.

„Ještě jednou se vás ptám, pane nadporučíku, jestli jste Devín prohledali důkladně?“

Podplukovník, velitel skupiny Drau II. si něco zapsal.

„Říkáte nic podezřelého. Žádný Čech na palubě?“

Několik vteřin se v sluchátku, kromě slabého šelestu, nic neozvalo. Pak: „Myslím, že ne.“

„Jste si tím zcela jist?“ důstojník si kreslil na papír jakousi příšerně vyhlížející hlavu.

„Dobře,“ řekl nakonec. „Jistě si, pane nadporučíku, uvědomujete, že za svá tvrzení nesete plnou odpovědnost.“ Zavěsil.

Podíval se na poznámky, které si při rozhovoru naškrábal na kus papíru, a na rozšklebenou příšeru. Pak dal zavolat svého zástupce.

„Co tomu říkáš?“ zeptal se, když do kanceláře vstoupil hubený, holohlavý major. „Ti chlapi zadrželi u Apatinu všechny lodi, plující po proudu, i ty, které vypluly před kritickým dnem z Bratislavy, a nic. Nikoho nenašli, nic jim nebylo podezřelé, zkrátka všechno je v úplném pořádku.“

- 112 -

„Hm,“ holohlavý major se ušklíbl.

„V depeši se přece jasně říká, že agenti se pokusí dostat v době od poloviny září s největší pravděpodobností po Dunaji k Železným vratům…“

„S největší pravděpodobností,“ přerušil podplukovníka major.

„Možná že si našli jinou cestu.“

„Proč myslíš?“

„Předně, v depeši se říká s největší pravděpodobností. Nevylučují se tedy jiné možnosti. A pak, nebyla to první zpráva z Bratislavy, která se nakonec, jako mnoho jiných, ukáže nesprávná.“

„Musím tě upozornit, že toto není jenom zpráva bratislavské úřadovny,“ podplukovník položil důraz na slovo jenom. „Byla telefonicky potvrzena také,“ podplukovník se odmlčel, načež dodal: „odjinud. Máme také dosti přesný popis tří agentů, kteří by rádi v Železných vratech provedli nějakou tu neplechu.“

Podplukovník podal majorovi cirkulární telefonát vídeňské ústředny abwehru, v němž byl popis tří, jak to tam stálo, anglických agentů.

„Berka, Berka…,“ opakoval pro sebe tiše major, když si přečetl popis osob, které, jak se tvrdilo v telefonáte, mají zablokovat průjezd Železnými vraty.

„Dovolíš, abych zavolal?“ zeptal se.

„Přineste mi, prosím, poslední zprávu z Budapešti. Tu, která přišla před několika minutami, než jsem odešel k panu podplukovníkovi. Nerozumíte, prosím vás? Tu, kterou jsem dostal, když jsem byl na odchodu k panu podplukovníkovi,“ důrazně opakoval major. „Prosím, pospěšte si.“

„Četl jsi to hlášení?“ zeptal se major, když zavěsil.

„Ne. Víš přece, že jsem nařídil, aby všechna hlášení, – pokud nejsou výslovně určena mně, dávali tobě.“

„Teď, když jsem si přečetl popis těch tří agentů, už si nemyslím, že není jenom pravděpodobné, že ti chlapi se pokoušejí dostat do Železných vrat po Dunaji, teď je to pro mne jisté.“

„Proč?“ zeptal se podplukovník.

Ozvalo se zaklepání na dveře.

„Vstupte,“ řekl podplukovník.

- 113 -

Ve dveřích stál poručík a podával majorovi zprávu, o kterou major před chvílí žádal.

„Ist schon gut,“ major přerušil poručíkovo hlášení a odevzdal zprávu podplukovníkovi.

„Also, so ist es – tak je to tedy,“ hvízdl podplukovník, když zprávu dočetl. „Ale něco mi v tom přece jenom nehraje. Jak a proč se ten jeden agent dostal na maďarskou stranu? Že ho tam nechytili?“

„Dovolíš, abych to hlášení ještě jednou přečetl? Přišlo než jsem šel k tobě. Neměl jsem čas pořádně…“ A když podplukovník přikývl, major nejdřív polohlasně rychle odříkal několik vět a pak četl nahlas: „… byl nalezen ve srubu, který slouží dělníkům jako útulek před nepohodou na pravém břehu Dunaje u kótovací značky 30, spoutaný maďarský pohraniční strážník Neméth Jószef. Podle tvrzení jmenovaného vnikl dne 16. září kolem 20. hodiny do srubu neznámý muž, Nemétha přemohl, ucpal mu ústa roubíkem a spoutal jej. Pachatel odebral Neméthovi zbraň, neoloupil jej však. Po činu se nevzdálil, ale zůstal ve srubu asi hodinu a půl až dvě hodiny. Srub opustil teprve tehdy, když bylo slyšet připlouvat loď, která zahoukala dvakrát krátce a jednou dlouze. Pachatel po tomto zahoukání beze slova srub opustil. V blízkosti usedlosti zvané Pod sedmi topoly byl druhého dne ráno nalezen na stromě připevněný papír a na něm bylo německy napsáno: „Ve srubu u Km 30 je spoutaný člověk.“ Jen náhoda tomu chtěla, že nálezce tohoto oznámení uměl německy – zdejší obyvatelé jsou veskrze Maďaři. Šel tedy ke srubu a tam skutečně nalezl spoutaného Nemétha. Maďarské bezpečnostní orgány z nevysvětlitelných důvodů vyslechly Nemétha teprve příští den. Pachatele vzhledem k tomu, že jej viděl jenom na chvíli a to ještě ve světle kapesní svítilny, mohl popsat celkem nepřesně: vysoký, oválného obličeje, pravděpodobně světlovlasý, věk asi 35 – 40 let. Neméth je přesvědčen, že houkání lodní sirény bylo smluvené znamení. Pachatel ihned, jakmile uslyšel houkání lodi, srub opustil.

Neméth se domnívá, že slyšel, jak loď zastavuje, pak šplouchání vesel, jakoby se ke břehu přibližoval člun. Není si jist, zda také slyšel hlasy. Maďarské bezpečnostní orgány zjistily blízko srubu v rozměklé půdě stopy bot č. 44. Vedly však nejen ke srubu, ale i od něho k osadě Pod sedmi topoly. To se však dá vysvětlit tím, že - 114 -

pachatel se vrátil k osadě, aby na strom připevnil oznámení, že ve srubu je spoutaný člověk…“

„Jaká šlechetnost,“ přerušil majora podplukovník“. „Člověk by neřekl, že se agenti IS dovedou ještě dnes chovat jako džentlmeni,“

dodal ironicky. „Máš popisy těch tří parašutistů, které v Bratislavě nechali upláchnout?“

„Vladimír Berka alias Peter Kočiš, major tzv. československé armády ve Velké Británii, 185 cm vysoký, stáří 36 let, světlovlasý, oči modré, nos…“

„To stačí,“ přerušil majora podplukovník. „To je jasné. Ale jak a proč se ten chlap dostal na maďarskou stranu? Tomu nerozumím.“

„Tam je Dunaj nejhlubší,“ vysvětloval major. „Každá loď se v těch místech, kde se to stalo, může na několik metrů přiblížit ke břehu.“

„Které lodě v kritické době vypluly z Bratislavy po proudu?“

zeptal se podplukovník.

„Německá loď Zinzendorf opustila Bratislavu 16. září ve 12

hodin, určení Bělehrad. Ta v žádném případě nepřichází v úvahu.

Předně je to německá loď a pak, příhoda s Neméthem se stala kolem 22. hodiny. Z Bratislavy ke Km 30 je něco přes hodinu. Zinzendorf by musela deset hodin stát někde mezi Bratislavou a Km 30. To je vyloučeno.“

„Dál.“

„Téhož dne v 14.30 hodin vyplula maďarská loď Horthy, ale ta se dostala jenom do Komárna, tam musela zůstat. Měla poruchu stroje, přijela pozdě, ale před 22. hodinou. Tu lze tedy také vyloučit.“

„Dál, prosím,“ podplukovník netrpělivě zabubnoval prsty na stůl.

„16. září v 17.40 vyplula slovenská loď Svatopluk, ale ta projela Komárnem a Gyórem přesně podle jízdního řádu. Ta tedy také nepřichází v úvahu. Ale,“ major zvýšil hlas, „ve 20 hodin 50 minut vyplula z Bratislavy loď Devín. Určení: Železná vrata.“

„Tak tady to máme,“ podplukovník si mnul ruce. „V Bratislavě samozřejmě žádná kontrola nebyla nebo byla tak lajdácká, že se na Devín dostal, kdo chtěl.“

„Možná že tam kontrola skutečně byla, nesmíme však zapomenout, že anglický agent přistoupil na loď u Km 30.“

- 115 -

„Nejdřív si trochu pohrál s tím, wie heisst der Kerl?“

„Neméth,“ pomohl podplukovníkově paměti major.

„Co tam ten chlap dělal sám? Měl být přece na obchůzce. A kde byl druhý strážník? Odkdy chodí Maďaři po jednom?“

„Asi v hospodě nebo…“

„Ti Maďaři to vůbec berou na lehkou váhu. Spojenci,“

poznamenal podplukovník pohrdavě. „Ale abychom se dostali k nějakému závěru. Ten britský agent měl schůzku u Km 30 s lodí Devín, měl tam čekat, až loď pojede kolem. Musel také vědět, jak to tam vypadá, že je tam srub. Přišel brzo, nechtěl čekat venku, a tak vlezl do srubu a tam našel toho vzorně konajícího službu Maďara.

Konec je jasný. Ten chlap se snad ani nebránil. Měli bychom se na toho hrdinu podívat, možná, že se z lajdáctví nakonec vyklube spolupráce se zahraničním agentem. Upozorni na to naše v Budapešti.“

„To mě nenapadlo,“ přiznal major. „Počínání pana Nemétha vypadá opravdu podezřele.“

„Teď je jen otázka, jestli jsou na lodi Devín všichni tři agenti, nebo jenom jeden. Wie heisst der – jak se jmenuje?“

„Berka,“ odpověděl major.

„Berka,“ opakoval podplukovník. „My tady mluvíme o tom, jací jsou Maďaři lajdáci, a zatím…“ Podplukovník uchopil sluchátko.

„Dejte mi Dienststelle 12, nadporučíka Kroegra.“

Major se zájmem pozoroval, jak tvář jeho představeného rudne.

Starej se co nejdřív zadusí zlostí, pomyslel si.

„Kroegr?“

zakřičel

do

telefonu

podplukovník.

„Pane

nadporučíku, vy patříte před vojenský soud. A já mám největší chuť vás tam poslat. Před chvílí jste mi hlásil, že jste důkladně prohledali všechny lodě, které vypluly z Bratislavy počínaje 15. zářím.

Prohlížel jste Devín?“

Podplukovník jakoby přeslechl nadporučíkovo „Jawohl, Herr Oberstleutnant,“ křičel dál do telefonu: „Nic jste neprohlíželi, nebo jste to udělali tak ledabyle, že, jak jsem říkal, patříte před válečný soud. Kdyby to dělal můj pucflek, a to je kardinální pitomec, musel by přijít na to, že na lodi je nejmíň jeden, ne-li tři angličtí agenti. Kde je teď ta loď?“

- 116 -

V sluchátku to zahrčelo. Podplukovník neslyšel jediné slovo.

Několikrát zakřičel: „Haló, haló,“ pak zlostně odložil sluchátko.

„Idiot,“ ulevil si.

Za chvíli se ozval telefon znovu.

„Ano, byli jsme přerušeni. Slyšel jste, pane nadporučíku, na co jsem se vás ptal? Kde je teď Devín?“

Podplukovník se odmlčel. Pozorně naslouchal. Pak nařídil: „Dáte tu loď ihned zastavit, ať je před nebo za Vukovarem a ručíte mi za to, že se z ní nehne ani noha, dokud tam nepřijedeme.“

Podplukovník odložil sluchátko, tentokrát už mírněji než před chvílí:

„Vsadil bych se o krk, že jsou tam všichni tři. Wie heissen die…?“

„Berka, Douda und Horniak,“ znovu pomáhal plukovníkově paměti major.

„Ať se jmenují, jak chtějí, jsou to tři agenti IS a my si teď pro ně pojedeme.“

Z podplukovníkovy tváře zmizela namodralá červeň, už se ani nemračil.

„Dej přichystat vůz. Pojedeš se mnou do Vukovaru,“ řekl a vstal od stolu. „Ale rychle. Ti ptáčkové by nám mohli uletět.“

22

NEZNÁMÝ HLAS

„Pane Rrrabal, ráda bych vám něco řekla.“ Paní Hutchinsová, správcová domu č. 39 v Normandy Street, zastavila plukovníka Hrabala ve chvíli, kdy se snažil nesrozumitelným zamumláním kolem ní přejít.

„Yes?“ řekl plukovník ve stejné tónině, jak to slýchával říkat Angličany.

Od toho dne, kdy našel na podlaze svého bytu pod schránkou na dopisy ono podivné poselství, jež ho vyzývalo, aby dal pryč ruce od případu Skopal, se vlastně nic zvláštního nestalo. Pokud ovšem - 117 -

myslíme jenom na paní Hutchinsovou a dům, v němž tato Skotka vykonávala svou důležitou funkci.

Vlastně to tak ani není doslova pravda. Neboť plukovník, který si vytvořil několik teorií o tom, kdo ho mohl varovat, aby se nezabýval Skopalovým případem, musel vyslechnout nezvyklý telefonický rozhovor. Bylo to zase jednoho časného rána, plukovník byl v koupelně, jako toho dne, kdy našel na podlaze podivný anonymní dopis, holil se. Když uslyšel zazvonit telefon, pečlivě si otřel mýdlem pokrytou pravou část tváře (na kterou přiloží sluchátko), a spěchal do předsíně.

„Prosím,“ řekl česky, byl přesvědčen, že jej volá některý z jeho důstojníků, a v duchu si umiňoval, že člověka, jenž ho nenechá ani v klidu oholit, pořádně sjede.

„Colonel Hrabal?“ pravil hlas ve sluchátku.

„Kdo mluví?“ zeptal se Hrabal, pokud možno dokonalou angličtinou.

„Nedělejte, že nevíte, kdo mluví, plukovníku. Víte velice dobře, kdo mluví.“

Mlčel. Přemýšlel, jestli už někdy slyšel ten hluboký hlas. Možná že ten člověk nemá hluboký hlas, možná že ho jenom napodobuje.

Hloupý žert.

„Přestaň blbnout,“ řekl poněkud nevybíravě česky, „a pověz, co chceš.“

„Don’t understand czech – nerozumím česky,“ odpověděl hlas.

Plukovník neodpovídal. Spatřil na stole magnetofon, stiskl červený knoflík, páska se začala pomalu otáčet. Hrabal přiblížil mikrofon k sluchátku.

„Would you tell me please who are you and what do you want – řekl byste mi, kdo jste a co chcete?“ zeptal se.

„Můžete mi říkat Graham, kdybyste mne viděl, určitě byste přišel na to, kdo s vámi mluví. Ale na tom snad teď tolik nezáleží. Chtěl bych vás, pane plukovníku, o něco poprosit: přestaňte se zabývat případem Skopal a já budu vaše lidi varovat před nebezpečím, které jim hrozí.“

„Které lidi?“ přerušil Hrabal neznámý hlas.

- 118 -

„Berku, Doudu, Horniaka,“ hlas vyslovoval jména Kupodivu zřetelně a srozumitelně.

Plukovník strnul. Upřel oči na otáčející se magnetofonový kotouč, na lesknoucí se ochrannou stěnu z umělé hmoty nad ním, jako by čekal, že se na ní objeví tvář neznámého.

„Neznám nikoho z těch lidí,“ řekl Hrabal. Byl přesvědčen, že je to nejvhodnější, co si v té chvíli mohl vymyslet.

V sluchátku se ozval smích.

„Možná že vám pomůžu, když vám připomenu, že jde o tři muže, které jste poslal, aby provedli sabotáž na Dunaji. Přesněji: v Železných vratech.“

„Kdo jste?“ zeptal se plukovník.

„Už jsem vám řekl. Jmenuji se Graham. Křestní jméno nemám.

Ztrácíme, pane plukovníku, zbytečně čas. Berte mou nabídku jako prostý výměnný obchod: přestaňte se zajímat o Skopala, Angličanům, s nimiž budete dnes mluvit a kteří budou na některé věci kolem Skopala zbytečně zvědaví, řekněte, co chcete, jen ne to, co víte. A my zařídíme, že vaši tři lidé nepřijdou o krk. Rozuměl jste mi dobře?“

Hrabal mlčel.

„Posloucháte mne ještě, pane plukovníku? Snad jsem mluvil příliš rychle. Mohu, budete-li si to přát, svou nabídku zopakovat pomaleji.“

„Jen pokračujte, rozuměl jsem vám.“

„Nemám co dodat. Řekl jsem, co vám nabízíme a co za to žádáme.“

Hrabalovi se zdálo, že anonymovi přeskočil hlas. Už nebyl tak hluboký.

„Co víte o těch třech, o nichž jste se zmínil?“ zeptal se.

„Že seskočili blízko Bratislavy, že byli až na Berku pochytáni, nakonec se jim podařilo utéct a dostat se na loď plující z Bratislavy do Železných vrat. Mohu vás ujistit, že Němci o nich vědí. Pochytají je jako myši. Loď uprostřed velké řeky, to je přece nádherná past.

Nemyslíte, pane Hrabale?“

Plukovník byl ohromen. Tajemství, o němž byl přesvědčen, že je jen jeho, že o něm vědí nejvýš dva jeho nejbližší spolupracovníci, - 119 -

bylo prozrazeno. Zná je člověk, o němž neví nic, než že má hluboký hlas nebo že jej dovede napodobit. Musel v duchu přiznat, že loď uprostřed Dunaje je opravdu dokonalá past. A ten člověk na druhém konci drátu ví víc než on. Je mu známo, kde jsou ti tři. On, plukovník Hrabal, ví podle poslední zprávy z Bratislavy jenom to, že se dostali na loď Devín a že plují k Železným vratům. Tohle vědí také Angličané. Angličané… Hrabal začal přemýšlet, kdo z Angličanů ví, co je s Berkou, Horniakem a Doudou. Uvědomoval si, jak muž na druhém konci ještě cosi říká, zachytil však jenom dvě slova: milejší a smrt.

„Nerozuměl jsem vám,“ pokoušel se prodloužit rozhovor. „A jakou záruku mi můžete dát, že také vy, když splním vaše přání, splníte svůj slib?“ zeptal se.

„Jakou byste si přál záruku?“

Hrabal chvíli neodpovídal, pak se zeptal: „To vy jste mi vhodil do schránky dopis?“

„Nevím o žádném dopise,“ odpověděl neznámy. „Nemohu vám dát žádnou záruku, kromě svého slova. Byl bych rád, kdybyste mi stejnou záruku mohl dát také vy.“

„Platí. Alespoň pro dnešní den. Jestli jste tak informován o těch třech, jak říkáte, pak mi jistě brzo oznámíte, co se s nimi stalo.“

„Jde tedy o jednodenní příměří, rozumím-li vám dobře.“

„Rozumíte mi dobře.“

„… které může být prodlouženo,“ pokračoval neznámý.

„Ano. Ovšem pod podmínkou, že mne budete včas informovat o osudu tří mužů, o nichž jste se zmínil.“

„Souhlasím. Ještě něco, pane plukovníku. Vím, kdo jste vy, vy však v této chvíli nevíte, kdo jsem já. V tom máme my výhodu. Jistě si dovedete představit, co by se mohlo stát, kdybyste hrál s falešnými kartami. Na shledanou, nebo na slyšenou? pane plukovníku.“

„Na shledanou,“ řekl Hrabal, odložil sluchátko a stiskl černý knoflík magnetofonu. Cívka se přestala otáčet.

Téhož dne k večeru, když se vracel domů, jak už řečeno, zastavila Hrabala paní Hutchinsonová, správcová domu č. 39 v Normandy Street.

- 120 -

„Pane Rrabal, něco pro vás mám. Dopis.“ Paní Hutchinsonová přiložila podlouhlou obálku ke svému poněkud špičatému nosu, jakoby chtěla zjistit, jestli je dopis navoněn. „Mám vám ho odevzdat do vlastních rukou. Jenom vám, nikomu jinému, ani paní Rrrabalové.“

Paní správcová se tvářila jakoby plukovníka přistihla při něčem, co ženatý člověk rozhodně nemá dělat.

„Kdo ho přinesl?“ zeptal se Hrabal, nevšímaje si rozšklebeného výrazu tváře paní Hutchinsonové.

„Kdo ho přinesl?“ protáhle opakovala paní správcová. „Jeden starý pán. Řekl, že mu jej odevzdala velice pěkná dáma. Požádala ho, aby dopis odevzdal mně a že vám ho mám odevzdat.“ Paní Hutchinsonová se teď tvářila ještě pitvorněji.

Hrabal roztrhl obálku. „Nedodržel jste slovo,“ četl, „pokládám proto naši dohodu za neplatnou. Následky připište sám sobě.“

„Znáte pána, který přinesl dopis?“ zeptal se.

„V životě jsem ho neviděla,“ odpověděla paní správcová. „V

životě…“

„Děkuji vám, paní Hutchinsonová,“ Hrabal pozdravil a pospíchal po schodech.

Sotva vstoupil do svého bytu, oznámila mu paní Hrabalova, stručně a bez obvyklého vyptávání, co je nového a co celý den dělal, že má ihned zavolat superintendanta Scartona.

23

LORD BYRON SE POKOUŠI O ÚTĚK

„Máte ihned přijít k panu admirálovi,“ oznámil Doenitzův pobočník von der Heide viceadmirálu Jürgen-Ruetovi.

„Nevíte, o co jde?“ zeptal se viceadmirál. „Nemám tušení. Musím vás však upozornit, že pan admirál má velmi špatnou náladu.“

„Hm,“ zabručel Jürgen-Ruet.

Vlastně se ani nemusel ptát, o co jde. Věděl to. Angličané zajali loď Ahden, oči a uši německého válečného loďstva, jak říkal admirál - 121 -

Doenitz, odtáhli ji do londýnských doků, tam ji opravili a znovu poslali na moře. Samozřejmě se svou posádkou a s jiným jménem.

Tentokrát to už nebyla Ahden, ale Great Day. A hlásila dál, ovšem že falešné údaje o spojeneckých lodích. Několik německých ponorek, které neměly tušení, co se stalo, oznamovalo dál svou polohu lodi kapitána Manharta, dál přijímaly příkazy, které jim dávala teď už anglická posádka lodi, a byly překvapeny, když je přepadly britské bombardéry a torpédoborce ve chvílích a na místech, kde to nejméně čekaly.

