Anatolij Aleksejevič Bezuglov

Kde je Markýz

1

Okno mé pracovny vedlo na náměstí hlavní usedlosti kolchozu. Bylo z něho vidět poštu, závodní jídelnu, konzum, klub, střelnici i asfaltovou silnici, přetínající obec Bachmačejevskou, která byla místem mé první služby.

Kdykoliv jsem vyhlédl, téměř vždy jsem spatřil Syčova, svého předchůdce, který z místa obvodního inspektora milice neodešel na vlastní žádost, ale byl propuštěn, a teď ve dne obsluhoval střelnici a večer promítal v pojízdném kině klubu. Sedával na bobku u střelnice a čekal, až v konzumu začnou prodávat lihoviny.

Nebyl jsem proti Syčovovi zaujat, přestože jsem věděl, že dostal výpověď a byl propuštěn. Proč k tomu došlo, mi na okresní správě milice vlastně ani jaksepatří neřekli. Padla zmínka jen o tom, že si potrpí na svatební a smuteční hostiny, kde si může přihnout. Jaký vztah měl ke mně on, pocítil jsem velmi brzy. Ale o tom až později.

Jeden z prvních dojmů v Bachmačejevské byla medová vůně, nesoucí se střídavě se slepni vůní pelyňku a mateřídoušky.

Hned první den mé služby ke mně vešla Xenie Filipovna, postavila na stůl karafu a odsypala z impregnované černé tašky na podnos z umělé hmoty kopec velkých, sladkých a voňavých meruněk. Sametové žluté plody se žlábkem uprostřed jako by zevnitř svítily. A ve světnici natřené tmavou olejovou barvou se rozzářilo slunce a zabzučelo tisíce včel.

„Poslužte si, Dmitriji Alexandroviči.“

Připadal jsem si v tu chvíli jako kluk, kterému neznámá teta zničehonic dala eskymo.

„Ale ne, děkuju… je mi až trapně.“

„Proč by vám bylo trapně? Letos se nám jich urodilo! Suším je, navařila jsem vnukům zavařeninu, a to jsem jich otrhala teprve polovičku. Tady je máte, a ať si smlsne, kdo přijde. A vy si trhejte ze stromu sám, žádný vostejchání.“

Xenie Filipovna Rakitinová má dveře přímo proti mé kanceláři. A ať vyhlédnu kdykoli, vždycky jsou otevřeny dokořán. Tato hodná starší žena je předsedkyní výkonného výboru vesnického sovětu, její vlídný pohled mi připomínal babičku z otcovy strany.

Když mě poslali do Bachmačejevské, do kolchozu První jízdní armády a na okresním oddělení milice mi řekli, že mi výkonný výbor vesnického sovětu přidělí pokoj, Rakitinová to vyřešila okamžitě. Navrhla mi, abych se nastěhoval k ní, do velké, kdysi mnoha lidmi obydlené chalupy, do světnice se zvláštním vchodem.

Nevím proč, ale mám stále pocit, že Rakitinová ke mně přistoupí, položí mi na hlavu vyhublou, lehkou a teplou ruku, jako měla moje babička, a řekne jejím hlasem:

„Vidíš, Dimko, ty větroplachu, dostals co proto, vid? Ale ty se na svoje životadárce (myslela tím moje rodiče) nehněvej, mají svou pravdu a my zas svou.“

Nejradši bych se studem propadl, protože předsedkyně pokaždé rozmetá veškerou zásobu důstojnosti, kterou každé ráno pracně shromažďuji, abych s ní vstoupil do své kanceláře zároveň s pečlivě nažehleným šedivým stejnokrojem, s nárameníky podporučíka a vykartáčovanou čepicí.

Xenie Filipovna se posadí na židli a pozoruje mě. Přesně tak, jako to dělávala moje babička, když s vrchovatým talířem nadýchaných pirožků si za nedělního rána sedávala na mou postel.

Beru bezděčně meruňku a zakousnu se do ní.

„Jak se vám pracuje, Dmitriji Alexandrovi či?“ Sbírá se sukna mého stolu smítka, prsty se jí pohybují rychle a cíle.

„Jde to, děkuju.“

To je u čerta dobrota! Člověk se od těch lahodných zlatých plodů nemůže odtrhnout. Ale dívám se do okna a vážně říkám:

„Sestavil jsem si plán některých opatření. Rád bych slyšel vaše mínění. Musí se udělat pořádek…“

„Proč ne,“ povídá Xenie Filipovna, „podíváme se na to. Doopravdy by neškodilo udělat pořádek.“ Lehce se usmívá. A já se červenám.

Z konzumu vyšel Syčov. Odstávala mu kapsa u kalhot. Dívám se mechanicky na náramkové hodinky. Jedenáct a pět minut. Vklouzl do tmavého otvoru střelnice a nenávratně zmizel.

Vrátil jsem se v myšlenkách zas k obchodu, protože z něho vyšel nějaký vyčouhlý mladík v tričku a džínsech sahajících ke kotníkům. Nesl láhev za hrdlo jako granát. Sehnul se, nahlédl do střelnice a rovněž zmizel ve tmě…

„Jsem už tady u vás skoro měsíc a nemůžu se vynadivit – to není prodavačka, ale hotový poklad. Prodává lihoviny podle předpisu, přesně od jedenácti.“

Rakitinová přikývla:

„Klávka Lochovová je velice ukázněná. Než přišla ona, mohli jsme se usoužit. Prodavači se měnili málem každý měsíc. Hned bylo manko, hned přebytek, nebo zas černota. Dobře žes mi to připomněl, musím zavolat na okres do Svazu spotřebních družstev, aby její práci nějak ohodnotili je u nás všehovšudy půl roku a ženský jsou jí moc vděčný. Jen ten její chlap nechce nic dělat. Vypadá jako lamželezo, a pořád jen vysedává doma. Měl bys s ním promluvit, Dmitriji Alexandroviči. V kolchoze je potřeba každé ruky.“

„Určitě s ním promluvím,“ odpověděl jsem. „Ještě dnes.“

Upřímně řečeno, ten čas, co jsem tady, mě docela trápilo, že nebyly žádné přestupky, ani žádné větší delikty. Člověk se nemůže jen pořád dívat z okna.

A prosím, zas jen maličkost – příživník. Divná věc, proč Syčov nevychovává k odpovědnosti.

„Právě mě napadlo, že mi tam zahálí bandura1,“ řekla Rakitinová. „Vem si ji sem k sobě do pokoje, bude ti přece veselejc. Aspoň na nějakej čas. Sepíšeme potvrzení.“

Nejdřív jsem nechápal, o čem mluví.

„Povídám, že mi tam zahálí rádio. Já ho nepotřebuju.“

Už vím! Má ve své kanceláři starý přijímač, který jí zabírá málem polovičku místnosti.

„Ne, ne, kdepak,“ odbyl jsem ji rozhodně. „To je úřední věc, tak ať slouží veřejnému užitku…“

„Blázínku! Stojí tam jen tak pro parádu. Já ho nepoužívám. A v klubu mají svoje.“

Vysvobozuje mě telefon. Zvoní drnčivě a chraptivě v pokoji naproti. Nikdo k němu nejde, poněvadž sekretářka výkonného výboru Oksana odjela do Moskvy skládat zkoušky z letního semestru dálkového studia na právnické fakultě.

Xenie Filipovna odchází.

Oddechl jsem si a začal bezděčně polykat jednu meruňku za druhou. Lituju tu ženu – žije v Bachmačejevské úplně sama. Její čtyři děti i s vnuky se z obce odstěhovaly. Chystá jim prosté venkovské dárečky a posílá je s každým, kdo k nim má cestu. Ale na druhé straně mě její chování začíná znepokojovat, jedná se mnou jako s klukem. Neohrozí to mou autoritu?

Ach, těch nešťastných dvaadvacet let! Snažím se ze všech sil vypadat jako skutečný dospělý muž. Ale příroda se ke mně zachovala dost nešetrně. Ruměnec jako nemluvně, dolíček na pravé tváři, vystouplý ohryzek. Avšak ze všeho nejvíc mě zrazují moje vlastní vousy.

Umíte si představit jako havran černého bruneta s řiďoučkými nazrzlými vousy? Tak, bohužel, vypadám. Jenže bez nich být nemohu. Horní ret mám zvednutý jako rozmazlená holka. A tak to zkuste, obejít se bez vousů. Ba ne, po nich jsem už dávno toužil. Nevadí, jsou řídké, ale jsou to přece jen vousy. Vypadá to solidně…

Teď drnčí telefon u mne.

„Podporučík milice, slyším,“ vychrlil jsem.

„Zapomněla jsem vám, Dmitriji Alexandroviči…“ (Hned jsem si nedomyslel, že je to Xenie Filipovna. Její hlas neslyším ze sluchátka, ale dveřmi.) „Když jste byl včera na okrese, byla u vás se stížností Leděškovová.“

„Jaká Leděškovová?“

„Z osady Kručené. Chtěla jsem s ní promluvit, ale kdepak, nechtěla ani slyšet. Chtěla jen vás. Je učený, povídá, bude si vědět rady.“ Rakitinová se rozesmála. „A může poručit.“

„Byl jsem na operativní poradě na okresním oddělení. A nechala tady tu stížnost?“

„Nenechala. Řekla, že přijde ještě jednou sama.“

„A čeho se ta stížnost týká.“

„Bejka…“

V telefonu se ozval potutelný Smích a bylo cítit rozpaky.

„Však si poradíte,“ dodala, „je to drzá ženská. Musíte na ni přísně.“

„Děkuju.“

Za malou chvilku byla Xenie Filipovna u mne.

„Kdyby se po mně někdo ptal, tak že jsem šla na poštu. Vnouček Saska dochodil školu. Tak mu musím pogratulovat.“

„Samozřejmě, Xenie Filipovno. Vyřídím.“

Viděl jsem, jak namáhavě sestupovala ze zápraží a těžce šla přes cestu. Bylo mi jasné, proč telefonovala ohledně Leděškovová – dělalo jí potíže vyjít ještě jednou ze světnice.

Ale pro vnuka jí nebylo nic zatěžko.

… Vrátila se brzy. Zavřel jsem svůj pokojík a vyšel ven. Postavil jsem do stínu staré hrušky svůj zbrusu nový URAL na pneumatikách ještě samá neoježděná bublinka, a zamířil pomalu ke konzumu.

Syčov se svým kamarádem seděli v dřepu po stranách vchodu do střelnice. Nad jejich hlavami se vznášel sedavý kouř místní domoviny čpící voňavým senem.

Velice mě udivovalo, že hodně Bachmačejevců kouří domovinu. Dokonce i někteří chlapci jí dávali přednost před papirosami i cigaretami.

Syčov napjatě čekal, jestli ho pozdravím. Pozdravil jsem. Pomalu se zvedl a podal mi ruku.

„Zvykáš si, podporučíku?“

„Pomalu,“ odpověděl jsem.

„A co služba?“ rozzářil se v úsměvu mládenec v tričku a rovněž mi úlisně podával ruku

„Normálně.“ Musel jsem se pozdravit i s ním.

Chtěli se mnou pohovořit. Ale já šel dál.

Osada se rozkládala na dvou kopcích. Vypadala jako ostrůvek uprostřed nekonečných stříbrných stepních vln. Ohledné bílé chaloupky se nořily do zelené houštiny švestek, meruněk a višní. Byly tu prazvláštní stromy se zkroucenými kmeny a zohýbanými větvemi. V malých zahrádkách, tu a tam vyšperkovaných topoly, panoval chládek Avšak i tam, do útulného stínu, pronikal vítr, vanoucí neustále osadou. Teplý, suchý červnový vítr, prosycený vůní pelyňku, přinášející věčný prach, před kterým není úniku.

V obchodě blikala malá lampička a šířil se pach obyčejného mýdla, petroleje, levné kolínské a železa, lady se prodávalo všechno možné: chléb, galantérie, knihy, hřebíky, dokonce i nábytek.

Prodavačka Kláva, vyzáblá asi pětatřicetiletá žena s velkými ústy a velkou rýhou kolem nich, se bavila se dvěma děvčaty. Jak mě spatřila, přívětivě se usmála.

Děvčata zmlkla a přejela mě zvědavými pohledy.

Jednu z nich jsem znal. Správněji, všiml jsem si jí ze svého okna. Pracovala v klubu jako knihovnice. Štíhlounká, pohledná blondýnka. Teď jsem ji viděl poprvé zblízka. Panebože, má tak někdo nádherně modré oči! Hotové chrpy v obilí…

Mluvila stále jen Kláva. Blondýnce říkala Lariso.

Do konzumu vtrhl asi dvanáctiletý kluk a položil na pult několik drobných mincí.

„Co chceš?“ spustila na něj prodavačka a její pohled sklouzl na mne.

„Tři krabičky tabáku.“

„Jsi ještě moc malej.“

„To není pro mě, ale pro tátu…“

„Tak ať si táta přijde sám.“

Kluk se zarazil. Sebral drobné, roztržitě se rozhlédl a odešel.

Prohlížel jsem si předpotopní trojdílnou skříň, velkou a zaprášenou, zahrazující okna obchodu

„Kupte si ji, podporučíku. Dám vám ji lacino,“ řekla Lochovová.

„Zatím nepotřebuju,“ odpověděl jsem klidně.

„Mohl byste v ní mít slepice,“ nevzdávala se Kláva. „Nebo v nejhorším motocykl…“

Děvčata vyprskla smíchy. Nevěděl jsem honem, co odpovědět. Pohladil jsem dveře skříně a řekl:

„Zmařili tolik dříví…“

„Stačilo by na topení na celou zimu!“ povzdechla si Lochovová. „Dávají nám sem věci, které ve městě nikdo nechce. Copak kolchoznicí jsou horší než lidi ve městě? Zasloužili by si dokonce lepší, vždyť vyrábějí chlebíček.“

Dívky odešly a my s prodavačkou jsme zůstali sami.

„Máte úplně pravdu,“ potvrdil jsem.

„Bodejť by ne!“ zaradovala se Kláva. „Lidi jsou nespokojený, myslejí si, že já vybírám zboží sama…“

„To není pravda, soudružko Lochovová,“ podotkl jsem s úsměvem. „Se vším jsou spokojeni. Až na malý háček…“

„A to je?“ zbystřila sluch Kláva.

„Vidím, že jste žena velice pracovitá. A váš muž…“

Kláva se zamračila. Asi jí to neříkám jen já.

„Co muž?“ vybuchla. „Co vám můj Tichon udělal špatnýho?“

„Naprosto nic.“ řekl jsem co nejvlídněji. „Jenomže u nás přece každý pracuje. V kolchoze je málo rukou.“

„Máte ženit?“

„Prozatím ještě ne“

„Pak je to něco jiného,“ ušklíbla se, jako by chtěla říci, že ji nemůžu pochopit. „Možná že maká vir než já.“

„A kde vlastně?“

„Doma, kde jinde. Uvaří, nakrmí děti, a my máme tři. Přijdu z práce – necítím ruce a on dá na stůl, poslouží mi.“

„Nemáte pravdu, soudružko. To není práce pro chlapa.“

„Proč ne? Tamhle žena Pavla Kuzmiče, předsedy stranické organizace, je krev a mlíko a sedí doma. Pavel Kuzmič nejenže je v práci v jednom kole, ještě dohlídne na krávu, i chalupu sám vybílí. A když se na něj člověk podívá, je jako z kozy duch.“

„Jedna věc je pomoct ženě doma a druhá nedělat nic jiného. Podle našich zákonů musí všichni muži pracovat.“

„Podle našich zákonů máme rovnoprávnost,“ odsekla Kláva „Tak tedy nezáleží na tom, kdo přinese peníze domů, ženská nebo chlap.“

„Ba, záleží.“

„Tak tedy, soudruhu obvodní, mi nařídíte nechat práce? S tím nesouhlasím. Moje práce se mi líbí, sám jste říkal, že lidi jsou se mnou spokojený. A jaký užitek by dal můj Tichon kolchozu, to je ještě ve hvězdách. Ať už radši sedí doma. Vystačíme s mým platem. A navíc je to chlap, že bych takovýho přála každý ženský.“

Nevěděl jsem, co jí mám namítnout. Dobře že v tu chvíli vešla nakupovat nějaká babka.

„Tak ho nemáte co počítat k příživníkům,“ zakončila Kláva „Nasonovovi jsem řekla to samý. A řeknu to každý mu…“

Koukal jsem, abych byl venku.

„Zelenáč…,“ zabrumlala za mnou stařena. Zaslechl jsem to a v duchu zaklel. A babka dodala: „Ale sympatický.“

Ani to se nehodí, když jde o úřední osobu.

Šel jsem na výkonný výbor a uvažoval o slovech Lochovové. Bylo opravdu těžko jí na to něco říci. Usuzovala logicky. Jak v takovém případě postupovat? Nevím. Ale promluvit si s Tichonem musím. Ovšem rozumně. Nepřijít do rozpaků, jako před chvilkou v konzumu. Ještě dobře, že při naši rozmluvě už nebyla děvčata.

Ohlédl jsem se. Larisa stála u klubu, dívala se s nepředstíraným zájmem za mnou, stíníc si oči rukou.

Zajímalo by mě, jestli Xenie Filipovna viděla, že jsem byl u Klávy. Jen aby se mě na nic nevyptávala.

… Nestačil jsem se vzpamatovat ze svého neúspěchu, když do mé kanceláře vešla energická babka a bez vyzvání se usadila na židli.

„Dobrý den, soudruhu náčelníku. Zaplaťpánbu, že tady děláte pořádek. Nikdo s nima nic nesvede!“ a pohrozila do neurčitá baculatou pěstí. Potom rozbalila čistý bílý kapesník a položila na stůl otřepaný list papíru.

Bylo to potvrzení, kde se říkalo, že kolchoz uzavřel smlouvu s Leděškovou A. S. o tom, že její býk símentálského plemene Výstřel je nyní v kolchozním stádě jako plemeník, za což Leděškové A. S. je stanoven určitý obnos…

Tak to o ní mi říkala Xenie Filipovna.

Pozorně jsem poslouchal svého prvního stěžovatele.

„Vidíte, že nejsem žádná hej nebo počkej, ale že to mám státem schválený,“ řekla.

„No a na co si vlastně jdete stěžovat?“

„Já už jsem v týhle kanceláři zmařila fůru papíru. Nevadí, vy se v tom vyznáte, Vona Krajnišina kořalka ledaskomu zamžila mozek…“

„Soudružko Leděškovová,“ řekl jsem přísně, „mluvte k věci.“

„Už toho vysvětlování mám takhle!“ a přejela si rukou pod krkem. „Copak ta její Babočka je nějaká kráva? Hotový čert! Ani na mlíko, ani na maso není…“

„Kdo je to Kraj ni cha a co proti ní máte?“

„To je moje sousedka Krajnovová. Závidí mi, že můj výstřel je ve stádě podle zákona, a její ubohá kravička jen tak, bez práva. Nadobro mi zmrzačila mýho býka.“

„Proč by občanka Krajnovová mrzačila býka?“

„Ale vona né, to Babočka, její kráva.“

Začal jsem ztrácet trpělivost.

„No a co?“

„Jak to, co? Ať platí pěkně konfiskaci.“

„Chcete snad říct kompenzaci?“

„No, dobře, tak kompilaci, je strašně bodavá.“

„A hodně mu ublížila?“ zeptal jsem se.

„Málem mu rozedrala půl boku…“

Čert ji vem, to mi babka dala pěkný úkol!

„Co myslíte, byl to zlý úmysl?“

„Kdo se v tom má vyznat, kráva není člověk. Babočka mrzačí všecko, na co přídě.“

„Znamená to tedy, že vaše sousedka Krajnovová zlý úmysl neměla. Jak tedy po ní máme žádat kompenzaci?“

„Ale samotnej fakt zmrzačení tady je!“

„A co s tím má co dělat Krajnovová,“ nezdržel jsem se a zvýšil hlas.

Leděškovová se zamračila.

„Jak vidět, jste s nimi zajedno…,“ prohlásila a začala skládat smlouvu s kolchozem do kapesníku. „Dobrá, pojedu na okres.“

To by mi ještě scházelo! Dovedu si představit, jak by se na okrese smáli. Ba ne, nebudu se moct babky zbavit. Budu muset do toho kousnout.

Povzdechl jsem si.

„Tak dobře. Napište oznámení.“

Leděškovová vzala papír se zřejmým uspokojením.

„A pak ještě ten Čava.“

„Jaký Čava?“

„Pastýř.“

„A to je jeho jméno, nebo příjmení?“

„Asi přezdívka.“

„Přezdívku mívají úředně jen zvířata. Lidi mají jméno a příjmení,“ řekl jsem co nejpřísněji.

„Jmenuje se Sergej Děnisov,“ rychle se opravila Leděškovová. „Je to Cikán…“

„Cikán, nebo Rus – všichni si jsou rovni.“

„Já si to taky myslím, soudruhu náčelníku,“ pospíšila si stěžovatelka. „Tak se mají taky ke všem stejně chovat. A ne, například, ty seš Cikán – můžeš mít koně a neplatit za něj daň. Jako by Cikán moh mít koně už od narození. A pro jiné doteďka platilo – máš dobytek, tak plať!“

„Teď i vy můžete mít koně a nemusíte za něj platit.“

„Co bych s ním dělala?… A tak si ten Čava zašed na mýho bejka. ‚Hoňte si ho do stáda sama,‘ povídá. A za co mu, ptám se, kolchoz platí? Abych nezapomněla, jejich vlastní kráva je taky v kolchozním stádě.“

Nakonec Leděškovová odešla. Už mi z ní bylo úzko.

No, Dmitriji Alexandroviči, už se ti může gratulovat k prvnímu případu! Tady máš i bezesné noci nad rozluštěním osudového zločinu, i honbu za vychytralým, zákeřným a nebezpečným zločincem…

A jaké sny se rojily v mé hlavě před čtyřmi léty! V zeleném Kalininu s tramvajemi, trolejbusy a s Volhou spoutanou do betonových břehů.

A mé sny začaly na tom nábřeží onoho říjnového večera, kdy jsem se zúčastnil zatčení zločince.

Byla noc s kupou šustícího podzimního listí pod nohama, hustá mastná řeka a tajemné svítilny lehounce se pohupující ve větru. Domy na druhém břehu řeky už spaly.

Jako teď si pamatuju okamžik, kdy dva od milice spoutali statného nevlídného chlápka. Pomáhal jsem jim, jak jsem mohl. Při tom se mi velice hodil výcvik samba.

Odvedli jsme ho k šedému moskviči.

A pak jsem se vracel z oddělení milice domů nafouknutý pýchou. Babička mě poslouchala se zatajeným dechem a přistrkovala mi hned karbanátky, hned jablka, hned chleba. Proseděli jsme spolu tenkrát v kuchyni dobré tři hodiny.

Moji vrstevníci se trápili nad tím, jakou školu si mají zvolit. A já už jistě věděl, že mým povoláním bude vyšetřovatel. A podal jsem si žádost na Lomonosovu moskevskou státní univerzitu na právnickou fakultu.

Jsem dodnes přesvědčen, že jsem praskl kvůli hloupé otázce – kolik států má Afrika. Proč to má, k čertu, člověk vědět? A věděl to vůbec vážený universitní profesor? Kdo to má vědět, když tam vznikají téměř každý den a každou hodinu nové. Aspoň mně to tak připadá, když čtu noviny…

Pak jsem sloužil dva roky v armádě. Ale přesto se mi poštěstilo studovat v Moskvě. Jenže ne v Gercenově ulici, kde je právnická fakulta, ale v Čerkizovově. Do školy mě umístil kádrový milicionář z Kalininské oblastní správy vnitra, a ujistil mě, že vyšetřovatelem je možno se stát i touto cestou.

A tak vyndávám nové čisté desky, vkládám do nich oznámení Leděškovové a nadpisuji „Věc“. Dlouho a bezvýsledně se trápím nad další formulací. Ukládám tedy první desky do trezoru zatím bez názvu.

Abych se v té věci vyznal, musím dojet do osady Kručené, několik kilometrů od nás.

Podíval jsem se na stolní kalendář, kam jsem si dělal poznámky a různé zápisy, jen tak, abych nezapomněl. A pro pořádek.

Měl jsem ještě napsat Alikovi dopis. To je má sestřička Alenka. Říkám jí Alík od dětství.

A ještě něco mě zneklidňovalo. Ano, musím se zastavit v knihovně.

Ale pod jakou záminkou?

2

Večery jsou tady krásné. Přes den vyhřátá step zaplavuje obec teplým vzduchem jako příboj a panuje tu bohulibý klid. A ticho. Jen občas ho narušuje syté pochrochtávání sousedova čuníka v chlívku nebo vzdálené ňafání psů.

Vypil jsem půl džbánku čerstvě nadojeného mléka, které mi podle dohody nosí sousedka, a usedám ke kulatému stolu uprostřed pokoje, abych napsal Alikovi dopis. Je jí čtrnáct a jsme velcí kamarádi. Od ní jsem už dostal dva dopisy. Musím rychle odpovědět. Rodiče mě taky mají rádi. Ale já vím, že často mají jiné starosti. Prožili spolu třiadvacet let a dodnes jim to v manželství neklape. Je s podivem, že spojujícím článkem mezi nimi byla babička. Jakmile zemřela, začaly mezi nimi různice a nešváry. Nejdřív mě to strašně trápilo, ale pak jsem si zvykl. Dokonce mi klid v domě připadal nějak divný. I v době rodinných patálií jsme s Alíkem vytvářeli svou malou kruhovou obránu, a do našeho života nemohl nikdo proniknout. Jakpak je jí tam teď samotné?

Napsal jsem nadšeně dvě první věty a… škobrtl jsem. Lhát neumím a psát jsem zatím neměl co. Lépe řečeno, nemohl jsem napsat nic zvláštního. Sestra přece čekala na moje hrdinské činy. Čekala neobyčejné události, ze kterých vycházím určitě jako vítěz.

Na psaní dopisů musí mít člověk inspiraci. A služební povinnost mi přikazovala obléknout stejnokroj a jít do klubu.

Odložil jsem dopis, bleskurychle jsem oblékl stejnokroj a kráčel důstojně do klubu, provázen pohledy vesničanů, poklidně trávících čas louskáním slunečnicových semen na zápraží.

Obecenstvo se pomalu procházelo před klubem, čekalo na promítání. Nahlédl jsem pro pořádek do všech zákoutí. Larisa nikde nebyla.

Těsně před začátkem přiklusal k zápraži na koni nějaký mladík. Měl na sobě špatně vyžehlenou, ale čistou bílou košili a na kalhotách vytlačená kolena. Jen holínky se mu leskly jako zrcadlo.

Okamžitě vzbudil pozornost. A když bravurně seskočil z koně, bylo hned vidět, jak se mezi ostatními chlapci vyjímá. Chlapci byli rovněž opálení a také měli bílé košile. Ale on se lišil přirozenou výraznější snědostí. Hustá papacha dlouhých kadeří, lesklé oči a běloskvoucí zuby. Led a plamen!

„Ahoj, Čavo!“ vykřikl někdo z chlapců.

Cikán mávl přívětivě rukou, přivázal koně ke stromu a vběhl svižně do klubu. Vešel jsem hned za ním.

Takový tedy je Sergej Děnisov, kolchozní pastýř. Chtěl jsem k němu jít a promluvit s ním o stížnosti Leděškovové, ale bylo mi jasné, že tečí na to není vhodná doba.

Na chodbě mezi děvčaty nebyla ta, kterou bych rád viděl.

Sergej Děnisov rovněž někoho vyhlížel. Brzy jsem ho ztratil z očí, poněvadž se zvonilo potřetí a diváci rychle zaplňovali sál.

Uvelebil jsem se v koutku. Hned na začátku mi bylo jasné, že v promítací kabině není něco v pořádku. Syčov to zase zbabral!

V sále hvízdali, křičeli, dupali. Promítací plátno hned bledlo, hned temnělo. Několikrát se rozsvítilo. Žena sedící vedle mne to nevydržela:

„Měl byste, soudruhu milicionáři, jít a zjistit, co se děje. Za svoje peníze máme takhle zkoušet…“

Vyšel jsem na chodbu a strnul jsem – v prázdné místnosti seděla Larisa a Čava. Seděli mlčky. Ale to mlčení bylo víc než výmluvné.

Do promítací kabiny se vcházelo z ulice po strmých železných schodech. V betonovém tmavém pokojíku cvakala promítačka a ze sálu dutě zněl doprovod k filmu. Na vysoké stoličce seděl asi patnáctiletý chlapec, přitisknutý k okénku do sálu.

Stál jsem mlčky a uvažoval, co podniknout.

To tedy Čava nepřijel kvůli kinu, ale kvůli knihovnici. A co když ne? Stává se všelicos…

Chlapec slezl ze stoličky, a když mě spatřil, škubl sebou.

„Kde je Syčov?“

„Šel… tento…“

Chtěl, aby jeho lež zněla věrohodně.

„A co ty jseš zač?“

„Pomocník.“ A soustředěně otevřel promítačku a začal do ní vkládat film.

„Kde je tedy Syčov?“

„Musel ven. Odskočil si…“

Mluvit s ním dál nemělo smysl. Sestoupil jsem hlučně po schodech. U vchodu do klubu podřimoval Čavův kůň, poškubávaje občas lesklým zadkem. Stál jsem a dival se oknem na Děnisova a na Larisu.

„Hele, podporučík…“

Syčov ohmatával stěnu, jako by se bál od ní odtrhnout.

„Nemůžete se přece chovat k lidem tak bezohledně!“ vybuchl jsem.

„Neřvi! Mohl bys být můj kluk.“

„Na vašem místě bych šel spát. Než bude zle!“ Rozzuřilo mě to slovo kluk.

Syčov mě změřil kalným pohledem. Něco se v něm hnulo. Mávl rukama, odtrhl se od stěny a splynul s noční tmou jako postřelená vrána.

„Tak to bude lepší,“ řekla vedle mne teta Moťa, uklízečka klubu a zároveň biletářka a ukázala nahoru, na promítací kabinu. „Voloďka si lepší poradí sám.“

Co bylo v noci? Napsal jsem Alíkovi dopis. Dlouhý a velice něžný. Protože mi bylo smutno pod černým nebem, ve větru, který dul ze stříbrné stepi a letěl k stříbrnému obzoru.

3

Šest hodin ráno. Kolem zeleň, nad hlavou modrá obloha a jasné slunce.

Nijak jsem nespěchal. Motor mého železného koně tiše pofrkával a měkce ujížděl po silnici, nad kterou se už vlnil mléčný opar.

Nevím proč, ale vzpomněl jsem si na poslední dobu studií v Moskvě. Na její hlučné ulice, na mnohoposchoďové domy. A tady v osadě jen blahodárné ticho. Nikdy by mě nebylo napadlo, že se octnu v podobném místě. A ještě s jednou hvězdičkou na náramenících místo dvou, jako má většina posluchačů, kteří ukončili studium spolu se mnou. Kdepak asi jsou ti moji vrstevníci? Kde teď asi je Borek Michajlov? Kvůli němu jsem se octl tady v Bachmačejevské. Historka, upřímně řečeno, komická i nepříjemná. Poslali nás na jaře na zelinářskou základnu. Přebírat brambory. Bylo to v rámci patronátní pomoci. Byl to podnik sám o sobě celkem veselý. Dali nás dohromady s děvčaty z nějakého institutu. Samozřejmě o legraci, vtipy a smích nebylo nouze. Ani jsme si neuvědomovali, jak čas ubíhá. V poledne náš důstojník poslal pro něco Michajlova ze základny, ale ten se do konce pracovní doby nevrátil.

A když jsme vycházeli vrátnicí z pracoviště, vrátní prohlíželi tašky. Já měl aktovku, nebudu přece nosit svačinu jen tak v ruce.

Otvírám aktovku a nevěřím svým očím – mám v ní dvě dlouhé skleníkové okurky. Říkalo se jim taky čínské. Rozumí se samo sebou, že byla ostuda. Přísahám, že nevím, jak se mi tam dostaly, a vrátní láteří tím víc: milice, povídají, musí být příkladem.

Doneslo se to k našim vedoucím. Hanba vzpomínat, kolik jsem musel vyslechnout mravoučných kázání. Ještě štěstí, že mě nevyloučili…

Těsně před maturitním večírkem jsem se dozvěděl, že mi je dal do aktovky z legrace Borek Michajlov. A když dostal tenkrát úkol, vypařil se z pracoviště a zapomněl mě upozornit. A pak už to zašlo tak daleko, že Borek neměl dost odvahy, aby se k tomu přiznal.

Já jsem si, samozřejmě, nešel stěžovat. Rozloučili jsme se s Michajlovem už zdaleka ne jako přátelé. Bylo mu přede mnou velice trapně. Od té doby nenávidím okurky.

Podíval jsem se do zrcátka a bezděčně jsem se pousmál. Za mnou se vlekly dva nákladní vozy netroufaly si mě předjet.

Ohlédl jsem se. Mladý chlapec točil soustředěně volantem. Mávl jsem rukou – aby jel. Chvíli se nemohl odhodlat přidat plyn. Nevěřil. Musel jsem popojet na stranu a mávnout znovu. Přidal zlehka plyn a předjel mě.

Když jsem nechal projet nákladní vozy, odbočil jsem na uježděnou polní cestu a kousek dál se mi objevily chaloupky samoty Kručené. Za ní se táhl nevysoký dubový porost – ochranný lesní pás.

Samotu lemoval oblouk řeky Manyče, zarostlý podél břehů hustým rákosím. Čilý motocykl se přehoupl přes můstek a zarachotil po jediné krátké uličce samoty.

Projel jsem dvorem, kde seděla… opice. Překvapením jsem zabrzdil a začal couvat, odrážeje se nohama od země.

Makik, jiné druhy opic neznám, seděl na ranním sluníčku na kousku plsti vedle stanu s odhozenou plachtou. V jeho stařecky slzících očích byl takový stesk, že člověku bylo až do pláče. Opice měla na sobě prošívanou květovanou vestu z jasně červeného kartounu, zapnutou na všecky knoflíky.

Podívali jsme si vzájemně do očí. Opice se najednou něčeho lekla, zacupitala rychle k zápraží chalupy a začala bušit popelavě černými pěstičkami do dveří.

Dveře se otevřely a vyšel z nich vysoký muž v plstěném klobouku, odřeném a ošuntělém, jak zákon káže.

Lehce se mi uklonil. „Buďte zdráv!“

Odpověděl jsem mu na pozdrav. Za jeho zády vykukovaly dvě ženy – jedna mladá, druhá středního věku. A ze stanu vylezlo několik snědých bosonohých dětí. Celá rodina si mě zvědavě prohlížela.

„Odkud máte tu raritu?“ zeptal jsem se.

Hospodář se usmál a pohladil opici, která mu skočila do náruče.

„To je náš schovanec. Je to dědek jako já. Pojďte dál, soudruhu inspektore. Dáme si čaj.“

Řekl to prostě a přívětivě, že jsem dostal skutečně chuť k nim zajít.

„Potřeboval bych mluvit s Děnisovem.“

Zvedl znepokojeně obočí a ženy si začaly šuškat.

„Děnisov jsem já.“

„Ne, já potřebuju Cévu… vlastně Sergeje.“

„Něco provedl?“

„Občanka Leděškovová si stěžuje na Krajnovovou. Potřeboval bych se ho zeptat na některé podrobnosti.“

Obě Cikánky začaly něco halekat a mávat rukama. Děnisov je okřikl, ženské zmlkly a zmizely v chalupě.

Hlava rodiny sešel ze zápraží a kráčel klidným Krokem ke mně před vrata. Děti se vyhrnuly za ním a v mžiku obstoupily motorku.

„Jestli Sergeje potřebujete nutně, tak za ním sjeďte k lesním pásům. Je tam se stádem.“

Ztichlá opice se na mne dívala vyčítavě a hladila vrásčitou rukou šedivou hospodářovu bradu.

Napadlo mě, že ještě neznám venkovský život. Mohl jsem se domyslit, že dobytek se vyhání na pastvu za svítání. Pochval jsem se na řady doubků, začínající hned za humny. Nastartoval jsem motorku. Cikán zachytil můj pohled.

„Nemohl odejit daleko. Ne, ašunes2,“ řekl staršímu chlapci. „Doprovoď strýčka.“

Klučina se hned rozběhl po pěšince.

„Počkej!“ zavolal jsem. „Nasedni si do lodičky, svezu tě.“

Byl z takové možnosti celý paf.

„Jen nasedni, nasedni,“ dodával mu odvahy děda a pokynul mi. „On vás dovede až tam.“

A tak jsme se rozjeli, provázeni závistivými pohledy černých dětských očí.

Proč jsem vlastně jel k Čavovi? Mohl jsem se stavit u Krajnovové, promluvit si s ní, dát ji dohromady s Leděškovovou. a hotovo. Ten případ je sám o sobě pošetilý. Ale mě táhla k mladému Cikánovi zvědavost. A možná i něco jiného. Nevím. Ale měl jsem chuť seznámit se s Čavou blíž.

Přejeli jsme ochranný pás a vyjeli na louku, kde se pásly temně hnědé kravky. Zastavil jsem, aniž jsem vypnul motor. Kluk vyskočil z přívěsného vozíku a uháněl po trávě ke koni, kterého jsem hned mezi hřbety nezpozoroval.

A vtom se najednou od stáda oddělil obrovský strakatý býk. Blížil se ke mně s kolmo zvednutým třesoucím se ocasem, se zuřivě skloněnou šíjí, s rohy namířenými dopředu. Měl je příkře ohnuté, s černými skvrnami.

Býk se zastavil několik metrů ode mne a díval se na mne strnulýma, krvi podlitýma očima. Šlápl jsem na plyn, abych ho polekal.

Odrazil se od země všemi čtyřmi, až zpod kopyt vzlétly kusy země, a vyrazil vpřed, rovnou na mne.

Víc jsem se nerozmýšlel a vyrazil… Zaslechl jsem za sebou nějaký hlomoz a praskání lámajících se mladých doubků.

Pro jiné by to asi byla napínavá podívaná. Hnal jsem se po sotva viditelné pěšince, poskakoval v sedle a ždímal ze stroje, co se dalo. V zrcátku jsem viděl tlamu rozzuřeného býka, hnal se za mnou strašlivými skoky. Kdybych vjel do sebemenší jamky, byl bych vylétl do vzduchu a bůhvíkde přistál…

Měl jsem dojem, že pronásledování trvá věčnost.

Aniž jsem zpomalil, minul jsem osadu a přelétl most. Pozorovali mě nadšeně tři kluci, stojící po kolena ve vodě.

Vypnul jsem motor a šel ke břehu, dívaje se směrem k mladým doubkům. Tam stál strnule býk, spokojený, neřád, že mě vyhnal ze svého království.

„Koupáte se?“ zeptal jsem se co nejklidněji a hledal po kapsách kapesník. Ruce se mi chvěly.

„Koukejte, co jsme jich nachytali!“ chlubil se kluk a ukázal někam k mým nohám.

V rákosí stál kbelík, ve kterém se hemžilo něco zeleného. Hned jsem si neuvědomil, že jsou to raci, znal jsem je jenom červené, vařené.

„Kdo z vás zná Krajnovovou?“

Byla to, samozřejmě, hloupá otázka – osada má sotva deset domků.

„To myslíte babku Věru?“ upřesnil tentýž kluk.

„Ano, tu.“

„Pojďte se mnou, ukážu vám.“

Vylezl z vody, celý od bahna. I kolem úst měl špínu jako vousy.

Motorku jsem vedl s nespuštěným motorem. Můj pronásledovatel ještě pořád stál v celé kráse na kraji osady. Čert ví, jaký má úmysl!

„Babičko Věro, někdo vás hledá,“ oznámil kluk, když mě dovedl až k brance.

Krajnovová, čisťoučká stařenka, stála u plotu a hluboce se poklonila:

„Dobrý den! Račte dál.“ Otřelá šikovně zástěrkou tvářičky mému průvodci a pokárala ho: „Vyráchal ses, až seš celej modrej…“

Klučina se vysmekl z její pečlivé ruky a uháněl k řece.

„Chtěl bych s vámi mluvit.“

„Pojďte dál, do chalupy.“

„Můžeme zůstat i tady.“ Ukázal jsem na zápraží, dávaje ji tím na srozuměnou, že jde jen o nějakou maličkost a že není potřeba to brát tak úředně.

„Můžeme, jestli si přejete.“ A otřela zástěrou i tak čisté zápraží.

Posadili jsme se.

„A mně vrtalo hlavou, co se to přehnalo po cestě červenýho. Mžik, a bylo to fuč.“

„Motocykl…,“ odpověděl jsem vyhýbavě.

„Že to s ním ale umíte.“

„Je na vás stížnost,“ řekl jsem, abych změnil téma. Pousmál jsem se. Nevěděl jsem, jak mám s tou sympatickou stařenkou o takové pitomosti mluvit.

„Leděšicha?“

„Ano.“

„Byla u vás?“ Krajnovová pokývala hlavou. „Uřízla si takovou vostudu!“ (Přikývl jsem.) „Panenkomaria, to je vostuda“ stařenka chvíli mlčela a uvažovala.

„Aťsi,“ řekla. „Dám svou Babočku do kolchozu. Od neštěstí raci dál. A pak už jsem moc stará, je mi ji zatěžko poklízet a shánět pro ni seno…“

„A to budete bez mlíka?“

„A co s mlíkem?“

„Pro vnoučata…“

Babka Věra ukázala na okno. A já jsem si teprve teď všiml, že nás za odhrnutou záclonkou pozoruje stařičký vyzáblý děda.

„Tohle jsou moje vnoučata,“ a ukázala na dědu.

„Tak vy žádné nemáte?“

„Mám, jak by ne. Ach, milej drahej, kdo dneska žije v osadách? Starý lidi a ten, kdo nikoho nemá. Mládež utekla do města. A pro nás s dědou stačí koza. Koupíme si kozičku. Budeme mít mlíčko… Tak leda hnedka zítra svou Babočku odvedu.“

„Opravdu ji odevzdáte?“

„Za třírublovku mi ji odveze soused, je šofér.“

Měl jsem nevím proč radost.

„Jak vám říkají po otci?“

„Nikolajevna.“

„Věro Nikolajevno, až svou kravku odevzdáte, stavte se u mne s potvrzenkou, platí?“

„Ale to víte, že jo.“

„Tak dobrá!“ Zvedl jsem se. Spadl mi kámen ze srdce.

„Napil byste se vínečka?“ nabídla stařenka.

„Co vás vede, víno!“ vyhrkl jsem.

„Našeho domácího. Syčov se pokaždý napil, a jak si liboval…“

Tak takhle je to! Pěkné pořádky tu zavedl ten můj předchůdce.

Samozřejmě jsem kategoricky odmítl.

Krajnovová mě vyprovodila za branku.

„Máte rychlou motorku. Hotová smršť!“

Podíval jsem se bezděčně na pás doubků.

Po cestě někdo klusal. Hned jsem si domyslil, že je to Čava, a snažil jsem se tvářit klidně a lhostejně.

Upravený, pohledný a fešný Čava prudce zastavil svého koně a seskočil na zeni.

„Promiňte, soudruhu obvodní,“ spustil, jako by zavinil sám tu historii. „To je ďábel, a ne býk… Silou jsem ho vrátil zpátky. To ho asi rozzuřila ta červená barva.“

Mně už to taky došlo, proč ten býk zuřil. Mohl mi přijít draho, ten můj rudý kůň, jen co je pravda.

Babka Věra se domyslila, co se Stalo, a spěchala do chalupy.

„Hodně zdravíčka, soudruhu náčelníku! Zejtrá se stavím. K polednímu.“

„Na shledanou,“ přikývl jsem.

A Čava si ještě stále prohlížel můj motocykl – jestli je všecko v pořádku. Tak i on se jaksepatří polekal.

„Pojďte k nám, soudruhu podporučíku. Doma se to líp povídá.“

Vešel jsem za ním do dvora. U stanu si hrály děti. Prohlédl jsem si ho a pomyslil, že to asi bude salaš. Byla ušitá z hodně chatrné celtoviny. Zůstalo toho tedy ještě mnoho z cikánského způsobu života Děnisovových…

Sergej dal oprať nějaké mladé ženě a vedl mě do chalupy.

„To je můj otec a matka,“ představil mi Čava starého Cikána a ženu středních let.

„My už jsme se se soudruhem obvodním seznámili,“ řekl Děnisov starší. „Posaďte se.“

Upřímně řečeno, představoval jsem si zařízení bytu docela jinak. Čekal jsem, že najdu nepořádek, na zemi slámu, ale tady bylo všecko čisté a útulné: pec, palanda, stůl pokrytý pestrým ubrusem, kredenc s porcelánovými drobnostmi; železné postele s krajkovými přikrývkami a na stěnách fotografie.

Co mě překvapilo, byly polštáře. Obrovské, do poloviny postele, načechrané, v pestrých povlacích…

„U Cikánů se hodnotí bohatství podle peřin,“ řekla Sergejova matka, zachytivší můj pohled. „Čím větší polštáře, tím víc peněz…“

„Nech žvanění, Zaro!“ napomenul ji hospodář. „Za šu samovari.“3

Cikánka se pokorně vzdálila, zůstali jsme jen muži.

„A vy jezdíte prima na motorce,“ pochválil mě Sergej. „Upřímně řečeno, já se úplně vyděsil.“

„Mohl zničit stroj,“ odpověděl jsem. „Musel jsem se z toho nějak dostat…“

„To mohl,“ přisvědčil Čava. „Na jaře zabil Výstřel jednoho vlka. Rozsakroval ho tak, že nebylo poznat, kde jsou kosti, kde maso. Zničil celou kůži, nebylo co odevzdat. Je to pořádný kus…“

„To nic,“ přerušil jsem ho, „dopadlo to dobře. Motocykl je celý a to je hlavní…“

V tu chvíli jsem na motorku myslel tolik jako na loňský sníh..

„Vy jste přijel kvůli staré Leděškovové a babce Věře?“ zeptal se nedočkavě Sergej.

Cikáni byli pohostinní, ale chovali se velmi zdrženlivě, kromě hospodáře, který si získával Člověka jistým chováním a klidem.

„Krajnovová mi řekla, že zítra poveze svou krávu do kolchozního střediska. Tak si myslím, že se celá la věc urovná,“ řekl jsem důstojně.

„Ta Leděškovová je vůbec pitomá ženská.“

„O lidech se tak nemluví,“ zarazil syna cikánsky Děnisov. „Každej má svoje starosti, jestli je to špatný, nebo dobrý, to nebudeme soudit my. Poznal jsem moc lidí, který toho moc namluvili, ale při tom mysleli jen na svou kapsu… Ty jsi taky pěkný! Proč seš na Leděšichu hrubej? Mohla by být tvou bábou.“

Mluvil tak, jako by před ním neseděl obvodní inspektor, ale dobrý přítel.

„Co je mi do ní!“ odsekl Čava a pohrdlivě mávl rukou.

Děnisov starší se pootočil ke mně:

„U mne Leděškovová taky byla. Jsem přece v naší osadě stálý rádce a smírčí soudce – poslanec vesnického sovětu.“ (Podíval jsem se na něho překvapeně a se zvědavosti, kterou jsem nedokázal skrýt.) „Ano, ano,“ usmál se Cikán, „sám jsem netušil, že na starý kolena budu u moci.“ Pohladil si plnovous, něčemu se usmál a pokračoval: „Zkrátka jsem jí řekl, že nestojí za to, hněvat se kvůli maličkosti se sousedy. Neposlechla mě. A Vystřel je doopravdy jedinečnej bejk. Soudruh Nasonov, náš předseda, Leděškovovou přemlouval, aby ho prodala kolchozu. Nabízel jí pěkný peníze. Ale ona si postavila hlavu.“

„A jak to tady vlastně máte – v kolchozním státě je soukromý dobytek?“ zeptal jsem se.

„Říkáte, že babka Věra odevzdá svou Babočku,“ odpověděl Čava.

„A jak je to s vaší krávou?“

Sergej, zvaný Čava, přišel do rozpaků. Ale Děnisov starší vesele mrkl.

„Načerno.“ A vážně dodal: „Kam taky s jednou soukromou krávou?“

Přikývl jsem. Měl jsem na sebe zlost, protože jsem se ukvapil a projevil svou informovanost.

„A to ta Babočka opravdu poranila býka hodně?“ převedl jsem řeč jinam.

„Hlouposti!“ řekl Čava. „Jeden den si pokulhal a dost.“

„Jasné,“ přikývl jsem. „Mohl byste to poranění býka potvrdit?“

„Samo sebou,“ odpověděl Sergej. „Třeba na papíře.“

„No, to zatím není třeba,“ řekl jsem. Čava se zvedl.

„Potřebujete mě ještě?“

„Už ne. Děkuju.“ A rovněž jsem vstal.

„Ne,“ zastavil mě hospodář, „napijem se čaje. Já vím, že jste asi nesnídal.“

Panečku, ještě není osm. A já měl dojem, že už bude poledne.

Pokorně jsem se posadil. Ať je jak chce. Děnisov byl v jistém smyslu našinec. Z vesnického sovětu. Pamatoval jsem si rady učitelů, že je nutno stmelovat aktiv, bez kterého se obvodní na vesnici ani nehne. Napadlo mě, že by nebylo špatné získat si na pomoc staršího Děnisova, hodil by se.

Sergej vyskočil bravurně do sedla a vyrazil z místa tryskem. Dnes mi nepřipadal tak výrazný a neobyčejný jako včera. Co na něm Larisa má? Nevzdělaný mladík. Pastýř. A o to by ani nešlo. Ta jeho hantýrka! A možná že ani sama Larisa není taková, jak mi připadá. Musím si jí víc všimnout.

… Stůl se rychtě zaplnil prostými talířky, mističkami a broušenými sklenicemi. Zara přinesla baculatý samovar, vyleštěný jako zrcadlo, s ozdobnými oušky a kohoutkem. Takové věci shánějí ve městě milovníci starožitnosti.

Nasládle voněl kouř, teplý chléb a čerstvě stlučené máslo.

Hospodyně nakrájela neuvěřitelně vysoký bochník, jehož kůrka se pod nožem odchlipovala.

Hospodáři a mně nalili čaj do tenkých sklenic, klinkajících se v starodávných masivních stříbrných podstavcích. Ale Děnisov si čaj naléval do mističky.

Všiml jsem si, že malé lžičky jsou odřené, deformované, ale rovněž ze stříbra, starodávné.

Přistrkovali mi hned talířek s kousky bílého čerstvého másla nebo sklenku s džemem.

„Vidím, že se dáváte rádi fotografovat,“ obrátil jsem se na hospodáře, upíjeje čaj.

„To Serjožka,“ odpověděl Děnisov.

„On fotografuje sám?“

„Ne,“ odpověděl s úsměvem Cikán. „To dřív hned jak přišel z vojny, pracoval na okresním kombinátě ve fotoateliéru. Chodil po osadách a sbíral objednávky. A tak i nám něco napatlal. Z přízně.“

Považoval jsem za svou povinnost pokračovat v besedě.

„Pořád se vás chci zeptat, odkud máte tu opici?“

Hostitel se znovu pousmál:

„Tu našla Zara, tak ať vám to poví.“

Jeho žena na to jen čekala.

„Na jaře, když pomalu končila válka, kde jsme to byli, Arefo?“

„Nevím, kdes byla ty, ale já byl v Polsku. V armádě Druhého běloruského frontu.“

„Ahá, už jsem zapomněla!“ zasmála se. „Někde tam.“ Cikánka mávla neurčitě rukou. „Tábořili jsme u jedné vesnice. No, a zkrátka jsme se šli podívat… jíst jsme museli.“ Provinile se na mne podívala. „Moje matka uměla dobře hádat…“ Zara se zarazila – jsem přece jen představitel zákona.

„Jen povídej, povídej,“ Děnisov si klidně položil ruce na kolena. Ten člověk s nezvyklým jménem Arefa se mi čím dál víc líbil.

„Přišli jsme do vsi a proti nám běží babka a povídá: ‚Vám Cikánům je všecko fuk, nebojíte se ani čerta.‘ Ale my jsme přeci taky křtěný, chodíme do kostela…“

„Nemluv za všecky,“ napomenul ji muž.

„Já mluvím o svých rodičích. Tak tedy, babka nám strká vejce, kus masa a peníze. ‚Vyžeňte nám,‘ povídá, ‚ze seknice čerta.‘ Ještě že byl s náma bráška. Tamhle ten.“ Zara ukázala na jednu z fotografií, na které byl člověk s dlouhanáckými vousy. „Nakoukli jsme do chalupy a z pece vykukovalo něco černýho, chlupatýho, oči tomu jen svítily… Moje matka a já jsme si ohrnuly sukně a tradá pryč. Babka křičí: ‚Vraťte mi vejce…‘ Ale bráška se nelek, šel do chalupy a vytáhl Hanse… Teď už je Hans starý, táhne se jen k teplu. V zimě z pece ani nesleze a v létě je od božího rána na sluníčku.“

„A proč mu říkáte Hans?“ Podíval jsem se oknem na opičku, dřímající na dvoře na své podestýlce.

„Pozdějc jsme se dověděli, že ho měl německý důstojník. Frice klepli a vopička vostala. A tak to zůstalo – Hans sem, Hans tam. Chodili jsme s ním všade. Lidi měli legraci. Pil taky víno.“

„Opravdu?“

„Ano. Samozřejmě že ne moc. Jen tolikhle. Šup a sklenička byla prázdná. Hned se rozveselil. Lidi nám dávali hnedka všecko možný – peníze, vejce, salám. Jíst jsme museli.“

„A hádali jste?“ zeptal jsem se nevinně.

„Jako všecky…,“ zrozpačitěla Cikánka. „Jíst se muselo…“

„A věřili jste tomu, co jste hádali?“

Zara se rozesmála.

„Jak vám to mám říct…“

„Povězte mi něco.“

„To né… to se nehodí,“ podívala se znovu na muže.

„Koukej, nech toho!“ řekl přísně.

„Proč, mě to moc zajímá,“ otočil jsem se k němu.

„Někdo říká, že vykládačky lžou, a někdo zas, že povídají plnou pravdu.“

„To je nesmysl,“ mávl rukou Děnisov. Pokoušela mě zvědavost: „Prosím vás.“

Zara se znovu rozesmála, a aby se vyhnula mé naléhavé prosbě, řekla:

„Jste mladý, sympatický. Splní se vám každý přání…“

… Když jsem se vracel do osady a projížděl jejími dřímajícími uličkami, přemýšlel jsem o vztahu Čavy k Larise. A pořád mi zněl v uších upřímný, hezký smích Lary a její slova: „Splní se vám každý přání..“ Kéž by byla prorocká. Protože mé sny čím dál víc patřily hezké, štíhlé blondýnce s modrýma očima…

4

Bývají v životě radostné jasné dny. Začínají zpravidla hned zrána. Obdařují nás příjemnostmi, milými setkáními i různými příhodami, z kterých máme radost. V hlavě člověku zní veselý motiv, který se opakuje až do večera.

Ale stává se, že je pech celý den, jedna smůla se kupí na druhou, až je z toho člověku nanic, že by utíkal někam na kraj světa.

Všecko začalo tím, že když jsem ráno šel do práce, zaslechl jsem, jak se dvě babky, když mě uviděly, potutelně usmály a začaly si něco šeptat.

Zaslechl jsem jen jedno slovo – toreador.

A teprve když jsem přicházel k vesnickému sovětu, jsem pochopil, že se bavily na můj účet. Tak tedy toreador. Už se to tedy doneslo do stanice, můj útěk před tím zatraceným býkem. Ve vesnici se nic neutají.

Na schůzi výkonného výboru vesnického sovětu jsem se s Larisou poprvé setkal tak zblízka. Seděli jsme u stolu proti sobě. Díval jsem se na její lehce usměvavou tvář a myslel si: ví o tom nebo ne? Asi ví, kmitlo mi hlavou. Proč by se jinak usmívala? Cítil jsem, jak se hned červenám a hned blednu…

Schůze začala se zpožděním. Čekalo se na Nasonova, předsedu kolchozu.

Přišel dopálený. Sedl si vedle Xenie Filipovny a začal mlčky točit v rukou tužku. Statný, se silně opálenou šíjí a svislými rameny, s namodralou těžkou bradou…

Když jsem mluvil o plánu opatření na prevenci zločinnosti, o organizaci skupiny, o práci s nezletilými, o vedení besed a o pořízení stálého panelu „Nepřehlédněte!“, jen jednou se na mě zvědavě podíval. A když jsem skončil, zeptal se:

„A kolik potřebuješ prachů na ty tvoje vitríny?“

„Panely,“ opravil jsem ho.

„Kolik?“ opakoval Nasonov.

„Zauvažovali jsme,“ vmísila se Xenie Filipovna a přistrčila mu lísteček. „Tady je to napsaný. Nezchudneš, Genadiji Petroviči.“

„A ty nešilhej po cizí kapse,“ osočil se dobromyslně při čtení lístku. „Drž si radši svou…“ Podepsal se velkým písmem do rohu lístku a obrátil se na mne: „Zastav se v účtárně. Výzdobu odnes Katajevovi do dílen. A rovnou si s ním o tom promluv. Je to náš komsomolský ataman. Vy mladý se snáz domluvíte. Já mám i bez vás starostí, že nevím co dřív. Zítra přijedou z oblasti.“

„A odpovídá to plánu?“ otázal se najednou vedoucí stranické skupiny kolchozu Pavel Kuzmič

„Ukázal jsem ho předsedkyni výkonného výboru, soudružce Rakitinové,“ odpověděl jsem.

„(o, chlapče, tak to nepůjde,“ namítl s úsměvem vedoucí stranické skupiny. „Chceš zorganizovat lidový soubor. To je dobrý. Ale tady jsme ho už organizovali, a ne jednou. A nic z toho nebylo. Nevybrali jsme ty správný hochy, to je to. Takže je potřeba se poradit se stranickou organizací a s komsomolským aktivem. A ještě s jinými. Poradíme se. Jeden rozum je dobrý, ale dva jsou lepší. A pak, ve vesnickém sovětu je stálá komise socialistické zákonnosti. Mluvil jsi s nimi?“

Rozpačitě jsem se rozhlédl. Přítomní se dali do smíchu.

„Moc si troufá,“ řekl někdo. „Myslí si, že udělá pořádek sám.“

„Soudruzi,“ zastala se mě Xenie Filipovna, „soudruh Kičatov je služebně mladý. To já jsem udělala chybu. Ale celkově má zajímavé návrhy. My se potom při věcném projednávání poradíme, s kým bude potřeba, a všecky otázky probereme…“

Bál jsem se setkat s Larisiným pohledem.

S návrhem Rakitinové všichni souhlasili a ve schůzi se pokračovalo. Přistoupilo se k další otázce. Slovo dostala Larisa.

Mluvila tiše a každou chvilkou se na všecky podívala. Její vysoký melodický hlas zněl jako potůček. A v rukou se jí slabounce chvěl bloček s tužkou.

Poslouchali ji pozorně, poněvadž na všecky přenesla svoje vzrušení.

Mluvila o tom, že se nacházejí a ztrácejí různé starodávné šavle, uzdy, krajáče, džbánky, zhotovené lidovými mistry, o tom, že by se to všecko mělo shánět po staveních, shromažďovat a zřídit v klubu něco jako muzeum.

A já si hned vzpomněl, že piju každý den ráno i večer mléko ze džbánku, na kterém je namalovaný ohnivě červený kohout. A když usedám, abych napsal Alikovi dopis, tak mi před očima svítí jako jasná skvrna načepýřený, natažený krk kohouta a mám pocit, že každým okamžikem uslyším hlasité zakokrhání.

Larisa se setkala s ohlasem. Někdo si vzpomněl, že má doma starodávné kalhoty s lampasy, jiný malovaný džbánek, další lulku, dědictví ještě po pradědovi, bojové metály z první imperialistické války a ikonu v krásném kovovém obložení…

„Ikony nejsou potřeba,“ řekl Pavel Kuzmič, „muzeum není kostel.“

„Proč by se neměly shánět i vzácné ikony, skutečné umělecké předměty?“ namítla Larisa. „Támhle v Moskvě. v Treťjakovské galerii je spousta ikon významných ruských malířů.“

Politický vedoucí se zamyslil a souhlasil:

„No, kdyby to byli opravdu velký mistři, to by šlo, jenže, kde by se tady u nás nabrali?“

„Jasně, nemáme námitek,“ shrnul Nasonov. „Dej se do toho. Najdi chlapce a děvčata… a hledejte. Možná že nasháníte celou Ermitáž.“

„A co skříně, sklo? Kdy uvolníte naši místnost?“

„Taky potřebuješ panely?“ máchl rukou Nasonov. „Tak pěkně vlastními silami.“

„Petroviči…,“ řekla s výčitkou Xenie Filipovna.

„No dobrá, dobrá, něco provedu.“

A začal mluvit o tom, že v neděli je svátek svaté Trojice a že se musí zorganizovat různé podniky, aby se lidi odpoutali od popů a opilství.

… A tak se stalo, že jsme za hodinu nato šli s Larisou k dílnám kolchozu, rovnou přes slunečnicové pole. Bylo by směšné jet ke Katajevoví na motocyklu nějaký kilometr cesty. Nad pěšinkou se skláněly těžké černé kotouče slunečnic. Jejich žluté lístečky pokrývaly pevně udusanou zem.