Mezi německými válečnými loděmi a ponorkami, operujícími v Atlantském oceánu a Baltickém moři, nastal zmatek. Teprve po několika týdnech od chvíle, kdy byla blízko irského pobřeží zajata loď Ahden, zjistilo velitelství německého válečného loďstva pravý stav věcí. I to se však stalo náhodou; irský škuner, který dodával německé výzvědné lodi palivo a zásoby, přiblížil se k Ahden jako vždy v noci. Setkání bývalo obyčejně krátké, němečtí námořníci prováděli překládku sami, pracovali rychle a beze slova. Jakmile práce skončila, kapitán Manhart přešel na irský škuner, poděkoval skiperovi, zeptal se, co je nového, a zase pospíchal na svou loď. Irský skiper znal kapitána Ahdenu. Byl proto překvapen, když už podruhé nepřišel navštívit jeho škuner. Místo něho se objevil první důstojník, kterého v životě neviděl.

„Kapitán Manhart se omlouvá,“ vyřizoval první důstojník. „Má však plné ruce práce. Mohl by se snad uvolnit během dvaceti minut.

Ale to bychom už měli být pryč.“

„Pozdravte ho srdečně,“ řekl skiper. „Tak tedy příště.“

První důstojník se vrátil na palubu lodi a ta s největší rychlostí odplula.

„Mají nějak naspěch,“ bručel irský skiper.

Každého prvního v měsíci dostával zaplaceno za palivo a zásoby, které jeho škuner přepravil na Ahden. Peníze mu byly vypláceny v hotovosti, přinášel je pan Doherty, majitel exportní společnosti Doherty & O’Connel. Skiper podepsal stvrzenku, pan Doherty peníze vyplatil a zřídkakdy mezi oběma padlo víc než deset slov.

Tentokrát však skiper čekal marně. Čtvrtý den zavolal Dohertyho a zeptal se, kdy se může těšit na jeho návštěvu.

- 122 -

„Nevím, proč si přejete, abych vás navštívil,“ řekl Doherty. „Nemohl byste mi sdělit důvod…“

Skiper byl odpovědí pana Dohertyho tak překvapen, že nebyl schopen slova. Příštího dne navštívil společnost Doherty &

O’Connel. Během několika minut bylá oběma situace jasná. Příštího dne se dozvěděla operační skupina Lowe, že s lodí Ahden není něco v pořádku. Viceadmirál Jürgen-Ruet nařídil, aby Manhartovi bylo položeno několik otázek, které mohl zodpovědět jenom kapitán sám.

Byly to otázky v zásadě nevinné, z odpovědí na ně bylo však možno vyčíst, zda je stále ještě pánem na své lodi. Většina odpovědí, které došly, byla však taková, že Němci stále neměli jistotu, co se vlastně s Ahdenem stalo. Teprve když na další dotaz, který zněl: „Žádáme okamžité vysvětlení, proč kapitán Manhart urazil pana S (což byla skiperova krycí značka), ten teď odmítá další spolupráci,“ došla odpověď: „Jako vždy i tentokrát jsem se k panu S choval zdvořile,“

bylo pánům ze skupiny Lowe jasno. Takovou odpověď by kapitán lodi Ahden nikdy nedal. Nejspíš by odpověděl: „S tím darebákem a zlodějem si tuhle věc vyřídím sám.“ To by byl asi nejmírnější způsob vyjadřování starého mořského vlka Manharta. Ani Doenitz nikdy proti zcela nepředpisovému vyjadřování kapitána lodi Ahden nic nenamítal. Manharta pokládal za vynikajícího námořníka a byl by mu právě pro jeho tolikrát už prokázanou statečnost a odvahu odpustil mnohem víc než neformální způsob vyjadřování.

V operační skupině Löwe nastal poplach. Doenitz pozval Jürgen-Rueta k pohovoru. A když ten v největším spěchu vstoupil do pracovny vrchního velitele německého válečného loďstva, admirál na Ruetův pozdrav ani neodpověděl. Stál u okna, obrácen zády ke dveřím, ruce založené za zády, a teprve když viceadmirál řekl: „Dal jste mne, pane admirále, zavolat,“ Doenitz se obrátil.

- 123 -

„Jistě víte proč,“ řekl suše.

„Vím, pane admirále.“

„Jak se to jenom mohlo stát?“ Na Doenitzovi bylo vidět, jak se těžce ovládá.

„Ahden se patrně dostala do nesnází a Angličané..

„To je jiná věc,“ přerušil ho admirál. „O to v této chvíli nejde.

Zajímá mne, jak jste mohli naletět Angličanům a bez nejmenšího podezření přijímat jejich zprávy, a co je ještě horší, řídit podle nich operace našich lodí…“

„Měli jsme už nějakou dobu podezření, pan admirál se pamatuje na mé hlášení…,“ bránil se Jürgen-Ruet, „Obávám se, že celou věc ještě zkomplikoval lord Byron.“

„Co tím chcete říci?“

„Že si počínal tentokrát velmi podivně.“

„Prosím?“ admirál strnul. „Prosil bych vysvětlení.“

„Lord Byron zjistil, že do londýnských doků bylo dopraveno plavidlo, jehož totožnost měla být za všech okolností utajena. Ani ze své úřední funkce se mu nepodařilo vypátrat, o jaké plavidlo jde.

Snažil se to tedy zjistit. Bohužel, počínal si při tom velmi nešťastně.“

„Čemu říkáte nešťastně?“ přerušil viceadmirála Doenitz.

„Použil k tomu agenta zaměstnaného v docích, který se před tím zamíchal do zcela jiné záležitosti…“

„Jaké?“

„Pan admirál se jistě pamatuje na můj referát o úmyslu Angličanů zablokovat Železná vrata.“

„O čem to mluvíte?“ Doenitz byl čím dál tím netrpělivější.

„Náš abwehr v Istanbulu zjistil, že se české zpravodajské skupině, která spolupracuje s IS, nabídl jeden kapitán Slovenské paroplavby, že provede sabotáž v Že lezných vratech. Byl pozván do Londýna, naši jej však v Římě zadrželi a na jeho doklady do Londýna odletěl náš člověk. Ten se měl hlásit jako kapitán Slovenské paroplavby u české zpravodajské skupiny. Bohužel, lord Byron z nevysvětlitelných důvodů rozhodl, že se bude u Čechů hlásit náš agent, který měl zcela jiný, speciální úkol: totiž v docích zjistit, co je to za plavidlo, obestřené takovou tajností…“

- 124 -

„Pane viceadmirále, prosil bych vás, abyste už jednou přestal používat ty své básnické výrazy. Obestřeno tajností! Jste voják, nebo básník? Proč mi všechno tohle vypravujete? Žádal jsem vás přece, abyste mi vysvětlil, proč jste se dali tak dlouho od Angličanů tahat za nos.“ Doenitz mluvil velmi podrážděně.

Viceadmirála napadlo, že ani výraz tahat za nos nebude asi uveden v předpisech německého válečného loďstva. Odpověděl však: „Domníval jsem se, že vás musím, pane admirále, informovat o některých souvislostech, které by nám pomohly celou situaci objasnit.“

„Pokračujte, prosím.“

„Teprve včera došla přes Švýcarsko zpráva od lorda Byrona.

Kromě toho, o čem jsem vám právě referoval, sděluje, že agent, jenž pracoval v docích, musel být odstraněn.“

„Proč?“ přerušil viceadmirála Doenitz.

„O tom se zpráva, bohužel, nezmiňuje. Lord Byron však uvádí, že loď, která několik dnů kotvila v londýnských docích, je s největší pravděpodobností Ahden.“

„Poněkud pozdě. To už víme. I bez lorda Byrona,“ zabručel Doenitz.

„Kdybyste ještě dovolil: čeští sabotéři, kteří chtěli zablokovat Železná vrata…“

„To není, pane viceadmirále, naše věc. O to ať se starají jiní. Mě zajímá, proč tentokrát selhal lord Byron a proč nikdo z nás nepřišel na to, že s Manhartem není něco v pořádku,“ urputně trval na svém Doenitz.

„V posledních dnech jsme byli, pokud jde o hlášení lodi Ahden, velmi opatrní,“ snažil se bránit viceadmirál.

„Velice opatrní!“ vybuchl Doenitz. „Dík vaší opatrnosti jsme ztratili osm ponorek, tři torpédoborce a dvanáct pomocných lodí. To je výsledek vaší zvýšené opatrnosti, pane viceadmirále.“ Doenitz prudce vstal, obrátil se a zase se díval s rukama za zády z okna.

Viceadmirál věděl, že tento způsob jednání je výraz nejvyššího admirálova rozčilení.

„Kde je teď Ahden?“ zeptal se Doenitz.

- 125 -

„Podle posledního zaměření asi sedm mil na severovýchod od Benwee head.“

„Za každou cenu zničit! Požádáte velitelství bombardovacích svazů, aby na ni okamžitě podnikly nálet. Nařizuji, aby ponorky operující v blízkosti irského pobřeží podnikly na Ahden soustředěný útok. Je to prvořadý úkol.“

Viceadmirál stál v pozoru: „Jawohl, Herr Admirál, jawohl,“

opakoval.

„Děkuji,“ řekl Doenitz. Znamenalo to, že rozhovor je skončen.

Ještě než viceadmirál opustil Doenitzovu pracovnu, vstoupil bez zaklepání, jak to měl dovoleno, admirálův pobočník.

„Pane admirále, spěšná depeše,“ hlásil. „Jen do vašich rukou.“

Admirál převzal zapečetěnou obálku, Jürgen-Rue si všiml, jak se Doenitzovi třese ruka. Už toho má i on dosti pomyslel si.

Doenitz přelétl zrakem šifru a podal ji viceadmirálovi, „Lord Byron velmi ohrožen, pokouší se opustit Anglii,“ četl Jürgen-Ruet.

„Ještě tohle nám chybělo,“ řekl pro sebe a vrátil depeši admirálovi.

24

POSLEDNÍ DOBRODRUŽSTVÍ?

Zcela se soustředil na provedení svého činu. Připomínal si každou podrobnost plánu, který si vypracoval ještě dřív, než se sem dostal. V

Londýně mu promítli diapozitivy místa, kde se to mělo stát: oba břehy zúžené řeky, napravo zalesněná stráň, pod ní vojenské baráky, správní budovy, silnice, strážní domky, hnízda protiletecké obrany.

Teď, když byl na místě, bylo všechno jiné, docela jiné. K

Železným vratům se nepřiblížil po řece, ten plán selhal. V Londýně mu nakreslili a dopodrobna popsali cestu úniku. Znal ji do nejmenších podrobností; posádka lodi bude na břehu, zůstane jen on, ostatní mají právo vystoupit na břeh, kapitán se musí hlásit u správy propusti a členové posádky si poručí v kantýně, co budou chtít. Mají peníze, dost jich mají. Horniak s Doudou budou čekat na břehu, on - 126 -

uloží plastik v podpalubí mezi bagry, cement, kolejnice a nosníky, do plastiku vloží rozněcovač, a pod železný náklad položí obyčejnou dynamitovou nálož, pak zapálí šňůru, a teď, Berko, utíkej! Za sedm minut vybuchne nálož, kolejnice se zřítí na plastik, energie zakletá v kilogramu pekelné hmoty se uvolní. Síle výbuchu nic neodolá, ani bagry, ani kolejnice. Všechno půjde ke dnu. Celá loď půjde ke dnu.

Teď leží na pravém břehu řeky, schován v porostu, a myslí na ten velký sen, který se nesplnil. V příkopě silnice pod ním je ukryt Douda. Horniak se za několik minut pokusí o poslední dobrodružství.

Kolem dokola je noc, mračna jsou nízko, že by ses jich mohl dotknout, všichni někam zalezli, jen siluetu strážného je vidět, pohybuje se od jedné budky ke druhé, zastavuje a zase se vrací.

Za dvanáct minut by měli strážného vystřídat. To bude nejvhodnější chvíle pro poslední dobrodružství.

U břehu kotví loď, není to Devín, na zádi má bulharskou vlajku, také ona veze železo, stroje, kolejnice, cement a dřevo. Němci budou stavět blízko ústí Dunaje železniční spojku, tak mu to řekli jeho noví přátelé, dva Francouzi a Angličan, kteří utekli ze zajateckého tábora, sami nevědí odkud, a teď by se po moři chtěli dostat do Turecka.

Šílenci.

Ví, že úkol nesplní tak, jak by měl. A jestliže se mu vůbec něco podaří, má tak slabou jistotu, že se z toho dostane se zdravou kůží, že to ani nestojí za řeč.

Dole, pod ním, strážný přechází od budky k budce, dívá se na hodinky, už by to chtěl mít za sebou.

Jak to mohlo být všechno jednodušší, kdyby, kdyby se za Vukovarem nestalo to, co se stalo.

Berka v duchu prožívá znovu tu noc, kdy se před Devínem objevil německý ozbrojený člun. Vynořil se ze tmy, náhle, jakoby se vyhoupl ze dna řeky, reflektory rozsvícené a v jejich světle namířené dělo, kulomety, všechno, co zabíjí, míří na loď.

„Je zle,“ řekl kapitán. Jen ta dvě slova. Na přídi člunu stál tentýž nadporučík, který včera odpoledne nařídil, aby loď zastavila.

„Stehen bleiben!“ ozvalo se z hlásné trouby. Stroje přestaly pracovat.

„Otočit a následovat náš člun!“ křičel nadporučík.

- 127 -

Berka stál na zádi, skryt za hromadou beden. Nesmí se ani hnout, musí se rychle dorozumět s Horniakem a Doudou. Musejí pryč, i kdyby měli naskákat do kalné, studené vody.

„Verstanden? – rozumíte?“ nadporučík křičí víc než včera, nebo je to v té noci víc slyšet.

Berka je odkázán sám na sebe. Nikdo na světě mu nepomůže.

Musí se soustředit, nesmí udělat jediný chybný krok.

Stroje začínají znovu pracovat, loď se pomalu otáčí, je to nebezpečný manévr, může tu být mělčina.

Člun stojí, číhá, jakoby se bál, že ta velká nemotorná loď by mu mohla utéci. Ale tady není kam se skrýt, není kam utéci, řeka je široká, a přece tak malá, maloučká, že se na ní nemůžeš ztratit.

A přece můžeš. Sotva se loď otočila a začala plout proti proudu, dal se do pohybu i ozbrojený člun.

„Blázen,“ pomyslel si Berka.

Reflektory svítily na hladinu proudící řeky, loď byla osvětlena jen vlastními světly.

Berka seběhl do strojovny, na schodech potkal Horniaka. „Řekni Doudovi, aby se připravil. Během pěti minut vás čekám u záchranného člunu.“

Ještě cestou se oblékli.

„Honem, honem,“ zašeptal Berka. „Pomůžete mi spustit člun, až řeknu: Teď.“ Napjatě pozoroval důstojníka na přídi ozbrojeného německého plavidla. Byl k lodi obrácen zády. Ani dělo, ani kulomety už nemířily na Devín. Němci si byli jisti, že past se zavřela.

„Teď,“ řekl Berka.

Kladka zaskřípěla, až se polekali. Viděl kapitána na můstku, jak se upřeně dívá dopředu, chtěl by se s ním rozloučit, ale už není čas.

Nesmí ztratit ani vteřinu.

Kapitán určitě ví, o co jde. Kdyby Berka, Douda a Horniak zůstali, bylo by to pro všechny horší.

Záchranný člun dosedl na vodu. Spustili se do něho po laně: nejdřív Horniak, pak Douda, nakonec Berka.

Stačí, aby nás spatřil jediný z nich, a byl by konec.

- 128 -

Strhl je proud, vzdálenost mezi člunem a lodí roste, teď už je pohlcuje tma. Ještě je slyšet, jak příď lodi rozráží hladinu řeky a pravidelné puf, puf německého člunu.

Mlčky se dívají za mizejícími světly Devína.

Do Vukovaru má loď proti proudu nejmíň tři hodiny. Mají tedy náskok, malý náskok. Pak Němci přijdou na to, že chybí záchranný člun.

Berka se snaží vybavit, jak vypadá řeka v místech, jimiž je unáší proud.

Dohodli se, že poplují až do svítání, pak vystoupí na břeh. Mají mapu, až budou vědět, kde jsou, rozhodnou se.

Za dvě hodiny uvázali člun u břehu, nikde živá duše, ani cesta tudy nevede, je tu jen louka, zanedbané polo a ticho, jako by všichni vymřeli.

Nasedli znovu do člunu, hladoví, zklamaní. Poplují po proudu dál, až k prvnímu lidskému obydlí.

Teď tu leží všichni tři na pravém břehu Dunaje, u cíle své cesty, pod nimi jsou Železná vrata. Berka, nechce myslet na to, jak po dvoudenním bloudění kolem řeky narazili na partyzánskou hlídku, jak jim velitel nechtěl věřit. Toho vyptávání! Nemohli přece říci pravdu, taková pravda se ani bratru neříká. Tvrdili, že utekli z lodi Devín, když ji zastavili Němci.

„Zůstanete s námi,“ rozhodl velitel, říkali mu Vuk, a on opravdu vypadal jako vlk. Pak se setkali s druhou hlídkou a s ní i s Pierrem, Gastonem a Geraldem, s dvěma Francouzi a Angličanem, kteří uprchli ze zajateckého tábora. Byla to pestrá společnost, každý z nich mluvil jinou řečí, a přece si rozuměli.

Jednoho večera, když leželi na seníku opuštěné samoty, Berka se rozhodl, že Vukovi řekne pravdu.

„Bog te u šumu okrenuo – To je nápad,“ to byla první slova bývalého učitele a teď partyzánského velitele. „Tady můžeš mít práce plné ruce, a ty se ženeš někam k čertu ďáblu, riskuješ, že tě co nejdřív chytnou, a myslíš, že něco dokážeš? Loď máš pryč, lidi máš pryč, kde máš dynamit? Jen sirky ti zůstaly!“ Vuk se zasmál tím svým hromotluckým smíchem. „Zůstaň, člověče, kde jseš, my tě zaměstnáme, jen se neboj.“

- 129 -

Tím to tenkrát skončilo, pak se ale domluvili, když Pierre, Gaston a Gerald úporně trvali na tom, že se stůj co stůj dostanou do neutrálního Turecka.

„Tak si běžte,“ nerad souhlasil Vuk. „A ta Železná vrata vypusť z hlavy,“ radil Berkovi. „S holýma rukama nic nedokážeš. Zbytečně riskuješ, jen hlavu tam ztratíš.“

Bylo to těžké rozhodnutí. Berka věděl, že by bylo nejlíp zůstat tady, s partyzány, ale nějak mu to nedalo. Měl splnit úkol, který mu uložili v Londýně. Na druhé straně je pravda, že plán, který tam vypracovali, selhal, nedostane se do Železných vrat po lodi, ani výbušniny nemá, ty asi skončily na dně řeky, než doplula do Vukovaru. Něco ho však vábí pokusit se splnit ten obtížný úkol i za zcela změněných okolností. Horniak a Douda jsou pro a Francouzi a Angličan prohlásili docela nesmyslně, že Železná vrata jsou na cestě do Turecka, že tedy půjdou s sebou.

„Nemůžu ty blázny nechat jen tak,“ rozhodl Vuk a dal jim jako průvodce dvacetiletého Džordže.

„Čuješ, Džordže,“ řekl, „půjdeš s nimi až do Požarevce. Jsi přece z Čuprije, znáš to tam. Dál ať jim pomůže pánbu. Nemůžeme je nechat běžet jen tak.“

Džordže s nimi došel ne do Požarovce, ale až do Železných vrat.

Blázen jeden. Chytrý a odvážný blázen. Ve dne se schovávali, v noci kradli drůbež, chleba, a co potřebovali k jídlu, a pochodovali. A tak se přiblížili k Železným vratům. Viděli německé kolony, hlídky na motocyklech, všichni se hnali po cestách, jako by měli zakázáno z nich odbočit.

- 130 -

„Nikdy jsem si nemyslel, že

to bude tak lehké dostat se až

sem,“ řekl Berka Džordžovi,

když poprvé spatřili zúžené

koryto řeky. „Vlastně to bylo

lehčí než po lodi,“ dodal.

Džordže se na něho

spokojeně podíval.

„Teď to bude o něco

horší,“ řekl věcně.

Pak se směsí všech jazyků,

které znali, dohodli na svém

plánu. Byl to jiný plán než

ten, který sestavili v Londýně.

Nejdřív pozorovali, co se děje

dole,

kolem

vojenských

baráků,

u

zdymadla,

na

silnici, která vede kolem. Pak

vypracovali ten svůj plán.

Teď Berka leží na pravém

břehu řeky, schován v porostu

v příkopě u silnice, pod ním

je ukryt Douda. Horniak se za

několik

minut

pokusí

o

poslední

dobrodružství.

Pomůže mu Džordže, sám si

to přál, ti tři, Pierre, Gaston a

Gerald jsou u řeky, těsně dole

u samého břehu, mají zajistit

ústup. Všichni mají samopaly,

nábojů je dost, Horniak má

výbušninu. Všechno záleží na

překvapení. Jestli Němci do poslední chvíle neuvidí nikoho z nich, musí se to podařit.

Berka rozhrnuje větve porostu, zvedá ruku, Douda by ho měl i v té tmě vidět a dát dál znamení Horniakovi.

- 131 -

Za dvě minuty se budou stráže střídat.

Douda spatřil Berkovo znamení. Přikrčeně vstal, zvedl obě ruce a ve tmě se podobal stromu se dvěma pahýly větví.

Pocítil napětí, jaké v nás pulsuje před počátkem něčeho, co pokládáme za velkou událost.

Nastoupila nová stráž. Žádné formality, jsou tam teď tři: závodčí, nový strážný a ten, co ho přišli vystřídat. Něco si povídají, jako sousedé, kteří se potkali na cestě, jakoby ani vojáci nebyli. Pak se starý strážný a závodčí obrátili zády k novému, ke stráni s porostem i ke svému osudu a jdou k vojenským barákům.

Berka v duchu počítá, kolik ještě asi musejí udělat kroků, než dojdou ke dveřím.

Strom s pahýly větví zmizel, a nic nenasvědčovalo tomu, že se za několik minut poklidná situace kolem Železných vrat dramaticky změní.

Berkovi tepe krev ve spáncích, jestli Horniak udělá jediný nesprávný krok, jediný chybný pohyb, bude po všem.