Šel jsem půl kroku za ní, abych viděl její štíhlou postavičku, přepásanou v pase řetízkem.

Otočila se.

„Tak mě doprovázíte, Dmitriji Alexandroviči?“

„To už mi rovnou říkejte soudruhu Kičatove.“

„Dobře, budu vám říkat Duno. Souhlasíte?“

„Nemám námitek.“

Bodejť bych namítal! Jdem a mlčíme. Co víc?

„Vymyslila jste si užitečnou věc…“ Co to žvaním za nesmysly?

„Tak nám pěkně pomozte. Máte motorku. Býváte v osadách.“

„Moc rád!“ Byl jsem jen v Kručené. Zajímalo by mě, co má na mysli? „Prosím, můžeme jet spolu.“

„To můžeme,“ souhlasila prostě.

Na toreadora jsem zapomněl. Den kolem kvetl zlatými kotouči slunečnic a modral se blankytnou oblohou…

Už si nepamatuju, co jsme si povídali. Ale i ona, jak se mi zdálo, byla okouzlená polem.

Tři do pasu vysvlečení chlapci, celí od oleje, se zády lesklými potem, táhli u dílen na ocelových trubkách Dieselův motor do kabiny nákladního vozu.

To nákladní auto jsem znal. Včera nedaleko ústřední osady málem řidič přejel dítě. Zkontroloval jsem brzdy. Byly vadné. Řidič Fjodor Kolpakov mi dal slovo, že na neopraveném voze z garáže nevyjede.

No tak to zkontrolujeme.

Pozdravili jsme se. Katajev byl mezi chlapci. Mávl na nás – jako že, počkejte, pak si promluvíme.

Když chlapci zamontovali motor, seskočili z karosérie, odklidili trubky a přirazili bočnici.

Z dílny vyšel řidič Feďa. Snažil se na mě nedívat. Podle toho, jak se tvářil, bylo mi jasné, že auto je ve stejném stavu jako včera.

„Odvezeš mě?“ zeptal se ho Katajev.

Řidič něco zabrumlal. Požádal jsem řidiče o klíče. Feďa ukázal na kabinu:

„Jsou tam.“ A poodešel stranou, otíraje si ruce hadříkem, a celým svým vzezřením se snažil dát najevo, že on za nic nemůže.

Nasedl jsem do vozu, kousek jsem popojel a hned zabrzdil, je to tak! Pedál šel lehce až na doraz a vůz jel dál. Zastavil jsem ruční brzdou. Dal jsem zpátečku a vyskočil.

„Nepojede.“ Feďa mlčel.

A jeden z chlapců pokrčil rameny:

„Buď klidný, náčelníku. Tady stepí… to nebude ani deset kilometrů.“

„Nepojede,“ odsekl jsem.

„Soudruhu náčelníku,“ žadonil chlapec.

Katajev se na něho obořil:

„Nepleť se do toho, Jegore.“ Hodil hadřík do karosérie a vynadal Feďovi: „Pitomče! Táhli jsme ho celý půldruhý hodiny, mohli jsme se ztrbat.“

Chtěl říct něco říznějšího, ale ohlédl se na Larisu a zmlkl.

„Tak co máme dělat?“ zeptal se řidič.

„Odvézt je jiným vozem,“ poradil jsem, oprašuje si ruce dlaní o dlaň.

„Jinej není, je na cestách,“ řekl mrzutě Feďa. „A když je neodvezem, tak nám předseda vynadá, až se z nás bude kouřit.“ Ušklíbl se. „Vás by taky nevynechal.“

„Já se na něj vykašlu!“ Rylo to trochu silně, ale mě to dopálilo. Uvažte, že vedle seděla Larisa a všecko slyšela.

Feďa Kolpakov zašel do dílny. Za chvilku se vrátil a pohvizdoval si. Katajev řekl mně a Larise:

„Počkejte, já se umeju a promluvíme si.“

Ale nedošlo k tomu.

Předsedův gazik, jako rozzuřené zvíře, prudce zabrzdil před námi, zvednuv kotouče prachu.

Nasonov vylezl z vozu a nařídil krátce řidiči:

„Jeď! Na mou odpovědnost.“

A klidně se díval na mne.

„Jestli chceš na rok ztratit řidičák…,“ řekl jsem stejně klidně.

Předseda zrudl.

„Mně stojí na pátém úseku konvejer, slunečnice pudou na siláž… To je něco jinýho…,“ nemohl popadnout dech, „než závody s býky.“

Dovedu si představit, jak jsem v tu chvíli vypadal…

„Sedni za volant!“ štěkl Nasonov na Feďu.

Feďa se po nás podíval, nasedl do vozu a spustil motor.

Člověk se nesmí vzdávat. Přistoupil jsem k řidiči.

„Dej mi řidičský průkaz.“ Poslechl. „A teď si dělej co chceš.“

Strčil jsem doklad do kapsy a šel pryč. Za mými zády ztichl motor, bouchla dvířka a ozval se málem plačtivý hlas řidiče:

„Genadiji Petroviči!…“

Nasonov zaklel.

Já šel dál.

„Podporučíku…“

Zastavil jsem se. Předseda mávl rukou, abych šel blíž. Vrátil jsem se.

„Pojď.“

Šli jsme do dílny. Genadij Petrovič vzal sluchátko.

„Dejte mi náčelníka okresní správy milice. Ano, neodkladně…“

Stál ke mně zády. Bylo vidět, jak svírá čelist.

„Buďte zdráv, tady Nasonov… Ano, ano, ano.“

Mluvil s mým šéfem několik minut. A mně bylo jasné, že předseda boj prohrál. To ho rozzlobilo ještě víc, protože příčinou všeho jsem byl já, takový holobrádek.

Nasonov mi strčil sluchátko.

„Kičatove, je možno pustit auto tra cestu?“

„V žádném případě, soudruhu majore. Brzdy vůbec nefungují. Zkontroloval jsem to sám.“

„Tak proč Nasonov tedy zuří?“

„Nevím.“

„Nevadí, bude chvíli zuřit a pak ho to přejde, jsi pašák, podporučíku. Nevzdávej se.“

„Rozkaz.“

„Tak tedy… Zítra v jednu přijď na operativní poradu.“

„Rozkaz. Přijdu, soudruhu majore.“

V sluchátku se ozvaly krátké tóny.

Chlapci, kteří mlčky kouřili na lavici, se na nás tázavě dívali. Larisa rovněž.

Předseda, aniž řekl slovo, šel a nasedl do svého gaziku. Auto se prudce rozjelo, zlostně zašelestilo pneumatikami a uhánělo po cestě.

„Tak co?“ zvedl se řidič.

„Pro řidičský průkaz si přijdeš ke mně, až si spravíš vůz já ho zkontroluji!“

Bylo to vítězství. Ale do srdce mi padla hořká tíseň, že unaví-li chlapci, budou teď muset znovu vytahovat motor z karosérie. A pak ho znova tahat do druhého vozu. A lidi na ně někde čekají a klejou.

Dokonce mě to mrzelo i za Nasonova. Doslal taťku od zelenáče.

Katajev běžel shánět jiné auto. My s Larisou jsme šli mlčky zpátky.

„Je to u vás opravdu všecko tak přísné?“ zeptala se.

„Neměl křičet na mě, ale na toho lajdáka Feďu.“

„Dopadlo to ošklivě.“

A to kouzlo, které vzplanulo tam uprostřed zlatých slunečnic, okamžitě zmizelo.

… A v noci, když jsem už usínal, ukolébán šepotem listí u mých oken, vrzla branka a v světlém čtverci okna se objevila hlava.

„Soudruhu podporučíku!“

Byl to neznámý, téměř klukovský hlas

„Kdo je?“

„To jsem já. Žeňa.“

„Který?“

„Nasonov.“

Vstal jsem z postele a přistoupil k oknu. Z chlapce bylo cítit víno,

„Co potřebuješ?“

Na košili se mu mihotal vzor – stín listí.

„Mám tam kamarády z města. Studujeme spolu na průmyslovce. A troška nám chybí. A Kláva říká, když vy to dovolíte, tak že nám prodá. Potřebovali bychom nanejvýš flaštičku vína…“

„A co tomu řekne otec?“

„Ten je na okrese.“

Vypadalo to, že má chlapec z táty strach

„Kolik je ti, Žeňo?“

„Šestnáct. Proč?“

„Na pití je to trošku málo, ne?“

„Ale kamarádi…“

„Já to tvému tátovi neřeknu, ale už nikdy v noci lidi nevyrušuj, platí?“

V jeho ve světle měsíce plochá postava tiše zmizela za plotem.

A co to Klávu Lochovovou napadlo, posílat kluka ke mně.

Vzpomněl jsem si, že jsem se chtěl u nich zastavit a promluvit s jejím mužem. Musím to udělat co nejdřív.

5

Druhý den jsem se rozhodl, že se blíž obeznámím s prací našeho hřebčince, poněvadž po střetnutí s Nasonovem se mi nechtělo trčet v hlavní stanici a potkat se s ním.

Kdysi v těchto končinách základem příjmu mnohých kolchozu byli koně. Teď jen asi ve dvou třech hospodářstvích zůstaly hřebčince, které dodávaly kolchozům živé potahy.

Nasonov se taky kdoví proč kdysi rozhodl založit v kolchoze hřebčinec. Koupil několik kobyl čisté rasy a plemeníků a pustil se do křížení. Než se stal předsedou, byl vedoucím podniku na výrobu nealkoholických nápojů A proto, podle Xenie Filipovny, zpatlal hřebčinec, jak mohl. Genadij Petrovič se patrně kojil tajnou nadějí, že vypěstuje svou nasonovskou rasu jezdeckých koni, kteří by soupeřili s budonovskými, těrskými a chaltěkinskými! Když prováděl pokusy, nikoho neposlechl a míval často potyčky s hlavním zootechnikem. Když zootechnik viděl, že na předsedu nic neplatí, chytal se jen za hlavu a vzdychal.

To všecko vyprávěla Xenie Filipovna. Byla pro mne hotovy poklad. Znala kolchoz jako svých pět prstu. Tady se narodila a prožila celý svůj život. Za války a dalších pot let po ní byla předsedkyní. A pak už byli předsedy muži.

Rakitinová pokládala hřebčinec za naprosté dobrodružství, protože jsme se slavnými hřebčinci nemohli soutěžit – jsme slabí v kramflekách, říkávala. Jedinou trofejí, získanou za dobu existence nasonovgkého podnikáni, byl diplom oblastního výboru Svazarmu za šesté místo na dostizích.

Vjel jsem do hřebčince a div jsem nepraskl zlostí. Vedle stájí stál předsedův gazik. Na návrat bylo pozdě. Zpozorovali mě.

Genadij Petrovič stál opřen o kapotu vozu. Byl tu taky Arefa Děnisov. Nenadál jsem se, že ho tu potkám.

Přistoupil jsem k nim, jako by se nic nestalo. Nasonov kývl odměřeně hlavou. Arefa pozdravil přívětivě.

Předseda žvýkal nějaké stéblo a chval se na menší pokosené pole, na kterém, jak se mně zdálo, byly ledabyle rozestaveny různé překážky: křižem postavené klády, žerdě natřené jako závory a připomínající bradla, do pyramidy složená uhlová zídka, nízká vrata a příkopy s vodou.

Po poli jezdil osamělý jezdec. Najednou doklusal k pyramidě sestavené z pruhovaných žerdí, kůň asi na zlomek vteřiny zpomalil běh a přeskočil lehce překážku. Viděl jsem, že oba pozorovatelé byli spokojeni.

A jezdec se už přiblížil k plotu z kulatin. Všiml jsem si, jak se Arefa napřímil, jako by sám seděl v sedle.

Kůň ladně vyskočil, vypjal se jako luk, octl se na druhé straně překážky, jen zadníma nohama zavadil o horní žerď.

Mně samotnému bylo úzko. Nasonov mrzutě hekl.

„To nic, to se stává,“ řekl Arefa. „Markýz si ještě nezvykl na ostruhy. To chce čas. Ale celkem to, předsedo, nebylo špatný, co?“

„To je učiněný ďábel!“ sakroval spokojeně předseda. „Už jsem ho chtěl vyřadit…“

„Nádherný hřebec! Miluju krásný koně,“ řekl Arefa přimhouřiv oči.

Nasonov ho šťouchl do boku.

„Nezapřeš Cikána, Děnisove.“

„To nezapřu.“

Vůbec si mě nevšímali.

„V životě se stává všelicos, což abychom pustili Markýze na okresní dostihy, co myslíš? Jak se říká. i z mizerné ovce je aspoň hrstka vlny…“

„Jen kdybys měl, předsedo, takových prašivých ovcí víc… Mně můžeš věřit, Markýz je vzácný hřebec.“

„Je zlý, strašně zlý, prevít!“

Zatím se jezdec přiblížil až k nám.

Ustrnul jsem – byla to Larisa.

„Ještě jednou, zkus plot, oxer a lavici!“ vykřikl Nasonov a zatočil ve vzduchu rukou.

„Ostruhy, ostruhy,“ dodal Arefa.

Larisa přikývla.

Seděla na hřebci, který se ve slunci neuvěřitelně zlatorůžově leskl.

Já se v koních nevyznám. Ale tenhle hřebec, se mi líbil. Jeho nevelká hlava s malýma pohyblivýma ušima seděla na dlouhé šíji. Nozdry se mu nervózně chvěly. Břicho měl vtažené jako jelen. A hladká jemná kůže s krátkou lesklou srstí byla jako hedvábná.

„Je bezvadný, jen zadek má trochu svislý,“ pokýval hlavou Nasonov.

„To nevadí,“ řekl Arefa a hladil si spokojeně bradu.

Nevydržel jsem:

„Jaká je to barva?“

„Markýz je plavý, nažloutlý hřebec. Achatěrinec,“ poučil mě Děnisov. Bylo mu asi trapné, že si mne předseda nevšímá. „Je strašně zlý. Ani jeden místní žokej s ním nic nesvedl. Zkoušel to i můj Sergej, a nic. Předsedu chňapl za rameno. A tadyhle knihovnice k němu našla klíček… Potřeboval ženské ruce a něhu. S koněm se to taky musí umět. Každému se nepoddá…“

Nasonov mě ignoroval dál. Nevadí!

Dívali jsme se mlčky na Larisu, jak na Markýzovi brala překážky.

Tentokrát, zdá se, jí šlo všecko hladce.

Bylo cítit pokosenou trávu a koňský trus. Nasonov vyndal cigarety, nabídl Děnisovovi. A po krátkém váhání i mně.

„Děkuju, jsem nekuřák.“

„Šetříš si zdraví?“ zeptal se s úšklebkem.

„Proč? Prostě jsem si nezvykl. A pak mi to nechutná.“

Zapálili si.

Larisa dokončila trénink, nějakou chvilku ještě jezdila krokem a pak přijela k nám. Rozpálená, odfukovala z tváří přilepené vlasy a dívala se na předsedu s nadějí a očekáváním.

„Pude to,“ řekl Nasonov. „Ať je to po tvým.“

„Děkuju, Genadiji Petroviči!“ Oči jí zazářily šťastně a vesele.

„Mně neděkuj, ale jemu.“ Nasonov šťouchl prstem Arefu, nasedl do auta, prudce se otočil a jel z farmy.

Děvče lehce seskočilo z koně a přistoupilo k nám. Děnisov vzal od ní jemně uzdu.

„Buďte zdráv, Dimo,“ teprve teď mě Larisa pozdravila. Měla na sobě přiléhavé kalhoty, holínky a mužskou košili. „Hned jsem vás uviděla.“

Arefa něžně hladil dlaní lesklý chvějící se zadek koně a s láskou říkal:

„Dobro, Markýzi, dobro… Jsi báječný hře beček.“

Markýz na něj pokukoval světlým okem a hryzal udidlo. Děnisov mu je vyndal.

„A jak to bude, Arefo Ivanoviči, se závody?“ zeptala se Larisa.

„Moc bys chtěla?“ mrkl šibalsky Děnisov a dal koni několik kostek cukru.

Hřebec je vzal opatrně pysky z ruky člověka a hlasitě zchroupal.

„Tak tedy budu?“

„Budeš, budeš…“

Děvče se zatočilo na místě a zatleskalo.

„To je príma!“

Kůň stříhal ušima a nervózně přešlapoval.

„Vem si toho svýho krasavce,“ Děnisov ji dal udidla. „Je moc citlivý…“

Larisa vedla Markýze do stáje.

„Napohled je jako třtinka,“ ukázal za ní Arefa. „Ale je houževnatá…“ Na chvíli se odmlčel a dodal: „Naše ženský si zanic nesednou na koně.“

„Naše – to myslím u Cikánů.“

„A proč?“

„Je už to takový obyčej… Chlapům koně… a ženským…“ Rozesmál se. „Někdo tě miluje, máš před sebou dlouhou cestu, na srdce ti padá dáma…“ Děnisov se stále usmíval. „Vy jste se asi urazil, že vám Zara nechtěla hádat?“

„Ba ne, proč bych se urážel,“ odpověděl jsem. „Byl jsem prostě zvědavý…“

„Nikdo nemůže vědět, co člověka čeká. Ani Cikání. Nemáme v sobě žádný zvláštní tajemství,“ pokračoval Arefa. „jakýpak já jsem teď Cikán? Mluvím víc rusky, žiju rusky, jím a spím po vašem.“ Zarazil se. „Hučím tu do vás. A vy asi máte práci?“

„Ale ne. Jsem tady náhodou. Zajel jsem jen tak…“

Svět je divný. Arefa Děnisovič mi byl sympatický Ale jeho syn.. Nebylo v danou chvíli na zemi člověka, kterého bych tak nesnášel…

Přestože jsem chtěl být s Larisou o samotě a odvézt ji na motorce do osady, odjel jsem sám. Aby se Děnisov nic nedomýšlel.

6

Když vešel, byl jsem překvapen – kde se tady v osadě vzal moderní účes, dlouhé vlasy, krátká bradka pečlivě zastřižená. Mohlo mu být nanejvýš třicet. Připadal mi hned na první pohled zvláštní. Uhlazené způsoby, klidný pohled, jen jeho nos se nepěkně vyjímal ve tváři – uprostřed přeražený a trošku připláclý..

Toho člověka jsem ještě neznal. Osada měla přes tři tisíce obyvatel. Ale obvodní by měl znát každého, proto je obvodní.

„Jsem otec Leontij,“ představil se, hned jak vešel, a já honem nechápal, čí otec. „Vidím, že jste tady nový a budete se divit mému příchodu. Ale to se patří. Vždycky jsem se obracel ohledně našich svátků k Syčovovi.“

Teprv teď mi došlo – je to pop! Pravý, skutečný pop. Tak zblízka jsem viděl pravoslavného kněze poprvé!

„Moji představení se už s vašimi spojili. Myslím, že se domluvili. A já jsem přišel k vám domluvit se, tak říkajíc, na naší úrovni.“

„Prosím… poslouchám…“ Jak ho oslovovat, to nevíru. Soudruhu otče?

„Promiňte, jak se jmenujete?“

„Dmitrij Alexandrovič.“

„Mám k vám. Dmitriji Alexandrovíči, takovouhle prosbu, jak víte, zítra mají věřící svátek svaté Trojice. Velký svátek. Přijede sem k nám spousta lidí z jiných osad a samot. Víte sám, že lidi se nechovají vždycky ukázněně. Shromáždí se ve velkých zástupech u kostela A hned vedle je silnice. Nedej pámbu, aby se poprali, nebo se někdo octl pod autem, všecko jde na naši hlavu. Loni o velikonocích porazil někoho autobus, a já dostal, až to nebylo hezké. Ačkoli se to stalo daleko od kostela. Takže, buďte mi nápomocen.“

Obrátil jsem stránku stolního kalendáře a zapsal velkým písmem: Sv. Trojice. Zajistit pořádek u kostela.

Otec Leontij se nepatrně pousmál.

„No, vynasnažím se,“ řekl jsem.

„Ujednáno.“ Vyndal krabičku cigaret. „Smím si zakouřit?“

„Jen kuřte, kuřte.“

„A vy?“ Nabídl mi.

Usmál jsem se, během hodiny mi nabízejí podruhé.

„Ne, děkuju. Nekouřím. Nenaučil jsem se.“

„Odkud jste?“

„Z Kalinina.“

„Jsme málem rodáci. Ačkoliv jsem tam nikdy nebyl.“ Labužnicky do sebe vtáhl kouř. „Manželka je odtamtud.“

„Jak se jmenuje?“

„Olga Lopatinovová.“

„Neznám…“

„Je starší než vy. Bydlela v Nábřežní ulici.“

„Já jsem docela z jiné čtvrti.“

„Tak se poznáte. A je docela možné, že se už znáte. Žena je tady v obvodní nemocnici zdravotnicí.“

„Zatím jsem nic nepotřeboval.“

„Diky bohu. No tak. Dmitriji Alexandrovíči, mě těšilo, že jsem vás poznal. Nebudu vás už rušit.“

Zvedl se, já rovněž. Na rozloučenou jsme si podali ruce.

Ten má stisk, přímo železný.

Když mi podával ruku, zeptal se:

„Promiňte, Dmitriji Alexandrovíči, dáváte přednost koňáčku nebo…“

„Nepiju,“ odpověděl jsem úsečně.

„To je chvalitebné,“ nějak rozpačitě odpověděl báťuška. „Syčov měl radši čistou…“

A teprve když otec Leontij odešel, pochopil jsem, že se mi chtěl revanšovat. Samozřejmě že takové způsoby tady zavedl Syčov.

Zašel jsem ke Xenii Filipovně. Strašně mě ten pop zajímal. Hlavně proto, že byl tak mladý.

„Když k nám otec Leontij přijel, asi před dvěma léty, všecky holky byly do něho celý pryč. Jen se nečervenej. Jste mladý, tak co by ne… No a naše babky si začaly šuškat: že prej to není dobře, ženu nemá, aby si nezačal něco s mladýma paničkama z osady. A na to přijela Olinka Lopatinovová. Žádná zvláštní krasavice, tichá, vostejchavá. A netrvalo to ani měsíc, a ruka byla v rukávě… Na zápražích se zaseje: začalo klevetit: To si nemoh vzít zdejší? Musel si vybrat přespolní krásku? Nezavděčil se… Ale žijou dobře.“

Měl jsem nutkání zeptat se, co si lidé myslí o mně. Nenechají na mně nitku suchou, to je jisté. Ale neřekl jsem nic. Přijde čas, poví mi to sama. A Xenie Filipovna pokračovala:

„Poslechni si, co udělal vloni. Přišli lidi. Prej z blízké samoty. Že jako jdou pokřtít dítě. Nahrnul se jich celý houf do kostela a v hadříku měli zahalenou pannu. Otec Leontij k nim vyšel, že provede obřad. Ženský začaly hulákat a chlapi chtěli vtrhnout za carský vrata, v kostele se jim tak říká… Doslechli se asi, že tam na ikonách jsou drahý ozdoby… A co si myslíš? Otec je tak spořádal, že za sebou sotva nohy táhli, je prej boxer. Kdoví, jestli je to pravda, ale chlapi to pořádně odskákali…“

Vzpomněl jsem si na jeho přeražený nos, železný stisk ruky i na mohutné svaly pod bezvadně čistou a nažehlenou košilí.

Pak přišla Leděškovová. Když se posadila na židli tak jistě a energicky jako při své první návštěvě, podal jsem jí mlčky potvrzenku Krajnovové o tom, že odevzdala svou divokou Babočku do kolchozních jatek. Žalobnice zafuněla.

„No a co má být?“ zeptala se mhouříc oči.

„Jak vidíte, kráva, která vám udělala škodu, byla těžce potrestaná,“ řekl jsem s úsměvem.

Avšak babka byla rozzuřená.

„Jen ať je. Ale jsem stejně škodná…“

„Soudružko Leděškovová, vy jste mě oklamala.“ Vytáhl jsem pomalu zásuvku stolu a vyndal bezděky čistý list papíru. Babka se nervózně zavrtěla na židli. „Pastýř Děnisov mi ukázal, že kravka nebyla vůbec zmrzačena. Jen trošku škrábnutá.“

Papír na Leděškovovou účinkoval magicky. Nebylo to právě čestné jednání, ale co mi zbývalo?

Chvilku přemýšlela a pak vybafla:

„Dej mi zpátky to oznámení!“

A až ve dveřích spustila:

„To Krajnicím odevzdala svou jalovici mně natruc…“

Byl jsem rád, že odešla. Zanechala ve mně nepříjemný pocit.

Učili nás, že máme v každém případě zachovat klid a být spravedliví. A hlavně nanejvýš objektivní. Co pro mne znamenají tyto dvě ženy? Nic. Ale nevím proč, na babku Věru jsem vzpomínal docela rád. Na její měkký jižní dialekt i klidnou uvážlivost. Ta byla úplně jiná než jízlivá a uštěpačná Leděškovová.

Přistihl jsem se při myšlence, že kdybych měl u nich vyšetřovat něco vážného, kdoví jestli bych dokázal být objektivní. Asi sotva.

Když už jsem nasedal na motorku, abych jel do Krásnopartyzánská, přišel Kolja Katajev. A ze mne v tom okamžiku všecko nepříjemné z rozhovoru s Leděškovovou spadlo.

Kolja přejel jemně rukou po mé motorce. Měl silné snědé ruce umazané od strojního oleje, jako člověk, který má co dělat s motory.

„Máš báječný stroj. Silný. Běhá jedna radost.“ Řekl to tak, jako by mluvil o něčem živém.

„Běhá dobře,“ potvrdil jsem.

„Přišel jsem k tobě v jisté věci, jen na pár slov, nijak tě nezdržím. Povídá se, že si rád zahraješ na kytaru.“

Ne, na vesnici se nic neutají. Skutečně jsem si kytaru přivezl. A když mi je někdy večer obzvlášť teskno, tichounce si zpívám a drnkám na ni…

„Doufám, že si na to nikdo nestěžuje?“

„Stěžuje.“

„A kdo?“

„Děvčata,“ řekl a mrkl.

„Vezmu to v úvahu.“

„Vem radši v úvahu děvčata.“

„Řekl jsem, že vezmu.“

„Tak je to dobře. Jsme tedy domluveni. Dnes navečer v klubu.“ Podíval se na mne. „Ale v jiném obleku.“

„To mám vzít kytaru?“

„Máš tedy filipa…“

„A co děvčata? Říkáš, že si stěžují.“

„Stěžuji si, že zpíváš moc tiše.“ Kolja se rozesmál. „Jen hezky pojď mezi lidi. Zachraň situaci. Víš, on Čava je náš sólista. Ale říkají, že onemocněl…“

„Děláš si legraci?“ docela vážně jsem se urazil.

To je pěkný obvodní inspektor, řeknou – utíká před býkem a prozpěvuje si za doprovodu kytary…

„A co je na tom legračního?“

„Ať je to jak chce, jsem úřad.“

„Já taky Komsomolský. A tancuju gopak a kozačka jedna radost. Copak já! Nasonov o velkých svátcích zpívá ve sboru. Předtím nemohli dát zanic sbor dohromady. A po předsedovi tam vstoupili skupináři a pak i další kolchozníci. Takže máš si z koho vzít přiklad. Nejsi přece Syčov.“

„Nemusíš mě přemlouvat.“ Spustil jsem motor.

Nikolaj pokrčil rameny, jakože, jak myslíš. A šel pryč, aniž se ohlédl. Záda měl nahrbená. Urazil se.

Soužil jsem se pořádně Na vojně i vo škole jsem zpíval. Jenže tam jsem neměl šarži. A hodí se to, aby se důstojník milice objevil před diváky s kytarou? Je dost na tom, že mi za zády říkají toreador.

Ale čím dál jsem přemýšlel o Katajevově návrhu, tím víc se mi do srdce vkrádala pochybnost.

Až najednou jsem si vzpomněl na Sloupový sál Domu odborů. Vkročil jsem poprvé do ohromného foyeru, plného světla, koberců a lustrů. Přivezli nás, mladičké studenty, na setkání se skladateli.

Konferenciér oznámil: Skladatel Ekimjan. Bylo to známe jméno. V učilišti jsme zpívali sborově jeho Pochod odvážných. A vtom vyšel na pódium… komisař milice. Borek Michajlov mě šťouchl do boku, já jsem taky překvapením div nezůstal s pusou dokořán. Ano, skladatel Ekimjan byl ještě tehdy pracovníkem milice, zástupcem velitele Moskevské oblastní správy milice.

Po tom večírku jsem se pustil do skládání. Byl jsem ještě pod vlivem písni Okudžavy a Vysockého. Ale na rozdíl od nich mi to s veršováním šlo úplně mizerně. A tak jsem si vybral za svou oběť Jesenina.

Borek Michajlov, který naprosto nesnášel, aby ho někdo v čemkoli předstihl, začal sám skládat písně.

Jednoho krásného dne mu někdo podstrčil lístek: „Přestaň napodobovat toho mizerného skladatele D. A. Kičatova. Upřímní příznivci.“

Má vášeň se rázem rozplynula. A okamžitě jsem přestal mrzačit verše mého oblíbeného básníka Jesenina. A když jsem potom někdy zpíval, tak už jen písně jiných skladatelů.

Takže když jsem měl jít do klubu, přece jen jsem se rozhodl, že půjdu, ať to dopadne jak chce.

Pečlivě jsem si vyžehlil kalhoty svého civilního obleku, bílou košili s modrým proužkem (Moskva, obchod Syntetika na Kalininově třídě), naleštil černé polobotky a zamířil do klubu s kytarou přes rameno.

První, koho jsem uviděl, byl Syčov. Seděl na příčce železných schůdků, vedoucích nahoru do promítačky, a kouřil vlastnoručně ubalenou cigaretu. Podíval se na mne a zavrtěl mírně hlavou, jakože: to je frajer, a ještě s kytarou!

V duchu jsem se už dávno vykašlal na jeho ostražité a vyzývavé pohledy. Prošel jsem kolem něho jen chladně kývnuv na pozdrav.

Larise jsem se líbil. To jsem viděl na první pohled. Jiným dívkám taky. Hned si začaly něco šuškat a vrhaly na mne, jak se domnívaly, nenápadné pohledy.

„Říkal jsem, že náš inspektor přijde!“ řekl radostně Kolja Katajev.

„Já jsem byla taky přesvědčená,“ přiznala se Larisa.

Zajímalo by mě, co si o mně myslí? Jestlipak ji napadne, že jsem přišel kvůli ní? Podle toho, jak se tvářila, bych řekl, že ano. Ale nezdálo se mi to jen?

Vypadala, že ji to opravdu těší, že budu zpívat Jeseninovu píseň Nekřičím, nepláču, nelkám.

„Jesenin, to je prima,“ schválil Kolja. „Píše procítěně.“

Do začátku koncertu bylo ještě hodně času. Nejdřív museli kolchozníci vyslechnout přednášku.