Nový strážný prošel vzdálenost mezi jedním stanovištěm a druhým, vrátil se a zalezl do budky. Berka spatřil plazící se siluetu několik kroků před drátěným plotem, těsně za strážní budkou.

Ještě dvě minuty. Minuta. Jen aby ho strážný neuslyšel, vítr vane od řeky, to je šťastná náhoda, myslí si Berka, musíme mít štěstí, máme ho, dosud jsme ho vždycky měli, utěšuje se. Ví však, že si člověk musí štěstí připravit sám, z nebe štěstí nepadá.

Představuje si, jak Horniak přeřezává dráty, jen aby ho nebylo slyšet! Měl jsem si to vzít na starost sám. Teď už je pozdě.

Na druhé straně drátěného plotu, těsně za strážní budkou, se vynořil stín. Podařilo se. Ještě aby…

Stín zmizel, Berka napjatě poslouchá, jestli se tmou neozve výkřik. Ale tam dole, pod strání, je ticho. Ticho, jaké panuje nad plynoucí řekou, přerývané nárazem vln na břeh a jednotvárným šuměním vody.

Po levé straně strážní budky se znovu vynořil strom se dvěma pahýly.

Berka už nic necítí, nemá strach, fantazie přestala pracovat, cesta je volná. Běží po stráni, napravo je Douda, viděl ho, i on běží k - 132 -

drátěnému plotu. Setkali se u otvoru rozstříhaných drátů, oba udýchaní, nikdo neřekl ani slovo, vědí přesně, co mají dělat, svůj plán si promysleli do nejmenších podrobností. Opřen o stěnu strážní budky stojí

Horniak, ukazuje dvěma roztaženými prsty v podobě písmena V, jak to dělává Winston Churchill. Podařilo se.

Strážný, který se ještě před chvílí po sousedsku bavil se závodčím a se svým předchůdcem, leží na zemi, hlavu má v boudě, roztažené nohy vyčuhují z temného otvorů strážnice.

Horniak zasunul za pás ostrou dýku, v pravé ruce drží samopal strážného. Berka se chce přesvědčit, jestli ten na zemi za chvíli přece jen nevstane, ale Horniak šeptá: „Kaput, ručím za to,“ a zas ukazuje velké V.

Asi sedmdesát nebo sto kroků blíž k řece je skladiště třaskavin.

Za ty dva dny, co se zde schovávají, se přesvědčili, že z něho dvakrát vynášeli trhaviny: jednou je naložili na nákladní vůz, podruhé – to bylo dnes ráno – na loď, která, kotví u břehu. Na její zádi schlíple visí bulharská, bílozelenočervená vlajka.

Nebylo toho mnoho, co odnesli na loď, i ty trhaviny patří ke stavbě železniční spojky u ústí Dunaje, jako k ní patří kolejnice, cement, pražce. Ale jsou tam, na lodi, na řece, v Železných vratech.

Polovinu práce nám ušetřili, libuje si Berka.

Tři stíny se plíží podél drátěného plotu, pak prudce zabočí na volné prostranství. Tady by je mohli uvidět, proto je třeba co nejrychleji překonat vzdálenost mezi plotem a skladištěm.

Dali se do běhu. Ježíšikriste, jak hlasitý je dusot jejich nohou, musí ho být slyšet na dálku, jako když okovaní koně běží po silnici.

A přece všichni tři mají gumové podrážky.

Najednou se stalo cosi, co by mohlo zmařit všechny jejich plány.

Viděli to všichni tři, není to tedy přelud, není to výplod přepjaté fantazie; dveře baráku, kam před chvílí vešel závodčí s novým strážným, se otevřely. Na prostranství před barákem padl obdélník světla. Někdo vyšel ze dveří.

Zastavili se jako na povel, zadrželi dech, kdyby se ten člověk rozhlédl, kdyby se podíval napravo, tam, kde stojí skladiště třaskavin, musel by je spatřit, přestože je noc, budiž nebe prokleto, - 133 -

proč se jenom trhají mračna, proč mezi nimi zeje šedozlatý, svítící pruh.

Až sem doléhá křik pootevřenými dveřmi, Němci se bezstarostně baví.

Proč se ten chlap nehýbe? Na co čeká? Vteřiny, které teď uplývají, jsou pomalé jako pohyb hlemýždě. Asi se nemůže rozkoukat.

Pak přišel rozhodující okamžik: muž před pootevřenými dveřmi se kymácivě předklonil a začal zvracet. Byl to osvobozující zvuk, v té chvíli jim to odporné lidské chrochtání bylo neuvěřitelně příjemné.

Muž ještě několik minut postál, pak se zaklonil dozadu, až skoro ztratil rovnováhu, a začal se potácet za nesrozumitelného bručení ke dveřím, před nimiž ležel světelný obdélník.

„Donnerwetter, bin ich ja a Schwein,“ řekl nahlas, pak zmizel světelný obdélník, dveře se zavřely, zůstal jen jednotvárný uspávající hukot pomalu plynoucí řeky.

„Pánboh je s nami,“ zašeptal Horniak.

Znovu se dali do pohybu. Na dveřích skladiště visely dva obyčejné zámky. Němci asi nepočítali, že by se někdo, kdo tu nemá co dělat, dostal až sem. Zámky jim daly míň práce, než si mysleli.

„Posviť,“ poručil Berka Doudovi, když se dveře skladiště otevřely.

Bylo poloprázdné, na levé straně stálo několik bedýnek s označením Vorsicht – pozor, Sprengstoff D – trhavina D a jméno továrny, která třaskavinu vyrobila. Na pravé straně ležely kotouče elektrických kabelů, akumulátory, roznětky.

Douda uchopil dvě bedýnky náloží, Horniak kabel, Berka ostatní, co budou potřebovat. Nemuseli dlouho přemýšlet a vybírat, jako by to tu byli pro ně připravili.

Zavřeli dveře a utíkali ke břehu, k řece, na níž kotvila bulharská loď.

Upevňovali jednu nálož po druhé, přesně podle plánu, který tolikrát před tím probrali. Byla to krutá, nebezpečná práce.

Džordže na ně čekal sto – sto dvacet kroků proti proudu s ukradenou loďkou. Na nic se neptal, nikdo z nich neřekl ani slovo, - 134 -

jen Horniak, když složil

bednu s třaskavinou na dno

loďky, zvedl ruku, roztáhl

ukazováček a prostřední prst

do znamení V. Pak se

nechali nést proudem až k

zádi lodi, na níž bylo

napsáno Plovdiv. Přirazili k

levému boku, tiše, skoro

nehlasně.

Snad

by

je

neuslyšel ani ten, kdo by stál

na palubě. Ale tam bylo

mrtvo, jako by všichni, do

posledního, loď opustili.

Pokoušeli

se

uvázat

nálože provazy pod vodou k

trupu lodi. Byla to hrozná

práce. Neměli se čeho chytit, za co připevnit provaz, a přitom museli neustále bojovat s proudem, který unášel člun. Pracovali po hmatu, bez světla, ve studené vodě.

Prokletá dřina. Nálože a rozbušky bylo třeba spojit elektrickým kabelem. Všechno musí vyletět do vzduchu najednou, jediná chybička – a celá námaha je pro kočku.

„Ježíšikriste, mně mrznou ruce,“ zašeptal Douda.

Berka se na vteřinu zastavil v práci, dal Doudovi znamení, aby přestal, aby mlčel, a dřeli se s Horniakem dál.

Konečně, pomyslel si Berka, když se jim – ani nevěděli jak – podařilo upevnit nálože na zádi i na přídi. Pak se pokoušeli táhnout kabel ke břehu. Přestože loď nekotvila daleko, zdálo se jim, že se ke břehu nikdy nedostanou. Kabel se o cosi zadrhl, snad o kámen, musejí zpět, znovu a znovu se ho pokoušeli vyprostit, nešlo to.

Nakonec se Douda svlékl a ponořil do ledové řeky.

Nemysleli už na nic jiného, než jak se co nejrychleji dostat na břeh.

Za několik minut se budou stráže střídat.

- 135 -

Kolem dokola bylo mrtvo, jen vítr vál teď prudčeji a jeho hučení, splývající se zvuky vycházejícími z tekoucí řeky, přehlušilo už podruhé neopatrné zašplouchání vesel.

Vysíleni, s rukama do krve odřenýma a zkřehlýma, konečně vystoupili z člunu. „Běžte,“ potichu poručil Berka.

Čekal, až budou bezpečně na druhé straně plotu, pak zalehl za kamenný pilíř, za který kdysi rybáři a lodníci uvazovali bárky a lodě, stiskl knoflík. Stalo se tak ve chvíli, kdy se otevřely dveře vojenského baráku a v světelném pruhu mezi veřejemi se objevil závodčí a nový strážný.

Všechna vzrušení, která do té chvíle Berka zažil, byla ničím proti tomu, co pocítil v tomto zlomku vteřiny. Byl to blesk, několik blesků najednou, zčistajasna, ne z nebe, ale z hladiny řeky, jediné ohromné zadunění hromu a hned po něm ozvěna, jedna, druhá a pak další burácení hromu, jak se vzněcovaly nálože uvnitř lodi.

Na Plovdivu vyšlehly plameny, Berka mohl jako při denním světle přečíst název lodi, ale byla to nepatrná chvilka, pak už bylo slyšet jenom rachot, praskání, loď se začala potápět.

„Dokonáno jest,“ řekl si pro sebe a ani si neuvědomil, že opakuje slova, která byla vyřčena při zcela jiné příležitosti, skoro před dvěma tisíci lety.

Z baráku vybíhali vojáci, křičeli, někdo se je snažil přehlušit nějakým rozkazem, zavyly sirény.

Plazil se k řece, ke břehu, kde byl uvázán člun. Teprve teď si uvědomil, že je příliš daleko, měli ho uvázat blíž, kdyby vstal, určitě by ho uviděli ve světle hořící lodi.

Slyšel dusot bot, jakoby byly jen několik kroků za ním.

Musím se tam doplazit, jinak mě chytnou. Bylo mu horko, potil se, cítil, že mu ubývá sil.

Zvedl hlavu a ke svému údivu spatřil, že vedle člunu, který jej měl vysvobodit z té zadrátované, tolika lidmi hlídané pasti, stojí člověk.

- 136 -

25

JE VLADIMÍR BERKA MRTEV?

Čtvrtého listopadu obdržel velitel operační skupiny Lowe viceadmirál Jürgen-Ruet tuto šifrovanou depeši: „Lord Byron na útěku, síť na několika místech přerušena.“

Viceadmirál, přestože byl připraven na nejhorší už několik dnů, byl ohromen. Do poslední chvíle doufal, že nejvýznačnější německý vyzvědač v Anglii nebude odhalen, možná že se bude muset na nějakou dobu odmlčet, pak ale bude dál pokračovat ve své práci.

Ztráta lodi Ahden byla velkou ranou pro německé válečné loďstvo, ale ztráta lorda Byrona by znamenala mnohem víc. Agent, skrývající se za tímto jménem, měl přístup k tak tajným britským dokumentům, že si Jürgen-Ruet už několikrát položil otázku, jak je možné, že Britové neudělali větší bezpečnostní opatření, že lépe lorda Byrona nehlídali. Ale vzápětí ho napadlo, kolik agentů asi mají Angličané mezi vysokými německými důstojníky. Nakonec nad tím vším mávl rukou a myslel na svá bezprostřední trápení, úkoly a zklamání, kterých s každým rokem prodlužující se války přibývalo.

„To ať si řekne starému, kdo chce,“ zabručel a znovu si přečetl šifru.

Trvalo chvíli, než se uklidnil. Snad není ještě všechno ztraceno.

Jestli je lord Byron na útěku, neznamená to, že ho už chytili. Síť je na několika místech přetržena, rozuměl tomu tak, že Angličané odhalili několik německých agentů, to se stává, v „depeši je řeč jen o jedné síti. Takové je už riziko války a všech výzvědných služeb na světě. I na této frontě bývají mrtví.

Viceadmirál si znovu zapálil vyhaslý doutník. Snažil se klidně rozvážit situaci, měl by najít nějaké řešení a předložit je admirálu Doenitzovi s přijatelným vysvětlením.

Pak se rozhodl: pošle do Curychu spolehlivého člověka, který se nesmí vrátit, dokud nezjistí, jak věci vypadají. Otázka ovšem je, zda je možno lordu Byronovi pomoci. Nejde jenom o povinnost – viceadmirál Jürgen-Ruet patřil ke staré škole, v jejíchž pravidlech ještě byla řeč o zásadách podobných rytířskosti. A pak: živý lord - 137 -

Byron v bezpečí má daleko, daleko větší cenu než na anglické šibenici.

Do Curychu pojede nadporučík Runge, zná jazyky, je chytrý, má za sebou několik úspěchů, v každé situaci si dosud věděl rady.

„Pane admirále, přes velmi málo povzbudivý tón depeše,“ začal Jürgen-Ruet, když se ohlásil u admirála Doenitze a ihned byl přijat, „nepokládám situaci, pokud jde o lorda Byrona, za beznadějnou.

Dovolte, abych opakoval to, co často říkáte vy: Každá sebemenší nejistota je horší než jakkoli trpká pravda.“

„Zkraťte, prosím, ten úvod,“ přerušil viceadmirála suše Doenitz.

„Co navrhujete?“

Jürgen-Ruet čekal na tuto otázku, věděl, že přijde. Navrhl vyslání nadporučíka Rungeho do Curychu.

Admirál mlčky vyslechl návrh, pak jej doplnil tím, že Rungemu má být dána plná moc v tom smyslu, že smí podniknout všechno, co uzná za vhodné, aby zjistil, jak to vypadá s lordem Byronem, co se vlastně stalo, a bude-li třeba, aby se pokusil pomoci lordu Byronovi dostat se do bezpečí. Doenitz věřil, že si německý agent nejlépe pomůže sám. Ale také on patřil ke staré škole…

„Proberte, Jürgene, s Rungem lidi, kteří by pro tuhle práci přicházeli v úvahu,“ řekl Doenitz. „Pochopitelně jen určitý, zcela nezbytný počet. Stejně to udělejte s penězi. Doufám, že Runge bude jednat co nejopatrněji a co nejdiskrétněji.“

„Za Rungeho ručím. Pokládám ho mezi mladšími důstojníky za…“

„Schon gut,“ řekl admirál. Rozhovor byl skončen.

Přibližně ve stejnou dobu obdržel plukovník Hrabal šifrovanou zprávu z Istanbulu, že akce Železný klíč se podařila. Vyplývá to prý z hlášení německého velitelství dunajské floty, které bylo zachyceno československou zpravodajskou skupinou. Podle tohoto hlášení se podařilo sabotérům potopit bulharskou loď Plovdiv. Průjezd Železnými vraty je na dobu, kterou zatím nelze odhadnout, zastaven.

Jeden z pachatelů byl smrtelně zraněn.

„Berka,“ napadlo Hrabala. „Tak ten to zaplatil.“

- 138 -

Hrabal byl voják, nebyl příliš citlivý, dlouhá léta, která strávil ve zpravodajské službě, jej naučila vidět jenom cíl: je válka, pro zpravodajskou službu ani v míru není mír. I na této frontě jsou mrtví.

Ale po přečtení zprávy z Istanbulu pocítil plukovník lítost. K Berkovi měl jiný poměr než k těm, kteří jedem za druhým seskakovali nad obsazeným územím do temné noci. Berkův úspěch byl i jeho úspěchem, Hrabalovým úspěchem.

Škoda.

Zvedl sluchátko: „Dej mi Parkera,“ poručil a čekal, až ho pobočník spojí.

„Pane plukovníku, mohu vám oznámit radostnou zprávu,“ řekl, když se ozval svým „Yes please,“ plukovník Parker. „Železná vrata se zavřela.“ Hrabal mluvil anglicky, pečlivě vyslovoval, tak, jak byl přesvědčen že hovoří odchovanci All Souls College v Oxforde.

„My congratulations, my congratulations – blahopřeji,“ opakoval s neskrývanou radostí Parker. „Jistě mi povíte podrobnosti, jen co se sejdeme. Snad zítra..

„Jednu podrobnost bych vám řekl rád už teď,“ přerušil Angličana Hrabal. „Major Vladimír Berka byl zabit.“

„Sorry, very sorry,“ řekl plukovník Parker a snad i jemu bylo v té chvíli opravdu líto, že český důstojník, který už několikrát dokázal, co se zpočátku zdálo být neproveditelné, už nežije, a že jej bude nutno vyškrtnout z listiny těch, kteří na nejnebezpečnější frontě pomáhají vyhrávat válku.

26

MENE – TEKEL – UFARSIN

„Tady už nemůžete zůstat,“ řekla paní prostředních let a ani se na svého hosta nepodívala. Stála za záclonou a pozorovala provoz na ulici, byl to jeden z živých káhirských bulvárů, vlastně jeho konec, zbytečně hlučný, tak si to alespoň paní, skrytá za záclonou, myslela.

Co chvíli projelo kolem vojenské auto s britskou poznávací značkou, taxikáři houkali zbytečně hlučně a zcela bez důvodů, a také lidé, kteří - 139 -

nikam nepospíchali, jen se tak pro nic za nic hemžili na chodnících a na okraji ulice.

„Jde mi to už na nervy, celá ta Káhira, už aby byl konec,“

pokračovala nervózně.

„A hlavně kdyby byl už pryč váš nevítaný host,“ odpověděl klidný, melodický hlas.

„Ne, ne, to jsem neřekla, jen mám o vás strach,“ bránila se paní za záclonou. Pak sebou neklidně pohnula, bylo vidět její profil, řecký nos, dlouhé oční řasy a plné rty. Její tvář se rýsovala proti světlu jako papírová vystřihovánka. „Nemám nic proti tomu, že jste zde. Vy to dobře víte. Ale mám strach. Bojím se, že každou chvíli někdo zaklepe…“

„A pak se ukáže, že je to číšník s ledovou vodou, nebo s tureckou kávou,“ přerušil ji ironicky melodický hlas.

„Neobjednávám si ani ledovou vodu, ani kávu. A vy také ne,“

řekla poněkud podrážděně paní. „Nesmíte se na mne zlobit. Já už toho prostě mám dost. Člověk má jenom jedny nervy.“

V hotelovém pokoji se rozhostilo ticho, přerušované šuměním klimatizačního zařízení.

Hotel George V patřil k luxusnějším káhirským hotelům, svítil bělobou, která v egyptském slunci mučila oči. S hotelem sousedila věčně zelená zahrada s terasou, na níž večer vyhrávala hudba britským,

americkým

a

jiným

spojeneckým

důstojníkům,

diplomatům, špiónům a také bohatým Egypťanům.

„Tak už se nezlobte, že jsem tady,“ zazněl pokojem znovu, tentokrát omluvně, melodický hlas. „Brzo se dočkáte. Odejdu a vy si ani nevzpomenete.“

„Přestaňte už, prosím,“ paní skrytá za záclonou se obrátila, „obdivuji vaši odvahu, jste ale mladší. Já už toho mám dost. Po krk toho mám. Na co mám vlastně čekat?“ Hlas se jí třásl.

„Až se na zdi objeví Mene – tekel – ufarsin,“ řekl skoro bezstarostně melodický hlas.

„Že se vám chce žertovat,“ paní za záclonou se znovu obrátila k oknu.

„Ale já opravdu nežertuju. Čekám, až se na zdi…“

- 140 -

Nastalo ticho, jiné než před chvílí, dusné, naplněné nejistotou.

Klimatizační zařízení přestalo pracovat.

„Vypnuli proud,“ řekl melodický hlas. „Jen se nepolekat. Teď začnou po chodbách křičet, nepojede výtah, zhasla světla. Další egyptská rána.“ Melodický hlas se zasmál.

Paní u okna se obrátila do pokoje. „Řekněte upřímně: věříte, že se na zdi opravdu objeví…?“ zeptala se skoro prosebně. „Čekáme přece už třetí den.“

„Je válka, musíme být trpěliví, všechno nejde, jak bychom si přáli. V tom zdržení nevidím nic zvláštního. Jednají opatrně, to je všechno. Snad byste si měla sednout.“

Naproti hotelu George V stála zeď, za ní byla zahrada s domem uprostřed. Hotel dával zeď na svůj náklad jednou ročně nabílit, aby, jak říkal jeho ředitel, si hosté nekazili příjemné chvíle pohledem na hromadu kamení a cihel jen proto, že nějaký slabomyslný úřad nedovolí zeď zbořit.

„Sedněte si,“ znovu se ozval melodický hlas. „Možná že za chvíli, až se podíváte z okna, už tam ten nápis bude.“

Paní skrytá za záclonou jako by neslyšela. Pak najednou zašeptala: „Pojďte se podívat, prosím vás, opatrně, ať vás není vidět.“

Host s melodickým hlasem se zvedl a stoupl si za paní skrytou za záclonou. „Vidíte je?“ zeptala se paní.

Host mlčky kývl hlavou.

„Tam nalevo, na konci zdi, ten tu byl už včera. Ten druhý se tu objevil poprvé dnes ráno. Doteď dělali, že se neznají, ale viděla jsem, jak si něco říkají. Už o nás vědí.“

„To není tak jisté,“ odporoval melodický hlas. „Jsou to Egypťané, ti mají ve zvyku lelkovat od rána do večera, sami nevědí proč.“

„Víte přece dobře, že s nimi spolupracují!“

„Proč jste tak pesimistická? Za chvíli zapnou proud, a hned vám bude líp. Začíná tu být horko. Nemýlím-li se, jsou tu tři vchody: hlavní, jeden postranní a jeden pro služebnictvo,“ zeptal se melodický hlas.

„Ano.“

„Kam vede ten postranní?“

- 141 -

„Do ulice El Kebir.“

„A ten pro služebnictvo?“

„Ten nemůžete použít, to je vyloučeno. Ostatně i ten vede do ulice El Kebir. Nemyslím, že je v tom nějaký rozdíl. Jestli jsou před hlavním vchodem, budou také před ostatními. Znáte je přece líp než já. Nejsou hlupáci.“

„Někdy ano,“ zasmál se melodický hlas. „Tak si už pojďte sednout.“

Klimatizační zařízení znovu zašumělo.

„Pánbůh zaplať,“ řekla paní skrytá za záclonou a šla si sednout do houpací židle. „To je horko. K nevydržení.“

Zaklepání na dveře.

„Proboha,“ lekla se paní v houpací židli. „Neukazujte se.

Schovejte se v koupelně. Prosím vás, prosím vás, rychle.“

Počkala, až se dveře koupelny zavřely, pak šla otevřít. Než otočila klíčem, zeptala se: „Kdo je to?“

„Liftboy, madam.“

Poznala hlas chlapce, obsluhujícího výtah.

„Co chcete?“

„Mám pro madam dopis.“

Pootevřela dveře, spatřila chlapce s nataženou rukou a v ní bílou obálku. Byl sám.

„Spropitné dostaneš, až půjdu k večeři,“ řekla, vzala dopis a zavřela dveře. Chvíli zůstala stát, naslouchala. Na chodbě panovalo ticho, na měkkém koberci nebylo slyšet ani rychle se vzdalující liftboyovy kroky.

„Tak co?“ zeptal se host.

„Je to pro vás. Vidíte?“ Ukázala na neorazítkovanou známku na dopise. Byla přilepena vodorovně, a ne svisle, jak by to mělo být. „S

tou známkou to není vymyšleno příliš chytře,“ řekla paní. „Na dopis, který posíláme po liftboyovi, a ne poštou, známku přece nenalepíme.

To napadne i tu nejhloupější hlavu.“

Host mlčky roztrhl obálku, na tváři mu bylo vidět úporné soustředění. „Tak vidíte,“ řekl s úlevou, když dočetl. „Kolik je hodin? Nejpozději za půldruhé hodiny se dočkáte.“

- 142 -

„Co tím myslíte?“ zeptala

se paní, která starostlivě

pozorovala svého hosta.

„Nejpozději

za

půldruhé hodiny se na zdi

objeví Mene – tekel –

ufarsin.“

„Opravdu?“ V jejím

hlase bylo ulehčení. „Ale to

ještě

nebudeme

mít

vyhráno. Kam půjdeme

potom?“

Host pokrčil rameny.

„To není má věc.“

„Odpusťte, že jsem se

ptala, líp nic nevědět.“

Neklidná atmosféra se

od té chvíle o něco zlepšila. Mluvili o všedních věcech, jen aby čas uběhl. Teprve když se blížila hodina, o které byla řeč v dopise, paní znovu znervózněla. Každou chvíli vstávala, odcházela k oknu, a pečlivě skryta za záclonou pozorovala ulici a zeď.

„Ti dva jsou už pryč,“ řekla s neskrývanou radostí.

„Tak vidíte.“

„Ještě nemáme vyhráno. Ničemu neuvěřím, dokud nebude po válce.“

Host se zasmál, neřekl však už ani slovo. Venku se začalo smrákat, rozsvítila se první pouliční světla, ruch na ulici slábl. „Už!

Už!“ Vykřikla paní.

Host vstal, a skryt za záclonou, pozoroval oknem, jak chlapec černým uhlem píše na protější zeď: M T U.

Za deset minut po této události vyšel hlavním vchodem hotelu George V anglický kapitán v uniformě šestého husarského pluku, který v té době byl posádkou v Palestině.

V půl druhé v noci zaklepala na dveře pokoje, z jehož okna před několika hodinami pozorovala dáma s řeckým nosem, dlouhými očními řasami a plnými rty ruch na ulici El Kebir, vojenská policie.

- 143 -

Nikdo však neodpovídal. Když otevřeli dveře náhradním klíčem, byl pokoj prázdný. Jen v koši na odpadky v koupelně našli policisté obálku se známkou vodorovně přilepenou a na ní adresu: Captain Vernon Kell.

27

PODIVNÉ VĚZENÍ ARTHURA SCARTONA

„Nehledal mě nikdo?“ zeptal se muž s podlouhlým obličejem, s nápadně tenkými rty as černými, na spáncích prošedivělými vlasy recepčního v istanbulském hotelu Ismail.

„No, sir – ne pane,“ zněla odpověď. „Ale je tu pro vás vzkaz.“

Podal hostu kus papíru, na němž bylo napsáno: „Víme o tobě, ty starý pavouku, už by sis měl jednou dát pokoj. Každá smrt je k pláči, předčasná zvlášť.“

„What a shame – nestydatost,“ zabručel host. „Takové věci se přece dávají do obálky,“ a vyšel z hotelové haly. Po chvíli se zastavil u výkladní skříně módního domu a v lesknoucím se skle pozoroval, co se děje za ním.

Lidé procházeli kolem, jedni pospíchali, jiní se loudali, většina z nich byla zdejší, ale kolem prošlo i několik cizinců. Nebylo těžké je rozeznat. Měli jiné obličeje, jinou chůzi a také jiné oblečení.

Po několika minutách prohlížení výkladní skříně se muž obrátil do ulice a čekal, až kolem pojede autodrožka.

„Taxi, taxi!“ vykřikoval vytrvale, vozy jej však míjely, jejich šoféři si ho většinou ani nevšimli. Drožky byly obsazené. Chtěl jít dál pěšky, když spatřil blížící se vůz. Zvedl pravou ruku, vykřikl: „Taxi!“

Vůz zastavil.

„Free – volný?“ zeptal se anglicky, ačkoli byl přesvědčen, že mu řidič nebude rozumět.

Šofér, aniž se hnul ze svého sedadla, otevřel zadní dvířka vozu.

Angličan se sklonil a vstoupil do auta. V tom okamžiku ho uchopily něčí ruce, ucítil studený dotek ocelových pout a v ústech roubík.

- 144 -

Chtěl se bránit, kopal kolem sebe, uslyšel tlumený výkřik, pak ho někdo udeřil do hlavy. Neztratil vědomí, ránu ztlumil klobouk, anglický černý klobouk od královských dodavatelů Belsona a Reeda.

„Dobrý den, pane Scartone,“ řekl hlas, který superintendant nikdy předtím neslyšel. „Glad to meet you – jsem rád, že vás poznávám,“

pokračoval. „Omlouvám se za tu malou nešetrnost, obávám se však, že jste si to, bohužel, zavinil sám.“

Scarton slyšel míjet auta, nikdo asi neviděl, co se před chvílí stalo několik kroků od hotelu Ismail, nikdo neupozornil policii, aby zastavila drožku.

Angličanovi ležícímu na podlaze vozu se zdálo, že auto zpomaluje, že zatáčí, světla ubylo, vjeli asi pod podjezd, nebo do dvora.

„Pane Scartone, velmi lituji, ale budu vám muset zavázat oči,“

řekl hlas, který už slyšel před chvílí. „Ujišťuji vás však, že to bude trvat jen několik minut.“ Vůz zastavil.

Uvázali mu kolem očí černý šátek. Ucítil pronikavou vůni parfému. Lepší parfém než chloroform, pomyslel si.

„Tudy, prosím,“ jeden ho uchopil za pravou, druhý za levou paži; musel přiznat, že téměř ohleduplně.

„Pozor schody,“ upozornil ho jeden z věznitelů.

Scafton napočítal osmnáct schodů. Asi první poschodí, uvažoval.

Zastavili se, někdo tiše otevřel dveře. Sňali mu šátek s očí.

Byli tři: jeden holohlavý, druhý byl mladší, měl světlý knírek pod nosem, třetí byl oblečen, jak se oblékají zdejší lidé, Turci, bylo to poznat na střihu šatů, na křiklavé kravatě a placaté čepici, kterou držel v rukou.

„Musíme se vám, pane Scartone omluvit,“ řekl holohlavý. „Cest la guerre – taková je válka,“ řekl francouzsky, „vy byste asi nejednali jinak. Rád bych vás ujistil, že vám nebude zkřiven jediný vlas na hlavě“ – holohlavý si přejel lesknoucí se lebku a usmál se – „ovšem za určitých podmínek,“ dodal.

Pozoroval Scartona přimhouřenýma očima, jako by se chtěl přesvědčit, zda se superintendant už dostatečně probral a zda chápe, co mu říká. A když Scarton neodpovídal, pokračoval: „Nemá smyslu hrát si na schovávanou: oba víme, o co jde. Přijel jste si do Istanbulu - 145 -

pro lorda Byrona. My jsme si přišli pro vás.“ Holohlavý se nepřestával usmívat, byl zřejmě spokojen se svým výkonem.

Scarton se snažil soustředit, rád by věděl, kde je. Moderně zařízený pokoj, ale bez zvláštního přepychu, měl jediné okno, zastřené záclonami. Mezi oběma nepřiléhajícími polovinami záclon bylo vidět pěstěný trávník.

Jedna z „úřadoven“ německé špionáže, pomyslel si Scarton.

„Doufám, že jste mi rozuměl,“ zeptal se holohlavý.

„Byl bych rád, kdybyste mi řekl, o co vám jde,“ odpověděl Scarton.

„Whisky or gin?“ zeptal se místo odpovědi holohlavý.

„Thank you, no – děkuji nechci,“ stroze odmítl superintendant.

„Snad tedy a nice cup of tea – šálek čaje? Vy Angličané přece přísaháte na čaj, my zase na vaši whisky,“ zasmál se plešatec.

„Thank you, no,“ zarytě opakoval Scarton.

Holohlavý pokrčil rameny. „Jak si přejete,“ řekl. „Směl bych rovnou přistoupit k věci?“ Nečekal na souhlas a pokračoval: „Jsme ochotni vyměnit vás za lorda Byrona. Myslím, že je to slušná nabídka.“

„Jak si to představujete?“ zeptal se Scarton věcně.

„Jednoduše: oznámíte – to je vaše věc komu –, že jste v poněkud nezvyklé situaci, z níž se můžete dostat, jestliže bude umožněno lordu Byronovi…“

„Kde je lord Byron.“

Holohlavý vyměnil pohled s mužem s knírkem: „Na Kypru.“

„Ach tak,“ Scartonovi jakoby se ulevilo.

„Budu s vámi mluvit otevřeně a upřímně: náš plán se poněkud nepodařil. Proto zůstal lord Byron na Kypru. Doholte, abych se představil: plukovník Horn,“ holohlavý se uklonil.

„Řekněme,“ ironicky se zašklebil Scarton, který věděl, že člověk, jenž sedí před ním, se určitě nejmenuje Horn. „Řekněme,“ usmál se holohlavý.

„Spíš plukovník Erich von Ermenger,“ řekl Scarton a pobaveně se podíval na holohlavého.

„Prosím?“ Plukovníkovo překvapení trvalo zlomek minuty.

Znovu kývl hlavou odshora dolů a zpět, aniž při tom hnul trupem.

- 146 -

„Chcete-li, tedy plukovník Erich von Ermenger,“ holohlavý se usmíval „Je viděti že pánové jsou stejně dobře informováni jako my.

Proto můžeme, jak jsem už navrhl, hrát s otevřenými kartami.

Souhlasíte, pane superintendante?“

„Prosím.“

„Zjednodušíme si tím oba život,“ pokračoval nenuceně plukovník. „Ještě jednou vás prosím za odpuštění za naše nešetrné chování. Mohu vás ujistit, že jsem nařídil panu nadporučíkovi“ – von Ermenger se obrátil k muži s knírkem – „aby se k vám choval co nejšetrněji. Domníváte-li se, že nezachoval můj příkaz, jsem ochoten…“

„Mohli bychom přejít k věci, jak jste před chvílí navrhl?“ zeptal se Scarton.

„Prosím. Jak jistě víte, lord Byron musel bohužel narychlo odejet z Londýna. Dnes už není důvodu tajit, že se šťastně dostal do Káhiry a odtud na Kypr. Tam bohužel došlo k politováníhodnému nedorozumění, lord Byron proto zatím nemůže ten půvabný ostrov opustit. Jde o to, aby vaše úřady nečinily lordovi potíže a dovolily mu přeplout onen několik mil široký pruh moře, který dělí Kypr od turecké pevniny.“ Plukovník von Ermenger mluvil lehkým, skoro konversačním tónem a Scartonovi připadala vyumělkovaná angličtina německého důstojníka v tomto prostředí a za těchto okolností poněkud k smíchu.

„Jaké má potíže?“ zeptal se.

„Nějaký, odpusťte, britský byrokrat tvrdí, že lord Byron neměl na ostrově co dělat, a zbytečně se o něho začal zajímat.“

„Byl tedy zatčen?“ v superintendantově hlase znělo uspokojení.

„To bych nechtěl tvrdit,“ odpověděl Němec.

„Co tedy?“

„Mám-li se správně vyjádřit, byl internován – to je, myslím, to správné slovo – internován až do vysvětlení celé věci.“

„Pod jakým jménem přijel Byron na Kypr?“ chtěl vědět Scarton.

„To vám, pane Scartone, velmi rád řeknu, pokud to ovšem sám nevíte“ – plukovník von Ermenger upřel zkoumavě zrak na superintendanta – „jakmile slíbíte, že lord Byron nebude zbytečně zdržován na Kypru.“

- 147 -

„Jakou záruku mi, pane plukovníku, můžete dát, že mě ihned propustíte, jakmile splním to, co ode mne žádáte?“

„Čestné slovo německého důstojníka.“

„Poslední léta jsme si odvykli věřit čestným slovům,“ zabručel Scarton.

„Souhlasím s vámi,“ von Ermenger dal znamení muži s knírkem i muži s čepicí, aby opustili místnost.

Když odešli, řekl: „Jsme tu teď sami, anglický džentlmen a německý důstojník, staré, zdůrazňuji, staré školy. Vy děláte svou povinnost, já svou, pane Scartone. Opakuji, dávám vám své důstojnické čestné slovo, že vás nezdržíme ani vteřinu, jakmile obdržíme zprávu, že lord

Byron je na tureckém území. Rád bych vás také ujistil, že se od vás nechceme nic dozvědět, na nic se vás nebudeme ptát.“

„Nemáte, pane plukovníku, obavy, že mé náhlé zmizení nezůstalo bez povšimnutí? Hrajete nebezpečnou, a podle mého názoru, zcela zbytečnou hru.“ Superintendant mluvil klidně a sebevědomě.

„Celé naše povolání je jediná nebezpečná hra, pane Scartone. To víme oba. Nepopírám, že snad už nyní jsou vaši pánové znepokojeni vaší nepřítomností. Budou vás hledat, ujišťuji vás však, že zde“ –– plukovník položil důraz na slovo zde – „vás nikdo hledat nebude.“

„Co si vlastně přejete, abych udělal?“ zeptal se Scarton.

Plukovník von Ermenger podal superintendantovi arch papíru.

„Pero zajisté máte?“ zeptal se. Scarton přikývl.

„Napište, prosím, panu podplukovníku Hurstovi, vedoucímu vaší zdejší protivýzvědné skupiny, aby požádal britské úřady na Kypru, aby nedělaly potíže…“

„Komu?“ přerušil plukovníka Scarton.

Von Ermenger vyňal z náprsní tašky plnicí pero a na druhý arch papíru, který ležel na stole, napsal nějaké jméno.

„Ach tak,“ řekl Scarton, když si jméno přečetl. Také on vyňal plnicí pero, chvíli si s ním mezi prsty pohrál a napsal tento dopis: „Milý plukovníku Hurste, byl bych Vám povděčen, kdybyste, pokud možno s největším urychlením, požádal příslušné úřady na Kypru, aby umožnily nerušený odjezd do Turecka“ – Scarton se podíval na papír, na který před chvílí německý plukovník napsal jméno, pod - 148 -

nímž teď na Kypru vystupuje lord Byron, a krasopisně je opsal. „Na vašem rychlém jednání záleží můj zdravotní stav a má nejbližší budoucnost.“

Scarton přestal psát: „Kam vám má Hurst podat zprávu?“ zeptal se.

„Prosil bych, aby ji odevzdal ve vašem hotelu, na vaši adresu,“

řekl plukovník bez rozmyšlení.

Mají tam své lidi, pomyslel si Angličan. My také. A zakončil svůj dopis: „Zprávu podejte, prosím, na mou adresu v hotelu, ve kterém jsem dosud bydlel. Srdečně Váš A. Scarton.“ Dopis odevzdal plukovníku von Ermengerovi.

„Děkuji, pane Scartone,“ řekl německý zpravodajský ‚důstojník, když dopis přečetl. „Teď je to v pořádku. Znovu vás ujišťuji svým důstojnickým slovem,“ opakoval.

„A já vás znovu ujišťuji, že vám nevěřím,“ klidně odpověděl Scarton.

„Pak ovšem nerozumím, proč jste…,“ s opravdovým, nebo alespoň dobře předstíraným údivem se zeptal německý důstojník.

„Sám jste přece řekl, že hrajeme nebezpečnou hru,“ ušklíbl se Scarton. „Rozhodl jsem se, že se ani tentokrát nevyhnu risiku této hry.“

Plukovník se nechápavě podíval na Angličana, pak po krčil rameny a zavolal něco německy. Ve dveřích se objevil muž s knírkem a za ním muž s čepicí. Plukovník nařídil muži s knírkem, aby se postaral o dobrý oběd pro pana Scartona, a muži s čepicí dal rukou znamení, aby odešel. Pak se po zvyku německých důstojníků uklonil a také on opustil podivné vězení superintendanta Scottland Yardu Arthura Scartona.

Pak se už ozvalo jen tiché otočení klíče v zámku dveří. Když se Scarton o několik minut později přiblížil k oknu, spatřil přes železné mříže ve vzdálenosti asi padesáti metrů zeď s ostnatým drátem a za ní za ním část budovy britského velvyslanectví.

- 149 -

28

JSTE OPRAVDU NADPORUČÍK RUNGE

Byl vlahý večer, krásný večer, jaký bývá na Bosporu, když se na hladině moře zalesknou odražená světla a kdy je cítit vůni kávy promíšenou tisíci vůněmi a pachy, s nimiž se nikde jinde nesetkáte než právě zde v tom městě na rozhraní dvou světadílů.

Ovzduší kolem kavárniček, v úzkých uličkách je jí nasáklé. Hluk, tak vlastní Orientu ve dne, se přenáší do jiné, melodičtější tóniny.

Z terasy kavárny, která měla své jméno, ale které nikdo neříkal jinak než U Ahmeta, bylo vidět pruh vody, který odděluje Evropu od Asie. Scházela se zde mezinárodní společnost, cizinci ze všech koutů světa, uzavíraly se zde obchody, které se nikdy neuskutečnily, pomlouvalo se tu, ukájela se lidská zvědavost, vyměňovaly dojmy, ba někteří tu i odpočívali nebo se přišli potěšit pohledem, jenž jaksi patří k pamětihodnostem toho města.

Toho večera seděli u jednoho ze stolů Ahmetovy kavárny dva hosté, na nichž bylo vidět, že trvale nepatří k městu: asi pětatřicetiletý muž, vysoký, širokoplecí, světlovlasý, a sotva třicetiletá žena, drobnější postavy, v tweedovém kostýmu. Mluvili anglicky.

Usadili se na kraji terasy, v prázdném koutě, v sousedství několika neobsazených stolů. Kavárna byla skoro prázdná – za hodinu tu však nebude k hnutí. Bude se tu mluvit francouzsky, německy, anglicky, snad i rusky a turecky. Istanbul je v tomto roce války, kterou nezná z vlastní zkušenosti, nejmezinárodnější město Orientu. Alespoň pokud jde o restaurace, kavárny a kavárničky.

Ti dva se dobře bavili. Smáli se, žertovali, pak zas hovořili vážně.

Na první pohled se zdálo, že patří k sobě.

„Náš druhý a poslední večer,“ řekl muž. „Škoda.“

Mlčela, dívala se na něho s úsměvem na hezké tváři, bylo zbytečné odpovídat, snad i jí bylo líto, že se dnes večer rozejdou.

„Nikdy vás nepřestanu obdivovat,“ řekl tiše, „ani muž by nedokázal to, co jste dokázala vy,“ řekl neohrabaně, znělo to však nadmíru upřímně a hlavně galantně.

- 150 -

„Přeháníte.

Měla

jsem

štěstí,

to

je

všechno.

Štěstí

v

neštěstí,“

dodala

polohlasně.

„Co

bude

dál?“

položil

otázku

neosobně,

nechtěl

projevit

nemístnou

zvědavost, nebylo by

vhodné, kdyby se jí

zeptal, co bude dělat.

Pokrčila rameny.

„Možná že to víte spíš

vy než já.“

„Já?“ divil se. „Vím

jenom, že musím zpět,“

řekl smutně.

„Proč jste vlastně zaměnil Curych za Istanbul?“ zeptala se, jako by chtěla změnit řeč, která se točila kolem jejich rozchodu.

„Víte to přece dobře. Rozkaz. Nařídili mi, že se nesmím; vracet, dokud nezjistím, co je s vámi. Líp: dokud nebudu vědět, že jste v pořádku.“

„Můj anděl strážný.“

Měla bílé, hezké zuby, rty přirozeně červené, jen trochu namalované, žádný nános barvy, pudru, krémů. Uvědomoval si to, díval se na ni s neskrývaným obdivem. „Škoda,“ řekl jakoby pro sebe. Snad to ani neslyšela. „Jak se to vezme,“ pokračoval nahlas.

„Nejlepším andělem strážným jste si byla sama.“

„Bez cizí pomoci bych to nebyla dokázala.“ V jejím hlase byla neokázalá skromnost. „Kdy odjíždíte?“ zeptala se, jako by znovu chtěla zamluvit, o čem právě byla řeč.

„Do Hannoveru?“ Přikývl.

Mlčeli. Nad vodou povíval větřík. Byl to krásný večer.

- 151 -

„Jste opravdu nadporučík Runge?“ zeptala se znenadání a podívala se mu upřeně do očí. Usmívala se však přitom, jakoby se těšila na zábavu, která se z té otázky co nevidět vyvine.

„Co vás to najednou napadlo?“ zeptal se udiveně. „Ne, nejsem nadporučík Runge, jsem britský agent, s tajným posláním top secret.

Teď jsem je splnil a čekám…,“ vydržel její pronikavý pohled. Také on se usmíval.

Nabídl jí cigaretu, odmítla pohybem hlavy, zeptal se, jestli smí kouřit. Když řekla ano, třikrát se pokoušel pomocí zapalovače zapálit cigaretu, vždycky vyšlehl plamínek, hned však, kupodivu, zhasl.

Nakonec musel použít zápalek.

„Víte, kdy mě napadlo, že nejste Runge?“ řekla to jen tak, bezstarostně. „Poprvé mne to napadlo včera v noci, když jste na mne čekal na břehu proti Kyrenei. Proč právě vy, který jste měl být v Curychu, čekáte na mě u polopusté turecké vesnice, proč nepřišel někdo ze zdejších?“

„Řekl jsem vám přece, že jsem dostal rozkaz. Anděl strážný…“

Stále se mu dívala do očí. Poprvé v nich spatřil smutek.