Zdálo se, že bude zajímavá. Nasonov přemluvil jednoho známého akademika z Moskvy, který tu v okrese trávil dovolenou, aby nám udělal přednášku. Tady se ten vědec narodil, vyrostl, a teď ho to táhlo do rodného kraje posedět s udicí na břehu Manyče, kde patrně ještě jako kluk trávil celé dny jako jiné děti ze vsi…

Genadij Petrovič poslal pro slavného rodáka svého šoféra a obtelefonoval všecky sousední předsedy. Dostavili se v plné parádě a tvářili se důležitě.

Sál byl nabit do posledního místečka. Všecky uličky byly zastaveny židlemi a lavičkami, někteří si dokonce v obavě, že si nebudou mít kam sednout, přinesli vlastní stoličky.

Abych se rozptýlil a přemohl rozrušení, které se mě zmocnilo před vystoupením, protlačil jsem se do sálu. Sednout se mi nepodařilo, a tak jsem se s mnoha jinými kolchozníky, na které se místo rovněž nedostalo, opíral ramenem o stěnu.

V místnosti bylo strašlivé dusno. Ženy se ovívaly kapesníky a muži si každou chvilku utírali pot. Všichni napjati čekali, až se objeví akademik.

Nakonec se objevil v doprovodu předsedy kolchozu a předsedy stranické organizace.

Byl uvítán potleskem jako slavný filmový herec. Udiveně přejel pohledem sál, nečekal asi takovou účast, a roztržitě se podíval na Nasonova. Předseda zvedl ruku. Potlesk zvolna ustal.

Vedle mne nějaká stařenka řekla:

„Hned je vidět, že je to náš donský kozák“

Upřímně řečeno, já jsem na něm nic kozáckého neviděl. Možná že babka má zkušenější oko.

Genadij Petrovič se neudržel a pronesl krátkou řeč. Řekl, že se nám dostalo velké cti, že vážený akademik, který procestoval celý svět, nikdy nezapomíná na své rodáky, a teti sem přijel, aby nám pověděl o posledních úspěších v genetice, která kolchozníkům pomůže v bitvě o úrodu. Pak ještě Nasonov dodal, že tady u nás provádíme určité experimenty v pěstování nového plemene koni.

Učený stařeček umíral vedrem a čekal, až bude moci konečně začít přednášet.

Pavel Kuzmič předsedu patrně nenápadně napomenul, poněvadž ten nečekaně domluvil a posadil se.

Předseda stranické organizace udělil akademikovi slovo. Ten začal mluvit vsedě u stolu. Měl tichý hlas, poněkud pisklavý. Aby mu člověk rozuměl, musel napínat sluch. Nastalo úplné ticho. A když bylo konečně slyšet každé jeho slovo, museli jste zas napínat mozek, abyste pochopili, o čem mluví.

Akademik vysvětloval mechanismus dědičnosti. V jeho řeči se každou chvilku střídaly termíny jako chromozóm, mutace, dominantní gen, ribonukleová kyselina DNK…

Viděl jsem, že Nasonov taky vynakládá velké úsilí, aby pochopil řečníkovu myšlenku. Ale ať se snažil sebevíc, bylo to marné. Genadij Petrovič svraštil obočí a bedlivě pozoroval každého, kdo jakkoli dával najevo nudu, která se zmocnila většiny přítomných.

Za nějakých deset minut akademik všecky nadobro umořil.

To, že řady přítomných řídnou, jsem pocítil především sám na sobě. Za chvíli se mi líp stálo. Pak se začala objevovat volná místa. A řečník, jako by nic nepozoroval, dál stejným hlasem vtloukal do sálu zřetelné kulaté fráze, ve kterých přece jen tu a tam zaznělo srozumitelné slovo.

Nasonov sklonil hlavu. Patrně měl také chuť vyjit ven a nadechnout se čerstvého vzduchu. Ale předsedovi asi pomáhal zvyk vysedávat dlouhé hodiny na různých zasedáních a konferencích.

Bylo mi za akademika trapně. Vědec byl patrně opravdu vynikající. Co to jen Nasonova napadlo vystavovat posměchu takového starého zasloužilého člověka. Stařeček asi ve své dobrotě nedokázal odříci a teď je z toho taková trapná situace…

Když přednáška skončila, v sále zůstalo nejvýš dvacet lidí. V podstatě to byli hosté, kteří přijeli z jiných kolchozů. Jim bylo teprve trapné odejít.

Avšak akademik, jakkoli to je divné, se vůbec neurazil. Dokonce naopak. Byl ve výborné náladě, pochválil za ticho a pozornost, s jakou ho poslouchali, a vyjádřil přání zůstat na koncertě umělecké tvořivosti.

Nasonov rudý jako rak, buď vedrem, nebo hanbou za návštěvníky, kteří utekli z přednášky, usadil hosta do první řady doprostřed. Přímo před účinkující.

A jaký je v kolchozním klubu sál? Samozřejmě malý. A tak když jsem vyšel s kytarou na scénu, dotyčný akademik se octl sotva dva metry ode mne.

Měl jsem i tak trému. Ale ještě víc jsem zrozpačitěl proto, že učený stařeček si nasadil na nos brýle a zíral na mne jako školák v cirkuse.

Ze začátku jsem byl nejistý. Vzal jsem to trochu vysoko a jen taktak dozpíval píseň do konce. Měl jsem jen jedno vroucí přání – zmizet co nejdřív ze scény.

K mému překvapení posluchači ohromně tleskali. I akademik. Uklonil jsem se a chtěl odejít. Ale obecenstvo mě žádalo, abych zazpíval ještě něco.

Z celého obecenstva mi padla do očí Xenie Filipovna, usmívající se na mne, Kláva Lochovová, která neznámo proč přišla bez muže, a Larisa.

Moje nervozita povolila. Když se to líbilo, proč bych nemohl zazpívat ještě?

I druhou píseň, Okudžavovu, jsem přednesl procítěně.

Nemohl jsem pochopit, proč jsem za ni nesklidil stejný potlesk. Jesenin se jim asi líbil víc.

Přestal jsem dál pokoušet osud a odešel za kulisy. Tam jsem se srazil tváří v tvář s Čavou. Ladil si tiše svou kytaru. Zdálo se mi, že se nepatrně usmál, když mě uviděl.

A kde se k mé smůle tady vzal? Kolja říkal, že Čava stůně. Proto vlastně požádali o vystoupení mne. Ale pastevec se dostavil, přestože měl teplotu.

Pravda, kalhoty měl zmačkané, prostou bavlněnou košili, i kytaru měl horší než já, měla na hmatníku i na vrchní desce oprýskaný lak. Ale zpíval líp než já. A o moc. Rozumím tomu. Nepouštěli ho vůbec ze scény. Musel zpívat jednu píseň za druhou. Všichni byli nadšeni.

Katajevovi jsem neřekl nic. A jeho ani nenapadlo, že mi tím hodil klacek pod nohy. Pravda, za kulisami mě poplácal po rameni a prohodil:

„Ty ses taky ve formě, podporučíku!“

To „taky“ mi zkazilo náladu nadobro. Bylo by líp, kdyby byl Kolja neřekl vůbec nic.

Po koncertu se většina návštěvníků začala rozcházet po chalupách. Mládež zůstala na tanec.

Akademik byl tak nadšen, jako by navštívil nějakou vynikající divadelní scénu. Obzvlášť chválil Čavu. Stál jsem docela blízko a slyšel jsem, jak se svěřoval se svým dojetím. Nasonov, který byl ještě stále pod dojmem krachu přednášky, byl z jeho chvály celý pryč a aby ještě víc hosta udivil, řekl mu, že Čava je pouhý pastýř.

„Neříkejte,“ divil se stařeček a vrtěl hlavou. „Obyčejný pastuch! A ten chlapec, co zpíval první, je také pastýř?“

„Ten ne,“ zrozpačitěl předseda.

„To také nebylo špatné. Bylo to roztomilé… opravdu.“

Byl jsem rád, že tu rozmluvu nikdo neslyšel.

Akademik se začal loučit. Předseda ho požádal, aby se šel podívat na hříbata. Byla výsledkem šlechtitelské práce, kterou kolchoz prováděl v širokém měřítku.

„Co vás vede, příteli,“ řekl odmítavě stařík, „v tom se za mák nevyznám.“

„Jak to?“ divil se Nasonov. „Vy se přece, takříkajíc, věnujete problémům dědičnosti… Možná že nám poradíte, jakým směrem se máme ubírat?“

„Abych vám řekl, drahý soudruhu Nasonove, já se celý život věnuji banánové mušce. Je to taková malá, každému známá muška.“

„Tak to my vám jich můžeme dodat pro experimenty hromadu!“ nadšeně navrhl Genadij Petrovič. „Můžete se činit!“ Akademik se rozesmál.

„Celý lidský život by nestačil k tomu, aby vyřešil ten nejmenší problém v genetice. Za kolik let dává kůň potomstvo?“

„Za tři – čtyři roky…“

„No vidíte. A banánová muška se množí osmadvacetkrát do roka! To znamená, že pouze za jeden rok je možno sledovat dvacet osm pokolení toho typu. A aby se dosáhlo stejných výsledků s koněm, musel bych prožít sto dvanáct let. A já bych byl rád, kdybych tady ještě byl aspoň takových pět…“

Nasonov pln rozpaků začal vychvalovat řečníkovo zdraví. Ten se bavil ještě víc. A s tím opustili klub. Předseda šel doprovodit akademika ke kolchoznímu gaziku, který čekal u zápraží.

Proč jsem zůstal na tancovačce, sám nevím. Měl jsem asi nějaké tušení. To se stává. Někde v přeplněné místnosti, v různorodé společnosti cítíš, že dozrává něco nezachytitelného; sotva postřehnutelná atmosféra hádky nebo rvačky.

A co když ve mně dozrává profesionální cit?

Vypadalo to, že je všecko normální. Naši, místní, se chovali jako obvykle. Postávali v hloučcích. Vycházeli si zakouřit. Oknem bylo vidět jejich hlavy a nad nimi sedavý kouř. Samozřejmě že si dělali legraci z děvčat. Ne ve zlém, spíš jen tak ze zvyku.

A ti druzí z města, kteří přijeli na návštěvu k Žeňkovi Nasonovovi, se chovali ostražitě.

Přitom mě napadlo, že venkovští chlapci jsou pro mne už ‚naši‘, a Žeňkovi kamarádi ‚cizáci‘.

Jestlipak jim Kláva v noci prodala víno? Určitě ano! Je sice ještě cucák, ale je to Nasonov! Chvilku se před klukem vytahovala, ale do obchodu určitě došla.

Čava netancoval. O něčem se přel s Koljou Katajevem.

Larisa se nudila, občas se podívala směrem k němu.

V duchu jsem měl škodolibou radost. Ale k ní jsem nešel. Musím počkat. Vydržet.

A přese všecko mě ze všech nejvíc zajímal Ženka. Na mne se nedíval. Že by se styděl za noční návštěvu?

Dobíral si děvčata, naváděl k něčemu své kamarády. Pošeptal jsem to Katajevovi. Ten mě odbyl:

„Máš nějaké halucinace, podporučíku. Žeňka je zbabělec. To se jen tak vytahuje před městskými.“

Ohlásili dámskou volenku, a než jsem stačil mrknout, stála přede mnou, jako by ze země vyrostla, Kláva Lochoyová.

Zlostí bych se byl nejradši propadl pod zem. Vypadalo to, že ke mně mířila Larisa.

Nezbylo mi, než vytáčet valčík s naší prodavačkou. Musim říct, že netancovala špatně. Ale pro mne za mne, mohla by mi pošlapat třeba celé nohy, jen kdyby to byla jiná… Ta, která tančila s Koljou Katajevem (ještě že ne s Čavou), povzdechl jsem si nepozorovaně, sleduje Larisu.

„Ach! Kde je mých dvacet let!“ prohodila s úsměvem Kláva. Oblečená byla velmi pěkně. Aby ne, ševcova žena, aby chodila bosa! „Nevynechala jsem ani jednu tancovačku. A teď? Mám tři děti. Ani s mužem nemůžeme přijít spolu do klubu. Tak se na zábavě střídáme… Zítra ho pustím do kina…“

Její žvanění mi šlo na nervy.

„Řekněte, proč jste ke mně v noci poslala Ženku?“

Kláva zvedla obočí.

„To vzbudil i vás? To je flákač!“

„Ano, přišel o půlnoci. Odvolával se na vás.“

„Už toho mám dost! Půjdu k Genadiji Petrovičovi!“ rozčilila se. „Nemyslete si, Dmitriji Alexandroviči, že jsem k vám Ženku opravdu poslala. Mám ho už plný zuby! Byl u mne v noci už několikrát pro lihoviny. Povídám mu, že si budu na něj stěžovat na milici. On kluk pitomá si myslel, že ho k vám posilám pro dovolení.“

„A prodala jste mu?“

„To by tak scházelo! Přece se nepoženu do neštěstí. To je nápad!“

Nafoukla se a až do konce valčíku nepromluvila.

Měl jsem radost, že jsem se jí zbavil. A jakmile zazněla hudba, zamířil jsem k Larise. Ať to dopadne jak dopadne.

A propásl jsem hlavní okamžik. Za mými zády se ozval suchý Úder.

Žeňkových kamarádů bylo asi pět. Byli urostlí, statní, podle všeho obeznámení s boxem.

Když jsem přiskočil k hloučku, jeden z městských hochů úderem omráčil Jegora, Kolinova přítele, kterého jsem poznal v dílně při nešťastném střetnutí s Nasonovem.

Naši místní křičeli, mávali rukama. Děvčata ječela.

Pět chlapíků z města se postavilo do kruhové obrany. Žeňka běhal sem tam, hned ke svým, hned k přespolním. Nikdo si ho ani nevšiml.

Jegor vyskočil a znovu se vrhl na mládence z města. A znovu dostal ránu do ucha.

Už si nepamatuju, jak jsem se octl uprostřed vřavy a křičel, aby se rozešli. Nebo něco podobného.

Přespolní byli bezesporu opilí. A na lakové žádná slova neplatí.

Podněcovatelé rvačky mě vůbec nebrali na vědomí. Neuvědomil jsem si, že v civilu mě prostě pokládají za jednoho z místních.

A mela nabývala vážných rozměrů.

Co jsem měl dělat? Vybral jsem si nejsilnějšího chlapce a vrhl jsem se na něj. Pracoval pěstmi jako stroj. Uhnul jsem před ranami, popadl jsem ho za ruku, přitáhl na sebe a přehodil. Mládenec patrně takový obrat nečekal. Než jsem mu stačil zkroutit ruce, vrhli se na mne dva chlapi a snažili se mě od něho odtrhnout. Ucítil jsem pod lopatkou prudkou ránu. Patrně kopnuti. To už bylo příliš.

Prudce jsem se otočil, stiskl jsem něčí hlavu a stoličkou přehodil útočníka. Skutálel se po podlaze k nohám vřískajících děvčat.

Přiskočili ke mně místní a odtáhli černovlasého mladíka, který se mě chystal kopnout.

Najednou se ozval nepřirozeně hlasitý zvuk trhané tkaniny, bylo to jako výstřel.

Možná že se v Žeňkovi ozvalo svědomí. Buď šel na pomoc místním, nebo se ocitl v šarvátce náhodou, ale kárající pravice otce, který se nějakým zázrakem objevil v klubu, ho popadla za límec. A Nasonov mladší vyklouzl z košile roztržené shora dolů. Pak se v mohutných rukou předsedy octl synův host, který v mžiku ztratil bojovnost a uklidnil se.

Seděli jsme v malé místnůstce za scénou, kde se obvykle chystají účinkující na vystoupení. Nasonov. Kolja Katajev, pět rušitelů pořádku se svěšenými hlavami a vysoukanými košilemi a já.

Ženku otec kopanci zahnal z klubu domů.

Genadij Petrovič mluvil krátce a úsečně, jako když zatlouká hřebíky:

„Hosty vždycky rádi vítáme. A ctíme je. Ale když si začnou moc dovolovat, ukážeme Jim, kde nechal tesař díru! Běžte na autobus, a ať tady po vás nezbude ani stopa! Máte štěstí, že máme hodnou milici, jinak byste měli posudky sakramentsky pošramocený…“

Já jsem vůbec nemluvil. Jen jsem si chvílemi masíroval potlučená záda.

Mládenci jako by se s každou větou zmenšovali.

Jeden z nich, ten, kterého jsem složil prvního, řekl:

„My jsme nevěděli, že soudruh… je obvodní inspektor…“

„A proto jste řádili?“ Nasonov praštil pěstí do stolu. „Mažte na autobus! Ale honem!“

Vyndal peníze a strčil je jednomu synovu kamarádovi. A nakonec jim tak vynadal, že my s Koljou jsme bezděčně sklopili oči.

Mládenci šli husím pochodem z pokojíku a prošli ztichlým klubem. Naši místní hoši už je neprovázeli zlými, ale spíš soucitnými pohledy. Věděli dobře, že Nasonov nerad žertuje.

Když jsme osaměli, zapálil si.

„Poslyš. Dmitriji Alexandrovíči, na Ženku se nezlob… Ach Žeňko, Ženko! No počkej!“

A odešel rázným houpavým krokem…

… Šel jsem z klubu domů. Osada spala pod příkrovem černé noci. U nás v Kalininu takové noci nemáme. Tam v létě dlouho po půlnoci ještě svítí na západě proužek červánků. Chladných, průzračných.

A tady noc uléhá na celé nebe jednolitá, s teplými příboji větru, ve kterém zvlášť vyniká vůně mateřídoušky a pelyňku, překrývající všecky ostatní vůně…

Jak daleko je teď Kalinin! Co vody uteklo od té noci, kdy jsme už nebyli školáci, ale ještě ne studenti, a procházeli jsme se po maturitním plese po nábřeží. Obloha byla tehdy jasná celou noc. Červánky se měnily, nejdřív byly tyrkysové a chladné, pak oranžové a zlaté. Tváře jsme měli jako ty červánky. Naše děvčata nám v bílých šatech připadala jako víly. V zástupu lidí spěchajících do práce jsme šli znaveni a zamlklí, protože se událo něco, co nás připojilo k jinému světu, k světu, v němž pracovní den začíná časně ráno, a to jsme my až dosud ještě vyspávali ve svých postelích…

Zvláštní věc, uplynuly teprve čtyři roky, a mně to připadá jako celá věčnost! Už jsem byl na vojně, studoval v Moskvě, a teď působím jako důstojník v této teplé, tiché osadě…

Jen jestli opravdu tiché? Dnešní večírek v klubu mohl skončit pro někoho dost nevesele…

Taková je moje služba. Zvolil jsem si ji sám.

7

V neděli na svatou Trojici začaly od rána vyzvánět na kostele zvony. Nikdy jsem netušil, že je možné zahrát na ně takovou složitou symfonii. Kdo byl ten zvoník, nevím. Ale měl jsem dojem, že vyloudit tu bouři zvuků mohl jedině otec Leontij svýma silnýma rukama.

Nasedl jsem na motorku a začal nenápadně hlídat cestu kolem kostela.

Hodně dvorů a domů v osadě bylo ozdobeno zelení a květinami. Trávou a větvičkami byla pokryta zem, dvory i verandy.

Vzduchem se nesla silná nasládlá vůně čerstvě pokosené, pomalu vadnoucí trávy.

Od kostela jsem jel na druhý konec osady, kde nedávno porazilo auto starce. Byla tam zatáčka a řidiči tam málokdy snižovali rychlost.

A tak jsem jezdil z jednoho kurhanu na druhý, jako na houpačkách – nahoru dolu, nahoru dolů, dokud se neozval z tlumeného hluku zástupu, směřujícího ke kostelu, uštěpačný hlas stařeny:

„Co tady pořád lítáš jako hadr na holi?“

To mě dopálilo – starám se přece o jejich bezpečí!

Včera na operační poradě jsem dostal instrukce, abych dával pozor na pořádek na silnici i u kostela, aby nedošlo k nějakému neštěstí.

Postavil jsem motorku u kostela a posadil se bokem na sedadlo. Odtud bylo vidět na obě strany silnice.

Auta téměř nejezdila, jen občas projel linkový autobus. Řidiči vjížděli do osady pomalu, každou chvíli skřípali brzdami a troubili.

Čas se vlekl.

Jako potůček plynul zástup pobožných stařenek v bílých šátcích.

„Buďte zdráv, soudruhu náčelníku!“

Vedle mne stála Zara v pestře květované sukni s bohatými karnýry splývajícími až k zemi. Podala mi s úsměvem ruku. Pak ukázala na několik snědých dětských tvářiček, které ji obklopovaly, a řekla:

„Tady jsem je přivezla. Co máme u nás na samotě? Člověk nevidí žádný lidi, ani neví, že je svátek. Nakoupím všelijaký maličkosti, podíváme se do kina…“

Já se taky usmíval, nevěděl jsem, o čem s ní mluvit a jak se mám chovat. „Samozřejmě,“ přisvědčil jsem.

Že ale byla krásná ta žena Arefy Děnísova! Okouzlovala zvláštní silou, jiskrností a nespoutaností. Černé vlasy jí vlály zpod pestrého šátku a bohatě splývaly na ramena.

„A to jsou všecky vaše?“ zeptal jsem se, ukazuje na děti.

„Všecky!“ Zara blýskla oslnivě bílými zuby. „Vyberte si nevěstu, náčelníku!“

„Mám ještě čas, jsem mladý,“ vytočil jsem se vtipem.

„Dobrá, počkej, až Naďa vyroste,“ vedla svou Zara. Oči jí přitom blýskly rozpustile a výsměšně.

Přistrčila lehce dopředu asi třináctiletou žabku.

Naďa si mě prohlížela s dětskou zvědavostí. Tenkrát, v Kručené, jsem si jí nijak nevšímal. Byla doopravdy mimořádně hezká.

Kde přišla k těm šedým očím se zelenými jiskřičkami a pikantnímu snědému nosíku?

„Zaro, jak to, že vaše dcerka má světlé oči?“ zeptal jsem se, abych převedl hovor jinam.

Když Zara uviděla moje překvapení, rozesmála se:

„To je Arefova vnučka. Z prvního manželství. A Nadin otec byl Rus.“

Naďa na to řekla vážně:

„Jako vy.“

Zara pohladila děvčátko po vlasech a šla se svou rodinkou dál…

Když se kostel vyprázdnil a zástup se rozptýlil po cestách a dvorech, jel jsem domů.

Hned od vrat jsem uviděl v okně pokoje Xenie Filipovny prostřený stůl a povědomou mužskou ruku, držící cigaretu.

„Dmitriji Alexandroviči, zastavte se u mne,“ vyhlédla z okna Xenie Filipovna.

Seděli za stolem s Arefou Děnisovem.

Na stole bylo prosté venkovské jídlo: teplý piroh se zelím, orosená, na velké kousky nakrájená rajčata a okurky a v misce naložené melouny od loňska.

Arefa se se mnou pozdravil jako se starým známým. Zvedl snědou rukou právě načatou láhev vodky, nalil do sklenky a postavil přede mne.

„Že by na svátek…“

„My si můžeme udělat svátek, kdy sami budeme chtít!“ řekla Xenie Filipovna jako na omluvu, dávajíc tím najevo, že jejich dnešní posezení nemá se svatou Trojicí nic společného.

„Děkuju, Arefo Ivanoviči, ale já mám dnes ještě službu,“ a odstrčil jsem sklenku.

„V tom ohledu je přísný, třeba je mladý,“ potvrdila předsedkyně vesnického sovětu. „Pojď, připíjeni si spolu. Arefo. Věřím, že ti samotnému nechutná.“

Přiťukli si. Xenie Filipovna polkla jen malý doušek.

„Ber si, Dmitriji Alexandroviči, taťka s mamkou jsou daleko, kdo ti má posloužit?“ A hospodyně mi dala na talíř velikánský kus pirohu a salát.

A zas jsem se proměnil v kluka s růžovými tvářemi a dívčím ohrnutým rtem. Můj příchod přerušil besedu.

„Tak co, soudruhu náčelníku,“ zeptal se položertem Děnisov, „co se kolem povídá? Všecko v pořádku, klid?“

„Zdá se, že ano,“ odpověděl jsem s plnými ústy.

„Zaplaťpámbu,“ přikývla Xenie Filipovna. „Svátky, to je pro milici největší starost – někdo má svátky a někdo těžkou práci. A jinak, zdá se, že tady máte klid…“

„Vcelku ano,“ potvrdil Arefa. „A když se něco semele, tak to dělají přespolní…“

„To neříkej,“ namítla Rakitinová. „Naši se někdy taky vyznamenají. A ‚pohostinský vystoupení‘ jsme taky nějak dlouho neměli.“ Mrkla na mě. „Je to asi tím, že dobře pracujete.“

Přešel jsem to mlčením. Na okresním oddělení mě upozornili, že čas od času se tady objevují pochybné osoby. Zvlášť pokud jde o zájemce o koně. Ale i pytláci někdy přijíždějí střílet sajky.

„Kdyby něco, tak Arefa ti bude dobrým pomocníkem,“ pokračovala hospodyně. „Ten by dal za koně duši.“

„Mám strašně rád dobrý koně,“ souhlasil Děnisov. „To je živá krása… U nás by nepochodili. Ubráníme je…“

Nebavil jsem se o tom. Řekl jsem jen:

„Potkal jsem vaše u kostela.“

Arefa zavrtěl hlavou. Nevypadal, že by ho to nějak mrzelo.

„Pořád ji to táhne do tlačenice. Jen aby viděla lidi a sama se ukázala…“

„Nepovídej, Arefo,“ mávla rukou Xenie Filipovna. „je tomu zvyklá od dětství… Něco jsem se tě chtěla zeptat. Jo, už vím. Je pravda, že Larisa bude závodit na koni za náš kolchoz?“

Zbystřil jsem pozornost, ale nedával jsem to na sobě znát.

„A co má být?“ zeptal se Arefa, zvednuv obočí.

„Ale nic:. Předseda si vzal do hlavy, že se vytáhne, a to je všecko.“

„Krásný závodní kůň a málem že ho vyřadili, doopravdy je krásný… A holka ho zkrotila. Tuhle Dmitrij Alexandrovič to viděl,“ Děnisov mě vzal za loket. „Že to s Markýzem umí?“

„Snad ano. Nejsem znalec.“

„Ale to vidí každej. Jenže zootechnik ho chtěl vyřadit. Hřebec je to ještě v plné síle. Zkoušeli ho zapřáhnout do vozu – nedal se. Kousal, kopal zadníma i předníma. A Larisa Averjanovová už dávno Petroviče otravuje, aby jí přidělil povoz na rozvážení knih do vzdálených brigád. Nemáme to u nás s dopravou moc dobrý.“

„Moc dobrý!“ ušklíbla se Rakitinová. „Řekni rovnou, mizerný. Jen se podívej, na jaký rachotě jezdi Kolpakov! Tuhlenc málem přejel ňákýho prcka…“

„Tak tedy, doprava není,“ pokračoval Arefa. „Jinýho koně jo Nasonovovi líto, tak nabíd Markýze, aby se Larisy zbavil. Řek si, holka se s ním potrápí a dá pokoj. A ona zatím hřebce zkrotila. Divže pod ní netancuje valčík… Já, upřímně řečeno, jsem si Markýze všimnul dávno. Ale nebyl tady vhodný žokej. Nasonov prej je taky rád.“

„Ale ať dá pokoj,“ řekla Xenie Filipovna, „pořád má něco… Já na místě Genadije Petroviče bych spíš myslela na lidi než na koně. Nebylo by na škodu zřídit nový, klub. A pak jo načase rozšířit jesle.“

„Vždyť jsi byla na jeho místě,“ popíchl ji Arefa. „Z klubu, jen si vzpomeň, taky nic nebylo. O jeslích už vůbec nemluvím.“

„Jo, Arefuško!“ povzdechla si hospodyně. „To byla jiná doba. Byli jsme rádi, že vůbec žijem. Pokrutin jsme si vážili jako cukroví. Nedej pámbu, aby se to ještě někdy opakovalo… Napiješ se?“

„Když budu mít chuť, tak si naleju, nejsem žádnej host,“ řekl se smíchem Arefa, ale nalil si.

„Řekni. Zara se ještě pořád vzpouzí?“

Děnisov vypil sklenku vodky a zajedl ji rajským jablíčkem.

„Nechce ani slyšet… Ale řekni, Xjušo, kdo dneska bere ohled na rodiče?“

Dovtípil jsem se, že se zas hovoří o knihovnici.

„U vás prej to je v tom ohledu přísný…“

„U vás nebo u nás… Teď je to všecko pomíchaný. Teďka jsou všichni stejný.“

Arefa vyndal starodávné kapesní hodinky na řetízku a začal spěchat.

„Mockrát děkuju, hospodyňko. Děkuju za pohoštění.“

„Moh si ještě posedět…“

„Slíbit jsem Genadíji Petrovičovi, že přijdu. Musíme do hřebčince. Dostihy jsou přede dveřma.“

„Voběma vám přeskočilo, to je má řeč. Copak ty, jseš starej paprika na penzi, nemáš co na práci. Ale co on?“ zakončila Xenie Filipovna a zavrtěla hlavou.

„Chacha, starej! Zara mě nevymění ani za deset mladejch, třeba jsem o dvacet let starší než ona!“ zasmál se Arefa.

„Jen jestli…,“ hospodyně se zvedla a šla vyprovodit hosta ke dveřím. „Mladíci jsou sokolíci! Podívej se!“ a ukázala na mě.

Arefa žertovně zavrtěl hlavou:

„Mimochodem, moje jméno v ruštině znamená – orel. Stojí to v seznamu svatých.“

Děnisov odešel. Seděli jsme hezkou chvilku mlčky. Každý přemýšlel o svých věcech. Někde se zpívalo. Zatím ještě pěkně. Čekal jsem, až Xenie Filipovna začne mluvit sama, přestože mě trápila spousta otázek.

A ona začala.

„My jsme s Arefou starý kamarádi. Prošel s mým Iguatem polovic války.“ Xenie Filipovna se podívala na fotografii muže ve vojenském plášti s výložkami. Takové fotografie, zvětšené z malé fotky z osobního průkazu, jsou asi v každé ruské rodině. „Umřel Arefovi v náručí… Po válce Arefa přijel s mladou ženou Zarou do Bachmačejevské. Přijel, pověděl mi o Ignatovi. A už zůstal tady…“ Najednou změnila téma hovoru: „V osadě mají zájem…“ A podívala se na mne.

„O co?“ zeptal jsem se jakoby nic.

„O všelicos… jestli jseš ženatej, jestli piješ…“

„A co je komu do toho?“ vyletěl jsem. „Úplatky snad neberu. A vůbec, ještě jsem se tady ani neohřál…“

„Jen se hned nerozčiluj… Lidi zajímá něco jinýho.“

„Copak lidi nemají nic jiného na práci než pořád klepařit?“

„Vem si, Dmitriji Alexandroviči, málo jsi jed…“ Nevím, proč mě vždycky oslovuje uctivě i jménem po otci. „Na lidi se nezlob. Lidi musíš chápat… Nevěst je tady, že by jimi řeku zastavil, ale hoši koukaj jen pryč.“

Konečně jsem pochopil, oč jde, a celý jsem zrudl.

„No, když je ti to nemilý, nebudu o tom mluvit. Řeknu jen, že jak jsi přijel ty, tak se dívaj na milici jinač. Docela jináč než za Syčova. Povídá se, že je to možná tím, že máš jinou uniformu a neříkáš si obvodní zmocněnec, ale inspektor.“

To mě rozesmálo.

„Jen se nesměj. Syčov chodil, co se voblečení tejká, nějako smutně. Všecko měl tmavomodrý. Kalhoty jako vod jízdy. Vojenskej plášť mu plandal pomalu až na zeni A ty chodíš ustrojený hezky. Šedivá barva je pěkná…“

„Teď ji nosí všichni pracovníci milice.“

„To jo, tak to je změna. Lidi si všeho všimnou. A pak Syčov neměl na náramenících hvězdičky…“

„Byl staršina. Nestačil si je vysloužit.“

Ta zlořečená hvězdička! Kdyby to Xenie Filipovna věděla…

„Syčov ji nemoh dostat. Měl už dávno všelicos na svědomí. A hlavně tohle…“ Xenie Filipovna naznačila rukou, že si jako rád přihne. „A tobě dali hned motorku. Úplně novou. I barvu má pěknou.“

„Mám velký obvod,“ řekl jsem jako na omluvu. „Naše služba je čím dál náročnější…“

Xenie Filipovna pokračovala:

„Lidi si všimnou všeho. Každé maličkosti. Protože se na člověku obráží každá změna. Můžeš mluvit co chceš, a on si jde za svým. Člověk chodí každý den do obchodu, každý den ji chleba, nosí šaty, jezdí v autobuse, ve vlaku… Dělá všelijakou práci. A když se ožení, rozmnoží potomstvo zas ke svý podobě. Kouká se usadit tam, kde je mu dobře. A utíká pryč z toho místa, kde jsou na něj přísný. A co se napřemejšlí, než udělá to nebo ono… Tak už to na světě chodí.“

Zeptal jsem se jí, proč nejede k dětem. Že samotné je jí tady smutno.

Xenie Filipovna zavrtěla hlavou:

„Ba ne. Dmitriji Alexandroviči, mně se do města nechce. Nemám ráda asfalt. Já chodím nejradši po zemi. Doktoři mi to sice zapovídají, ale já si zuju boty a čochtám po dvoře hošky. Pamatuju se, že když jsem byla malá holka, běhala jsem bosa až do zimy. Po strništi. Píchalo mě to, ale já si z toho nic nedělala. Nebo když se šlápne na bodláčí… To je hotový trest pro děcka. Když skočíš na bodlák, hned ti vyhrknou slzy, ale za chvilku zapomeneš a skáčeš zas jako ta koza. A to, že jsem snad osamělá, nevadí. Znám tady každou ženskou, každýho chlapa, jejich děti i vnuky. Jsme jako jedna rodina. To je jináč než ve městě! Viděla jsem, jak to tam chodí. Maji se sousedy společnou zeď, bydlejí tam deset let, vidějí se každéj den, a chovají se k sobě, jako by se neznali. Ani se nepozdravějí. A myslejí si že je to správný…“

Poslouchal jsem Xenii Filipovou a viděl před očima babičku. Ta taky žila jen pro jiné. Nic jí v tom nezviklalo, ani stáří, ani nemoce. Protože moje babička si ze všeho nejvíc vážila lidi.

Litoval jsem, že už není. Neopustila svět v hrozných letech ničení a hladu za Němců, ale když už byl na zemi klid a pokoj. Doma všichni spali. A ona si asi chtěla otevřít dveře a vyjít ven podívat se na tichou hvězdnatou noc. Odešla a už se nevrátila…

O Čavovi a Larise se Xenie Filipovna ani nezmínila. A já jsem si byl skoro jist, že s Arefou spolu mluvili právě o nich.

Xenie Filipovna měla šlechetné srdce. Všimla si asi, že jsem ve střehu, když vidím knihovnici.

Toho večera jsem usínal bez zvláštních starostí. Zas jsem si uvědomil, že život je něco nezměrného a nekonečného.

Babička mi jednou řekla, že muž nezbytně potřebuje, aby ho oddaně milovala aspoň jedna žena bučí matka, sestra, manželka, nebo dcera… já teď mám takového člověka. Je to Alík.

A pak?

Pak bude cesta, cesta přes zelenou step. Z kopce na kopec… bez konce a kraje…

Usnul jsem.

A když mi začali ramplovat na dveře a na okno, nemohl jsem si hned uvědomit, kde vlastně jsem.

„Soudruhu obvodní! Soudruhu inspektore! Míťka Gerasimov někoho zabije! Pojďte honem!“

Ozval se ve mně vojenský zvyk. Seskočil jsem z posicie jako při poplachu a za pár vteřin jsem byl oblečený.

Běželi jsme s nějakou starší paní, která klopýtala, protože jí překážela dlouhá noční košile. Šátek se ji každou chvíli svezl z hlavy na ramena.

Z jejích nesouvislých výkřiků jsem pochopil, že zaslechla, jak její soused Dmitrij Gerasimov někomu vyhrožuje, že ho zabije. A je namol opilý. A v chalupě prý jsou děti…

Pokoušel jsem se vybavit si tvář Gerasimova, ale kdoví proč jsem měl před sebou stále Syčova…

A když jsme došli ke Gerasimovovu dvorku, kde se shluklo několik místních občanů, pochopil jsem, proč mi napadal stále Syčov.

Byl to ten mladý muž v bílém tričku a modrých kalhotách nad kotníky, který chodíval s lahví ke střelnici, k Syčovovi.

Uviděl jsem ho v osvětleném okně, v tomtéž triku, s dvouhlavňovkou v ruce.

Stál uprostřed světnice, pod lampou, mírně vrávoral a tupě zíral před sebe…

Před ním vzlykala, bědovala a někoho zakrývala svým tělem jeho žena. Patrně se za její záda schovalo dítě.

To jsem uviděl, když jsem přistoupil těsně k oknu. Ramenem jsem se opíral o drsnou hliněnou stěnu a horečnatě jsem uvažoval, jak mám rozzuřeného chlapíka odzbrojil.

Dlouho jsem váhat nemohl. Mohlo každým okamžikem dojit k neštěstí.

Co dělat? Co jen dělat? Napětím mi bušilo ve spáncích.

Míťka stál přímo proti dveřím. Když se vřítím ze sině, střetnu se s ním tváří v tvář. A nikdo neví, co ho může napadnout. Lidé v takovém stavu postrádají jakoukoli kontrolu.

S tlukoucím srdcem jsem obešel chalupu. Teď jsem viděl otevřeným oknem Míťkova záda…

„Míťo, Mítěnko… Co tě to, drahoušku, napadlo?“ lítostivě naříkala jeho žena. Zpod její ruky vykukovala vylekaná dětská tvářička. Gerasimov něco nesouvisle a hrubě křičel.

Dál jsem se rozmýšlet nemohl.

A dřív než se Míťka otočil, vletěl jsem do chalupy, až jsem srazil z okna květináče.

Vrhl jsem se mu pod nohy a v tu chvíli nade mnou něco třesklo. Ucítil jsem nakyslý, štiplavý pach střelného prachu. Kolem zabubnoval železný déšť. Jeho kapky se odrážely o podlahu světnice…

Je těžko pochopit, kde se v opilci vzala ta síla! Řádil jako blázen v záchvatu zuřivosti. Zápasil jsem s ním a měl jsem obavy, že ho nezdolám. Podobal se silnému sukovitému stromu s větvemi trčícími na všecky strany, a ty bylo nutno spoutat, jinak by mě tloukl a vyřídil by mě docela.

Pak přiběhli nějací chlapci a s klidem svázali Míťku, který se pode mnou zmítal.

Rozhlédl jsem se kolem sebe. Celá světnice byla postříbřená alabastrovým prachem, a po ní chodil bledý, vyhublý, asi pětiletý klučík, v klotových záplatovaných trenýrkách, a mlčky sbíral pětníky a desetníky.

Míťka totiž trefil do kasičky, stojící na starodávné vyřezávané kredenci.

Nevím, proč jsem se tehdy rozhodl pro spoutání Míťky.

Možná proto, že vypadal hrozně. Měl vytřeštěné oči, jeho spoutané tělo se svíjelo a navíc bučel jako býk.

Dovlekli jsme ho do mé kanceláře takřka na rukou. Položili jsme ho na pohovku potaženou popraskaným voskovaným plátnem a já zůstal na noc s Gerasimovem úplně sám.

Teprve později jsem si vzpomněl na všechny podrobnosti mlhavého bdění v polospánku. A každá vteřina mi připadala významná, protože ta noc jako úder sekery rozdělila celý můj život na dvě poloviny – na to, co bylo před a co potom.

To všecko bylo potom.

A tehdy jsem seděl za svým stoleni, těžkou hlavu položenou na rukou, a díval jsem se na Míťku, jak se zakousl zuby do provazu a skelnýma očima zírá do stropu. Třásla jím zimnice. Někdo ho polil vědrem vody.

Pohovka se pod ním houpala a stará péra v ní skřípala. Pak bylo ticho.

Byl jsem na Míťu rozezlen. Možná proto, že mi připomněl velmi nepříjemné chvíle v mém životě.

Ne, otec nikdy nezuřil. Naopak, opilost ho zbavovala pohybu, gest i mimiky. Vůbec nevěděl o světě. Byl jako tělo bez duše. A třebaže k tomu nedocházelo příliš často, rozladění v rodině trvalo dlouho a matku to úplně vyčerpávalo.

Nekřičela, nehubovala. Trápila se v tichosti a dlouho jako při těžké zákeřné chorobě. Ani nás s Alikem neobtěžovala přecitlivělou láskou, aby si tak ulevila ve svém hoři. Máma je statečná.

Nevím, jestli se trápil otec. Někdy to vypadalo, že se trápí. Ale jak potom bylo možné, že do toho stavu upadal znovu?

Já jsem asi odpor k alkoholu zdědil po matce.

Jediná babička mírnila otcův nepěkný návyk k pití.

Ale ta už není mezi námi…

Seděl jsem dlouho opřen o stůl. Byl jsem z toho celý rozlámaný. Stále se mi zdály přízračné sny, které ihned mizely, jakmile silněji zaskřípala péra v pohovce.

Gerasimov dostal znovu zimnici. Pocítil jsem k němu lítost. Neviděl jsem snad v něm svého otce? Netroufal jsem si odběhnout domů pro deku, a když jsem nenašel nic jiného, přikryl jsem ho nadvakrát složeným vlněným ubrusem ze stolu.

Kolem třetí hodiny se ztišil. Rozvázal jsem mu ruce a také jsem si zdříml.

Asi v pět hodin jsem se probudil, patrně proto, že Gerasimov seděl na pohovce a díval se upřeně na mne. Vlasy rozcuchané, obličej promodralý a oteklý.

Svítalo. Byla to ona hodina, kdy šer os vit bez stínů a světelných odrazů zaplavuje všecko kolem.

„Třeští mi hlava,“ řekl Miťa chraplavým hlasem. „Něčím bych si spravil chuť po opici.“

Nalil jsem inu mlčky z karafy sklenici vody. Vypil ji lačně až do dna. Mávl rukou a svalil se znovu na pohovku, nohama si podstrčil pod sebe krátký ubrus a stočil se do klubka.

Procitl jsem kolem sedmé hodiny. Měl jsem nějaké tušení. Otevřel jsem oči. Do kanceláře vnikalo slabým paprskem slunce. Ale to stačilo, aby celá noc zmizela bůhvíkam.

Díval jsem se na klidně nataženého Míťku. Zpod ubrusu mu vykukovaly nohy. Měl jsem pocit, že jsem lékař, který probděl u lůžka pacienta, jenž právě prodělal krizi.

Přistoupil jsem k němu a zatřásl mu ramenem.

„Vstávej!“

Ale Míťka ležel nehybně. Tak nehybně, až jsem měl pocit, že se i mně zastavilo srdce… A co bylo potom?

Potom bylo všecko jako v strašném snu, který si člověk nepamatuje celý, ale vrací se mu v jednotlivých, těch nejbolestnějších úryvcích. A takové mi v paměti zůstalo to ráno.

Ani jsem si vlastně neuvědomil, co se stalo. A když mi došlo, proč je Gerasimov tak nehybný, proč jeho odulý obličej je tak klidný, bezděčně jsem zatelefonoval nejdřív Xenii Filipovně. A až potom jsem volal lékaře…

A to už se začali scházet lidé – Rakitinová, Nasonov, předseda stranické organizace, Katajev a další. Lidé, jejichž jména a tváře si nepamatuji, jak se dívali oknem na tělo zakryté ubrusem.

Jak dlouho trvalo, než přijel náčelník okresní správy milice major Mjachkij, vyšetřovatel prokuratury a soudní lékař, nevím.

Pamatuji si jen nářek Míťkovy ženy, který se mi vrýval do srdce takovou bolestí, že bych byl nejraději utekl až na kraj světa, abych to neslyšel.

Potom jsme seděli s vyšetřovatelem okresní prokuratury v kanceláři Xenie Filipovny. Do nejmenších podrobností mi utkvělo v mysli, jak klidně začal vyplňovat protokol výslechu, příjmení, jméno, a jak každou chvilku ohýbal a přehýbal svorku.

Díval jsem se na jeho úhledný, čitelný rukopis, v duchu jsem si všímal jeho profesionální rozvážnosti a důkladnosti s jakou vedl výslech, a v duchu jsem si říkal: tak, a celý můj život je ten tam, i moje služba. Zbývá už jen, aby se objevil zelený anton, pak cela vyšetřovací vazby a stroj se roztočí…

Když byl vyšetřovatel s protokolem hotov, do kanceláře vešel major Mjachkij a soudní lékař. Náčelník okresního oddělení, jak se mi zdálo, se vyhýbal mému pohledu.

Soudní lékař s prořídlou šedivou kšticí, se stopami popela a se smítky tabáku na plátěném saku žmolil v zakouřených prstech zhaslý nedopalek cigarety.

„Vnější poranění žádná… Smrt nastala podle všech známek před takovými čtyřmi a půl hodinami. A kořalkou je cítit dosud! Pitvat takového člověka je to nejhorší, co může být!“ Podíval se na mne, pousmál se a zavrtěl hlavou: „Ten neměl dostat vodu, ale takových sto padesát gramů vodky. Pak by možná…,“ pokrčil rameny. „Abstinence.“ To cizí slovo mi zapadlo do vědomí jako kámen. „To je pěkné naděleni…,“ zakončil soudní lékař a zapálil si novou cigárem.

„Tak ty teď nařídíš, aby na záchytné stanici měli vodku, ne?“ řekl ponuře major.

„A ještě slanečka s cibulkou,“ dodal s úšklebkem vyšetřovatel. Mjachkij si starostlivě povzdechl a řekl mi:

„Zatím nemá smysl, aby ses tady trápil. Jedem!…“

A vyšli jsme zástupem zevlounů – major, soudní lékař a já.

Vyšetřovatel zůstal na stanici.

Šel jsem, na nikoho z davu jsem se nedíval a nikoho nevnímal.

A jako šlehnutí do tváře mě spálila slova nějaké stařenky:

„Pročpak ho, chudáka, vodpravili, neřádi, a ještě k tomu v den boží?…“

Všiml jsem si, jak major zaťal zuby.

Až cestou v autě, daleko od domku vesnického sovětu, kde v mé kanceláři ležel navždy ztichlý Gerasimov, a když se kolem nás přehnal vůz z márnice, náčelník okresního oddělení řekl mrzutě:

„To ti čert napískal, vzít si ho do své kanceláře!“

Nic jsem na to neodpověděl. Snad si taky nemysli, že jsem zavinil Míťkovu smrt? Proč je to na mně?

Možná že jsem skutečně něco neudělal, jak jsem měl? Ale z druhé strany, kdybych ho byl nevzal k sobě, mohlo se stát ještě něco daleko horšího.

Najednou mě napadlo, jestli vůbec mohu vyšetřovateli dokázat, že jsem nevinen. Uvěří mi, když mu povím, jak to všecko bylo?

Na okresním oddělení v Krasnopartyzánsku nemluvili o ničem jiném než o mimořádné události v osadě. Major Mjachkij svolal vedoucí pracovníky a zavřeli se k nějaké poradě. Seděl jsem v místnosti dozorčího, kde při pondělku bylo hodně lidí, a mne bohudík nikdo nerušil, takže jsem si v duchu znovu a znovu opakoval noční události.

Možná že jsem Míťkovi nějak ublížil, když jsem s ním v chalupě zápolil? Váleli jsme se po zemi jako rvoucí se zvířata, tloukli jsme se o nohy stolu i o kredenc… Co je lidský život? Stačí se nechtěně trefit do spánku a je amen… Mně samotného doposud bolel zátylek kde, mi naskočila obrovská boule.

Ze všech těch myšlenek mě hned mrazilo, hned mi bylo horko…

Službu konající nadporučík vrhal na mne zvědavé pohledy. Bylo na něm vidět, že by se mě strašně rád vyptal na to, co se přihodilo. Ale neměl ani chvilku volnou. Neustále přicházeli lidé. Najednou mě nečekaně oslovil:

„Kičatove, telefonovala sekretářka z prokuratury, prosí tě, abys zašel k prokurátorovi…“

Šel jsem na prokuraturu, nohy jako z olova a v duši prázdno. Teď mi nařídí odevzdat zbraň, doklady a řemen… Sundají mi nárameníky… No, ať se stane, co se má stát…

Naši okresní prokurátorku jsem dosud viděl jen jednou. Byla to asi čtyřicetiletá žena v tmavém kostýmu, v blůzce s naškrobeným límečkem a manžetami, které mě překvapily svou bělosti v kraji, kde ustavičně fouká vítr a před šedým prachem není úniku. Byl jsem neustále nucen nosit s sebou prachovku, aby moje boty vypadaly slušně.

V kanceláři prokurátorky seděla asi třicetiletá návštěvnice.

Prokurátorka mě přivítala, jako by se nic nepřihodilo. Představila mě mladé ženě, která se jmenovala Jurlovová, požádala mě, abych vyslechl její žádost, a bude-li třeba, abych ji zavezl do Bachmačejevské.

Automaticky jsem přikyvoval a přisvědčoval.

Možná že mi svěřují práci, abych se jen tak neflinkal.

Úplně zmatený pustil jsem před sebe Jurlovovou a vešel jsem s ní do prázdné přijímací kanceláře.

Posadili jsme se na pohovku.

„Mářu k dispozici všeho všudy jeden den. Zítra misí odjet,“ prohlásila kategoricky. „Pomůžete mi dostat se do Bachmačejevské?“

Moderně oblečená dáma si kriticky prohlédla mou chlapeckou tvář a nárameníky s jednou hvězdičkou.

Pokrčil jsem rameny, jak jsem mohl vědět, co mě čeká za hodinu?

„To jsou pořádky! Jen se člověka zbavit…“

„Mohu vás doprovodit k autobusu,“ řekl jsem zaraženě

„Nejbližší jede až večer.“

„Nebo stopem,“ navrhl jsem. „Taky bych vám mohl pomoct“

„Nákladním vozem?“ zeptala se s úsměškem. Bohužel, ukázala na svoje šaty. „V takových šatech bych toho po našich prašných cestách moc nenajezdila.“

„Někdy jedou i osobní.“

Pak ji něco napadlo.

„Raději si počkám na autobus.“

„A co jste si přála?“

Jurlovová otevřela podlouhlou lakovou kabelku se stříbrným pozlaceným zámečkem a vyndala na čtyřikrát složený list papíru.

„Tady to…“

Dlouho jsem četl její žádost. Můj mozek nebyl schopen spojit nějakého Jurlova Igora Konstantinoviče, posílajícího dotyčné ženě málo peněz na syna, s tím, co jsem viděl před sebou.

Kdo je v naší osadě Jurlov?

Stěží jsem zformuloval svou myšlenku:

„Udělejte to jako všichni – dejte to k soudu. A podle rozhodnuli soudu budete dostávat tolik, kolik vám podle zákona náleží.“

„Děkuji vám,“ řekla. „To je mi známo.“

„On se přece nevyhýbá… Kdyby se vyhýbal, schovával se, pak by bylo naší povinností ho najít. A výši alimentů určuje civilní soud. Jestli se nemůžete domluvit…“

Jurlovová se na mě překvapeně podívala.

Sám jsem cítil, že patrně působím dojmem nenormálního člověka.

„Jaký soud? Co to povídáte?“ zeptala se a spráskla ruce. „Nač je mi soud? Kdyby byl takový jako všit líni…“

„A jaký je?“ podivil jsem se.

„Váš otec…“

Co je to za čertu vinu? Co s tím má co dělat můj otec?

„Váš duchovní…“

„Otec Leontij!“

Přikývla.

Ta novina mnou otřásla. Začal jsem uvažovat přesněji.

„A kolik že vám tedy posílá?“

„Mně ne,“ řekla s povzdechem, „synovi… Pětatřicet.“

„A kolik má měsíčně?“

„Něco kolem sto padesáti.“

„To posílá opravdu málo…“

„Víte, on mi totiž tvrdí, že mají jiné daně.“ K mému překvapení přišla do rozpaků. „Jurlov mi psal, že na ruku dostává málo. Jak se v tom všem má člověk vyznat.“

Neměl jsem s duchovními nikdy co dělat. A řekl jsem přímo:

„Nemám tušení, jak to mají platově. Víte co, sejdeme se před odjezdem autobusu. Pokusím se zatím něco zjistit.“

„A kde vás najdu?“ zeptala se zas podrážděně.

„Buď tady na prokuratuře, nebo na milici.“ Na jazyku jsem měl: Možná ve vazbě. Ale jen jsem si povzdechl.

„A na koho se mám ptát?“

„Na Kičatova.“

„To si zapamatuju…“ A zvedla se.

Rozloučili jsme se. A já v duchu jásal, že mám díky bohu aspoň nějakou práci. A na koho se obrátit, to jsem, upřímně řečeno, nevěděl. Musím se tedy informovat na okresní správě milice. A vůbec, zeptat se celkově, co mě čeká.

Šel jsem k majorovi. Bylo už po poradě. Všichni se rozešli. Mjachkij mi poradil:

„Nejdřív se stav na okresním finančním odboru. Tam ti všecko vysvětlí. No a pro dodatečné informace, budeš-li je potřebovat, si můžeš dojit k velebnému otci. To je okresní vedení našeho otce Leontije.“

O mimořádné události se nezmínil slovem.

V přijímací kanceláři náčelníka odboru jsem se nečekaně setkal s babkou Věrou, s tou, co měla krávu Babočku… Kdyby tak věděla, jaké mám nepříjemnosti!

Čisťoučká, nažehlená Krajnovová klidně čekala, až ji pustí k majorovi. Vedle ní, opřen ramenem o zeď, stál nějaký výrostek a smutně si prohlížel svoje dlouhé, neohrabané kostnaté ruce.

Když mě Krajnovová uviděla, uklonila se:

„Dobrý den, soudruhu obvodní.“

Na podobných úřadech nebývala patrně často. Měla ze mne radost jako z někoho blízkého.

„Co vás sem přivádí?“ zeptal jsem se. Zmocnila se mě touha po činnosti, ta jediná zbavuje tíživých myšlenek. „Nepotřebujete náhodou v něčem pomoct?“

„Mockrát děkuju,“ řekla uctivě a ještě jednou se uklonila. „Přišla jsem tuhle kvůli tomu nešťastníkovi,“ odpověděla babka a ukázala na výrostka, „je to můj vnouček, Stávek.“

Klučina se na mne provinile podíval zpod čupřiny, splývající mu šikmo přes čelo.

„Něco natropil?“

„Chytili ho na útěku…,“ odpověděla s povzdechem babka Věra.

Teprv teď jsem si všiml starého, strašně opotřebovaného ruksaku v koutě kanceláře.

Ze dveří vyhlédl Mjachkij.

„Pojďte dál, Věro Nikolajevno. A ty taky, cestovateli…“ a pokynul chlapci.

Slávek popadl svoje zavazadlo a následoval babku.

Když je major vpustil k sobě, zavolal za mnou:

„Kičatove, z finančního se stav u mne.“

„Rozkaz, soudruhu majore.“

Dnes mě rozhodně nenechají nudit se bez práce.

S otcem Leontijem, občanským jménem Jurlovem Igorem Konstantinovičem, to nebylo tak jednoduché.

Z potvrzení, vydaného církevní radou a podepsaného chrámovým starostou, vyplývalo, že dostává kolem sto padesáti rublů. Okresní finanční odbor mu strhával na daň téměř polovinu toho obnosu.

„Jak se mu potom ještě má strhávat na alimenty?“ zeptal jsem se nechápavě.

„Pětadvacet procent, jako každému,“ odpověděl vedoucí.

„To z obnosu po odečtení daně, nebo z celého?“

„Jako každému – z celého!“

„Dobře, ale každému se odečítá daň z příjmů šest procent!“

Vedoucí finančního odboru se na mne podíval přes obroučku brýlí:

„A co se o něj tak berete? Dítě si pořídil sám, sám se rozvedl… Každý musí žít tak, jak mu kapsa stačí.“

„Tak jak to vlastně je?“ rozčilil jsem se. „Vy mu, řekněme, odečítáte sedmdesát rublů měsíčně a ještě pětatřicet na alimenty. Tak mu zbývá něco kolem čtyřiceti rublů. Ale člověk přece musí jist!“

„Mají hodně postů.“ Vedoucí si přitáhl počitadlo. „Velký půst nejméně čtyřicet pět dní, svátek Petra a Pavla – dvacet dní, půst před svátkem Nanebevzetí Panny Mari. – patnáct dní, vánoční neboli filipovský čtyřicet dni celkem – sto dvacet dní. A to jsou jen mnohodenní posty. Pak ještě každá středa a pátek během roku, pravda s výjimkou vánočních svátků do Tři králů a spousta dalších týdenních postů.“ Rychle přehazoval kuličky na počitadle. „Tá-ák… Ještě dva posty na den povýšení sv. Kříže a stětí Jana Křtitele. Skoro půl roku mají postní stravu. Lékaři mezi jiným píší, že to prospívá zdraví. Dále uvědomte si, že žije na vesnici. Má záhumenek. A žena taky pracuje. Takových sto rublů vydělá.“ – „Znáte senzačně ty jejich předpisy,“ řekl jsem s povzdechem.

„Aby ne, bydlím s tchyní třicet let. A nepamatuju si, že by vynechala jediný půst…“

Pak jsem šel znovu na prokuraturu. Když to mám zjistit, tak jaksepatří.

Okresní prokurátorka někam pospíchala.

„Máme odluku církve od státu, není-liž pravda, soudruhu pod poručíku?“

„To máme.“

„Tak tedy má příjmy soukromé. Ponechám stranou, jestli jsou za práci, nebo ne. Člověk přece pracuje. A soukromopodnikatelé u nás platí vysoké daně. Tady se nedá nic dělat. Neobávejte se, že váš báťuška umře hlady. Farníci kromě peněz přinášejí naturálie: vejce, mléko, slaninu, máslo a drůbež. Které křtiny nebo pohřeb se obejdou bez darů? Víte, naši lidé živí ještě dost povalečů. Ruský lid je dobrý…“

Dopadlo to tak, že jsem Jurlovové nemohl ničím pomoci. Správně řečeno, nic nového jsem se nedověděl.

Když jsem to všecko vyprávěl majorovi Mjachkému, jeho tvář se poprvé za celý den vyjasnila.

„Říkáš, že mají moc postů?“ zeptal se s úsměvem, „jen co je pravda, ten náš finančník jim to ale spočítal. Ale ať nám popi dají pokoj. A pro tebe mám ještě takovou věc. Na tvůj obvod jsme poslali Vjačeslava Krajnova. Bude bydlet u babičky. Už jsi je viděl…“

„Rozkaz, soudruhu majore. Krajnovovou znám. Je to penzistka. Její muž taky. Je komunista…“

„Počkej, neměl. Vjačeslav Krajnov byl už dvakrát zadržen v dálkových vlacích. Měl namířeno na východ. Na Sibiř. Romantika, rozumíš. Klukovi ještě není ani patnáct. Přestěhoval se s rodiči do města před šesti lety. A město má na někoho vliv… Jednou ho zadrželi ve vlaku s celou partou. Vrátili ho rodičům. Teď je to recidiva. No, a pak ještě drobná krádež. Dát ho do nápravného zařízení by bylo škoda. Tam by se zkazil nadobro. A kradl z hladu. Ti neřádi průvodčí vlaků berou od takových jako on poslední pětku, a jeď si kam chceš, třeba na kraj světa. Na to nemyslí, že klukům nezbyde v kapse ani zlámaná grešle. A je to dálka – pět šest dní cesty… Proto kradou. Krátce, kluka vysadili z vlaku a on řekl adresu své babky. Možná že měl strach, že mu otec stáhne kalhoty a nařeže, co se do něj vejde. Rodičům to zatelefonovali a stařenku Krajnovovou předvolali. Oni se mezi sebou dohodli, aby si ten cestovatel – Miklucho – Maklaj požil nějaký čas na venkově, dál od kamarádíčků. A i sám zadržený říká, že chce bydlet u babičky. A ty máš úkol – mít ho pod dohledem. Najdi někoho staršího z komsomolců. Jak se říká, skutečného veřejného vychovatele. Ať se ho ujme. A pak všecko řádně schválíme. Úkol je ti jasný?“

„Rozkaz, soudruhu majore.“

Teprve koncem pracovního dne jsem na okresní správě milice potkal vyšetřovatele okresní prokuratury, který se vrátil z Bachmačejevské. Podíval se na mne s neskrývanou zvědavostí a zavrtěl hlavou:

„Máš štěstí, Kičatove. Narodil ses na šťastné planetě… Ráže dvanáct. Z takové vzdálenosti by ti roztříštil hlavu jako přezrálý meloun…“ Nejdřív jsem ani nechápal, o čem mluví, poněvadž Míťkova smrt mi překryla všecky události, které ho přivedly do mé kanceláře… „Zítra asi tak kolem jedenácté se stav u mne. Budem pokračovat v jednání…“

Rozhodl jsem se, že se dnes nevrátím do Bachmačejevské. Ráno musím být stejně tady. A zítra má být pitva. Copak ukáže? A co když se předběžný posudek soudního lékaře, že Gerasimov zemřel od nadměrného požití alkoholu, nepotvrdí?