„Proč se mám sejít s von Ermengerem až dnes a tady? Mohl přece přijít za mnou do hotelu, ve kterém jste mě ubytoval. Proč má tolik času? Což ho nezajímá…“

„Jak si jenom můžete myslet něco takového?“ Znovu mu zhasla cigareta. Rozškrtl zápalku.

Vstala. Náhle, bez jediného slova, z ničeho nic. V té chvíli však vedle ní stáli dva muži, všimla si jich teprve před chvílí, když přišli.

Několik minut předtím, než svému společníku položila otázku: „Jste opravdu nadporučík Runge?“

Jeden z těch dvou řekl tiše: „Dobrý večer, slečno Grayová, nebo mám říci lorde Byrone? Plukovník von Ermenger na vás čeká. Pane nadporučíku Runge…“

Vycítila ironický tón toho vyzvání, chtěla vykřiknout o pomoc, je přece v neutrální zemi. Teprve teď si všimla, že v rohu terasy je branka, a u ní stojí jiný muž a vedle něho majitel kavárny Ahmed. Je pozdě.

- 152 -

„Jen žádný skandál, slečno,“ řekl Turek polohlasně. ‚Ohlédla se, nikdo si nevšímal, co se děje v rohu terasy, nebo všichni, kdo mohli vidět, co se stalo, dělali, že si toho nevšímají.

Nemělo smyslu křičet. Nic by jí to nepomohlo, stačí, aby majitel kavárny řekl, že je podvodnice nebo zlodějka. Ostatně ten druhý je Turek, asi je to policista, podplatili ho, pracuje s nimi. Poprvé na dlouhém útěku opustil slečnu Pamelu Grayovou, sekretářku kapitána Vernona Kella klid. Poznala, že je bezmocná, alespoň teď v téhle prokleté chvíli.

Cítila se unavená, bezmocná, její bystrý mozek přestal pracovat.

Neslyšela, jak se branka na terase zavřela, jak Ahmed opakoval tomu, co ji oslovil jejím pravým jménem, lámanou angličtinou: „Not at all – nemáte zač. Jsem rád, že jsem vám mohl posloužit.“

Usadili ji v černé limusině se zataženými záclonkami mezi sebe, cítila jejich ruce na sedadle, skoro se jí dotýkali.

Dvacet minut po půlnoci ji odvezl rychlý člun na širé moře. Před čtvrtou hodinou ráno přirazil k torpédoborci a slečna Pamela Grayová bez jediného slova přešla na jeho palubu.

29

PĚT KLIČŮ PANA ARTHURA SCARTONA

„Congratulations Mr Scarton – blahopřeji, pane Scartone,“

Hrabal natáhl ruku, jak nejdál dovedl, a podával ji napolo se usmívajícímu,

napolo

šklebícímu

superintendantovi.

Ten

plukovníkovu ruku přijal, mírným gestem však blahopřání skromně odmítl.

„To není má zásluha,“ řekl tiše. „Bez vaší pomoci, pane plukovníku, nevím, nejsem si jist, jak by to dopadlo.“

Hrabal se šťastně usmíval. Nedomníval se, že by musel napodobit gesto, kterým Scarton dával najevo svou skromnost. „Whisky or gin?“ nabídl Scartonovi zcela po anglicku.

„Až přijdou ostatní pánové,“ odmítl zdvořile superintendant.

Podíval se na hodinky.

- 153 -

„Jsem tu o tři minuty osmnáct vteřin dříve,“ řekl suše.

Hrabal se zasmál tím svým sykavým smíchem, pak se však zarazil. Možná že to ten Angličan myslí vážně. Vždycky byl přesný.

Nechtěl ho svým smíchem urazit.

„Pánové jsou už tady,“ ohlásil pobočník plukovníka Hrabala, když bez zaklepání vstrčil hlavu do dveří. Teprve pak se zmateně omlouval: „Sorry, sorry, very sorry.“ Ale dnes byl Hrabal ve výborné náladě, pobočník věděl, že mu nevynadá, dnes je Hrabalův den. To, co začalo jako akce ‚Železný klíč‘, akce, jejímž úkolem měla být blokáda Železných vrat, se rozrostlo v jeden z nejpodivuhodnějších případů, s nimiž se československá rozvědka setkala. Věc se podařila. Je konec, vítězný konec.

„Tady jsou,“ řekl Hrabal s nejangličtějším přízvukem, jakého byť schopen. „Pane Scartone, smím vám představ vit majora Berku?“

zeptal se. Byla to tak trochu žertovná otázka, plukovník věděl, že ti dva se už několik dnů znají.

„Hallo, major,“ uvítal Scarton československého důstojníka způsobem, který by od něho nikdo nečekal. „Nejen že se známe, my se dokonce známe výborně,“ šklebil se.

„Pan Scarton poznal majora Berku jen o něco později co jste ho vy, plukovníku, prohlásil za mrtvého,“ řekl Parker trochu ironicky.

„Siebner, Siebner!“ zakřičel Hrabal, „tohle je na mne moc komplikovaná angličtina. Sežeň Siebnera, ale hned,“ poručil, když se ve dveřích znovu objevil pobočník, tentokrát v přesném vojenském postoji.

Smáli se tomuhle výbornému Hrabalovu výstupu, pak se usadili, pozvedli sklenice s whisky (nikdo si dnes nepřál nic jiného), připili na právě dosažený úspěch a na mnohé další.

„Tak,“ řekl Parker, když dopili do dna, „now it is up to you, teď je na vás,“ obrátil se na superintendanta. „Pane Scartone, naši čeští přátelé by patrně měli jisté potíže, kdybychom je požádali, aby oxfordskou angličtinou vylíčili, co všechno se stalo kolem akce Železný klíč. Jednám tedy jistě s jejich souhlasem, když vás prosím, abyste nám řekl vy, jak to bylo.“

Hrabal něco nesrozumitelného zabručel, mohl to být zrovna tak souhlas jako nesouhlas. Scarton nasucho polkl, trochu povytáhl krk, - 154 -

pak se posadil zcela vzpřímeně, jakoby mu jeho tvrdý límec nedovolil ani se pohnout.

„Musím, pánové, nejdřív vyzvednout neobyčejnou odvahu a prozíravost majora Vla-di-mi-ra Berky,“ Angličan si dal záležet na každé slabice, jen aby správně vyslovil jméno československého důstojníka. „Jednal tak, že ač nejsem voják, v tom užším slova smyslu,“ Scarton vyloudil na tváři něco mezi úsměvem a šklebem – „pokládám tohoto důstojníka za vzor hodný následování nejen pokud jde o naše československé spojence, ale také pokud jde o nás Brity.“

„Hear, hear – slyšte, slyšte,“ vyjádřil svůj souhlas s poněkud slavnostním úvodem plukovník Parker způsobem, jak se to dělá v.

Dolní a Horní sněmovně.

„Nebudu opakovat to, co všichni víme,“ pokračoval Scarton, „jak do Londýna přijel německý agent na doklady kapitána Dunajské plavby Skopala. Dnes je ten pán za mřížemi. Skrýval se pod cizím jménem a s falešnými doklady celé tři neděle.“ V superintendantově hlase zazněl pohrdlivý údiv nad tím, že agent nebyl vypátrán dřív.

„Pak byl, nikoliv náhodou – a to bych rád zdůraznil – mými lidmi v jednom velmi známém hotelu ve Westendu zadržen. Když pánové z druhé strany,“ Scarton udělal levou rukou pohyb, kterým chtěl naznačit, že jde o ty na protějším břehu Kanálu, o německý abwehr, „když tihle pánové něco začnou, nevědí, kdy přestat. Lidi, které se sem pokoušejí poslat, vybavují švýcarskými nebo švédskými doklady. Domnívají se, že cestovní pasy neutrálních zemí jsou tou nejbezpečnější ochranou jejich agentů. Hledali jsme tedy v první řadě mezi majiteli švýcarských a švédských dokladů. Nás předpoklad byl správný: muž, který nastoupil místo pravého Skopala do letadla v Římě, měl švédský pas, v režii pánů z abwehru se však stala malá chyba: člověk, kterého k nám poslali, uměl velice mizerně švédsky, zato mluvil dokonale německy a – česky.“ Scarton se přívětivě usmál na plukovníka Hrabala. „Viďte, pane plukovníku?“

Hrabal se zašklebil a řekl: „Slovensky, s lehkým maďarským přízvukem, přelož to Siebnere. Můžeš taky nějak taktně naznačit, že není žádný neštěstí, když tyhle detaily Angličanům unikají. My taky pořádně nerozeznáme Skota od Welšana nebo od Ira.“

- 155 -

Plukovník Parker se při Hrabalově lingvistickém výkladu pobaveně usmíval.

„Abych tedy pokračoval,“ řekl Scarton, když Siebner přetlumočil zkrácenou versi Hrabalova výletu do srovnávacího jazykozpytu, „v době, kdy jsme dostali tu falešnou náhražku pravého pana Skopala, jsme už znali několik zajímavých skutečností.“

Scarton se poněkud vysunul ze své strnule nehybné polohy, a když zjistil stále se zvětšující zájem posluchačů, pokračoval: „Prvním signálem, že nesmíme pokládat za logické, co se na první pohled zdá být logické, bylo dokonalé alibi mrtvého, alibi muže, který byl nalezen v docích, a v němž byl zjištěn československý emigrant Brauner. Pánové, za ta léta, co sloužím ve Scotland Yardu, jsem přišel na to, že i to nejvodotěsnější alibi nemusí být žádné alibi.

Nejčerstvějším dokladem toho je právě Braunerův případ. V jeho alibi bylo příliš mnoho vodotěsného: emigrant, který o sobě rozšiřuje, že je židovského původu, že mu Němci vyvraždili celou rodinu, který si z vlasteneckých důvodů během celé války nevezme dovolenou, cizinec – prosím pana plukovníka Hrabala, aby se po tom, co teď řeknu, nedomníval, že jsem proti cizincům zaujat, chraň bůh – ale pan plukovník sám ví nejlépe, že mezi cizince, myslím tím zejména emigranty, lze nenápadně propašovat…“

„To je samozřejmé,“ přerušil superintendanta Hrabal, „jen pokračujte, pane Scartone.“

Děkuji. Rozhodl jsem se tedy, že toto vodotěsné alibi důkladně prozkoumám. Ještě dříve, než jsme měli v ruce první klíč k rozřešení záhady Braunerovy smrti, zajel jsem si do Bumbery Road 24, kde před svou smrtí Brauner bydlel. Jak víte, měl tento muž už kdysi co dělat s policií. Proto jsme mohli zjistit podle otisků prstů totožnost mrtvého. V Braunerově bytě jsem se setkal s poněkud méně střízlivou dámou.“

„Ou,“ dal najevo svůj veselý údiv plukovník Parker.

„Tato dáma nebyla sama. Byl s ní jakýsi námořník.“ Scarton se odmlčel, jako by se pro samý stud zdráhal pokračovat.

„Go ahead, go ahead – tak jen dál,“ povzbuzoval superintendanta plukovník Parker.

- 156 -

„Udělal jsem v té chvíli, co jsem, přísně vzato, udělat neměl,“

klidně pokračoval Scarton. „Požádal jsem námořníka, aby mi ukázal své doklady. Žádné neměl. Prý je zapomněl na lodi.

‚Na které?‘ zeptal jsem se.

‚Na švédské lodi Galberson.‘“

„To je loď, která kotvila se Santa Cruzem blízko naší Great Day u mola Z A 18,“ přerušil Scartona Parker.

„Ano,“ přikývl superintendant. „A to byl druhý, velmi důležitý klíč k vyřešení případu. Dáma, o níž jen těžko lze říci, že to skutečně byla dáma, mluvila s poněkud nevysvětlitelným pohrdáním o Braunerovi. Od ní jsem se dozvěděl, že Brauner nebyl ani židovského původu, že jeho příbuzní nebyli utýráni gestapem, jak to barvitě líčil svým zaměstnavatelům, a – to pokládám za třetí klíč, důležitý pro vyjasnění celé věci – že měl srdeční potíže. Jako důkaz mi ta paní ukázala lék, který Brauner užíval – digitális. Švédský námořník se pokoušel své alibi i alibi paní Braunerové, pokud jde o jejich vzájemné, poněkud nezvyklé chování, založit právě na Braunerově nemoci.“ Scarton se ušklíbl, což si bylo při troše fantazie možno vyložit buď jako úsměv, nebo jako výraz pohoršení, a dodal: „To sem ovšem nepatří!“ Pak pokračoval: „Jako čtvrtý a snad nejdůležitější klíč pokládám nález bedny s knoflíkem. Ten mi pomohl upřesnit váhavý, a nikoliv zcela jednoznačný lékařský posudek. Teď jsem už neměl nejmenší pochyby o tom, že Brauner byl zavražděn. Rafinovaně zavražděn. Otázka ovšem byla: kým, jak a proč. Po konzultaci s lékařem jsem došel k názoru, že Braunerovi byl do tekutiny, kterou vypil v kantýně, přimíchán digitális, a to ve větší dávce, než jakou Brauner, zvyklý na tento lék, byl schopen snést. Personál v kantýně tvrdil, že Brauner a jeho společník, námořník, který jej doprovázel, si objednali čaj. V čaji se však digitális nerozpouští.“

„Hm,“ zabručel Hrabal. „Leda v tekutém stavu.“

„Mám to přeložit?“ Zeptal se úslužně Siebner.

„Ne,“ odsekl plukovník.

„Chtěl jste se, plukovníku, na něco zeptat?“ Scarton se obrátil k Hrabalovi.

„Ne, ne,“ odpověděl Hrabal, „jen pokračujte, prosím.“

- 157 -

Superintendant si odkašlal. „Jak jsem již řekl, při našem povolání nelze ničemu věřit. Po delším vyptávání si jeden z členů obsluhujícího personálu v kantýně vzpomněl, že námořník, když oba, tedy Brauner a on, dopili čaj, přišel k výčepu a objednal dvě whisky.

Zaplatil a odnesl je ke stolu, kde seděl Brauner. Tento číšník mi pomohl ještě v jiném směru. Když jsem se ptal, jak ten námořník vypadal, tvrdil sice, že při návalu, který v té chvíli byl v kantýně, se nemůže na podobu námořníka přesně upamatovat, že se mu však zdá, že – a to cituji doslova: moc námořnicky nevypadal.“

„Tak to nebyl ten námořník z Bumbery Road, co s tou paní…,“

zeptal se Parker.

„Ne. Mohu vás ujistit, že ten vypadal opravdu námořnicky. To byl hromotluk.“

„Ten tedy v celé té věci nehrál žádnou úlohu?“ znovu přerušil superintendanta Parker.

„Hrál. Ten tomu falešnému námořníkovi půjčil své doklady, na které se nepravý námořník dostal bez námahy do doků.“

„Podivuhodná protislužba,“ zasmál se Parker.

Scarton pokrčil rameny. „Po všech těchto zjištěních jsem si udělal tuto představu, jak došlo k Braunerově vraždě. Brauner v kantýně vypil whisky, v níž byla značná dávka digitálisu. Došel do blízkosti lodi Great Day, na molo ZA 18 – my víme, že tato loď kotvila blízko švédské lodi Galberson – tam se mu udělalo nevolno, Brauner si vzal, jak to obvykle dělával, když měl srdeční těžkosti, další dávku digitális, které nosil při sobě. Během několika minut byl mrtev. Na tento okamžik čekali dva členové posádky lodi Galberson, vložili mrtvé tělo do předem připravené bedny a chtěli bednu odnést na loď, aby ji ve vhodnou chvíli na širém moři vhodili do vody.“

„A kde byl v té době námořník, který Braunera doprovázel?“

Zeptal se Parker.

„Odjížděl vozem z doků,“ odpověděl Scarton.

„Nevěděl tedy ani, jestli se akce podařila, nebo ne,“ konstatoval Parker.

„Ne. A to se mu podle mého názoru stalo osudným,“ Scarton se na vteřinu odmlčel, pak pokračoval „a zde jsme u pátého klíče celé záhady.“

- 158 -

„Hear, hear,“ ozval se Parker.

„Co mu pořád do toho skáče,“ zabručel Hrabal česky.

„Sorry,“ omlouval se anglicky plukovník. „Pokračujte, pane Scartone, prosím.“

„Při jedné mé návštěvě u kapitána Vernona Kella požádala slečna Pamela Grayová, kapitánova sekretářka, o dovolení, aby mohla zajet domů, právě jí prý telefonovali, že její matka náhle onemocněla.

Nabídl jsem se, že slečnu Grayovou odvezu domů, řekla, že bydlí na Putney Heath, odmítla však, objednala si prý taxi. Byl jsem na odchodu, nevím, co mne to napadlo,… ano, už si vzpomínám, když jsem ke Kellovi přijel, pršelo, lilo, počasí bylo, jak říkáme dogs and cats, chtěl jsem se přesvědčit, zda se přece jenom trochu nevyčasilo.

Jak se tak dívám oknem, vidím jak slečna Grayová vstupuje do taxíku a ten, pánové, odjíždí na opačnou stranu, než je Putney.“

„Intuice,“ přerušil Scartona Parker.

„Jakápak intuice, policajtskéj čuch,“ řekl česky Hrabal. „Víš, jak se řekne anglicky čuch?“ zeptal se Siebnera.

„Feeling, to je to pravé slovo, můžete je použít i před dámami,“

pohotově odpověděl Parker, který byl rychlejší než Siebner.

„Umíte víc česky, než chcete přiznat, plukovníku, teď jste se chytil,“ Hrabal zahrozil Parkerovi prstem pravé ruky.

Ten jenom opakoval: „Ne, ne, ne. Dobrý den.“

Scarton počkal, až oba důstojníci dokončí své žertování, a pak pokračoval: „Nebudu mluvit ani o intuici, ani o tušení, prostě jsem se rozhodl, že pojedu za slečnou Grayovou. Neberte to doslova. Neměl jsem v úmyslu sledovat ji, to mne ani ve snu nenapadlo, také bych vůz, ve kterém jela, nedohonil. Prostě se mi chtělo jet doprava, jako jela slečna Grayová. Teprve po čtvrhodině jsem se rozhodl, že se podívám do Bumbery Road. Nebyl jsem od ní daleko, něco mně tam táhlo, řekl jsem si: podívám se tam, kdybyste se mne ptali proč, sotva bych vám dovedl odpovědět. Někdy si přece jenom myslím, že podvědomí určuje, neříkám, že vždy, ale za určitých okolností, naše činy víc než rozum.

K jednomu se musím přiznat: neptal jsem se Braunerových sousedů, co to bylo za člověka ten Brauner, kdo k němu chodil, zkrátka na věci, na které se člověk má zeptat. Snad jsem to chtěl - 159 -

napravit, možná že mne v tomhle ohledu trápilo svědomí, možná že tedy mé špatné svědomí rozhodlo, že jsem se vydal do Bumbery Road. Vůz, jak to vždy dělám, jsem nechal stát o několik domů dál.

Sotva jsem ušel deset, dvacet kroků, zjistil jsem ke svému překvapení, že před domem, kde bydlel Brauner, stojí autodrožka.

Nepokládejte to, pánové, za chloubu, ale já mám na čísla, stejně jako na lidské tváře, dobrou paměť. Horší je to se jmény. Taxík před Braunerovým domem měl číslo QUP 4391. Pochopitelně, nešel jsem dál. Vstoupil jsem do zahrádky nejbližšího domku a čekal. Za dvanáct minut vyšla slečna Grayová z domu číslo 24, tedy z domu, kde bydlel Brauner. Jistě vás nemusím ujišťovat, že od této chvíle se sekretářka kapitána Kella těšila mé obzvláštní pozornosti.“

„Směli bychom se, pane Scartone, vrátit k tomu, čemu vy říkáte, tuším, klíč číslo tři nebo čtyři?“ zeptal se plukovník Parker.

„Prosím.“

„Jaký důvod měla Grayová sprovodit ze světa Braunera?“

„To mi také dlouho vrtalo hlavou. Dnes, po přiznání Grayové, to víme. Brauner po rozhovoru s československým zpravodajským důstojníkem“ – Scarton pootočil své strnulé tělo ve směru, kde seděl Hrabal – „Brauner po tomto rozhovoru dostal strach. Byl přesvědčen, že mu důstojník nevěří. Usoudil prý tak z toho, že se ho vyptával jen velmi povrchně a vlastně rozhovor odložil na jindy, podle Braunera, aby získal čas a prověřil si ho. Braunerovi se mnoho do celé věci nechtělo, neměl chuť se pouštět do nějaké akce ‚Železný klíč‘. Dal se Grayovou přemluvit, byl…“

„Panicly stricken,“ doplnil superintendanta Hrabal, aby ukázal, jakou má zásobu anglických slov.

„Správně,“ řekl uznale Scarton. „Prostě se ho zmocnila panika.

Grayová tvrdí, že jí tenkrát Brauner řekl, že má už takového života až po krk a že raději shnije v žaláři, než aby se dal pověsit.

Domnívám se, že v této větě je třeba hledat původ rozhodnutí Grayové. Nechtěla riskovat, že se Brauner dobrovolně přihlásí policii. Využila toho, že na lodi Galberson byli dva její pomocníci.“

„Švédové?“ překvapen zeptal se Parker.

„Nikoliv Švédové, ale Němci, kteří sloužili na švédské lodi.“

- 160 -

„How interesting, really interesting,“ zabručel Parker, „Jenže plán se nepodařil. Mrtvého Braunera sice ti dva uložili do bedny, nestačili jej však odnést. Byli vyrušeni někým z posádky lodi Great Day, mrtvolu z bedny vyklopili a bednu vhodili do vody. Domnívali se, že mrtvý v bedně je nebezpečnější než mrtvý, který se po srdečním záchvatu zhroutil, třeba i na molu A Z 18.“

„Jak se ale mohla Grayová dostat do Káhiry?“ zeptal se anglický plukovník.

„Na doklady kapitána Vernona Kella,“ klidně odpověděl superintendant Scarton. „Pan plukovník Hrabal nám jistě potvrdí, že Grayové celkem slušela uniforma britského důstojníka.“

„Já ne. To by vám spíš mohla potvrdit paní Hutchinsonová, správcová domu, ve kterém bydlím,“ bránil se Hrabal. „Ostatně i ten námořník…“

„Jisté je, že schopnost Grayové nosit uniformu oddálila její konec,“ konstatoval suše Scarton. „Jakmile odložila uniformu, dostala se do úzkých. Na Kypr přijela jako snoubenka nějakého poručíka, pochopitelně vymyšleného. Tentokrát si vybrala zajímavé jméno: Elisabeth Barker– tanečnice.“

„A na Kypru dotančila,“ ironicky poznamenal Parker.