Ale na to jsem nechtěl ani pomyslit. Vůbec jsem už nebyl schopen uvažovat. A tak jsem celý den chodil z prokuratury na okresní správu milice a z okresní správy na prokuraturu…

Přestože mě kolegové z okresního oddělení zvali, abych u nich přespal, objednal jsem si pokoj v hotelu Manyč.

Před hotelem jsem potkal Jurlovovou.

Když mě vyslechla, jen mi poděkovala za ochotu a nic na to neřekla. Jet do Bachmačejevské si rozmyslila. Byla nějak zaražená, zamyšlená a připadala mi divná.

K čemu to bylo – vláčet se tisíc kilometrů z Moskvy, obtěžovat okresní prokurátorku, milici, vyslechnout to, co velmi dobře věděla, a odjet s nepořízenou!

Hotel Manyč ještě voněl novotou a vlhkým betonem.

Zaplatil jsem si telefonický hovor s Kalininem, objednal ho k nám do hotelu a požádal pokojskou, aby mě vzbudila v deset večer. Na pokoji nebyl telefon.

Svalil jsem se na postel a v těžkém snu upadl do nějaké bezedné hlubiny. Naprosto jasně jsem chápal, že spím, že změť obrazů a nesmyslů se mi jen zdá, a to vědomí mi vadilo a rozčilovalo mě.

Ale i toto polovědomí bylo porušeno. Někdo mi přímo nad uchem hlasitě a zřetelně řekl: „Waterloo.“

A to slovo přetrhlo dlouhou řadu snů.

Odkud a proč právě toto slovo? Kdo je vyslovil?

V paměti se mi vynořila otřepaná školní učebnice dějepisu. Bitva u Waterloo.

Už vím! Plakát na biografu. Film Bitva u Waterloo.

V pokoji byla úplná tma, cítil jsem se osamělý a bylo mi teskno. To jsem si uvědomil, teprve když zaklepala pokojská.

„Kalinin!“

V sluchátku zněl jasně vzrušeny, poněkud přeskakující hlas Alíka:

„Dimočko, Dimčíku! To jsi ty?“

„Ovšem, já.“

„Jak se ti vede?…“

„Dobře. A co ty?“

„Doma je všecko normál. A u tebe?“

„Všecko v pořádku.“

Když uplynuly tři minuty, najednou jsem zjistil, že jsem se nic nedověděl. A sám rovněž neřekl nic.

A co jsem měl Alíkovi povídat? Takhle jsem to odbyl všeobecnými frázemi. To nejhlavnější bylo, slyšet blízký mi hlas. Ulevilo se mi, měl jsem radostný pocit, že jsme spolu mluvili, jako bychom byli vedle sebe. To poněkud rozptýlilo tíhu události minulého dne.

Snad poprvé za celý den jsem pocítil, že mám hlad! – Restaurace byla v přízemí. Také Manyč. Pět stolků. Košatý fíkus s lesklými listy.

Jeden stůl byl obsazen partou mládeže, klidné, tiše mluvící, jako by se báli porušit ticho lokálu.

U druhého stolu seděla žena zády ke dveřím. Sednout si k dalšímu stolu mi připadalo nevhodné. A tak jsem zamířil k osamělé návštěvnici a slušně se ji zeptal:

„Dovolíte?“

„Ovšem, prosím.“ Byla to Jurlovová.

Zahloubal jsem se rozmrzen do jednoduchého jídelního lístku. Mohlo to vypadat, že jsem vyhledával setkání s ní úmyslně. A přesednout si by bylo neslušné. Ale podle jejího chování jsem brzy pochopil, že myslela úplně na něco jiného.

Začali jsme mluvit naprosto nenuceně. Zeptal jsem se: „Copak že máte takovou smutnou náladu?“

Usmála se:

„O vás se taky nedá zrovna říct, že jste zvlášť veselý… Služební nepříjemnosti?“

Proč lhát?

„Něco takového…“

Když mi přinesli karbanátky a čaj, už jsem věděl, že se jmenuje Soňa.

Patrně jsme oba potřebovali někomu otevřít srdce…

„Tak co chcete dělat? Dáte to k soudu?“ zeptal jsem se. Zavrtěla záporně hlavou. „A co tedy?“

„Zůstane to, jak to bylo…“ Jurlovová vyndala ze své přepychové kabelky balíček drahých cigaret a zahraniční zapalovač. „Dobře že jste si přisedl ke mně. Strašně se mi chtělo kouřit, a samotné se to nějak nehodí. Kouříte,?“

„Nekouřím.“

„Tra je řídký zjev.“ Dychtivě vtáhla kouř. „Asi si myslíte, že jsem zkušená ženská a kvůli deseti rublům měsíčně se štrapacíruju do takové dálky…“

„Ne, řeknu vám upřímně, že si to nemyslím. Mám jiné starosti.“

„A víte, co mě zastavilo? Spíš úplně přesvědčilo, že nemám nic podnikat?“

„To nevím.“

„Vy.“

Nechápavě jsem se na ni podíval.

„Ano, vy. Vypadal jste tak… jak bych vám to řekla? No, jako bych se obracela v bezvýznamné věci na člověka, kterého potkalo velké neštěstí. Promiňte mi to přirovnání. Doufám, že tomu tak není?“

Povzdechl jsem si.

„Ne..“

„Nejela jsem jenom sem. Byla jsem v Roštově Na závodech. A tak jsem si nějaký den vyšetřila. Jsem trenérka basketbalu. Kdysi jsem hrála sama. A tak jsem si chtěla zajet do Bachmačejevské. Celkem nemám pryč…“

„Provdala jste se?“

Usmála se.

„Ne. A těch jeho pětadvacet rublů celkem ne po tře bujil. Vydělám si slušné peníze, jezdím často za hranice. Jak jistě chápete, tenhle problém,“ ukázala na kabelku a šaty, „se dá vyřešit velmi prostě. A pro ženu je to základní problém.“

„Proč jste se tedy obracela na prokuraturu?“

Jurlovová se rozesmála:

„Cistě ženská logika… Navzdory zdravému rozumu.“

„Chtěla jste ho prostě vidět.“

Soňa se na mne překvapeně podívala.

Pokládala mě samozřejmě za naivního mladíka.

„To také… Samozřejmě že mě zajímalo, jak vypadá teď. My se přece nehádali. Všecko se odehrálo bez sporů a hysterie. Představte si, že jednoho krásného dne se dozvím, že otec mého dítěte je duchovní. Diákon nebo jak se jim říká…“

„Vy jste to nevěděla?“ podivil jsem se.

„Ne. Ani mě to nenapadlo. Studovali jsme v jednom ročníku. V institutu tělesné výchovy v Moskvě. Igor byl vynikající sportovec. Stříbrné rukavice oblasti. Společenský chlapec. Rád chodil do restaurací. Dvořil se děvčatům. Krátce, je prostě k nevíře, že se Igor s jeho, mírně řečeno, světskou povahou, stal pravoslavným knězem.“

Vzpomněl jsem si na vyprávění Xenie Filipovny Nevím, jak je to teď, ale než se oženil s Lopatinovou, povídalo se v osadě o otci Leontiji všelicos…

„Když jste věděla, že je takový, jak jste…“

Jurlovová se usmála:

„Ještě jsem se radovala, že jsem takového chlapce ulovila. Bláznilo jich za ním hodně. Zvlášť děvčata z prvních ročníků.“

V duchu jsem si spílal – kde se ve mně vzal takový mravoučný tón a komisní fráze? Mohlo se zdát, že báťuška jsem já, a ne Jurlov.

Od vedlejšího stolu odešli a já se Soňou jsme zůstali v jídelně sami. Servírka několikrát prošla kolem stolku, dávajíc jasně na srozuměnou, že ji zdržujeme.

Ale Jurlovová pokračovala:

„Dali jsme se oddat. Nerozvážně. Po studentsku. Jeho matka bydlela v Peredělkinu u Moskvy. To je při kyjevské silnici. A on mě ani nepředstavil. Až později jsem ji vyhledala sama… Bydleli jsme ve vysokoškolské koleji Přidělili nám tam samostatný pokoj. Každou neděli někam jezdil, někdy i ve všední den. Mě s sebou nebral. Až později jsem si uvědomila, že bývá pryč vždycky o církevních svátcích. Jednou chlapci z našeho ročníku jeli na lyžařský zájezd do Peredělkina. A zašli do kostela, čistě ze zvědavosti. A koho tam nespatřili jako Igora. Dělal tam ďáčka. Propukl samozřejmě strašný skandál. Nejdřív řekl, že si tím přivydělává, jeho matka je v invalidním důchodu… A on se chtěl oblékat, zajít do restaurace a tak dále. Samozřejmě že se to dostalo na výbor Komsomolu institutu… Zeptali se ho, jak mohl spojovat náboženství s marxismem? Z filozofie měl výbornou. A on povídá: Ptali se mne, co si myslí o náboženství Marx, a ne já, na můj názor se mě nikdo neptal. Z Komsomolu ho samozřejmě vyloučili. Nečekal, jak se k tomu vyjádří a jak rozhodne děkanát, a vystoupil z institutu. Dal se zapsat na duchovní seminář. A to je vlastně všecko.“

„A vy? Co jste udělala vy?“

„Co já? Vzala jsem si studijní volno a odjela k rodičům do Orenburgu. Pak se mi narodil syn Kosťa…“

„A nechtěl vás zapojit do církve?“

„To ani ne. Zeptal se mě jen, jestli budu vždycky s ním. To je k smíchu! Já v boha nevěřím. Je to bláhovost. A Kosťa je popův syn.“

„A vy jste ho neodsoudila?“

A zas jsem si s nelibostí v duchu uvědomil, kde se ve mně berou ta otřelá slova – odsoudila, zapojit?

Jurlovová se zamyšleně podívala někam přese mne, na řetěz světel, vedoucích do tiché usínající ulice Krasnopartyzánska

„Ať je to, jak chce, je to Kostíkův otec. Otec mého syna. A s tím se nedá nic dělat…“

„Nevím, jak vy se na to díváte, ale mně se zdá, že vás v jistém smyslu zradil…“

Podívala se na mne téměř s úlekem.

„Měl mě rád. I Kosťu má rád,“ tiše, ale s přesvědčením řekla Soňa.

„Ne, ne, to nemyslím. Proč se vám nesvěřil před svatbou?. Teď máte problém – syn… Co mu řeknete?“

„Nevím… Opravdu nevím – to je na tom nejhorší.“

Servírka se neovládla:

„Budete si ještě něco přát? Bufet se zavírá. Kuchyň taky.“ Zvedli jsme se.

Navrhl jsem, abychom se šli projít. Město už tvrdě spalo. Za takové těžké, dusné noci se nechtělo ani pomyslit na horkou postel, na samotu horkého hotelového pokoje s pachem dosud nezabydleného nábytku.

Šli jsme po mostě, vysoko se klenoucím nad úzkým proužkem nehybné řeky.

A zde, pod širým nebem, jsme se najednou cítili ještě víc osamělí. Osamělí každý po svém. Každý jsme měli své starosti. Aniž jsem si řekli, otočili jsme se zpátky k hotelu. A rozloučili jsme se na chodbě. Už se asi nikdy nesetkáme…

8

Drahý Alíku!

Ptala ses, jak se mi daří? Víš sama, když člověk hovoří po telefonu, tak mu všecko důležité vyletí z hlavy. Daří se mi výborně. Ale práce mám až nad hlavu. Přede mnou tady byl jeden člověk, který všecko zanedbal, a já to musím dávat do pořádku. Teď si připravuji velkou a důležitou přednášku pro místní obyvatele, vypracoval jsem si ji a dal schválit výkonnému výboru vesnického sovětu. Má to být opatření k předcházení zločinnosti. Dali mi tady na starost výrostka Tvého stáří, jehož výchova mi dá velkou práci. Pak mám ještě v úmyslu založit v kolchoze Oddíl sambo. Mám práci od rána do večera. Nedovedeš si představit, kolik má obvodní inspektor různých starostí a co shonu. A to Ti toho ještě hodně nemohu napsat pro specifičnost mé práce. Alíku, co táta s mámou? Kde chceš strávit léto, je to možné, že budeš trčet v Kalininu? A podle čeho soudíš, že jsem se zamiloval. Jsi ještě moc malá a v těch věcech se vůbec nevyznáš. Piš mi častěji, mamince a tatínkovi posílám políbení. Vřele Tě objímám.

Tvůj Dinia

Takový dopis jsem napsal své sestřičce hned po návratu z města. Ale vhodit ho do schránky jsem se neodhodlal.

Předně proto, že práce se mi nedařila zdaleka skvěle, a v srdci jsem měl pochmurnou náladu a neklid. Za druhé, jak muže mou sestru bavit čtení o mých každodenních starostech? Tím spíš, že hrdinství v nich je zatím moc málo. Za třetí, měl bych ji pozvat sem do Bachmačejevské, aby si odpočala. Těšilo by nás oba být spolu. Ale to jsem si nemohl naprosto dovolit. Nedej bůh, aby se něco doslechla.

Pitva ukázala, že Gerasimov zemřel na následky nadměrného požití alkoholu. Avšak vyšetřovatel se při výslechu choval divně. Všecko bylo příliš oficiální a komisní. Jeho tvář rovněž nic nevyjadřovala. Propustil mě se slovy „Vyjasníme to“. Ale co a jak – nevím.

Pak se mi ještě doneslo, že prý náš komsomolský tajemník byl v Krasnopartyzánsku. U vyšetřovatele. Z vlastni iniciativy. Promluvit si s Koljou upřímně jsem se neodhodlal. Čekal jsem stále, že mi to poví sám. Avšak Katajev při našich setkáních nikdy nezavedl řeč na svou cestu a na Gerasimova rovněž ne. Možná že mě nechtěl zarmucovat.

Ale nejvíc nepříjemné byly řeči, které se šířily. Jedovaté, zlé, plížily se za mými zády jako tiché, neslyšitelné zmije. A to bylo mnohem a mnohem horší než otevřené pohrůžky.

Když jsem se procházel ulicemi osady, cítil jsem na svých zádech dlouhé pohledy. Ledaskdo byl nakloněn nevěřit vyšetřovateli a výsledku lékařské expertizy soudního znalce. A někteří říkali přímo, že kdyby Míťka nebyl té noci na milici a ráno se po opici napil něčeho ostrého, mohl by žít ještě léta. Je to možné. Kdo se ale mohl zaručit, že kdybych ho nechal doma, že by se nemusila pochovat jeho žena i syn, a sám Míťka, že by byl nucen prožívat tu tragédii, soud a trest?

Pro mé představené na okrese to bylo snazší: poslali hlášení na příslušnou instancí, přiložili závěr – a měli to z krku.

Ale jak bylo mně?

Velice nepříjemně se choval Syčov, můj předchůdce. Zdravil mě s úšklebkem a jeho celé vzezření říkalo: vidíš, co jsi natropil, cucáku. Lidský život a odpovědnost za něj, to není žádný špás. Za mne se něco takového nestalo… Sedával teď celé hodiny u dveří střelnice. Zastavovali se u něho místní občané, o něčem debatovali, kroutili hlavami a dívali se přitom přes cestu na má okna…

Nevím, co bych si počal, kdyby vedle nebyla Xenie Filipovna a Kolja Katajev.

„Tak už se netrap, Dmitriji Alexandrovíči,“ řekla mi jednou Rakitinová, když viděla, jak jsem na tom. „Víš, kdyby si člověk měl brát na sebe všecky prohřešky našeho uhoněného světa, tak by byl polomrtvý, je jistý, že všelijaký neuvědomělý lidi budou žvanit. Člověk nikomu hubu nezacpe… Ale nepoddávej se tomu. Utrápit se, to je to nejlehčí, co můžeš udělat.“

Pustil se do mne i Kolja Katajev. Uvažovali jsme, koho máme určit Slávkovi Krajnovovi za opatrovníka.

„Musíme to provést nějak lidsky,“ říkal komsomolský tajemník, prohrabuje se ve své kštici. „Nemůžeme přece přijít a říct – tady máš veřejného vychovatele. To by byla celá teorie v čudu…“

„Máš pravdu,“ potvrdil jsem. „Kluk je z toho beztak celý vyplašený.“

„A co ho skamarádit s Čavou, jinými slovy se Sergejem Děnisovem?“

Pokrčil jsem rameny:

„A čemu ho naučí?“

Kolja se rozesmál:

„Jak to uvažuješ, soudruhu inspektore! Je načase znát lidi. Pro tebe, když je to Cikán…“

„Blbost! Mám na mysli Děnisovovo vzdělání. Zkrátka, jeho rozhled…“

„Sergej je senzační kluk. Má rád přírodu, zvířata. Zpívá, tancuje…“

Udělal by líp, kdyby o tom nemluvil. Vážně, proti Čavovi vystupovat nemůžu. Ještě by mě podezřívali, že je to kvůli knihovnici.

„Děnisov, říkáš Děnisov, a víš, že máš možná pravdu?“

„Samo sebou!“ zvolal Kolja. „Cti je teď nejhlavnější? Něčím kluka upoutat. A vzdělání, to mu dá škola. Teď v létě zatím muže Sergejovi pomáhat pást…“

„Ten na to určitě skočí, zlatý voči! Je přece z města!“

„Seděl jsi aspoň jednou v životě na koni?“

„Kde? Ve městě…“

„No, právě! A já bych to hned bral, jen kdyby mi to nabídli! Kruci! To je úplná nádhera! Zvlášť za noční pastvy. Utáboříme se na nějaké lučině, na břehu, uděláme táborák. Pečeme si brambory, vykládáme si všelijaké bajky. Čím strašidelnější, tím lepší…“ Kolja sladce mlaskl. „Ach, kde jsou ty zlatý časy? Teď jsem velký činitel,“ řekl se smíchem. „Teď už s kluky na noční pastvu nemůžu. Škoda! Mimochodem, drahý soudruhu inspektore, zajímal ses vůbec, proč ten Slávek utekl z města, a vůbec, má-li v sobě něco, čeho bychom se mohli chytit?“

„Jen tak, všeobecně, v hrubých rysech,“ odbyl jsem ho.

Ačkoli jsem se chlapce stačil jen zeptat, cíp jaké chodil školy; i jestli by se chtěl učit dál. A bylo mi před Katajevem trapně – vypadalo to, že mám k chlapci formální přistup. Ten můj pohovor se Slávkem vyzněl skutečně formálně. Ta nešťastná formálnost!

„A víš, co mi Slávek řekl?“ pokračoval Katajev. Vycítil okamžitě, že jsem s klučíkem ještě lidsky nepromluvil „Chtěl si udělat holubník. Zbožňuje holuby. Udělal si s kamarády holubník na střeše svého osmiposchoďového domu a správce je vyhodil. Řekl prý, že to kazí vzhled domu. A tím se drobotiny dotkl, je mi jasné, že to byl důvod k útěku. Ale stejně je vidět, že má rád živé tvory a že ho to táhne k přírodě…“

„To se tedy bude muset vzít v úvahu,“ řekl jsem.

Když jsem Katajeva poslouchal, bylo mi jasné, proč si ho kolchozní mládež zvolila komsomolským vedoucím.

Nedá se říci, že by v něčem obzvlášť vynikal. Neměl snad ani hlubší vědomosti a ani nebyl zrovna nejhezčí. Dokonce vypadal moc obyčejně. Ale měl v sobě něco, čím si hned každého získal. Kolja Katajev byl vždycky tam, kde bylo zle a kde na něho dychtivě čekali.

Jsou takoví lidé, kteří dovedou poradit v neštěstí. A ne tak, aby hned uhodili na hřebíček a převrátili všecko vzhůru nohama. Dovedl vidět okolnosti na první pohled neviditelné, objevit v člověku to dobré…

„Koljo,“ řekl jsem, „já bych měl jeden nápad… Co myslíš, kdybych se pokusil získat chlapce pro sambo? Samozřejmě, jen kdyby chtěl.“

Kolja byl hned doma.

„Že tě to s tím sambem napadlo po tom večeru, kdy se seprali Žeňkovi kamarádi?“

„Správně,“ přiznal jsem se.

„A ty se ptáš, jestli bys to měl zkusit? Jen to navrhni – já budu první pro. To se může hodit. A pak, půjde dolů sádlo…“ Při těch slovech se poplácal po vpadlém břiše, „jakou máš kategorii?“

„Mistr.“

„Neříkej! To máš páru… Proto jsi je v klubu srovnal jako koťata…“

„To přeháníš,“ zrozpačitěl jsem. „A kde budeme trénovat?“

„Teď je to jednoduché – ve škole. A až začne vyučování, nějak se dohodneme s ředitelem a on s tím bude počítat… A vůbec, když máš takovou sportovní náturu, můžeš přijít na stadión. Hraješ fotbal?“

„Hrál jsem už ve škole.“

„Nedělals náhodou brankáře?“

„Ne, hrál jsem v obraně…“

Kolja si mě změřil:

„Postavu bys na to měl.“

Tak dík jeho šťastnému zásahu jsem vstoupil do sportovního klubu Urožaj. Tenkrát v mém stavu to byl ventil A také ještě proto, že jsem delší dobu neviděl Larisu. Říkalo se, že jezdí po brigádách na koni. Rozváží čtenářům knihy, pořádá konference a náruživě shání a sbírá exponáty pro místní muzeum. Zkrátka přesvědčil jsem se, že u ní se slova nerozcházejí s činy. A to bylo pro mne zahanbující, já teprv sestavoval a dával schvalovat plány. A Larisa dokázala něco, že omráčila dokonce i málokdy se divící kolchozníky – naučila svého Markýze tančit za doprovodu harmoniky valčík. I to dokázaly ženské ruce! Ach, ty ženské ruce – naučí tancovat podle své píšťalky kdekoho.

Léto dosáhlo svého vrcholu. Byly horké, ospalé, chvějivě zářivé dni.

Stále jsem čekal na předvolání na prokuraturu, ale vyšetřovatel jako by zapomněl, že existuji Sám jsem tam lézt nechtěl.

Práce se mi nakupilo dost a dost I v ní jsem nacházel osvobození od smutných úvah.

Po nějakém čase váhání jsem přece šel za mužem Klávy Lochovové. Upřímně řečeno, nebyla to právě příjemná záležitost – prodavačka mi byla sympatická; a ohlásil se k ní domů bylo trapné. Vypadalo to tak, že se vměšuji do jejího soukromého života. Jenže hochova mi znovu připomněl Nasonov, horující pro každou ruku, tak potřebnou v hospodářství.

Dům Lochovových stál stranou. Koupili si ho od novomanželů, kteří se odstěhovali do okresního města. Povídá se, že si velmi brzo zanedbanou chalupu opravili, dali do pořádku dvůr a postavili důkladný plot. Bylo vidět, že majitelé rádi pracují na zahradě i doma – všecko bylo pečlivě upravené a v naprostém pořádku.

Rodei cestičky od vrátek až k samé chalupě byla květinová zahrádka. Květiny byly vysázeny tak, že vysoké rostly za nízkými, aby tam nestínily. Mě překvapily destičky s názvy, klinkající se na tyčkách zaražených do země. Bylo to patrně proto, aby se na podzim dozrálá semena nesmíchala a nepopletla.

To všecko, samozřejmě, udělal Tichou, Kláva sotva na něco sáhla: obchod se otvíral ráno a zavíral málem až s posledními červánky. A kdo by si nepřál mít takový útulný domov? Proto se starala, aby muže nechali na pokoji.

S Tichonem Lochovem jsem mluvil doslova jen deset minut.

Z Nasonových slov vyplývalo, že Tichou je zavilý lenoch a povaleč, vyhýbající se práci. A já se ve skutečnosti setkal s pracovitým, klidným a přívětivým chlapem.

Když mě vyslechl, zavrtěl hlavou:

„To mně Klavdie Nikanorovna ublížila, když mě vylíčila jako babu. Šel bych rád pracovat, ale nedovoluje mi to zdravotní stav.“

A ukázal mi naprosto oficiální doklad, kde bylo napsáno, že Lochov je invalida druhé třídy. Vyšlo najevo, že má vyoperovanou polovinu plic. Zastaralou tuberkulózu…

Samozřejmě že mluvit s ním potom o práci v kolchoze by bylo prostě nevhodné. Nemohu přece kárat člověka pro jeho nemoc!

Omluvil jsem se, jak se sluší a patří, že jsem ho obtěžoval, zasalutoval, a dokonce vyjádřil politování, že mě Kláva postavila do nepříjemné situace.

„Nevadí, to se stává,“ řekl Tichou vyprovázeje mě k vrátkům. „Já vás plně chápu, soudruhu inspektore. Kdo je teď Lochov? Důchodce, nic víc. A já jsem svého času prošel celou tajgou… s geologickým náčiním na zádech.“

Dokonce i v takovém vedru měl košili zapnutou až ke krku. A napohled to byl statný, silný chlap. Má smůlu! Kláva se asi stydí za jeho méněcennost. Lidi toho napovídají. Vím dobře sám, co ochotných se u nás najde, kdo se rádi pobaví na cizí účet.

Řekl jsem o své rozmluvě Nasonovovi. Zavrtěl hlavou, mávl rukou a zavrčel, že přece nemůže vědět, co má který osadník vevnitř, není rentgen.

Dále jsem Nasonovovi řekl, že se na našem okrese objevila parta nějakých větroplachů, kteří jezdí po osadách a usedlostech a nabízejí různé služby: někomu podkovat koně, jinému sletoval a pocínovat nádobí, a chápou se daleko složitější práce – jak spravit žací a trávní stroj. Vozí s sebou i výheň, kovadlinu a jiné nářadí.

Pravda, v osadě se ještě ta parta neukázala, ale objevili se tři neznámí chlápkové v jezdeckých kalhotách, v dlouhých sakách a holínkách z chromové kůže. Co jsou zač, dosud nevím.

Genadij Petrovič mě vyslechl dosti chladně a dal mi na srozuměnou, že on taky něco kapíruje, a ne bez ironie mi poděkoval za připomínku o bdělosti…

Já se tím však nespokojil a vynasnažil jsem se sehnat si informace o té cizí partě.

Ukázalo se, že li tři Cikání přijížděli do Bachmačejevské už i dřív, byli vždycky při penězích a že se zajímali o koně. Příbuzné v kolchoze žádné neměli.

Bydleli obvykle u Petrenka. To je ještě jedna cikánská rodina v kolchoze, kromě Děnisovových. Avšak ty rodiny se navzájem nestýkaly. Na mou otázku proč, mi Arefa výsměšně odpověděl:

„My jsme obyčejný. A voni jsou filmoví herci, jednou je filmovali. Všecky v chumlu. Nebyli na plátně ani vteřinu, ale vytahovat se budou celej život.“

Teď chodili ti chlápkové s Čivou. To je tedy Děnisovovi také znali. Chtěl jsem si o nich s Arefou promluvit, ale on odjel s ženou na pohřeb mladšího bratra do osady Almeťjevské.

Byl tu jen Čava. Zastavil se u mne sám promluvit si n Slávkovi Krajnovovi.

Čava byl veselý a spokojený. Ale za tím veselím bylo chvilkami cítit, že má starost.

Ukázalo se, že vnuk babky Věry je poslušný, mírný chlapec. Že by si zas usmyslel prchnout? Napadlo mi, že chce uspal mou bdělost.

„A jak si počíná se stádem?“ zeptal jsem se.

„Se stádem nemá dohromady žádnou práci. Hlavní pastýř je Výstřel. Já jsem jeho pomocník. A Slávek, ani nevím, čím je.“

Oťukal jsem Čavu ohledně známých, s kterými se několik dní potloukal po Bachmačejevské.

„S nimi si nedělej starost, soudruhu náčelníku. Mají co dělat se samotným předsedou. Právě teď s ním jeli do hřebčince.“

Tak proto Nasonov se mnou o nich nechtěl nějak zvlášť mluvit. Má tedy předseda s nimi jednání.

„No, když jeli s předsedou, tak je tedy všecko v pořádku.“ Znovu jsem převedl hovor na jeho pomocníka. „A co takhle nějaké zájmy Vjačeslav nemá? Aby ho nenapadlo znovu utíkat.“

„Miluje rybaření! Dal by za udici život.“

„To je dobře, ať rybaří. Měl bys jít jednou s ním. To sbližuje.“

Čava se zamyšleně poškrábal na tváři.

„Jistě, že bych měl… Nemám čas. A pak, nemám to zrovna moc rád.“

Potlačil jsem povzdech: v osadě v knihovně jsi každou chvilku, a na to čas nemáš.

„Vemte si ho do vašeho kroužku samba,“ navrhl Čava.

„Je ještě moc malý,“ odpověděl jsem. „Až povyroste, budu o tom uvažoval.“

Jde o to, že do kroužku samba se přihlásilo hodně zájemců. Kolja rozvinul širokou akci. Po dvou hodinách výcviku jsem vybral třináct chlapců.

Tělocvičnu ve škole jsme získali bez nejmenších potíží. Pomohl nám v tom předseda stranické organizace kolchozu Pavel Kuzmíč. Nejdříve ho má iniciativa přiměla zbystřil pozornost.

„A nebudou potom kluci víc vyvádět?“ zeptal se mě. „Nebudou si to chtít vyzkoušet v praxi?.“

„Naopak,“ odpověděl jsem. „Z takových bývají nejlepší členové sborů pomocné stráže.“

„Tak dobrá. Zapiš nejdřív ty nejaktivnější. Vyřiď pořádně formality. Nahlas to nahoru.“

Tak byl v osadě založen Sbor pomocné stráže. A teď v klubu večer co večer měli hlídku dva tři chlapci s červenými páskami na rukávech.

Ty cizí Cikány jsem skutečně viděl s Nasonovem. Byli u něho na vedení kolchozu. Zdrželi se tam dost dlouho. Pak vyšli ven a okamžitě odjeli městským autobusem…

9

Nepamatuji se, jestli to byla třetí nebo čtvrtá hodina tréninku. Přišel jsem jako obyčejně o celou hodinu dřív do školní tělocvičny, ze které vedla vysoká, málem až ke stropu sahající okna do jabloňového sadu. Před příchodem chlapců jsem si uvolňoval svaly, studoval učebnici samba a promýšlel plán výuky.

Ředitel školy mi dal klíč od místnosti. Ale škola byla vždycky otevřená, protože školník bydlel přímo v zahradě, v malé chaloupce z nepálených cihel.

Už když jsem šel kolem oken, zpozoroval jsem, že v tělocvičně někdo je. Řekl jsem si, že je to některý z mých žáků.

Ale v tělocvičně byl otec Leontij. Měl na sobě tričko, tepláky, které obepínaly jeho silné, svalnaté nohy. Vlasy měl zastrčené pod plaveckou čepičkou.

„Dobrý den, Dmitriji Alexandrovíči,“ řekl rozpačitě. „Já sem občas chodím. Táhne mě to sem, rozhýbat si svaly, něčím si zakutálet, zahýbat…“

Držel dvoupudové závaží.

„Sport je věc užitečná a nakažlivá,“ odpověděl jsem a začal se převlékat.

Nevím, jak si to vyložil, ale začal se oblékat.

„Kampak? Pokračujte, Igore Konstantinoviči,“ zastavil jsem ho. „Já mám vyučování až za hodinu…“

„To mi stačí. Už jsem se rozhýbal…“

Bylo mi trapně, přece jsem ho vyrušil.

Za pár dní jsem hrál kopanou za kolchozní mužstvo. Měl jsem samozřejmě zas pochybnosti – je vůbec vhodné, abych já, důstojník, lítal v trenýrkách před obecenstvem? Teď to chápu, že je. Když už pop chodí do tělocvičny, tak já už teprv…

Otec Leontij se posadil na dlouhou úzkou lavičku Aby se zchladil. Já si začal oblékat dres. Patrně se mu strašně chtělo se mnou promluvit.

„Já, Dmitriji Alexandrovíči, ze své strany jakékoli povídačky o smrti Gerasimova hned zarážím.“

To myslel Míťku. Pokrčil jsem mlčky rameny. Otec Leontij si moje mlčení vyložil po svém.

„Nemyslete si,“ pokračoval, „Já dobře vím, že do kostela nejde zrovna ta nejkulturnější část obyvatelstva… Babky udělaly z Gerasimova málem mučedníka, že prý ho pámbu povolal v clen sváteční.“

„A vy aspoň víte, kdo ho tak zpil?“

„Vím,“ odpověděl s povzdechem, „náš duchovní starosta.“

„To je právě to!“

„Já bojuju s opilstvím, jak mohu. V neděli jsem o tom měl celé kázání…“

„Ale Gerasimov není… A co všecko ještě mohl natropit, hrůza pomyslit.“

Otec Leontij kýval hlavou.

„Slyšel jsem všecko možné. A lituji toho. Měl zlaté ruce. Udělal sám elektrickou lampičku před ikonu. Asi jste si všiml. Na portálu chrámu. A za to právě se mu chtěl náš starosta odvděčit.“ A rychle dodal: „Samozřejmě že jsem starostovi všecko pověděl…“

Ta rozmluva mi byla nepříjemná. Vůbec všecko, co bylo spojeno s Gerasimovem, ve mně vyvolávalo tupou bolest.

„Teď je pozdě o tom mluvit…“

„To je pravda.“ Otec Leontij si natáhl přes tričko proužkovanou bundu. „Škoda že tady není sprcha. Po tréninku je výborná anglická sprcha. Hodně prudká. Jako masáž…“

Vzpomněl jsem si bezděčně na Soňu Jurlovovou.

„Igore Konstantinoviči, viděl jsem vaši ženu,“ řekl jsem.

Usmál se:

„Vy s vaším zdravím chodíte po střediscích?“

„Soňu.“

Litoval jsem, že jsem to řekl. Zarazil se, ale velmi brzy se vzpamatoval. Jen jeho oči se starostlivě ptaly – co povíš ještě? Zajímá mě, co z toho bude.

„Ona je známá… Nedávno ji ukazovali v televizi.“

Našel východisko.

„V Krasnopartyzánsku. (Proč ho vlastně zkouším?) Chtěla přijet sem, ale rozmyslela si to…“

Otec Leontij uložil do kufříku tepláky a tenisky.

„Co na tom, každý může dělat, co se mu líbí…“

Ale zdrhovadlo na košili se mu naráz zatáhnout nepodařilo. Neposlouchaly ho prsty. Zřejmě váhal.

„Chcete vědět, proč sem přijela?“

„Jestli se to týká mne, pak ano.“

„Kvůli alimentům.“

Povzdechl si. Nedalo se poznat, zda úlevou, nebo lítostí.

„Napsal jsem jí v té věci všecko. Vy přece víte, jaký plat skutečně mám…“

„Vím. Řekla, že všecko zůstane tak, jak bylo…“

Přisedl si ke mně a zapálil si. Podíval se z okna dlouhým mírným pohledem. V jeho světlých očích se odrážela zeleň jabloní a okenní rámy.

„Tak to na světě chodí… Co neviditelných hranic si lidi vymysleli. Je to rozumné?“ obrátil se na mne.

„A co vy si myslíte?“

„Shon ničí naše nejlepší síly. I možnosti.“

„A vztahy,“ dodal jsem.

Otec Leontij pochopil, že mám na mysli jeho Soňu a jejich malého syna.

V sadě před okny se ozvaly hlasy. Byli to moji žáci. Chlapci jako obyčejně přišli do školy hodně brzy před tréninkem. Ze začátku je to vždycky tak.

Otec Leontij se zdvořile rozloučil. Odešel zamyšlený. A mně ho bylo líto…

10

Měl jsem radost z toho rána, z nachových blýskavic zaplavujících kraj oblohy, z chladivého vilika šlehajícího do nohou i z hustého rákosí, pružně vzdorujícího pod nohama. Měl jsem radost ze Slávka Krajnova, který šel přede mnou s udicemi a vědérkem. Ve své bundě neurčité barvy a s rozcuchanými vlasy, tak jak vstal z postele, se podobal živočichu z bažin.

Říčka byla nedaleko. Nebylo ji však vidět pro hustou sít rákosí. Dala se vytušit podle chladného proudění vzduchu, ovívajícího tvář, ruce a šíji.

Všecko ještě spalo. Někde daleko, daleko zůstala Larisa, vyšetřovatel okresní prokuratury i otec Leontij.

Slávek šel zahloubán do vzpomínek na předcházející rybolov.

Jeho netrpělivost se přenesla bezděčně i na mne. Po cítil jsem dosud neznámé spojení s tímto rákosím, nehybným vzduchem, jílem pokrývajícím dno řeky, ť s prořídlým, jakoby růžovým peřím oblaků na východě.

Když jsem Slávkovi řekl, že bych si s ním chtěl zarybařit, poněvadž to mám rád (ve skutečnosti, přestože jsem se narodil a vyrostl na Volze, byl jsem na rybách jen jednou, myslím, že ve čtvrté třídě), tvářil se, jako když má radost i nemá.

Byl rád proto, že byl v rybařině! V tom jemném sportu, odborníkem na slovo vzatým a že mi mohl předvést svoje mistrovství a dokázat, jaký je stoprocentní chlapík. Vždyť talent může vyvážit jiné nedostatky a chyby.

A nerad proto, že byl opravdový rybář, jak se říká, fanda, a oddával se své vášni s největšim zanícením, a proto při tom neměl rád svědky.

„Lovil jste kapry?“ zeptal se.

„Ne. U nás na Volze, pod Kalininem, jsou jen štiky, plotice a karasi.“

Ve skutečnosti nemám ponětí, co bylo u nás na Volze pod Kalininem, a asi těžko bych dokázal rozeznat plotici od karase.

Uprchlík babky Věry se pousmál:

„Kapr je chytřejší než leckterý člověk… Kapr je ryba. A ty ostatní – to jsou jen hračky.“

A dlouho mi vykládal, jak ten „bejk“ dovede přeříznout ploutví i ten nejpevnější vlasec, že člověk ani nezpozoruje, jak dokáže stáhnout návnadu z háčku, a o kolik udic Slávek přišel, dokud neovládl umění chytat kapra. A krátce… jak ten nejvychytralejší a nejzákeřnější tvor se vysmívá smolařským rybářům. Darmo mu neříkají vodní liška.

Slávek připravoval potravu a návnadu pro své budoucí protivníky, jako by to byli zhýčkaní labužníci. Podle jeho názoru měli jedlíci na různých místech docela odlišné chutě: jedni měli rádi halušky, druzí mladou kukuřici, třetí drobné polovařené brambory, čtvrti jáhlovou kaši promíchanou se slunečnicovým olejem na tuhé těsto, pátí kousky čerstvých pokrutin, šestí červy. A našli se prý i takoví, kteří dávali přednost jen masu z raka…

Ani kosmonauti asi nekontrolují svoje vybavení tak, jak ho kontroloval Slávek.

Tady bylo, jak řekl, důležité všecko: háčky (číslo 141), zvlášť pevné, ale ne silné, s dokonale nabroušeným ostřím; pevný, pružný rybářský prut, šikovný při vytahování. Dokonce i uchycení háčku musí být zvláštní, jeti na kapra.

Slávek měl několik míst pro rybaření. Připravoval si je předem a s láskou. Vysekal na břehu rákosí, odklidil ze dna zatopené pařezy, větve, a to nejhlavnější, chytal střídavě na různých místech.

Pro mne to byla nevyzpytatelná věda.

„Jdeme,“ řekl tiše Slávek.

Zastavili jsme se na místečku vysekaném uprostřed houští. U samého břehu byl ponechán proužek rákosí, spolehlivě maskující rybáře.

Nemluvili jsme. Slávek rozvinul vlasec s udici, navlékl návnadu, zabodl prut do země a důkladně ho upevnil.

Mně dal druhý prut. Měl jsem dojem, že jsem udělal totéž, co on. Slávek si kriticky prohlédl mou práci, sem tam něco poopravil a posadil se na rozestřenou bundu.

Nebe zesvětlalo, ale bylo ještě stále chladno. Tiše šplouchala voda, narážející o tmavozelená stébla orobince. Podlouhlé hnědé sametové doutníčky se sotva znatelně pohupovaly na dlouhých šťavnatých stéblech. Čas se v průzračném vzduchu zastavil…

Slávek se díval na nezčeřenou hladinu řeky a vypadal úplně klidně, až lhostejně.

Ale já věděl, že jeho nervy jsou slité s udicí, s vlascem a háčkem, na kterém je nabodnut jantarový korálek kukuřičného zrna…

První zabral okoun. Malinký okounek se utrhl a zmizel v zelené vodě. Chlapec, který zřejmě trochu zrozpačitěl, znovu znehybněl u své udice. A mně se zdálo, že začal podřimovat.

Ale Slávek najednou znovu rychle vyskočil. Nevěděl jsem proč.

Popadl udici a začal jí dělat nepochopitelné pohyby. Mával vlascem ze strany na stranu, povoloval a zas napínal tak dlouho, dokud pružné mrskající se tělo neopsalo ve vzduchu kruh a nezatřepetalo se v jeho ruce.

Chlapec vyškubl s jistotou háček z huby dvoukilového kapra, který křečovitě obtočil ocasem jeho zápěstí, navlékl rybu na šňůru a hodil ji za sebe do rákosí.

Kapr šustěl v listech, otvíral hubu a stáčel se málem do kruhu. Tentokrát se na Slávkových rtech objevil spokojený úsměv.

A žlutá kulička kukuřice se znovu vnořila do vody.

Dál jsem nemyslel na nic, upřel jsem oči na splávek, až jsem málem zapomněl mrkat. Probudila se ve mně rybářská vášeň.

Slávek vytáhl druhého, třetího… A můj splávek nehybně trčel nati vodou jako němá výčitka, lehce a naprázdno se pohupoval zároveň s hladinou řeky.

A najednou to potkalo i mě.

Vyskočil jsem, trhl rybářským prutem a prudce jím škubl nahoru. Něco jako kámen těžkého ohnulo bambusový prut. Slávek jako hluchoněmý na něco ukazoval rukama. A v jeho očích bylo tolik hrůzy, jako bych pouštěl tonoucího, který se naposledy vynořil z vody.

Co mi to napovědělo, nevím. Ucítil jsem, že bambusový prut je krajně vypnutý a že každou chvilku praskne v některém kolenu. Povolil jsem trochu vlasec, podrobuje se tamtomu ve vodě proto, aby si pomyslil, že nade mnou vyhrál a popluje si teď, kam bude chtít.

„Táhněte po proudu, a podsekávejte,“ nevydržel, aby nezašeptal Slávek.

Zapomněl jsem, kam řeka proudí. Nevím, co to je podsekávat, ani kdyby mě zabil!

Ale to těžké, mokré a živé přece jen přeletělo nad mou hlavou, opsalo kolem mne kruh a plesklo do rákosí u samé vody.

Plácl jsem břichem o zem, pustil udici a chytal kapra oběma rukama.

Skákal koleni mých prstů jako gumový, dokud se neposunul celým tělem dopředu tak, že moje hlava visela nad řekou, a dokud jsem ho tělem nezalehl.

Slávek si přisedl ke mně na bobek.

„Kde je?“

„Tam,“ řekl jsem a ukázal pod sebe, obávaje se, abych se nepohnul.

A vtom se Slávek rozchechtal. Klukovsky, nezadržitelně, na celé kolo.

Uvolnil jsem svaly a má tvář se na okamžik ponořila do vody.

Polom jsem se taky rozesmál. A pokaždé při pokusu vstát, jsem nořil bradu do vody.

Můj kapr byl kus, jak se patří! Měl dobrá tři kila!

Seděli jsme na své lysince v rákosí. Vyšlo teplé, vlídné, velké slunce. Na šňůře těžce dýchalo půl tuctu lesklých velikánských ryb. A zpívali první skřivánci, stoupající kolmo k nebi.

„Ach, jo! Nemuset tak do práce!“ zvolal se zápalem Slávek. „Šli bysme eště na jiný místo. Tady už nebudou brát.“

„I tak už máme takových deset kilo. Co s nimi?“

„Babička už bude vědět. Nasuší je.“

Mokrý pytel s rybami, vonící chladem řeky, jsme nesli střídavě. Chtěl jsem ho samozřejmě nést sám. Ale Slávek nechtěl ustoupit. Teprve nedaleko Kručené jsme si na chvilku sedli, abychom si odpočinuli.

Chlapcova tvář jen zářila. Byl by schopen dalších činů, poněvadž jsme si teď byli rovni – spojeni řekou a tímto jitrem.

Zeptal jsem se ho jakoby mimochodem:

„Táhne tě to do města?“

Slávek se usmál – copak to nevidíš sám? Copak je ve městě něco takového? Copak ty jsi ve městě takový, jako jsi byl dneska tam na tom vyžnutém plácku? Copak ve městě nejsi přírodě cizí jako ten jeho šedivý mastný asfalt?

Ale on odpověděl daleko zajímavěji, než jsem očekával:

„Jsem tam ztracený. Něco chci, a sám nevím co. Proto jsem asi utek.“

„A vědci vypočítali, že ke konci našeho století bude většina lidí žít ve městě.“

Slávek na mne šibalsky pohlédl:

„Všichni snad ne?“

Najednou mě napadlo – opravdu asi všichni ne. Mají vůbec vědci pravdu? Možná že se lidstvo z měst rozuteče. Omrzí je bydlet uprostřed betonových krabic, třeba bohatě vyšperkovaných sklem a ocelí, omrzí je vdechovat smog a benzín. Kolem je přece takového prostoru! Dej každému čtvrt hektaru, a ještě ho spousta zbude!

Sám jsem vždycky ztrácel řeč nadšením, když jsem vstupoval do lesa, a bylo mi, jako bych ze sebe shodil nepotřebnou zátěž městského shonu.

Nebo tady, uprostřed stepi… Taky neskonalá radost a klid!

Vždyť koneckonců roboty-automaty určitě vystřídají lidi u soustruhů. Tak ať zůstane město jim. Roboty lze řídit i na dálku. Už teď řídí lidé lunochod, který je dokonce na jiné planetě.

Slávek jako by uhodl moje myšlenky, řekl zamyšleně:

„Jak mají městský lidi volnou chvilku a mají na čem jet, pospíchají za město. V sobotu i v neděli. A o dovolené už teprv. Možná že se to jednou zařídí tak, že se bude žit za městem a do města se bude jezdit jen na den na dva do práce. Vždyť železnice se stavějí pořád…“

Železnice, cesty… Všecky cesty někam vedou. Něco slibují. Jemu taky slibovaly.

Podíval jsem se na něho; jestlipak už se uklidnil? Nebo ho to zas táhne do dálek? Neznámých, vábících…

Slávek Krajnov se díval do širé stepi. A bylo na něm vidět, že nepotřebuje žádnou jinou dálku. Byla tady, s ním. Tady, ve stepi, si mohl jít, kam chtěl. Proto teď nepotřeboval ty kilometry, které ho lákaly z města.

11

Po zeleném poli klusali dokola jezdci. Vzpomněl jsem si na Jesenina: Saně! Koně! Koně moje, saně! Saně tu ovšem nebyly. Ale pohled na koně, lesknoucí se ve slunci, skutečně okouzloval.

Jejich zářící těla se napínala nad překážkami a přelétali je jako laně. Až se mi zarážel clech, když některý z nich zavadil o dřevěnou překážku a pod jezdcem padaly na zem žerdí. Ale Nasonova, který byl v kolchozní jízdárně ve své obvyklé košili s vykasanými rukávy a v čepici s tmavým pruhem od potu na zátylku, zdá se, to nelekalo.

Obdivoval jsem předsedu. Měl jsem dojem, že nemá čas ani na spaní. Věčně někam spěchal: hned ho volali na poradu, na aktiv, na konferenci, nebo jel bonem na pole, kde se ustavičně něco dělo – polámal se kombajn, zastavil se traktor nebo se zasekl dopravník u

silážní věže. A při tom všem si vyšetřil hodinku dvě, aby zaskočil do hřebčince. To je opravdový koníček! Utrhnout si čas od spaní, odpočinku i práce…

Genadij Petrovič se soustředěně díval na svoje chovance a o něčem přemítal.

Byl s ním Arefa – přepadlý, opálený.

Byli něčím znepokojeni. A zároveň spokojeni shonem, který vždycky předchází důležitým událostem.

V nejbližší době se chystaly v okrese dostihy. Nasonov sem dokonce vytáhl předsedu strany, který trpěl v slunečním žáru, zmořen suchým, nemilosrdným vedrem. Nudila ho zahálka. A nadšení, kterému podlehl předseda, ho nechávalo chladným.

Já jsem přišel prostě proto, abych viděl Larisu, když jsem se dověděl, že je tady.

Dva jezdci k nám přiklusali najednou: knihovnice na Markýzovi a Čava na grošáku.

Usmál jsem se na Larisu přívětivě, za zády stojících, aby to nikdo nezpozoroval. Unaveně přikývla. Měla jiné starosti. A Čava byl vůbec zamračený.

Nasonov jim kvůli něčemu domlouval. Oba ho nějak neúčastně poslouchali, přidržujíce uhřáté, netrpělivostí se chvějící koně.

„Říkám ti, Sergeji!“ řekl zvýšeným hlasem Genadij Petrovič.

Čava se na něho jen divně podíval a mávl rukou:

„A co já v tom můžu udělat?“

„To je dobrý!“ vmísil se Arefa. „Copak nedokážeš přeskočit plot, abys na něm neuvíz?“

Sergej si zlostně odplivl.

„Ne, ašunes, co ses utrh jako od řetězu?“ divil se Děnisov starší.

„No, dobře!“ Čava prudce máchl rukou a pobídl ostruhami koně. „Můžu to zkusit ještě jednou.“

Otočil se a uháněl do pole.

Nevím, o čem byla řeč. Moje myšlenky se ubíraly jiným směrem. Něco mi říkalo, že mezi Čavou a Larisou není něco v pořádku.

„Ty si odpočiň,“ řekl Nasonov Lariše.

Nepatrně, strojeně se pousmála. Pobídla Markýze a jela krokem ke stáji.

V mém srdci vzplanula malá jiskřička naděje. Možná že se neshodnou? Sergej a ona jsou opravdu každý jiný.

Larisa, ať je tomu jak chce, je přece jen vedoucí knihovny. Absolvovala knihovnickou školu. A Sergej má sotva sedmiletku. Co mohou mít společného?

Ale vzpomněl jsem si, co mi vyprávěl Borek Michajlov (měl vždycky v zásobě různé historky, zvlášť o významných lidech). Že prý jeden akademik, a velmi známý k tomu, se oženil se svou řidičkou – mladou a dosti hezkou ženou. Jenže akademik je akademik. Byl asi starý.

Larisa se vzdalovala na svém zlatorůžovém závodním koni, sehnutá, nešťastná, jako by jí na úzká dívčí ramena padla nadměrná tíha.

„Nemáš na něj tak křičet,“ domlouval Arefovi předseda. „Je vidět, že kluk je unavený.“

„Unavený!“ odbyl ho Děnisov. „Trápí se pro blbost. Ale pro jakou, to nevím.“

„Já toho po něm moc nechci,“ pokračoval Nasonov. „Jen ať závodí. Aby byla větší účast. O Markýze se nebojím. Tfuj-tfuj, abych to nezakřik, v okrese zůstanou paf! Ať do mě hrom uhodí, taky jsem přeci neseděl se založenýma rukama. Povídá se, že Čižovová z kolchozu XX. sjezdu strany nebude závodit. Kulhá jí kůň. Má zhnisané kopyto.“

„Počítat s cizím neštěstím je jako přivolávat ho na sebe,“ vmísil se do řeči až dosud mlčící Pavel Kuzmič. „Tak to je.“

„Aby ti jazyk zdřevěněl,“ odplivl si předseda. „Neuřkni mi Markýze! Tomu koni není rovno ani v okrese, ani v oblasti.“ Najednou se rozesmál a šťouchl Arefu do boku. „Měl jsem tady bez tebe o zábavu postaráno…“

„Zábavu,“ řekl se smíchem předseda stranické organizace. „Nechybělo moc, a otočili si tě kolem prstu jako školáka.“

„Ani nápad! Ty, Kuzmiči, lži, ale s mírou. Hned jsem poznal, že není něco v pořádku.“

„Krucifix! Dělali ti hlavu celé tři dny!“ vedl svou Pavel Kuzmič.

„To se teprv uvidí, kdo koho otravoval. Strašně se mi ten jejich býček zalíbil. Kdyby měl všecko, co potřebuje – byl by fešák. Náš vedoucí zootechnik byl do něj blázen. Omrzelo mě pořád ohýbat hřbet před Leděšicnou. A kde takový poklad sehnali, to mi nejde na rozum! Já jsem předseda kolchozu a dobrého plemenného býka nemůžu sehnat! A oni, prosím!“

„To mluvíš o mých soukmenovcích?“ zeptal se s povzdechem Arefa.

„Ano, o nich.“ Předseda se znovu rozesmál. „Počkej, až se to bude hodit,– tak ti to povím.“

„Tak jo, povíš,“ řekl se smíchem, a když videi, že nasedám na motorku, zeptal se: „Nejedeš do Bachmačejevské?“

„Jedu.“

„Tak mě tam hod, jestli to tvoje mašina vydrží.“

„Vydrží,“ řekl jsem s úsměvem.

Náš stranický předseda byl malý a štíhlý a sám si z toho neustále tropil žerty. Odjeli jsme z hřebčince a ponechali předsedu s Arefou, aby se kochali svými koníčky.

Bachmačejevské jsem měl co dělat. Dávno mě to nutkalo věnovat se jaksepatří Syčovovi. Ale stále jsem to odkládal. Teď mě k tomu sám vyprovokoval.

Ale raději to vezmu všecko po pořádku.

Předvolání z prokuratury přišlo zcela nečekaně, přestože jsem na ně stále čekal.

Samozřejmě že jsem skočil na motocykl a uháněl do Krasnopartyzánska. Dorazil jsem tam dřív, než jsem měl určeno, a vyšetřovatel mě požádal, abych chvilku počkal.

Vyšel asi dvakrát ze své kanceláře, byl v přijímací kanceláři prokurátora, a znovu se vracel do své, aniž mi věnoval nejmenší pozornost. Pokoušel jsem se něco vyčíst z jeho tváře, ale byla tak lhostejná jako dřív při výslechu.

Čekání bylo pro mne čím dál tíživější. Byl bych udělal všecko, jen abych se co nejdřív dověděl, jak skončil Gerasimovův případ.

Vzpomněl jsem si na první dobu v Bachmačejevské. Byl jsem tehdy neobyčejně radostně vzrušen.

Sirá, svou dálkou podmanivá step. Prosti, nezáludní lidé… Upřímně řečeno, přál jsem si tu sloužit věčně. Čestně a poctivě konat své povinnosti. Byl bych si přál jít po služebním žebříčku stále výš a výš… Samozřejmě, podle svých zásluh. A asi ve čtyřiceti, no, třeba v pětačtyřiceti – mít nárameníky komisaře. Po zásluze, rozumí se. Slyšel jsem, že u nás v Kalinině komisař Ivan Míchajlovič Solovjov začínal jako obyčejný strážník… A za ty tužby jsem se nijak nestyděl. Jak rád říkal zástupce ředitele školy: Špatný je ten strážník, který netouží být komisařem.

V duchu jsem se trpce usmál. Komisařem… Teď mě vyženou z milice. Nebo ještě hůř – poženou před soud.

Z těch tíživých myšlenek se mi udělalo úzko. Abych se aspoň nějak rozptýlil, začal jsem chodit po prázdné chodbě a počítat kroky.

A když mě konečně vyšetřovatel zavolal, přiznám se, že jsem vešel do jeho kanceláře naprosto skleslý na duchu.

„Co vám, Kičatove, mám říci?“ otázal se vyšetřovatel a podíval se na mne skrz brýle. Nepřirozeně velké oči, zvětšené silnými skly, jako by mě odsuzovaly. Sevřela mě úzkost. „Případ Dmitrije Gerasimova je zastaven.“

Hned jsem ani nepochopil, jestli je to dobré, nebo špatné. Zaraženě jsem se zeptal:

„No a co bude se mnou?“

Vyšetřovatel se podivil:

„S vámi? Nic.“

„A co mám dělal?“

„Pracujte jako dřív.“

Měl jsem chuť ho políbit. Zapomněl jsem na to, že jsem trčel na prokuratuře čertvíjak dlouho, abych uslyšel jednu, jedinkou větu, která ze mne shodila ohromnou tíži posledních neděl. A ten suchý, netaktní člověk mi v tom okamžiku připadal nejpřívětivějším a nejsympatičtějším ze všech lidí…

Radostí bez sebe jsem vyrazil z prokuratury a hned jsem uháněl na okresní správu milice. Nemohl jsem vydržet, abych se se svou novinkou nerozdělil se svými, a především samozřejmě s majorem Mjachkým.

Jenomže ten už všecko věděl. A hned mě omráčil – přišla na mne anonymní stížnost. Říká se sice, že se anonymy neověřují, ale kdovíproč se přece jen pro každý případ přešetřuji…

Z anonymního udání vyplývalo, že se chovám nedůstojně, že diskredituji stejnokroj a svou hodnost, že lítám jen v trenýrkách s kolchozními kluky (tím byla myšlena moje účast v soutěži kopané), že zpívám na večírcích za doprovodu kytary písně s demoralizujícím textem (vystoupení v klubu s písní na slova Jesenina), a že učím chlapce, jak se mají prát (kroužek sambo).

To všecko byl holý nesmysl a nechalo mě to klidným. A to jsem taky majorovi hned řekl. Dotklo se mne, že anonym žádal o vážné a uvážlivé přešetření případu Dmitrije Gerasimoya.

Tak je to – v osadě se ještě dlouho bude klevetit… Krátce, měl jsem po náladě.

„Kdo je na tebe tak rozzlobený?“ zeptal se major.

„Nevím,“ odpověděl jsem, ačkoli jsem věděl moc dobře, že je to Syčov.

I Xenie Filipovna mi říkala, že zbytečně moc žvaní. Sám jsem si všiml, že za jeho protivným úšklebkem a uctivými poklonami je cítit nepřátelství a utajovaná zloba. Asi se mstil za svou ženu.

Měl jsem s ní nedávno nepříjemnou rozmluvu. Nepříjemnou jak pro ni, tak pro mne. Marie Syčovová pracovala v drůbežárně. A nejedna zaměstnankyně téměř otevřeně říkala, že Syčicha ráda zakroutí nějaké té kolchozní slepici krkem a upeče ji pro svého chlapa.

Žena mého předchůdce mi otevřeně vmetla do tváře, abych nežvanil drzosti a vykládal to hlupákům. „Očisti radši svou duši od hříchu a pak teprv mluv s poctivejma lidma.“

Ta její drzost mi úplně vyrazila dech.

Náčelníkovi okresní správy milice jsem nic nevysvětloval, poněvadž se mi samotnému protivilo šťárat se v tom svinstvu a neměl jsem chuť do toho zatahovat představené. Syčov sestavil anonym jedna radost. Samá fakta, která bylo možno vykládat tak i onak.

Proto jsem se vydal k Syčovovi. Ale než jsem se u něho stavil, prohlédl jsem si nevímproč ze všech stran jeho překližkový ‚automat‘, jak teď tady u nás překřtili střelnici. Zadní stěna střelnice se opírala o sklad obchodu. Byla postavena důkladně, s půlmetrovou podezdívkou, tvořily ji pružné sádrové bloky.

U dveří jako obyčejně seděl na bobku můj předchůdce, obklopen kamarády. Poněvadž bylo horko, pili z láhve pivo koupené v obchodě a zajídali sušeným kaprem. Pivo muselo být teplé – z lahví vystupovaly bílé čepičky pěny. Kolem se válely rybí šupiny a kosti.

„Máš chuť si zastřilet?“ zeptal se s úšklebkem Syčov.

„Ano. Bojím se, abych nevyšel ze cviku.“

Odebral se do temného chládku svého podniku. Zamířili tam i ostatní, předpokládajíce patrně, že jsem nepřišel jen tak pro nic za nic. Tak, či onak, bylo by to povyražení.

Ve střelnici blikala malá lampička, na pultě leželo několik vzduchovek s oprýskanou barvou na pažbách. Překližka za terči byla podobaná od střel.

Byl tady zajíček s červeným kroužkem v tlapce, medvěd a mlýn. Za pět přesných výstřelů do zvířátek dostal střelec cenu – alabastrovou střádánku v podobě kočičky.

Zlatým hřebem programu byla rusalka. Nevím, čí to byl nápad, ale mám dojem, že samotného Syčova. Umístěna nejvýš ze všech trofejí, držela v ruce vlastní srdce barvy hovězích jater.

Za pět přesných zásahů do srdce vodní víly dostával šťastný střelec láhev šampaňského…

Vyzkoušel jsem všecky flinty. Strefoval se do všech terčů. Maličké olověné střely tupým nárazem mizely v překližce. Ani jedno zvířátko se nepohnulo.

Syčovovi kumpáni se pochechtávali. Sám Syčov stál vedle na druhé straně pultu a lhostejně mi podával broky. Dopalovalo mě to čím dál víc.

A Syčov, aby mě dorazil úplně, podlezl pod pultem, vzal mi z rukou pušku, nabil a hned prvním výstřelem donutil mlýn, aby se točil.

Jásání kumpánů nebralo konce.