„Chcete-li, ano. Nevím ani, komu by za to měla poděkovat: pánům z IS na Kypru,“ Scarton se podíval na plukovníka Parkera – „nebo plukovníkovi von Ermengerovi, jehož počínání dodnes nedovedu pochopit, nebo vám, majore Berko?“

Všichni se obrátili k Berkovi, který dosud nepromluvil jediné slovo a jen se zájmem naslouchal.

Major udělal odmítavé gesto. „Proč myslíte, že plukovník von Ermenger…,“ zeptal se.

„Do této chvíle si nedovedu vysvětlit jednání té „staré školy“, jak si von Ermenger říkal. Ostatně nikdo z nás není neomylný. Musím přiznat, že ani já ne, padl jsem jim zbytečně do léčky. Chvíli před tím, než mne dostali, jsem obdržel varovný dopis, i když pisatel použil zcela nevhodné formy, není pochyby, že mne chtěl opravdu varovat. To jsem však ještě nevěděl, že nadporučík Runge z Doenitzova štábu pracuje s panem…,“ superintendant se dramaticky - 161 -

odmlčel, zahleděl se na Hrabala a pak dodal „s plukovníkem Hrabalem.“

„Není možná,“ udiveně ze sebe vyrazil Parker, „o tom jste mi, plukovníku, nikdy neřekl ani slovo. A pak že hrajeme s otevřenými kartami,“ naoko se zlobil Angličan.

Hrabal se usmíval, to byl jeho den, velký den. On se první dozvěděl od Rungeho, že s německým abwehrem pracuje někdo, kdo má přístup k nejpřísnějším britským tajemstvím. Runge, kterého získala československá zpravodajská služba ještě před vypuknutím války, znal jenom špiónovo krycí jméno – lord Byron. Hrabal byl původně přesvědčen, že je to vysoký britský důstojník. Teprve když nadporučík Runge přijel do Curychu, oznámil Hrabalovi, že jde o ženu. Když Hrabal tuto zprávu předal Scartonovi, se kterým si tak dobře rozuměli, Grayová už opustila Anglii.

„Musím přiznat,“ řekl Hrabal uznale s dobře předstíranou skromností, že superintendant Scarton v době, kdy jsme se dozvěděli, kdo to je lord Byron, byl této špiónce už na stopě.“

„Bohužel slečna Grayová dovedla své stopy tak výtečně zakrýt, že mi nakonec upláchla,“ přiznal Scarton, aniž hnul brvou.

„Ale ne daleko,“ Parker chtěl vyzvednout Scartonovy zásluhy.

„Několik tisíc mil, tomu říkáte ne daleko?“ Scarton se nesnažil zmenšit svůj neúspěch.

„Chtěl jsem říci, ne na dlouho,“ opravil se Parker.

„Jak se to vezme,“ tvrdohlavě odmítal Scarton zkreslování skutečnosti. „Alespoň jsem se podíval na to turecké město. Teď bych měl předat slovo majoru Berkovi.“ superintendant opsal pravou rukou půlkruh. Bylo to opravdu hezké gesto.

„No tak, povídej,“ vybídl způsobem zcela neformálním Berku Hrabal.

„Nevím vlastně, co bych ještě měl říct,“ rozpačitě začal Berka. „

„To je jedno, co budeš povídat, jen mluv. Anglicky umíš, tak co.“

Hrabal nedovedl pochopit, že někdo udělá tak velkou věc, a nechce o ní mluvit.

„Když jsme se z Železných vrat dostali na moře, pomohli nám rybáři, potkali jsme anglicky rychlý člun a ten nás dovezl na Kypr.

Tam přišel rozkaz, abych se přeplavil do Turecka. Jednou v noci mne - 162 -

tam odvezli, je to asi třicet mil. Řekli mi, že tam mám počkat na jednu Angličanku, že se jmenuje Elisabeth Barkerová, a vysvětlili mi taky, proč tam mám na ni počkat.“

„Ježíšikriste, tohle je jako když odříkává U lavice dítě stálo, z plna hrdla křičelo. Člověče, vždyť ty to vykládáš, jako kdybys líčil, jak ses šel podívat do parku na paviány. Chlape, seš přeci hrdina.“

Berka nevěděl, jestli se plukovník Hrabal opravdu zlobí, nebo to jen předstírá. „Jakýpak hrdina,“ řekl tiše.

„Pánové, ja zem vam šecko nerosumiel,“ řekl Parker nejvybranější češtinou, jaké byl schopen. „Pane Scartone, dopovězte to vy, jak vidět, našim československým spojencům přece jenom dělá Shakespearova řeč jisté potíže.“

Zdvořile se zasmáli a Scarton pokračoval: „Podplukovník Hurst, velitel britské protišpionážní služby v Istanbulu, není hlupák. Když dostal můj dopis, ve kterém jsem podle přání plukovníka von Ermengera žádal, aby Grayová byla vyměněna za mne, jednal rychle a rozumně. Od československých zpravodajských důstojníků v Istanbulu věděl o Berkovi, a – abych byl stručný jako major Berka – požádal jej o spolupráci. A major svůj úkol“ – Scarton se obrátil k plukovníkovi Hrabalovi – „splnil znamenitě, ostatně jako všechny úkoly, které mu kdy byly svěřeny.“

„Hear, hear,“ vyjádřil svůj souhlas plukovník Parker. „Tohohle uznání si, majore, važte. Nepamatuju si, že bych kdy takovou chválu slyšel z úst slavného člena neméně slavného Scotland Yardu.“

„Je třeba zejména vyzdvihnout to, že major Berka hrál úlohu nadporučíka Rungeho znamenitě. Grayová neměla do poslední chvíle podezření…“

„Odpusťte, že vás, pane Scartone, musím trochu opravit. Ta poslední chvíle byla opravdu poněkud dlouhá. Marně jsem dvakrát dával zapalovačem i zápalkou znamení, jen aby si ti vaši hoši už přišli pro slečnu Grayovou,“ přerušil Scartona Berka.

Superintendant se rozesmál, jak ho z přítomných snad nikdo ještě neviděl. „Ano, ano,“ opakoval. „Major měl ve vhodném okamžiku, abych tak řekl, když byl vzduch čistý, předstírat, že se pokouší zapálit si cigaretu zapalovačem, a pak použít zápalky. Svůj pokus měl opakovat třikrát. Naši lidé, kteří čekali na toto znamení, - 163 -

napočítali pokusy dva. A tak si nebyli jisti, zda se majorovi opravdu nedaří zapálit cigaretu, nebo jestli je to už smluvené znamení.“

„Místo na matematiku chodili asi na fotbal,“ zamumlal Hrabal.

Plukovník Parker kývl hlavou, jako by se chtěl připojit k názoru československého důstojníka.

„Byl jsem už trochu nervózní,“ omluvně řekl Berka. „Grayová se mne minutu nebo dvě před tím, nežli přišli vaši, zeptala: „Vy nejste nadporučík Runge, viďte?“

„Nelze tvrdit, že nebyla chytrá,“ poznamenal Parker. „Škoda.

Řekněte, pane Scartone, proč to všechno ta ženská dělala?“

„Jako vždycky, peníze a sliby, ujišťování, že se na to nepřijde.“

Chvíli nikdo nepromluvil, až ticho přerušil plukovník: Parker.

„Ještě jste nám, superintendante, neřekl, jak jste se dostal ze svého istanbulského vězení.“

Scarton nasucho polkl, pak se ještě víc napřímil. „Za to bych měl poděkovat panu plukovníkovi Hrabalovi,“ řekl slavnostně.

Parker udiveně upřel zrak na Scartona, pak na československého plukovníka. Hrabal se rozpačitě usmíval.

„Ano, plukovníku Hrabalovi, poněvadž on, jak už víte, pracoval s Rungem,“ řekl Scarton.

„Tak, tak to je? Pravý Runge upozornil podplukovníka Hursta, že Scarton, slavný Scarton, sedí za mřížemi sotva několik kroků od britského vyslanectví.“

„Tak tedy končí akce, která začala jako pokus o blokádu Železných vrat,“ Scarton zvedl sklenku, aby, jak říkal, vzdal dík a úctu za pomoc bohům, kteří se velmi zlobí, když lidé na tento obřad po dobře vykonaném díle zapomínají.

„Směl bych se ještě na něco zeptat?“ nedovolil Scartonovi zamýšlený obřad provést plukovník Parker. „Jak se stalo, že major Berka vstal z mrtvých?“

„Zatracenej chlap,“ usykl Hrabal. „Mýlití se je lidské, přelož to, Siebnere. Pánbůh zaplať, že se mu nic nestalo. Váš Kell se taky mýlil, alespoň pokud jde o tu slečnu,“ řekl jedovatě.

„Taky,“ přiznal Parker. „Jenže to byl daleko, daleko horší omyl.

Teď už nebude mít příležitost k takovým omylům, poslali ho do Afriky.“

- 164 -

„Bohužel to odnesl, a hůř, i jeden z anglických zajatců, který nám v Železných vratech pomáhal, Gerald,“ řekl Berka, aby zabránil dalšímu slovnímu šermování obou plukovníků. „Ležel v loďce, kterou jsme měli přeplout na druhou stranu. Německý voják, snad ani nebyl ve službě, náhodou přišel k loďce před tím, než bulharská loď vyletěla do vzduchu. Snad uslyšel hluk, který jsme nadělali.“

„What a pitty,“ řekl Parker.

„Ale taky on na svou zvědavost doplatil,“ dodal Berka.

Zvedli sklenky, Parker pronesl delší řeč, plnou citátů anglických, českých, a dokonce i jednoho čínského básníka. Naslouchali mu s úsměvem, byli rádi, že mají ten případ za sebou, prominuli mu délku jeho projevu i částečnou nesrozumitelnost.

Když se rozcházeli, řekl Hrabal Berkovi: „Ty tady ještě chvíli zůstaň, chtěl bych si s tebou promluvit.“

Major se podíval na hodinky.

„Tak, a teď když jsme tu, pane podplukovníku, sami, co se divíš, podal jsem návrh na tvé povýšení, ještě než ses vrátil do Anglie – rád bych se tě zeptal, jestli bys neměl chuť do jedné, opravdu zajímavé věci.“

Berka si nechápavě prohlížel plukovníkovu usmívající se tvář.

„Teprve včera jsem se vrátil, pane plukovníku,“ řekl zoufale.

V tom okamžiku strčil Hrabalův pobočník do dveří hlavu a pravil: „Pane plukovníku hlásím, že je tady ta Berkova wrenka, že prej už dlouho čeká, a taky paní Hrabalova prosí, abyste ji hned zavolal.“

„Ježíšmarijá, ženský,“ zaúpěl plukovník. „A potom má člověk dělat špionáž a protišpionáž. Tak běž,“ podal Berkovi ruku a přikázal pobočníkovi: „Řekni paní Hrabalové, že jsem musel náhle, odejet a že přijdu až na večeři. Nejmíň půl hodiny nechci nikoho vidět ani slyšet. Rozuměls?“

Tak skončil jeden z nejúspěšnějších případů československé zpravodajské skupiny v Londýně.

- 165 -

ANDRÉ LAURIE

VLADCE HLUBIN

Karavana připravila pro své čtenáře další román na pokračování Již v příštím svazku edice si přečtete první kapitolu dobrodružného

fantaskního

románu

známého

francouzského

spisovatele André Lauriho Vládce h l u b i n. Je to fantastické vyprávění o tajemném ostrově kterému vládne neméně tajemný Žili – Jokola. Na ostrov je za podezřelých okolností zavlečena posádka francouzské ponorky, která pak… Ale víc vám už neprozradíme.

Čtěte další velký román edice Karavana ANDRÉ LAURIE; VLÁDCE HLUBIN

KOMPLETUJETE

KARAVANU?

?

CHYBÍ

VÁM

NĚKTERÁ ČÍSLA KARAVANY?

Pro informaci vám předkládáme seznam románů, které v KARAVANĚ vyšly:

Sv. č.

1 – Verne-Laurie: Trosečník z Cynthie

2 – Assolant: Hrdinný kapitán Korkorán

3 – Fric: Hadí ostrov

4 – Hronek: Zlato na Espaňole

5 – Kästner: Emil a detektivově

Emil a tři dvojčata

6 – Flos: Lovci kožišin

7 – Fric: Dlouhý lovec

8 – Fiala: Táhli tudy Avaři

9 – Musil: Cedry na Libanonu

10 – Gerstácker: Pevnost u Solného brodu 11 – Flos: Útěk ze zajetí

- 166 -

12 – Vševoložskij: Nepolapitelný monitor 13 – Seton: Moji známí z divočiny

14 – Cách: Náklad do Hamburku

15 – Fric: Strýček Indián

16 – Grin: Cesta nikam

17 – Parízek: Kraj dvojí oblohy

18 – Verne: Číňanovy trampoty v Číně

19 – Grey: Poslední z prérie

20 – Musil: Mstitel

21 – Hejcman: Moravská válka

22 – Flos: Na Modrém Nilu

23 – Galský: Král Madagaskaru

24 – Marryat: Piráti

25 – Bahdaj: Klobouk za půl miliónu

26 – Ferko: Pirátští králové a královští piráti 27 – Gaboriau: Zločin v bankovním domě

28 – Verne: Carův kurýr

29 – Flos: Strýcův odkaz

30 – Henzl: Alibi mrtvého

Dále v KARAVANĚ vyjde:

31 – Maël: V zajetí Amazonky

32 – Kuděj: Šťastný greenhorn

33 – Salgari: Hora světla

34 – ď Ivoi: Honba za rádiem

35 – Zhoř: Poctivý Abe

36 – Ferry: Poklad ve Zlatém údolí

37 – Šimáček: Ve znamení „W“

38 – Šimon: Poklad pouště

39 – Verne: Záhadné dobrodružství velrybářské 40 – Altsheler: Ztracení lovci

- 167 -

V každé KARAVANE najdete část románu na pokračování. Po skončení M a y o v a Červenomodrého Metuzaléma začne jako další román na pokračování v KARAVANĚ vycházet L a u r i e h o Vládce hlubin, pak Vernovo Podivuhodné setkání v džungli a Mayovo V zemi draka. A tak zakoupením několika KARAVAN

získáte navíc další zajímavý román.

- 168 -

ŠVÉDSKO

Je to severská, skandinávská země a je opravdu veliká – rozlohou se může měřit s největšími státy v Evropě. Od jihu na sever měří přibližně tolik kilometrů, kolik byste jich napočítali z Prahy až skoro k africkým břehům, a to už je pořádný kus, viďte? Samozřejmě že taková dlouhatánská země se od jednoho konce k druhému v různých svých oblastech značně lišt. Úrodné nížiny na jihu přecházejí ve středním Švédsku do kopcovitějších terénů pokrytých hlubokými jehličnatými lesy a protkaných sítí řek řítících se peřejemi a vodopády z velehor sousedního Norska. Říká se, že zemí tisíců jezer je Finsko, ale těch švédských jezer a jezírek bychom se asi taky hned tak nedopočítali. Jsou jich spousty a všech velikostí – od obrovských vodních ploch, jako jsou třeba jezera Vänern (to je vůbec největší jezero v celé Skandinávii – jeho rozloha by zabrala celou polovinu středočeského kraje), Vättern nebo Mälaren, až po drobná jezírka skrytá někde v těžko přístupných lesích. Švédsko má také svoje krásné hory, třebaže jich zdaleka není tolik a tak divokých a vysokých jako ve vedlejším Norsku. Nejvyšší švédský vrchol Kebnekai se dosahuje však 2123 metry, a to už by určitě nebylo k zahození, kdybychom si tam chtěli vyjet zalyžovat. Hory se tyčí skoro podél celé západní hranice Švédska a jsou bohaté na nerosty, zvlášť na železnou rudu.

Však jste určitě slyšeli o světoznámé švédské oceli, pro niž tahle ruda dodává materiál. Severní oblasti Švédska pokrývá tundra, řídký porost kosodřeviny, zakrslých keřů, mechů a lišejníků a o něco jižněji i břízek. Břízy však, ten půvabný, štíhlý, bílý strom, stihá v těchto - 169 -

oblastech neblahý osud. Švédové je tam nechtějí, odstraňují je všemi možnými prostředky, kácí je, vypalují, hubí chemickou cestou. Břízky totiž náramně rychle rostou, šíří se po kraji, vytvářejí husté lesy vyčerpávající půdu a dusící možnost růstu jiných, kvalitnějších dřev.

– Ale nějak moc se držíme popisu krajiny a zapomínáme na lidi, kteří ji obývají a kteří v ni pracují.

ŠVÉDOVÉ

To víte, že v zemi, která má tolik lesů, tolik jezer a tak dlouhé mořské pobřeží (Švédsko je při své jižní hranici obléváno Baltským mořem a dále na sever vytváří západní břeh Botnického zálivu), je hodně dřevorubců, rybářů a námořníků. Žijí ve venkovských dřevěných domcích velmi hezky barevně zapadajících jak do syté zeleně letní přírody, tak do bělostného rázu krajiny v zimě: ty domky jsou totiž natřeny na červeno a mají křídově bílé okenní rámy a lomenicové trámy. Působí velmi úpravně a vesele. V oknech mívají vždycky květiny a ve vánoční době se za okenními tabulkami třepotají plamínky adventních svícnů. Tehdy, v temném ročním období, jako by všechna světélka zvlášť vlídně zdravila každého návštěvníka nebo jenom kolemjdoucího. A když ještě venku před domkem září ozdobený vánoční stromek, živý, rostoucí v zahrádce po celý rok, dojem přátelské pohostinnosti v nás jen zesílí.

Všichni Švédové však zdaleka nebydlí na venkově. Žijí a pracují v městečkách a městech, kde je shromážděno hodně průmyslu. Už jsme se zmínili o výrobě oceli; Švédové ovšem pěstují i jiná odvětvi velkovýroby. Mají obrovské loděnice, mohutné elektrárny, továrny na zpracování dřeva a automobilky. Jistě jste i na našich silnicích sami někdy viděli švédské osobni vozy značky Saab nebo Volvo, které patří k nejlepším v Evropě.

O Švédech všeobecně platí ve světě představa, že jsou vysocí, štíhlí, světlovlasí a mlčenliví až nepřístupní. Že mají smysl pro čest a že mezi nimi téměř nenajdete zloděje. Tedy něco na tom je. Na městských ulicích i na venkově potkáváte nápadně často takové urostlé sportovní typy lidí a ve vlaku třeba zjistíte, že se za jízdy - 170 -

nerozvine tak družná a halasná zábava jako mnohdy u nás, že se každý drží sám pro sebe nebo se jen tiše baví se svým sousedem. I ta příslovečná poctivost bude asi jejich charakteristickým rysem. Když kolikrát vidíte, jak příručí z obchodu, kde švédská maminka vybrala a zaplatila veliký nákup, přijede před dům a ke dveřím, vlastně přímo ještě na chodník staví plné kabely, odjede a ty kabely tam stojí, dokud se maminka nevrátí, a lidé kolem nich chodí a žádný si jich nevšimne, natož aby z nich něco vzal, běhá vám obavami, ale i obdivem mráz po zádech. Samozřejmě však, že všude jsou výjimky.

Zdaleka ne všichni Švédové působí tak docela seversky. Je mezi nimi hodně lidí naprosto jiných – malých tmavovlasých tlouštíků, upovídaných děvčat i prohnaných zlodějů a zlodějíčků. Ale většina Švédů bude asi taková, jak se o nich povídá.

Řekli jsme, že nejčastější typ Švéda nebo Švédky má urostlou sportovní postavu. A to nám jistě věříte, vždyť sami víte, jací jsou Švédové výborní sportovci. Nádherná volná příroda a často tvrdá práce v ní dává jim velmi dobrou možnost základního tréninku.

Švédové jí využili a zvlášť v disciplínách zimních sportů dosáhli vynikajících výkonů. Skvělí švédští hokejisté, lyžaři, skokani na lyžích, rychlobruslaři i jiní sportovci stále přesvědčují svět o tom, že i početně malý národ dovede vyniknout – a my víme, že to neplatí, jen pokud jde o sportovní výkony.

Všech Švédů dohromady je po, měrně málo – něco kolem osmi miliónů– a z nich skoro celý milión žije v hlavním městě Stockholmu.

Ale to je tak pěkné a zajímavé město, že si o něm musíme povědět zvlášť.

STOCKHOLM

„Se Stockholmem je to tak: máte tam zrovna uprostřed města most; je to sice jen můstek proti různým slavným mostům světa, ale má tu zvláštnost, že se hned po jedné jeho straně voda rozlévá a tvoří samé viken a fjárden a sundet, samé sjón a holmen, samé zálivy a přístavy a průlivy a ostrovy, až je z toho Baltské moře; a hned na druhé straně mostu se ta voda zase rozlévá na sta a sta kilometrů a udělá ze sebe spoustu průlivů, zátočin, sundů, stromů, samé fjdrden a - 171 -

sjón a viken a holmen, čemuž se dohromady říká sladké jezero Málaren; a ježto na těch ostrovech je částečně vybudován Stockholm, není si cizinec nikdy jist, stojí-li té chvíle na pevnině, na ostrově, či na pouhém výběžku v moři nebo uprostřed sladkovodního jezera.“ – Takhle začíná líčení Stockholmu Karel Čapek ve své „Cestě na Sever“ (mimochodem budete-li se o Švédsku a o severských zemích vůbec chtít dovědět ještě víc, přečtěte si tuhle malou vtipnou knížku vyzdobenou spoustou obrazků, které nakreslil sám autor). A je to líčení velice výstižné. Stockholm, město na vodě, leží na východním švédském pobřeží, přesně v místě, kde obrovské jezero Málaren ústí do Baltského moře. Bývá také nazýván „město mezi mosty“; sami si jistě dovedete představit, jaké množství mostů a můstků bylo třeba postavit, když se město, dnes skoro tak veliké jako Praha, začalo rozrůstat na velmi početné skupině ostrovů a ostrůvků v samém ústí a vybíhajících ještě na sto kilometrů dál do moře.

Průlivy a zálivy vnitřního málarenského archipelu (skupiny ostrovů) se staly prvními dopravními tepnami. Mořeplavba a obchod daly základ blahobytu města. A pomoct mostů se Stockholm stal velkoměstem.

Je to velmi hezké město. My, kteří máme Prahu s Hradčany a stovkami jiných jejích historických staveb, nedáme se hned tak něčím nadchnout, ale Stockholmu zrcadlícímu se ve vodních hladinách, bohatému na půvabná zákoutí a obdivuhodnému pro moderní architekturu předměstí, musíme přiznat nejednu přednost. Určitě podlehneme kráse Starého města s úzkými uličkami a domy zachovanými v původních slozích, které však dnes nejsou jen důstojnými a tichými pamětníky minulých časů, kypí v nich život, zvlášť v jejich přízemních částech, kde se tísní krámek vedle krámku s vybraným zbožím, uměleckými předměty, starožitnostmi a suvenýry.

Ty jdou zvlášť dobře na odbyt, protože Stockholm, zejména v létě, je cílem statisíců turistů z celého světa.

Na ostrově, na němž stojí Staré město, tyčí se také monumentální královský zámek, sídlo krále. Ano, krále, Švédsko totiž, stejně jako jeho sousední dvě země Norsko a Dánsko, je dosud královstvím, v jehož čele stojí král. V případě Švédska je to Gustav Adolf VI., dnes už hodně starý bělovlasý pán, jehož občanským zájmem je - 172 -

archeologie. Ale ani sport mu není vzdálený, možná že jste ho někdy viděli v novinách nebo v televizi, jak přihlíží některému významnému mezinárodnímu zápasu nebo jak předává vítěznému tenistovi trofej „Pohár, švédského krále“.

Jiným pozoruhodným místěni vnitřního města je Senný trh, kde v létě v zimě stojí dosud po způsobu starých tržišť boudy a stánky se vším možným, ale nejvíc s květinami. A hned vedle se zdvihá schodiště Koncertního domu, odjakživa shromaždiště stockholmské mládeže. Věřte, o Stockholmu by se dalo vyprávět ještě mnoho a mnoho, celá knížka by se dala o tomto městě napsat. Tady nemáme tolik prostoru, ale přesto by bylo neodpustitelné, kdybychom se nezmínili ještě o dvou místech, která zná a miluje každý Stockholman: o Skansenu a o královské válečné lodi Wasa.

Skansen – to slovo už jste možná někdy slyšeli. Přešlo i do češtiny, jenomže my je píšeme s malým s. Cože to slovo znamená?

Označuje muzeum pod širým nebem, soustřeďující památky lidové architektury, které už nejde zachovat v jejich původním prostředí.

Takových skansenu je po světě roztroušeno mnoho, i u nás je najdete, například v Rožnově pod Radhoštěm. A všechny jsou pojmenovány podle tohoto stockholmského Skansenu. Stockholmský Skansen je ovšem ještě něco víc než jen muzeum pod širým nebem s rázovitými selskými chalupami. Je to veliký třicetihektarový přírodní park, který zabírá celý jeden ostrov. Na ostrově najdete všelijaké atrakce, zábavní podniky, stánky s občerstvením a – zoologickou zahradu!

Tam se v zimě můžete třeba svézt na saních tažených soby. Z

nejvyššího bodu kopcovitého ostrova je překrásný pohled na celé město. A tak vás jistě nemusíme ani moc přesvědčovat, že do Skansenu rády chodí děti (mají tam také celé zvláštní oddělení s autodromem, kolotoči a liliputi železnicí), aby tam strávily hezké nedělní dopoledne nebo i celý den, když mají volno.

Při břehu ostrova, na němž se rozkládá Skansen, stojí jiná stockholmská pamětihodnost, kterou určitě nevynechá žádný turista a která denně přitahuje zájemce z celého Švédska: - 173 -

Muzeum lodi Wasa. Možná si v duchu představujete důstojnou a hodně letitou budovu, jak už muzea bývají, ale chyba lávky! Tohle muzeum bylo zřízeno docela nedav – no, a je to docela prostá nízká moderní budova. Hned po svém otevření se stala jednou z nejpřitažlivějších zajímavostí Stockholmu. Královská válečná loď Wasa, která v muzeu spočívá, je stará skoro tři a půl století. Byla postavena roku 1628, ale nebylo jí dopřáno hrdě brázdit oceány.

Příliš vysoké stožáry a snad i jiné chyby v konstrukci zavinily, že se mohutná plachetnice při první plavbě převrátila, klesla ke dnu a od té doby ležela v hloubce třiceti dvou metrů v stockholmském přístavu.

O vraku se vědělo a vědělo se také, jaké zajímavosti a poklady obsahuje. Vždyť se z té doby zachovaly vojenské i soudní zápisy o katastrofě, seznamy zařízení civilního i válečného. Teprve dokonalá technika našeho století dovolila však uvažovat o vyzdviženi celé obrovské lodi z hlubin na suchou zemi. A tak Švédové nelenili a začali s pracemi. Abyste si uvědomili, o jak náročný úkol šlo, řekneme vám rozměry plavidla: plachetnice byla 63 metry dlouhá, v nejširším miste měřila skoro 12 metrů a nejvyšší z jejích tří stožárů byl 49 metrů vysoký. Celá loď by tedy docela dobře snesla srovnání s některým mrakodrapem dneška.

Wasa byla válečná loď a jako taková měla na palubě hustou řadu děl (bylo jich 64), veliké zásoby střeliva, to znamená mnoho tun dělových koulí, ohňových bomb, střelného prachu a spoustu osobních zbraní. Bylo v ní veškeré zařízení nutné k životu na moři, bohaté zásoby jídla, šatů i peněz. Dnes už nevíme, kolik lidí se zdržovalo na palubě v okamžiku neštěstí, ale loď byla stavěna pro 133 námořníků a 300 vojáků. Kapitánova kajuta skýtala se svým bohatým vybavením pohodlí hodné velitele té doby. Zachoval se kromě jiného jeho jídelní stůl s příbory, talíři, mísami a džbány. Zachovaly se umělecké předměty a celá galerie nádherných dřevořezeb, jež zdobily loď. A zní neuvěřitelně, ale přesto je to pravda, že se za ta staletí pod vodou zachovaly i různé tkaniny a šatstvo, ba dokonce i zbytky jídla a pití.

Loď Wasa byla zkrátka podmořským památníkem dávno minulých časů, který stálo za to vynést na povrch a zpřístupnit divákům. Pod těžkým plavidlem napůl skrytým pod tlustým nánosem bahna se nejprve začal budovat tunel. Silné jeřáby pak loď podchytily pod - 174 -

kýlem a zvolna ji vlekly k předem určené mělčině. To byla první fáze záchranných prací. O dva roky později, v roce 1961, zabraly mohutné stroje nanovo a usadily Wasu na 56 metrů dlouhý betonový pont on. A od toho okamžiku nasadili ostré pracovní tempo archeologové. Kousek po kousku očist ováli loď od bahnitého nánosu a konzervovali ji, každého teplého dne využívali k záchraně vzácných nálezů uměleckých i předmětů všední potřeby, které nám nejjasněji ozřejmují život lidí oné doby. Nad lodí se pak vybudovala konstrukce, která ji chrání před povětrnostními vlivy a s jejíž pomocí se Wasa udržuje ve stálé teplotě a na určeném stupni vlhkosti. Prastaré dřevo, z něhož je loď postavena, nesneslo by totiž po tolika staletích ve vodě náhlou změnu k suchosti, rozpadlo by se, a tak se v tomhle muzeu, na rozdíl od všech ostatních muzeí na světě – nejvzácnější exponát nechrání úzkostlivě před vlhkem, ale naopak pěkně jej několikrát denně postřikují z mnoha hadic vodou. Hliníkový hangár, v němž Wasa dnes spočívá, tvoří tedy spolu s nízkými budovami, kde jsou vystaveny drobnější předměty a kde je i kino na promítání barevných filmů zachycujících historii a záchranu Wasy, ojedinělé muzeum, které je pro dnešní Stockholm tak příznačné, že jsme vám o něm museli vyprávět.

NOBELOVA CENA

Také významná událost, jakou je udělování Nobelovy ceny, je nerozlučně spjata se Švédskem a jeho hlavním městem. Každého roku na podzim žije celý kulturní svět netrpělivým očekáváním, komu bude tato cena udělena. Do Stockholmu se sjíždějí novináři, aby byli přítomni slavnostnímu dni a aby spolu se všemi ostatními účastníky vzpomněli člověka, který cenu založil. Alfred Nobel, po němž nese cena jméno, byl švédský průmyslový podnikatel, vynálezce a lidumil.

Zabýval se různými obory technické chemie, ale nejvíce výzkumem a výrobou výbušnin. Roku 1867 vynalezl dynamit, jehož patentování mu vyneslo nesmírné jmění. Na sklonku svého ži vota založil fond 32

miliónů švédských korun, a právě z něho se každoročně uděluje cena za významné objevy a vědecké práce v oborech fyziky, chemie, - 175 -

fyziologie nebo lékařství, za vynikající díla literární a za práci pro mír. O udělení ceny rozhoduje Královská akademie věd ve

Stockholmu a při velkém slavnostním

obřadu ji uděluje švédský král. Tak tomu je již od roku 1901, kdy byla cena udělena poprvé. Československý vědec jí byl zatím vyznamenán jen jednou, byl to chemik

profesor Heyrovský, který ji dostal v roce 1959. Nezapomeňte tedy, až znovu uslyšíte o Nobelově ceně, vzpomenout si na Švédsko.

VIKINGOVÉ

Četli už jste knížku „Viking Vike“ od

švédského spisovatele Runera Jonssona, která u nás vyšla před dvěma lety? Jestli ne a jestli se chcete dovědět něco víc, jaké to bylo, když před tisíci lety žili ve Švédsku Vikingové, určitě si ji opatřete a přečtěte. Její hrdina je kluk asi ‚tak vašeho věku, syn vikinského náčelníka, a nad jeho příběhy se srdečně zasmějete. Je to náramně veselá četba provázená nadto moc hezkými obrázky. Ale abychom přiznali pravdu, Vikingové, o kterých se v knížce vypráví, nežili jen ve Švédsku. Byli to slavní válečníci, mořeplavci, objevitelé, dobyvatelé i loupežnici, zkrátka bojechtiví a neohrožení Seveřané, kteří kromě zlého vykonali i leccos záslužného a jejichž rodnými zeměmi bylo právě tak Švédsko jako Norsko a Dánsko. V osmém století našeho letopočtu rozhodly se tyto silné kmeny, které se doposud věnovaly mírumilovnému rybaření a plavbě, pro výnosnější způsob života a zahájily dobyvačné výpravy k jiným evropským břehům, do Anglie, Irska, Skotska, Francie, i jižní Itálie. Někde se dokonce usadily natrvalo. Švédští Vikingové si za cíl svých plaveb vybírali zas nejvíc východní Evropu a po velikých řekách pronikali hluboko do vnitrozemí Ruska a odtud až do Orientu. K jejich cti a slávě nutno podotknout, že se nezabývali jen dobýváním a loupením.

- 176 -

Byli mezi nimi také zdatní obchodníci, kteří kromě zboží přiváželi zpátky do vlasti mnoho kladných prvků východní kultury.

Po Vikinzích se ve Švédsku i jinde ve Skandinávii zachovalo množství památek, z nichž nejčastější a nejznámější jsou tak zvané runové kameny. Jsou to obvykle mohutné náhrobní kameny vyzdobené podivuhodnými ornamenty a nesoucí nápisy, jež zvěstují, který hrdina spí ‚pod kamenem svůj věčný spánek a čím se na tomto světě proslavil. Ty nápisy jsou do kamenů vytesány v runách, tj. ve starém severském písmu, a proto se kamenům říká runové.

A víte, že Vikingové to byli, kdo první objevili Ameriku? Kdepak Kryštof Kolumbus, ten už byl bůhvíkolikátý! Dochovaly se důkazy, že severští Vikingové v rozmezí celých pěti století před Kolumbem navštěvovali území kolem východních břehů dnešní Kanady a Spojených států, že tam dokonce přezimovali a zakládali osady.

Takoví to tedy byli pašáci,

SEVERNÍ ŠVÉDSKO – TURISTIKA – LAPONCI

Řekneme-li severní Švédsko, vybaví se nám nejspíš nekonečné prostory severské tundry, močálů, strmých hor pokrytých věčným ledem, i vlídnější lesy a jezera a bystře tekoucí řeky, peřeje, vodopády. Vybaví se nám i množství nevšedních rostlinek a kvítků, které tam vroubí břehy vod a které v krátkém polárním létě působí až jímavě svou odhodlanou vůlí žít a rozvíjet se v plné kráse. A neopomeneme přitom vyslovit jméno nejslavnějšího švédského botanika Carla Luzného, který tu v polovině osmnáctého století tyto kvítky sbíral, třídil, přesni popsal a pojmenoval. Sportovně založenému člověku však se při vyslovení slov severní Švédsko především zjeví vidina úplného turistického ráje. Málokterá země v Evropě může ještě dnes poskytnout několikadenní túry nedotčenou krajinou a zhýčkanějším přitom nabídnout možnost luxusního ubytování přímo ve středu všech těch přírodních krás. Také lovci si tu přijdou na své: rybářům se rozzáří oči nad skvělými úlovky lososů, myslivci se kochají množstvím losů, sobů, polárních lišek, zajíců i dravých vlků, medvědů, rysů a rosomáků. Nikdo nemusí mít strach, že by mu v létě za polárním kruhem byla zima nebo že by mu - 177 -

prázdniny propršely. Severní Švédsko má velmi nízký počet srážek a takhle v červenci tam dovede být hezky horko. Mnoho turistů také všech těchto příznivých podmínek využívá k osvěžující dovolené.

Hodně však je i takových, které do severních oblastí Švédska láká atrakce poněkud jiného druhu – Laponci.

Kdo jsou to Laponci? Jsou to lidé národnostně dosti záhadného původu, jejich jazyk má blízko k finštině a žijí v polárních oblastech Švédska, Norska, Finska i Sovětského svazu. Laponci jsou proslulí pěstitelé sobích stád a donedávna žili po celý rok jako kočovníci neúnavně se stěhující se svými stády za výhodnějšími pastvinami.

Laponci jako praví přírodní lidé jsou také velmi obratnými lovci.

Dodnes chodí oblečeni v rázovité kroje hlavně modrých a červených barev a na hlavách nosí zvláštní čepice, často rohaté, jindy špičaté nebo ozdobené velikou bambulí. V letním období provázejí svá stáda na neuvěřitelně dlouhé vzdálenosti, žijí v obydlích ne nepodobných indiánským stanům, ale v ryze turistických oblastech se jich mnoho živí prodejem typicky laponských výrobků: vydělaných sobích kůží, uměleckých předmětů ze sobího paroží, laponských tkanin vyráběných na malých ručních stavech, zvláštních zobcovitých bot ze sobí kůže apod. A turisté rádi kupují, vždyť kdo by si nechtěl přivézt domů památku z té předlouhé cesty na sever!

BEDŘICH SMETANA V GOTEBORGU

O našem velkém hudebním skladateli možná mnoho lidí ani neví, že strávil řadu let tvůrčího období svého života ve Švédsku, v přístavním městě Goteborgu (čti s j na začátku). Odjel tam jako dvaatřicetiletý roku 1856 a zůstal.tam plných pět tet. Goteborg leží na východním švédském pobřeží a už tehdy, před více než sto lety, byl významným průmyslovým i společenským střediskem celé jedné rozsáhlé oblasti středního Švédska. Bedřich Smetana působil v tomto městě jako sbormistr, virtuos i učitel, založil tam dokonce vlastní hudební školu a byl tam velmi oblíben a vážen. Za pobytu ve Švédsku vznikla také řada Smetanových slavných skladeb, symfonické básně „Richard III“, „Valdštejnův tábor“ a „Hakon Jarl“ i mnoho - 178 -

vynikajících skladeb pro klavír jako třeba „Na břehu mořském“ nebo cyklus polek „Vzpomínky na Čechy“.

JAN ÁMOS KOMENSKÝ A ŠVÉDSKÁ ŠKOLA

Také náš věhlasný „učitel národů“ Jan Ámos Komenský žil a pracoval řadu let svého plodného života ve Švédsku. Když po roce 1620, po nešťastné porážce na Bílé hoře, začala v Čechách řádit protireformace, odcházely do zahraničí desetitisíce vlastenců. Odešel i Komenský. Žil pak v různých zemích, v Polsku, Švédsku, Anglii, Uhrách a v Holandsku, kde všude mohl svobodně vyznávat svou víru a nerušeně pracovat. V cizině také vznikly jeho veliké spisy filosofické, historické jazykovědné a především pedagogické. Na vývoj tehdejšího švédského vyučování měl Komenský bezprostřední vliv. Od prvního roku jeho pobytu vycházela ve Švédsku tiskem jeho slavná výchovná díla, jejichž význam dovedli Švédové opravdu ocenit. Sami Komenského označují za spoluzakladatele vyššího švédského školství a dodnes si váží jeho myšlenek.

A když už mluvíme o š k o l á c h a školství, prozradíme vám také, jak se praktikuje ve Švédsku dnes. Tedy základní školní docházka je podobná jako u nás: prvních devět let je povinných.

Rozdíl je jen v tom, že vyučování v poslední třídě se rozděluje na devět volitelných oborů, což znamená, že si žáci sami mohou vybrat mezi různými obory teoretickými a praktickými, podle toho, budou-li chtít dál studovat na gymnasiu a na vysokých školách, nebo jestli se po vychození některé odborné školy budou chtít hned zařadit –do praktického života. Ale to není jediný a nejzajímavější rozdíl.

Představte si, že od školního roku 1966-67 bylo na švédských školách zrušeno známkování a odstraněny závěrečné zkoušky! Prý se to v průběhu let už velmi osvědčilo, děti se opravdu snaží učit především ze zájmu o předmět sám, a ne pro známky. Nevíme, jak je to u předmětů, o něž zájem není – ale buď jak buď, nový způsob se osvědčil a švédští žáci se tedy z něho mohou jen těšit. Zdá se, že Komenský nehlásal své myšlenky ve Švédsku nadarmo.

- 179 -

NÁRODNÍ ZVYKY

Každý národ na světě má nějaké, své rázovité zvyky. Z těch švédských jsou nejzajímavější oslavy letního slunovratu a slavnost Lucie. Obojí dokáží zahýbat klidnou hladinou švédského všedního života.

Letní slunovrat se ve Švédsku slaví 24. června. Je to radostný svátek, kdy mladí i staří ruku v ruce tančí kolem vztyčené májky, kdy všichni se snaží dostat se ven do přírody a užít krásy světlé letní noci.

Z měst se v ten den valí celé kolony aut na venkov, do hor, na chatu, někam k jezeru. Takřka klasickými místy, kde se slunovrat oslavuje jaksepatří postaru, je středošvédský velmi půvabný kraj Dalarna, a v bezprostřední blízkosti Stockholmu zase skupiny nesčetných ostrůvků, takzvaných sér. Těchto ostrůvků jsou tisíce, větších i menších, je jich tolik, že skoro každá druhá stockholmská rodina může mít takový ostrůvek sama pro sebe a tam také oslavit tento typický severský svátek. Tančí se tam obvykle na přistávacích můstcích jen tak při harmonice nebo při rádiu, noc je teplá a jasná, romantika otvírá svou náruč…

Někteří ještě romantičtěji založení nebo spíš bohatší Švédové používají letadla a jezdí oslavit slunovrat někam daleko na sever země, do krajů půlnočního slunce, tam, kde mohou protančit celou noc za slunečního svitu. Zkrátka každý oslavuje, jak umí a může, ale určitě oslavuje, protože nástup léta, nejkrásnějšího období severského roku, za to rozhodně stojí.

Svátek Lucie. Lucie – noci upije, ale dne nepřidá, tak to říkáme u nás 13. prosince, kdy slaví svátek všechny Lucie. I u nás to bývá šerý, nevlídný zimní den – a co teprve ve ŠvédsKu, kde tou dobou vykukuje sluníčko jen na krátkých pár hodin, vlastně jen přes poledne, a hned se zase schová – jestli ovšem se mu vůbec podařilo proniknout těžkými sněhovými mraky, které halí zemi. A to ani nemluvíme o severním Švédsku, jehož značná část leží už za polárním kruhem.

Tam vládne tma nebo přítmí po celé zimní období. A tak se ani nedivíme, že si Švédové už od starých časů chtěli tu svou dlouhou šerou zimu nějak zpříjemnit, a že sami sebe chtěli ubezpečit o tom, že - 180 -

se slunce zase vrátí a nabude bývalé jarní a letní síly. Kolem svátku svaté Lucie, kolem vánoc, oslavuje se přece všude na severní polokouli zimní slunovrat. Švédové jej dnes slaví velmi hezkým způsobem: slavností Lucie. Je to zvyk právě pro Švédsko tak příznačný, že vám o něm musíme něco povědět.

Švédská Lucie je pochopitelně dívka, mladá, krásná dívka, někdy ještě děvčátko. V rodinách to bývá nejhezčí a nejhodnější dcerka, které se dostane cti, aby 13. prosince představovala Lucii. Oblékne se do dlouhé bílé řízy a na hlavu dostane věnec z chvojí, v němž září svíce. To se ví, že to není jen tak, zachovat vážnost chvíle s hořícími svíčkami na hlavě – ale Luciím ty věnce dodávají zvláštního půvabu, odlesk plaménků poskakuje po světlých vlasech a rozsvěcuje oči, Lucie nakračují opatrně a zvolna a jejich zpěv (zpívá se i u nás známá krásná píseň Sancta Lucia) působí křehce a slavnostně, opravdu jako zjevení nové naděje, nového světla, nového jara.

V hlavním městě Stockholmu se slavnost Lucií stává poslední dobou spíš jakousi pohádkovou přehlídkou královen krásy. Nejhezčí dívky, které byly ve svých městech či krajích zvoleny za reprezentující Lucii, sjíždějí se do Stockholmu, aby 13. prosince navečer ve velikém průvodu projely městem a zakončily den slavnostní korunovací Lucie toho roku a plesem v radniční síni. Slavnost Lucií nabývá dokonce čím dál tím víc i mezinárodního rázu. Různé země vysílají své kandidátky, a obřadů se účastní i Lucie z Francie, z Belgie, dokonce až ze Spojených států, ale jen vítězná Lucie získá hlavní cenu: cestu kolem světa a perziánový kožich. Diváci na ulicích je pozorně sledují, jak projíždějí, každá jako královna důstojně vzpřímená v otevřeném starobylém automobilu (model tak asi 1925), usmívají se a mávají. Nám se zdá, že asi hodně mrznou v těch svých sněhobílých rouchách, a držíme jim palce, aby zářící svíčky na jejich věncích nezhasly v studeném větru. Na prostranném nádvoří radnice, kde si dívky můžeme prohlédnout zblízka, však poznáme, že dnešní Lucie nejsou tak lehkovážné, aby riskovaly nachlazení nebo nějakou nehodu s ozdobami svých hlav: pod tenkými řasnatými hávy jsou jaksepatří zabaleny do mnoha svetrů a namísto Popelčiných střevíčků, jaké bychom předpokládali, mají na nohou obrovité, tlusté - 181 -

slaměné boty, vlastně vysoké slaměné válenky, které jistě výborně zahánějí mráz a které nejsou při pro jízdce v autě vidět.

A o mihotavé plaménky svíček jsme taky nemuseli mít strach – jsou to umělá světélka napájená energií z baterie, kterou má půvabná Lucie v kapse. Přesto však byla iluze dokonalá a téměř neskutečný průvod světlých Lucií zanechal v srdci všech, kdo jej viděli, záblesk světla nového vracejícího se slunce.

Božena Kfftlnová

- 182 -

F. A E L S T N R

ČÁST IX

Vypínací tyč nebo lyže se může podložit polenem, postavit na dno nádoby, zatlačené do sněhu, nebo na zatlučený kolík; do vršku kolíku vydlabeme nožem rýhu nebo jamku, aby tyč, zatížená dvěma stany, nesklouzla. Je samozřejmé, že také můžeme dvojstan zavěsit na větev, na lanko, nebo vypnout na kozlíky z lyží.

Tak jako všechny zimní stavby, i stany můžeme zvenčí chránit zástěnami nebo valy.

Velmi dobré služby poskytnou dvojité stany vztyčené na rámu z polen nebo kulatiny. Rám může být dvojitý, spodní plátno se upevní na první a horní na druhý rám. Obvod zasypeme sněhem, plátěné stěny obložíme chvojím a navršíme další sníh.

Chvojí oddělí sněhovou ochranu od pláten, na špatném sněhu je klademe tak, aby dobře drželo bílou vrstvu.

Také stany na podsadách můžeme zvenčí zabalit sněhem nebo do sněhu zapustit. Podlaha na udusaném povrchu se pokryje chvojím nebo kůrou, sestaví z pevných polen nebo z kulatiny, složí z prken položených na silných pražcích

Není totiž důvodu, proč by mělo být zima v maličké prostoře, chráněné deset nebo patnáct centimetrů silnou vzdušnou vrstvou a ještě sněhovým závalem, vyhřívané topným tělesem. Je snad zima v pokoji, chráněném Heraklitem nebo betonovou stěnou, když se topí v kamnech?

Který si vybereme?

- 183 -

Naše kresby seznamují s množstvím známých i méně známých stanů, jen sehnat plátno a dát se do šití!

Zhotov si nejdřív malý model, papírový nebo plátěný, to nebude tak nákladné.

Před výrobou některého druhu dobře rozvaž, kolika lidem a jakému účelu bude sloužit. Nakresli si na zemi půdorys ve skutečných rozměrech, zkus a změř, jak se na něm uložíte, urči a nakresli rozměry ložné plochy. Pak proměř a propočítej poměrné míry stěn, v potřebné celkové výšce, vystřihni si další zmenšený model z papíru, už přesný. Teprve potom nakresli přímý střih v poměru 1:1; poraď se s odborníkem, nebo mu střih předlož a ušití si objednej. Šití stanů není snadné.

Potřebujeme sedlářský šicí stroj s pevnou nití; okraje spojovaných dílů se. trochu založí a přiloží na sebe v podstatné šířce, podle síly a druhu plátna a podle velikosti dílu. Vedeme první steh.

pak přišitý díl obrátíme a šijeme druhý. Díly pláten stříháme napříč k vazbě nití, aby táhla všechna vlákna a plocha měla pružnost napříč v tahu. Cípy zpevňujeme kusem kůže nebo pevnější plachtoviny a upevníme v nich kožená nebo kovová oka se šňůrkou Podmínkou tepla ve stanu je jeho těsnost, poměrně malý vzdušný obsah se rychle zadýchá a vyhřeje tělesným teplem, když je dobře provedeno zapínání vchodu a spínání dílů.

Nejjednodušším plátěným domovem, který si můžeme zhotovit sami, je otevřené áčko; může mít podlahu, vzepře se tyčemi, konstrukcí, nebo se zavěsí.

Uzavřené áčko má také svislé stěny, přední s vchodem a zadní v celku. Svislé stěny se mohou ušít s nástavkem, tam uložíme zavazadla, aby nepřekážela na ložné ploše. Áčko s plátěnou podsadou mívá prodloužené okraje střechy; vypnou se ke kolíkům, takže není nutné okopávat vodní stružky.

Prohlédněte si jiný střih a tvar áčka, nízkého, je to stopařský stan.

Do větracích okének stanů všijeme jemnou síťovinu, aby nás neobtěžovaly ve dne mouchy a navečer komáři, vábení lampou.

Vnitřní osvětlení má jedinou podmínku: nespal plátno, neporuš teplem jeho impregnaci!

- 184 -

Střih na áčko

Velké obliby došly stany zvonové, byl to kdysi jednotný typ pro velké vojenské tábory a pro stálé tábory rekreační.

Uvaž výhody společného amazonského stanu pro několik tábořících. Spí se tam ve směru hřebene střechy. Výklopný díl se na noc připne jako vchod a v teplém letním počasí zůstane otevřený; sedí se pod ním, může se pod ním v dešti i vařit, schová se pod něj kolo nebo motocykl.

Stan tvaru kajuta vynašli vodáci. Je velmi lehký, z balónoviny; poslouží také v prudkém větru na mořském břehu a v horách, protože je nízký.

Pro lovecké výpravy a pro vojenské tábory byl vytvořen tropický stan, s dvojitou střechou; sedí se před ním jako pod verandou; má široká větrací okna se síťovinou, zakrývaná zdrhovací klopou.

Jehlanovému stanu, spínanému ze dvou pláten, se podobá havířský stan, jak mu v celém světě říkají; je z tenkého nepropustného plátna, lehký, a může se zdokonalit plátěnou podsadou.

Pro zajímavost si připomeňme rodinný stan, skutečnou plátěnou chatu. Můžeme jej uvnitř rozdělit svislými stěnami na oddělené ložnice nebo stěny rozhrneme, vznikne velký společný prostor Zkusíme to z papíru:

1. střih, pravá šipka ukazuje polostan, levá zmenšený stan, spodní rozšířený,

2. tropik,

3. havířský s podsadou

- 185 -

4. amazonský,

5. Colorado,

6. zvonový,

7. Denver.

Kánoe „Kojot“ – jak se kdysi stavěla

Potřebujeme loděnici, kůlnu nebo dílnu se širokým vchodem.

Bylo by to hloupé, kdybychom loď vyrobili a pak ji nemohli vynést k vodě.

Poslouží nevysoká místnost, kde je možno zatloukat hřebíky do podlahy i do stropu, do trámu nebo do přibitého svlaku.

Začínáme páteří, širokou uprostřed 10 cm a zužující se znenáhla ke koncům až na 3 cm. Délka je 370 cm, síla 12 až 15 mm. Položíme ji na čtyři kozy, stejnoměrně rozestavené po celé délce a pevně přibité k podlaze. Na oba konce páteře přišroubujeme vazy, sestavené ze tří sčepováných kusů z vyschlého jasanového dřeva.

Pak zhotovíme nepravá čela: nejdřív je vystřihneme ze silného balicího papíru ve skutečné velikosti, pravidelně, aby byla obrysová čára plynulá, nakreslete si čtvercový plánek v poměrném zmenšení.

Podle papíru potom čela vyřežeme z prken a sbijeme. Připevníme je k páteři, lehce, aby šla po skončeném plaňkování a žebrování - 186 -

vyjmout. Čela opřeme latěmi o strop, pod páteř položíme na kozy podložky, aby se snadno nasazovaly plaňky.

Plaňky jsou dlouhé 520 cm, 1 cm silné a 3 cm široké, z měkkého dřeva, borovice, modřínu. Polovinu každého žebra rozdělíme na deset stejných dílů a poznačíme barevnou tužkou. Pak plaňky pokládáme a lehce přibíjíme na poznačená místa. Ve vazech vydlabeme výřezy, v místech, kam se plaňka ohýbá. Konce planěk dobře zapustíme, hlavice šroubů nesmějí vyčnívat. Jakmile připevníme plaňky, už se rýsuje tvar lodě.

Z dobrého dřeva, nejlépe z jasanu, vyřežeme potom žebra, 160

cm dlouhá, 1 cm silná a 2 cm široká v průřezu. Napaříme je v dlouhé nádobě, nejlépe v okapovém žlabu, dva metry dlouhém, uzavřeném přiletovanými čely. V něm žebra vaříme tak dlouho, až je můžeme za horka ohnout a vložit do plaňkování; tam je přitáhneme svěráčky, a když vychladnou a oschnou, sbijeme je s plaňkami nerezavějícími, nejlépe měděnými hřebíky. V loděnicích se plaňky k žebrům nýtují, my se spokojíme zahnutím špiček hřebíků. Vzdálenost žeber je 15 až 20 cm. Jestliže je nemůžeme na koncích kánoe tak ostře ohnout, vkládáme žebra poloviční. Když jsou všechna připevněna k plaňkám, vyztužíme okraje kánoe na lubech prkénky, čela rozebereme a odstraníme.

Na vnitřní straně lubů se potom připevní vyztužovací příčky, široké v průměru 5 cm a silné 2 cm, zespoda připevněné šroubky a matkami na lubovou lať.

Sedátka upevníme na pomocné laťky, přišroubované na vnitřek boku, přední trochu níž než zadní.

Potom kostru obrátíme a začneme na páteř a plaňky pokládat nafermežované a mokré, dosti široké a dlouhé plátno, silně natřené směsí smoly, vosku a trošky lněného oleje. Pak ještě přišroubujeme k páteři a ke každému žebru zevnitř ochrannou páteř, pomazanou týmž kytem. Plátno silně napínáme a přibíjíme je hřebíčky na lubovou lať.

Pečlivě je dotahujeme v přídách. Na ostří vazu přilepíme dvojité plátno kytem, potom je přibijeme. Na lubech se plátno chrání postranní a hořejší lubovou latí, na vazy přišroubujeme železný nebo mosazný pásek, 1 cm široký a 3 mm silný.

- 187 -

Hotovou loď natíráme zvenčí i zevnitř dobrou fermežovou barvou, dvakrát až třikrát. Když barva zaschne, nalakujeme ji, aby se pěkně leskla. V místech, kde se budeme opírat nohama, položíme podlážku, prkénka, přišroubovaná na žebrech.

Rukojeti pádel, dlouhých 160 -180 cm, ani sedátka nenatíráme.

Plátěná kánoe je levná, lehká a kupodivu trvanlivá. Trhliny opravujeme záplatami přilepenými kytem a zabarvením.

Doprava lodí proti proudu

Někdy se to řeší jednoduše: loď se naloží na nákladní automobil.

Zálesácké to rozhodně není, naši sportovci a závodníci nemají tolik času jako lovci z Orinoka nebo rybáři na Nigeru.

Lehkou loď, kajak nebo kánoi, přeneseme na zádech, když si ji dobře vyvážíme na ramenou; často se používá lehkých vozíčků na nízkých kolečkách, naloží se na ně loď i zavazadla.

Pobřežní plavební značky: 1.

Zákaz plavby, 2. Nesjízdné, 3.

Stavební práce, 4. Jez, 5. Nebezpečí,

6. Lano, 7. Nesjízdný jez, 8. Tábořiště, 9. Loděnice, 10. Směr plavby, 11.

Přistání, 12. Nalodění

Pádlování a píchání proti proudu:

součástí

vodáckého

výcviku.

Seznamuje s vodou, s jejími plavidly i

záludnými útoky. Hledáme mírný

proud u břehů, klidnou hlubokou

vodu, v zátočinách najíždíme do nejmenšího ohybu. Křižujeme řeku, pátráme po menším proudu na tom či onom břehu.

Podle píchání lodi bidlem se pozná zkušený vodák. Bidlo je asi třímetrové, tenké, ale pevné, hladce ohoblované. Na konci je okováno nebo aspoň osazeno železným kroužkem; vodácký „háček“

se nehodí.

- 188 -

Pícháme vstoje, poněkud za polovinou lodi, stojíme podobně, jako kdybychom vstoje pádlovali. Když pícháme vpravo, levou nohou vykročíme vpřed, pravá je opřena vzadu, pravá ruka drží bidlo dole a levá nahoře. Bidlo se noří do vody těsně podle lodi, trochu kupředu; pak se na ně pověsíme celou váhou těla. Tlačíme tím loď vpřed, podle bidla, které pevně stojí. Na konci záběru se nohy pokrčí, pak ještě jednou loď plnou silou odrazíme, aby byla v pohybu, než bidlo vynoříme a přeneseme ku předu. Nesmíme zapíchnout daleko od lodi, stáčela by se!

Směr můžeme měnit tím, že bidlo zasuneme trochu pod loď, nebo je opřeme stranou od lodi.

Vyhýbáme se hluboké vodě, kde bychom nedosáhli na dno, hledáme mírnější pobřežní proudy.

Můžeme také píchat vkleče nebo vsedě, jde to pomaleji.

V dobách prvního rozvoje naší vodní turistiky žádali instruktoři, aby budoucí kanoista vypíchal pramici z Prahy do Štěchovic; byla to zkouška zručnosti.

Takový výcvik neuškodí ani dnes.

Koníčkování

Kolem regulovaných řek bývá na březích, nezarostlých stromy a keři, kamenná navigace nebo vyšlapaná pěšina. Pak můžeme loď zavěsit na šňůru a koníčkovat ji. Kánoi, kajak, pramici i lehčí vodní domek vyvážeme pevnými a dosti dlouhými šňůrami na přídi a na zádi; směr řídíme zkracováním předního nebo zadního dílu.

Zkrácením vzadu se loď vychýlí na vodu, do řeky, dál od břehu.

Odpor proudu vzroste a vlek se zt < Když správně neodhadneme směr lodi, hrozí zaříznutí do vody. Loď se nakloní, nabere vodu a někdy se udělá, zalije nebo překlopí. Když hrozí převržení, rychle povolíme zadní šňůru, aby se vyrovnala; někdy uvolníme obě šňůry, ať už se loď postaví jakkoli. Vyrovnáme ji, až se uklidní. Když se blíží prudký proud, připravíme si na zadní šňůře několik závitů, abychom je mohli okamžitě uvolnit. Když je loď zatížena nákladem, pak přesuneme váhu k zádi a hledíme, aby byly oba díly šňůry stejnoměrně napjaty.

- 189 -

Někdy se loď koníčkuje s kormidelníkem nebo s pevně vyvázaným kormidlem, které trochu stáčí ke břehu. Kormidelník je nutný, když nemáme dost dlouhý provaz a můžeme loď vyvázat jen vpředu. Připevníme ji asi v jedné třetině od špičky; tak se někdy vlekou proti proudu pramice. Pak se doporučuje vyvázání šňůry na stožáru, upevněném v přední třetině lodi; šňůra je zavěšena dost vysoko nad hladinou.

Jak se pádluje

Primitivní plavidla poháníme a řídíme pádlem nebo dvojitým pádlem, tak jako dnešní kánoe, kajaky a lehké pramice. Někdy pádluje jediný muž nebo žena, někdy dvojice, ale známe vícemístné kánoe pro čtyři, pro šest i pro deset. Ve dvou mají přední a zadní různé úkoly. Přední je na háčku, zadní na kostrči, na kormidle. Na kostrč si sedá zkušenější, protože loď řídí a je za ni odpověden.

Tak jako při píchání, tak i při pádlování posunujeme loď tělem, na okamžik opřeným plochou pádla o vodu. To si má uvědomit nováček, kterého mate, že v cestovní kánoi nebo v kajaku sedí; má někdy strnulý posed a chce nahradit nešikovnost silou svalů. Unaví se a nic nesvede v těžké vodě. Správný kanoista nebo kajakář sedí pružně, zapřen pevně nohama. Umí pádlovat vpravo i vlevo, polohu pádla střídá, aby se neunavil. Při pádlování vpravo drží levá ruka nadhmatem hlavici pádla a pravá je nad listem. Tato spodní ruka má být při záběru přímo natažena co nejdále vpřed, levá, na pádlové hlavici, se jen lehce nakrčí.

Do vody se pádlo zasazuje cd nejmocněji a skoro kolmo, při čemž je list kolmo k ose lodi, aby zabral plnou plochou. Pak celým tělem a silou paží opřeme pádlo do vody, aby je horní ruka tlačila obloukem a pravá táhla vodou. Zatahovat pádlo zbytečně daleko vzad není úsporné, to už máme malou síhi; začneme je vytahovat, jakmile minulo tělo. Rychle se vracíme k dalšímu záběru a při prudkém větru list trochu stočíme, aby se snížil odpor vzduchu; to má smysl jen při sportovním výcviku a na závodech.

- 190 -

Zkušený vodák je součástí své lodi, jejím svalem, jejím živým motorem. Pracuje plynule a pružně, správně dýchá a má dost času, aby pozoroval řeku, břehy a krajinu. Jen v proudech soustředí všechnu pozornost na vodu.

Když pádlujeme ve dvojici, zasazujeme pádla současně a současně je vynořujeme, jedno vpravo, druhé po levém boku. Na smluvené znamení strany vystřídáme. Zadní člen posádky kormidluje, vyrovnává přímou jízdu po každém záběru a točí loď, když je třeba odbočit. Nepatrné vyrovnání se docílí tím, že ponecháme zadní pádlo na okamžik déle ve vodě. Pro větší odklon stočíme list, takže je z něho volné kormidlo. Odbočení ze směru docílíme záběrem pádla do strany, odstrčíme loď. Při jízdě v singlu musí kanoista vyrovnávat pádlem odchylky po každém záběru, protože loď neustále stáčí na opačnou stranu. Když chce rychle změnit směr, zabere k lodi.

Brzdění a zastavení lodi provedeme protipohybem pádel, zezadu vpřed. Tak také prudce změníme směr. Rychlé otočení se může provést nasazením pádla k lubu lodi a vyvrácením jejího běhu.

Spodní ruka se při tom o lub opírá a pádlo na něm drží, horní na hlavici zabere.

V závodních lodích se klečí, a podmínky pádlování jsou jiné než na vodní túře, kde nezáleží na vteřinách a na centimetrech; vítězství je výsledkem tvaru lodi, síly a frekvence záběrů.

První moudrost pustin; plížení a krytí

Na lovecké výpravě, s puškou i bez ní, musíme přizpůsobit svůj postup okolní přírodě, tvarem těla, barvou obleku i způsobem pohybu.

Jakmile dojdeme do oblasti, kde se skrývá nebo „motá“ naše kořist, napneme všechnu pohotovost.

Jdeme tichým stopařskými krokem. Došlápneme na špičku, potom na patu, ale než došlápneme, prohlédneme si místo, kam položíme nohu. Jediný nápadný šelest může zkazit dlouhé hodiny trpělivého pozorování, čekání a plížení. Sledujeme směr větru, postup po větru zvyšuje nebezpečí, že zvěř zvětří lidský pach.

- 191 -

Vyhneme se suchému listí, lámavým větvičkám, zmrzlému sněhu nebo kamenité drti; nesmíme způsobit větší hluk, než by v tom okamžiku mohla vyvolat příroda. Počkáme na závan větru, v tichém šumu zanikne náš krok. Zdržíme pohyb, když se zvěř nebo sledovaný člověk zastaví.

Je to hra trpělivosti.

Plížení a krytí je pomalé a jeho směr a způsob se často mění, spěch nepomůže: krok, a ztratíš všecko! V nebezpečném okamžiku ztuhneme bez dechu a bez pohybu.

Zpříma jdeme jen v takovém okolí, které nás dokonale kryje.

V prostoru, v rákosí nebo ve vysoké stepní trávě si zamaskujeme hlavu, než se rozhlédneme po krajině. Vysuneme ji pomalu, zakrytou větví nebo čepicí z trávy, a zvolna ji zase ponoříme v okamžiku, kdy se zvěř odvrátí nebo vzdaluje. Snad musíme postupovat v předklonu, v dřepu nebo po čtyřech, snad už je nutno, abychom se plížili vleže nad zemí. To je obtížné: zkušený stopař se vypne, opře se o špičky a sune se pohybem loktů.; Neleze po břiše, způsobil by hluk. Takový pohyb je velmi namáhavý a musí se nacvičovat, kdekoli, třeba na podlaze.

Špatně a dobře

Po únavném plížení hledáme místo, kde bychom si na okamžik odpočinuli. Někdy se můžeme skrýt za keřem, někdy za skaliskem, vyrovnaným dřívím, vyvráceným stromem, kupkou sena nebo snad v pustinách za termití stavbou. Chceš vystrčit hlavu? Dej pozor. Na první kresbě se kryje stopař špatně, na druhé zapomněl, že má v kalhotách zadeček, na třetí jedná správně. Když se chceš rozhlédnout, dej hlavu co nejníž k zemi, zanikne v trávě, v mechu - 192 -

nebo v borůvčí. Rozcuchané vlasy se podobají porostu spíš než čepice nebo klobouk. Zakryj si hlavu trávou, staženou nenápadným šátkem, zkus to, a pomaluj si tváře nenápadnou hlinkou, aby v zeleni nesvítily, dej si na obličej zelenou síť! Ani s takovou ochranou nesmíme zapomenout, že každý rychlý pohyb je v přírodě nápadný.

Stane se, že postupujeme za nějakou clonou, za vějířem z rákosí, za zelenou větví. Můžeme kořist oklamat: pohybuj clonou tak nápadně, až vzbudíš pozornost. Pak ji zapíchni do země a odpliž se jinam!

Můžeme se pokusit o nejtěžší způsob plížení, špičkami nohou a dlaněmi, nebo se opírat o zem jen prsty. I to zkus na podlaze nebo na koberci, a když to svedeš, odeber se do pustin a dělej tam Indiánům instruktora!

Nauč se dalším stopařským kouzlům a nezapomeň při tom na dvě důležité poučky: když tě začne šimrat v nose a hrozí kýchnutí, přitlač si pod nos nad horní ret ukazováček. Když kýchnout chceš, uhoď se několikrát dlaní do špičky nosu.

Ztížené podmínky má plížení v noci, ale to se může vyzkoušet i ve dne. Zavážeme si oči černou průhlednou tkaninou a poznáme, jak se člověk promění v kočku, když přesně neví, kam jde.

Průzkum terénu

Schůdnost krajiny rozhoduje právě tak ve vojenském výcviku, v turistice, na lovecké výpravě i v přípravě lesních a polních her; terén je někdy lehký, jindy těžký nebo

střídavý.

Dvakrát špatně, potřetí dobře!