Bylo mi jasné, čím to je. Byly odstraněny mušky, zcela určitě. Zastřelování by vyžadovalo čas. A já byl vztekem bez sebe…

Můj předchůdce se tím nespokojil. Zkusil po jednom výstřelu všecky vzduchovky. A pokaždé trefil některý terč. Jakože koukej, tady není žádný švindl, neumíš, bráško, střílet, to je to.

Nějaký ďábel mě popíchl.

„Že bych to zkusil svou zbraní?“ řekl jsem, jako bych se obracel na všecky, a sáhl na kožené pouzdro pistole. Musel jsem vyhrát stůj co stůj…

Ve střelnici se rozhostilo ticho.

„Koukej…,“ řekl chraptivě Syčov. Oči se mu zúžily.

Vystřelil jsem, takřka bez míření. Rusalčino srdce se rozletělo…

Na rozloučenou jsem Syčovi řekl:

„Šampaňské si můžeš nechat.“

A šel jsem pryč. Když jsem poodešel na takových deset kroků, zastyděl jsem se za svou poslední větu. Měl jsem radši mlčet.

Od toho dne mě Syčov přestal zdravit.

Po dalším anonymu (jsem přesvědčen, že to zas byla Syčovová práce), mi major udělil důtku s přísnou výstrahou. Pravda, jen ústní! Upřímně řečeno, byl jsem ještě překvapen mírností svého představeného. Co byla důtka ve srovnání s tím, jak jsem dal Syčovovi za vyučenou já?

12

Zdravím tě, drahý Dimčiku!

Z pionýrského tábora jsem utekla. Je směšné, abych chodila na procházky do lesa s drobotinou, koupat se a opalovat na povel. A pak, člověka pořád špehují, aby daleko neodešel. Pak ještě musíme sbírat kytičky pro herbář a chytat do sáčku motýlky. Maminka řekla, že jsem sobec a že pořád myslím jen na sebe. Mám za to, že jim zkazím celou dovolenou. Maminka dostala poukazy do Palangu, to je na Baltickém moři. Tatínek zas řekl, že můžu zatím bydlet u tety Mary. Tak přece pojedou do Palangu. A z tábora jsem nejela sama do Kalínina, ale s jedním chlapcem (ty ho neznáš). Takže maminka se o mě bála zbytečně. On taky utekl z pionýrského tábora. V Kalinině už týden prší, já si pěkně čtu. To je lepší než dělat pitomý herbáře. A po tobě se mi moc a moc stýská. Neviděli jsme se přece už celý rok! Tisíckrát tě líbám a objímám.

Tvá Alenka

Nesměj se mi, chci se tě zeptat na jednu věc. Když tě někdo pozve do kina, je slušné, aby sis sám platil lístek? Já jsem si chtěla zaplatit, ale on se urazil. Na tebe se ptala Táňa z čtvrtého průjezdu.

… Alikův dopis mě omráčil. Pane bože! Moje sestřička se zamilovala. Pokoušel jsem si představit, jak jde s chlapcem do kina. Dejme tomu do Hvězdy, co je na nábřeží Stěpana Razina. Pokoušel, ale nedokázal jsem to. Měl jsem pořád před očima růžolící žabku s tlustým copem do pasu. Bývala často nachlazena a vždycky měla naběhlý nos. Jako bramboru.

Alík se zamiloval. V Kalinině prší. Jak může pršet za suchého, parného léta, když je pelyněk spálený sluncem a prudkým, skřípavým vysušujícím větrem?

Ano, tam, v Kalininu. S Taňkou ze čtvrtého průjezdu jsme se líbali v létě, v besídce na dvoře. A tenkrát taky pršelo. Měla na tváři velké déšťové kapky. Na sobě modrou nebo šedou balónovou bundičku. Postoupil jsem tenkrát do osmé třídy.

Alíkovi je čtrnáct… V Kalinině prší. Je to možné, že se líbali?…

Svědkem léto podívané jsem se stal zcela náhodou. Nasonov chodil po své pracovně, mával pravou rukou, jako by sekal šavlí v plném trysku.

„Mně nemusíš hrát žádný divadýlko! Kdyby se v kolchoze našla aspoň jedna duše, kterou by Markýz poslouchal, poslal bych tě k čertu, pámbu mě netrestej! Nejsem zvyklý poslouchat ženský vrtochy.“

Malounko pootevřenými dveřmi bylo vidět Larisin prolil. Muchlala v rukou kapesníček a otírala si jím tváře.

„Pořád jsi otravovala – dejte mi koně! Dali jsme ti toho nejlepšího! Dobře, dobře, tys ho zkrotila a zajezdila. O to se nikdo nepře, je to tvoje zásluha. Málem jsi prosila na kolenou, abychom tě nechali závodit. Svolili jsme. Oznámili jsme, že budeš závodil. Vyzvonili jsme to na celý okres. A tumáš! Teď najednou závodil nechceš! Co ti přelítlo přes nos?“

„Nemůžu…“ Larisa sklonila hlavu ještě níž. „Snad někdo může závodit místo mne…“

„Markýz k sobě nikoho nepustí ani na sto honů! Nechme toho! Nemám čas ani chuť utírat ti slzy a nos… Nepojedeš, tak čert tě vem! Hotovo! Můžeš jít!“

Larisa vyšla z kanceláře, nepodívala se na mne ani na sekretářku a prošla čekárnou.

A večer seděli s Čavou na prázdné lavičce u autobusové zastávky. Měl jsem dojem, že jejich rozmluva byla smutná. Vypadalo to, že Larisa plakala…

Nijak jsem je nepozoroval. Prostě, jak to dělám vždycky večer, prošel jsem usínající stanicí. Řešili něco důležitého. Nikoho si nevšímali. Ani neviděli poslední pravidelný autobus, odvážející ve svých útulných útrobách několik cestujících do okresního města.

No, dalo se to čekat. Každý z nich je úplně jiný.

Bylo mi Larisy líto. Něžný soucit s ní mi kolébal duši.

V mysli se mi rojily myšlenky, jedna toužebnější než druhá – jdeme pěšinkou mezi zlatými slunečnicemi, ve kterých na tři kroky není vidět člověka, jak je krásné stát klidně a dívat se na sebe nebo na jasnou letní oblohu…

A nikdy, už nikdy by nemusela sedět na té opuštěné lavičce…

Zdá se, že se rozloučili chladně a smutně. Larisa odcházela sama, pomalu se ztrácejíc v šeru slabě osvětlené ulice. Sergej ještě chvíli poseděl, pak odvázal koně, dřímajícího ve stínu stříšky autobusové zastávky, a zamířil za děvčetem. Ale nezastavil, klusal dál.

Strašně se mi chtělo Larisu dohonit a něco jí říct. Ale co? Co jsem jí mohl povědět? Co se mezi nimi stalo, jsem nevěděl… A vědět jsem to chtěl strašně, až jsem měl na sebe zlost.

A celý příští den, tu památnou sobotu, jsem hledal důvod, proč bych se měl stavit v knihovně.

Díky bohu, důvod jsem našel. Jako zachránce mi pámbu poslal Kolju Katajeva.

Nedaleko samoty Kručené, na velkém kopci, byla mohyla s hrubě odlitým obeliskem. Tam odpočívaly ostatky sovětských vojáků, padlých v poslední válce. Kolja, Larisa a jiní komsomolci kolchozu se rozhodli zorganizovat pátrání po hrdinech a zjistit jejich jména.

Navrhl jsem, aby do té akce zapojili mého svěřence Slávka Krajnova. A právě o tom jsem chtěl s Larisou pohovořit.

Kolja, samozřejmě, nic nevěděl, jak by mohl vědět, co se včera odehrálo na autobusové zastávce?

„Tak zítra závodíš?“ zeptal se Larisy.

Podrážděně odpověděla:

„Co mě pořád otravujete? Proč to najednou všecky tak zajímá?“

„Nerozčiluj se,“ uklidnil ji Kolja. „Zajímá nás to proto, že jde o čest kolchozu…“

„Jako by na mně stál svět. Čest kolchozu! A co když mám tušení, že prohraju?“ Najednou se zarazila. Asi pochopila, že tak s Katajevem, hodným a vlídným člověkem, mluvit neměla.

Ale Kolja se neurazil.

„Drž se, kozáku, budeš atamanem,“ řekl se smíchem. „A my jsme k tobě, upřímně řečeno, přišli kvůli něčemu jinému.“

„Nemám čas, hoši, pospíchám…,“ řekla Larisa.

„Tak promiň, stavíme se podruhé,“ omluvil se Kolja a divadelně se uklonil.

„Namouduši! Musím do hřebčince.“

„Tak přece jen závodíš?“ mrkl Katajev.

„Budu muset,“ odpověděla s povzdechem Larisa.

„Nechceš se svézt?“ nabídl jsem se nejistě. „Jedu právě tím směrem…“

„Dobře,“ souhlasila a pohodila hlavou.

A mně bylo v tom okamžiku jasné, že to dělá někomu navzdory. To se hodilo. Mně se hodilo všecko, jen abych s ní byl pohromadě…

Zvolil jsem tu nejdelší cestu. A jel jsem tak pomalu, že kdyby byla šla ke svému Markýzovi pěšky, byla by tam dřív.

Po obou stranách metala pšenice. Její vlny šelestily horkým větrem.

„Dimo, budete zítra na okrese?“ zeptala se.

„Nevím,“ odpověděl jsem lhostejně, ale srdce mi radostně tlouklo.

„A já jsem si myslela, že máte rád koně,“ pronesla zklamaně.

„Samozřejmě že mám,“ souhlasil jsem rychle v obavě, abych svou hru nepřehnal. „Víte, já jsem přece pořád ve službě… Každou chvilku se něco semele…“

„To je pravda, nemáte to lehké,“ přisvědčila.

Byl jsem ji vděčný, že o Gerasimovovi pomlčela, a přesto tu historii připomněla, jenže taktně a soucitně…

„Lidi člověku vždycky nerozumějí.“

„Kdo chce, rozumí,“ řekla Larisa. „Děvčata jsou pro vás celou duší.“ To byla pro mne novinka. Když Larisa viděla moje rozpaky, řekla: „Vás to překvapuje?“

„P roště mě to nenapadlo.“

Zkoumavě na mne pohlédla:

„Všecky žáby mi o vás povídají do omrzení…“

Netěšilo mě to, poněvadž o tom hovořila nějak lhostejně.

„Zajímalo by mě, které?“ taky jsem se rozhodl hrát si na lhostejného.

„Spousta…“

A abych nemluvil za sebe, zarecitoval jsem Jesenina:

„Nekřičím, nepláču, nelkám – bílý dým s jabloní svát.“

„Mám taky ráda Jesenina,“ řekla Larisa.

Vyjeli jsme na kopec Pole zůstala za námi. Bylo už vidět stáje.

„Budu se brzy vracet. Mám se pro vás zastavit?“ otázal jsem se.

„Děkuju. Dimo. Zpátky pojedu na koni. Vezmu si Markýze na noc k sobě. Abych ráno nemusela klusat deset kilometrů. A po svých na okres.“

Vystoupila z lodičky motocyklu.

„Dimo, přijedete zítra na dostihy? Budete mi fandit?“

„Vynasnažím se,“ slíbil jsem a jel dál.

Dlouho jsem se neotáčel. Ale přece jsem se nezdržel.

Larisa se dívala za mnou, stíníc si oči před sluncem.

Udělal jsem oblouk stepí a vrátil se druhou cestou do osady.

… Večer projela Bachmačejevskou na svém krasavci. Babky provázely pohledy její štíhlou postavičku, upnutou do žokejského stejnokroje, a pokyvovaly za ní hlavami. Nevím, jestli v dobrém. Chlapci posuzovali koně. Markýz byl zázrak! Večer, ve světle červánků, jako by svítil růžově a šel krásně a hrdě, vykračuje tenkýma nohama, jako by znal svou cenu. Nedá se nic dělat – je to Markýz!

Čava byl kvůli něčemu na ústředí. Naparáděný, ve sváteční košili a holínkách. Na řemenu měl stříbrné tepané ozdoby. Přišel s Cikánem, jedním z těch, kteří měli co dělat s Nasonovern, ale obchod se neuskutečnil Pavel Kuzmič, předseda stranické organizace, si z toho dělal legraci.

A já stále přemýšlel o Larisiných slovech a o jejím chování tam uprostřed zlatého moře obilí, a nemohl jsem vůbec pochopit, že by to se mnou jen hrála.

Nechce mě taky přinutit, abych tancoval podle její píšťalky jako Markýz?

Ba ne, bylo v ní něco upřímného. Nejistota. A pro mne nepochopitelná rozkolísanost.

Co se dá dělat – uvidíme.

13

Té noci fičel nad Bachmačejevskou astrachánec – horký suchý vítr, který ani k ránu nezchladl. V dusnu se mihotaly hvězdy. I neděle začala únavným oparem. Vzbudil jsem se pozdě. Těžká hlava jen stěží řešila problém: mám jet na okres na dostihy, nebo se mám pustit na samotu a vyrazit si se Slávkem na kapry? Vzpomínám si, že říkal, že se dají chytat, i ve dne, když se předem připraví návnada. Můj svěřenec to místo má určitě připravené. A ostatně, ať třeba nic nechytíme, ale zato jaká je to rozkoš, ponořit rozpálené tělo do chladivé řeky…

A byl to důvod ukázat Larise, že k ní nic necítím. Říká se, že to působí…

Oblékl jsem si civilní kalhoty a lehkou košili s krátkými rukávy. To všecko jsem si připravil hned zvečera. Výsledkem vnitřního zápasu bylo, že jsem se přece jen rozhodl jet na okres. Ve skutečnosti jsem si byl jist, že pojedu právě tam. Řeku jsem si vymyslel jen na omluvu.

Sotva jsem se oblékl, bouchla vrátka a do mého pokoje vešel Nasonov. Byl cítit benzínem a pachem rozpáleného automobilu.

Sedl si na židli a tvrdě, panovačně řekl:

„Rychle dělej! Stala se nějaká čertovina.“

Tak jak jsem byl, v civilu, jsem nastoupil do gaziku vedle něho. A jeli jsme. Hned jsem viděl, že do Kručené.

„To Kuzmič nasejčkoval! Určitě!“ Předseda uhodil zlostně pěstí na volant.

Z jeho řeči, šperkované silnými výrazy, jsem se dozvěděl, že na okres přijeli všichni naši závodníci kromě Larisy. Nasonov s Arefou přenocovali v Krasnopartyzánsku. A jakmile viděl, že Larisa s Markýzem chybějí, uháněl do osady. Babka Nasťa, u které Larisa bydlela, krátkozraká, nahluchlá stařenka, nic kloudného neřekla. V noci prý se jí zdálo, že pes, stejně starý jako jeho majitelka, ňafal, jako by cítil někoho cizího. Ale Larisa tu nebyla. Nebyl tady ani Markýz, kterého zvečera přivázala k ohradě. Jen Markýzovo sedlo a uzda ležely v jejím pokojíku na lavici.

„A proč do Kručené?“ podivil jsem se. Nasonov něco nesrozumitelného zamumlal. „Čava přece musí taky závodit. Copak není na okrese?“

„Ne. Nemůže. Jeho kobyla má namoženou šlachu na noze. Nešťastný Kuzmič, namouduši, že přivolal neštěstí…“

„Ale proč jedeme do Kručené?“

Nasonov prudce zabrzdil auto u Arefova domu. Naproti mu rychle vyběhla zneklidněná Zara a černoocí vnuci Děnisova.

Zpod zápraží smutně a polekaně vykukoval Hans ve svém pestrém tričku. „Larisa tu byla a odešla. Kam, nevím.“

„Byla tady pěšky?“ zeptal se Nasonov.

Ptal se vůbec, jen on, já mlčel.

„Ano, ano,“ přikývla Zara. „Pěšky.“

„To znamená bez koně?“

„Ano, bez koně.“

„A kdy?“

„Hned jak začalo svítat.“

„A kde je Sergej?“

„Jak to kde? Asi u stáda.“

„Spal dneska doma?“

„Ne. Nespal. K večeru odjel s Vaskou do osady a přišel až ráno.“

Podívali jsme se s Nasonovern na sebe.

„A kde byl v noci?“ zeptal se předseda.

„Povídal, že u Petričenka. Ráno přiklusal. Vběhl do chalupy a zas uháněl pryč jako blázen…“

„A kdy tady byla Larisa?“ nevydržel jsem.

„Byla tu ještě před Sergejem.“

Nasonov se zamračeně zadíval do země. Na čele se mu vytvořily vrásky. Pokoušel se spojit všecky událostí, které se ráno odehrály.

„Tak proč tady vlastně byla?“

„Jak já to mám vědět? Ptala se po Sergejovi. Řekla jsem jí to, co vám. A ona odešla.“

Všiml jsem si, že všecko, co se týkalo Larisy, Děnisovovou rozčilovalo…

Jeli jsme k lesním pásům. Nechali jsme auto na pokraji a vešli do řídkých řad doubků.

Krávy stály nebo ležely ve stínu stromů. Pro jistotu jsem Výstřela obešel obloukem. Nevěnoval nám nejmenší pozornost. Patrně proto, že jsem byl tentokrát bez motorky.

Slávek Krajnov ležel v trávě a něco si hlasitě hvízdal. Byl do toho tak zabrán, že ani nezpozoroval, jak jsme přišli.

Chlapec se polekal, když nad sebou uviděl dvě postavy.

„Dneska jsem vyhnal stádo sám. Teta Zara řekla, že Sergej někde vostal na noc. Potom přišla – jak jí říkaj – Larka. Málem brečela. Povídala, že se ztratil ňákej kůň. Král nebo buržuj, tak nějak. Ptala se po Sergejovi. Povídal jsem jí, že musí každou chvilku přijet. To se několikrát stalo, že jsem vyháněl stádo sám, pak vždycky přijel za chvíli. Nečekala na něj a šla pryč.“

„Asi do Kuličovky,“ řekl, jakoby sám pro sebe předseda. „Bydlí tam Petričepko…“

„No jo,“ přikývl Slávek. „Šla tam nadarmo, poněvadž Sergej za chvilánku přijel. Všecko jsem mu pověděl. Votočil se a klusem jel pryč. Něco volal, buď hlídej, nebo počkej… To je všecko.“

„Kdy to bylo?“ zeptal jsem se.

„Přesně nevím. Tak kolem pátý.“

Jeli jsme do Kuličovky. Petričenkovi – to je v našem kolchoze druhá cikánská rodina, o které se Arefa vyjádřil, že jsou filmoví herci…

Petričenko, kolchozní kovář, nám sdělil, že ani Sergej, ani Vaška (Cikán, s kterým se Čava den předtím v Bachmačejevské Ochlazoval u něho v noci nebyli. Ale ráno, kolem šesté, že u něho byla Larisa a odešla. Nejspíš na autobus…

„Tady máš úkol, milice!“ řekl Nasonov, když jsme nasedli do auta. „Ach jo, pojedu a potěším Areťu…“

„Proč tak honem, Genadiji Petroviči?“ zeptal jsem se. „Zatím není nic jasné.“

„Tak to vyjasni!“ Zuřivě nastartoval a vyrazil dopředu tak, že gazik zavyl všemi ozubenými kolečky.

14

Nasonov mě vysadil v Bachmačejevské a uháněl na okres.

Na zem jako by svítilo tisíc sluncí. Žhnoucí vlnící se horký vzduch vnikal do těla všemi póry.

Osada byla jako vymřelá, jako by všecko živé, zdeptáno dusnem, zalezlo hluboko pod zem.

Bylo kolem dvanácté. Stavil jsem se ve svém pokoji ve vesnickém sovětu a vypil naráz sklenici vody z karafy. Teprve pak, když jsem ji vypil, uvědomil jsem si její odpornou chuť.

Z okna je žalostný pohled – bílý, rozžhavený prostor, bílé horké stěny chalup, šedivý stín pod stromy.

Žádné šetření ještě vlastně ani nezačalo, přesto jsem se rozhodl něco si ověřit. A poněvadž jsem s sebou neměl svůj pracovní kufřík, strčil jsem si do kapsy lupu, která mi přišla do ruky, měřicí pásmo, kapesní nůž, měkký štěteček, papír a zamířil k domku babky Nasti.

Stará zkřivená vrátka unaveně zaskřípala rezavými panty.

Na dvoře nebyl nikdo, jen zpod keřů u plotu vykukovala záda vedrem zmořeného psa, jako pohozený hadr. Byl ponořen do těžké dřímoty a ani se nepohnul.

Nahlédl jsem do pevně zavřeného okna a couvl. Srazil jsem se tváří v tvář s Larisou. Vystoupil jsem s tlukoucím srdcem na zápraží a zaklepal. Otevřela mi a ustoupila, pouštějíc mne do chalupy. V pokojíku bylo mnohem příjemněji než venku. Rozhlédl jsem se. Sedlo a uzda ležely na lavici.

„Vy jste taky byl na samotě?“ zeptalo se děvče, usedajíc na postel, jedinou židli v místnosti přistrčila mně. Mlčky jsem se Uklonil. „Posaďte se, Dimo.“

Chudák Larisa! Pod očima měla modré kruhy a kolem koutků úst jí vyvstaly smutné vrásky.

„Co se vlastně stalo?“ otázal jsem se – nevěděl jsem, co s rukama.

„Nasonov jel na okres?“

„Ano… Aspoň mi to jaksepatří vysvětli.“

„Já nic nevím. Vůbec nic.“

„Kde je Markýz?“

„Co mě pořád otravuješ – vysvětli, vysvětli! Sama bych si přála, aby mi to někdo vysvětlil…“ Položila si tvář do dlaní a rozplakala se.

Zaskřípala podlaha a u dveří se suše a nakřáplé ozval stařecký kašel.

Na prahu stála stařena s rukama složenýma na prsou a bezhlesně pohybovala propadlými ústy:

„Kdybys někam šla, tak zavolej,“ zašišlala. „Zavřu dveře.“

„Dobře, babko Nasťo, dobře… jen jděte a lehněte si.“ Larisa si otřela oči a vzdychla.

„Pochop, není to žádná legrace. Není to maličkost, ale čistokrevný hřebec,“ promluvil jsem znovu.

„Co ode mne chceš?“ vypadalo to, že se už vzpamatovala.

„Chci ti pomoct.“

„Ty i Nasonov jste oba hned rozhodli, že je to Sergej.“

Zvedl jsem na protest ruce.

„Počkej… Nasonov se ke mně přihnal jako blázen. Jedem, povídá. Namouduši, nebyl jsem ještě ani oblečený. A proč jsme byli v Kručené, nevím. Nevidím v tom žádnou logiku.“

„Ale přesto jste nejdřív jeli tam.“

„A co ty?“

Larisa se odmlčela a skousla si ret.

„Víš co, nebudem se na sebe zlobit a promluvíme si klidně, jako přátelé,“ navrhl jsem.

Zamyslila se. Pak pohodila hlavou.

„Tak dobře. Markýz byl přivázán támhle.“ Vstala a přistoupila k oknu. Já se postavil za ní. „Vidíš, ještě tam zůstalo seno.“

„Pojď na dvůr.“

„Proč?“

„Ty jsi dobrá… Co by cli odtud viděl?“

Vyšli jsme na dvůr.

Pod starým přístřeškem, nachýleným na bok, v jeslích z popraskaných prken bylo rozhrabané seno. Obešel jsem jesle. Na zemi na několika místech byly stopy koňských kopyt. Vedly až k plotu, bylo vidět, jak neklidně udusaly suchou zeni. Plot mi sahal k prsům.

„Byl pevně přivázán?“

„Normálně.“

„A čím? Provazem?“

„Ne. Měl ohlávku.“

„Co je to?“

„Taková uzdička, ale bez udidel…“

„Jasné.“

Vyndal jsem lupu. To přece jen dělá dojem. Je to důstojnější. Prohlédl jsem stopy kolem plotu. Nic mi ne říkaly.

„A co branka?“

„Vrata jsem zavřela. Na závoru.“

Celá zem, doslova celá, byla rozryta koňskými kopyty.

„Jak to, že to tu tak zdupal?“

„Večer jsem ho pustila. Chodil, všecko prohlížel a očichával. Jako pejsek. A na noc jsem ho přivázala.“

Vytrvale jsem prohlížel zem lupou, přestože jsem si uvědomoval, že to začíná vypadat hloupě.

Pes patrně hodně línal. Celý dvůr byl samý chomáč šedorezavé psí srsti. Podíval jsem se pod keře. Pes stále spal, hřbet s uválenou špinavou srsti vystrčený ven. Vzbudil ve mně odpor.

„Kdy zmizel Markýz?“

„Nevím. Když šlo na čtvrtou, jako by do mě někdo strčil. Vyskočila jsem a podívala se oknem. Bylo ještě tma. Měsíc svítil právě na přístřešek. Zůstala jsem celá divá – Markýz byl pryč.“

„A co dál?“

„No, vyběhla jsem… Byl pryč, a to je všecko…“

„Počkej. Možná že tě vzbudilo skřípnutí vrat nebo něčí kroky?“

„Ba ne! Bylo naprosté ticho.“

„A co vrata?“

„Byla zavřena.“

„A ty jsi šla hned na samotu?“

Podívala se mi do očí. Její pohled byl téměř nenávistný. Ale rozhodl jsem se neustoupit. Koneckonců konal jsem teď jen služební povinnosti. A osobní city musely stranou.

„Proč jsi šla nejdřív do Kručené? Šla jsi přece pěšky. O půlnoci…“

„Nebudu nikomu skládat účty! Už mě to omrzelo! Všichni mě otravují a šuškají si…“

To je pěkně tichá Larisa! Stála přede mnou celá naježená.

„Mě nezajímají žádné řeči a klepy,“ řekl jsem chladně co nejklidněji. „Teď mluvím jen o faktech. A jestli někdo vrhl na Sergeje nějaké podezření, tak jsi to v první řadě ty sama…“

Otevřela ústa a chtěla mi patrně vmést do tváře něco zlostného. Pak se zarazila. Několikrát po sobě křečovitě polkla vzduch a tiše pronesla:

„Myslela jsem si, spíš předpokládala, že si ze mě udělal legraci…“ Prosebně na mne pohlédla. „To se přece stává, ne? Mohlo mě to napadnout, že?“

„Mohlo,“ souhlasil jsem. „On tady večer byl?“

Zavrtěla hlavou a tvrdě odpověděla:

„Nikdo tu nebyl. Babka Nasťa mi co nejpřísněji zakázala, abych k nám někoho vodila.“

Podíval jsem se stranou a šel k brance. Pozorně jsem si prohlédl cestičku k chalupě. Larisa mě pokorně následovala.

„Babka Nasťa říkala, že pes byl neklidný.“

Larisa mávla rukou:

„Je to starý hlupák. Štěká na žáby. Skáčou v noci po dvoře a lezou do sklepa.“

„Sergej ti něco říkal… ohledně Markýze?“

Zase zúžila oči.

„Ne. Markýz ho nezajímal.“

Chvíli jsem přešlapoval na místě.

„Dobrá. Půjdu. Budeš doma?“

„Proč?“

„Jen tak, pro všechny případy.“

„Neboj se, neuteču. Nebo mě chceš taky zavřít v kanceláři jako Míťku?“

Její slova mě přímo spálila. Ale neřekl jsem nic.

Stává se v životě, že soudní řízení je zastaveno, papíry uloženy do archívu, ale pro lidi zůstává všecko ještě živé. Žije to v řečech, v paměti, a občas to proklouzne, aby uštklo do bolavého místa.

Otočila se a šla do chalupy. Já šel k brance a ještě stále jsem očima pátral po zemi. Doufal jsem, že něco objevím. Opatrně, aby vrátka nevrzla, jsem je nadzvedl. A když jsem už vyšel ze dvora, měl jsem pocit, že můj mozek něco zafixoval.

Vrátil jsem se na dvůr. Podíval jsem se pod nohy.

U cestičky, která vedla k zápraží, se válel nedopalek balené cigarety. Takové cigarety z domoviny podle místní tradice kouří mnozí zdejší usedlíci.

Zvedl jsem opatrně špaček ze země a pozorně jsem ho položil do čistého papírového sáčku.

Teprve ve své kanceláři, když jsem len nález schovával do trezoru, mě napadlo, že jsem měl udělat prohlídku s úředními svědky. To bylo nedopatřeni. Velmi vážné nedopatření.

Co dál? Mám hledat Čavu? A kdo je to ten Vasja, co byl s ním? Samé záhady.

Především jsem skočil na motorku a jel na okres.

Dulo se předpokládat, že řasně ráno dva jezdci, jeden na plavém hřebci (na Markýzovi jel nejspíš Vaška) a druhý na grošované kobyle, projeli po silnici. Kdo mohl být v té době na silnici? Rozhlédl jsem se.

Asfaltová stuha silnice, značkovaná stopami oleje, se táhla do široké stepi. Nesmysl! Koho by v neděli napadlo sedět ráno na cestě?

Zastavil jsem se. Co by zloděj koni pohledával v okrese? V zalidněném místě. Tím spíš, že Čava věděl, že v Krasnopartyzánsku je Nasonov a Arefa… Řekněme, že tam Vasilij jel sám. To ještě tak nejspíš. Protože se Sergej objevil v Kručené až potom, když už Markýz zmizel. Ale Vasilije varoval, aby do města nejezdil. Domluvili se ledy, že se setkají později, někde dál od Bachmačejevské, od okresního města a vůbec od kolchozu.

Rozjel jsem se na druhou stranu. Přehnal jsem se osadou a uháněl dál.

Do tváře mi šlehal horký vítr. Oblohu rozžhavily sluneční paprsky, jen daleko na severozápadě, jako lata morgana, se rodily sotva znatelné kupy oblaků, jakoby posypané zdola studeným šedým popelem.

Ujel jsem asi dvacet kilometrů, než jsem pochopil naprostou pošetilost svého počínání, jaký hlupák by hnal Markýze po silnici, když je kolem dokola volná step? Tady může brázdit přímo na kteroukoli stranu stříbrnými vlnami, táhnoucími se k obzoru na jih, sever, na západ i na východ… jo, myslelo mi to ztuha. Asi tím vedrem.

Když jsem se vrátil do Bachmačejevské, stavil jsem se v bytě u předsedy stranické organizace. To jsem musel udělat především, abych se dověděl, proč se sešel Nasonov s těmi třemi přespolními, mezi nimiž byl i Vasja.

Pavel Kuzmič ležel na pohovce v trenýrkách dlouhých až ke kolenům, v síťovém tričku s rukávy, a četl noviny.

Posadil se, zkříživ vyzáblé nohy s rozšířenými žilami, pozorně mě vyslechl, a především došel do sklepa pro kefír, třebaže jeho manželka, robustní žena, trčela bez práce v druhé místnosti u televizoru. Kláva Lochovová měla pravdu, když říkala, že předseda svou ženu hýčká.

„To jsou mi věci,“ zavrtěl hlavou Pavel Kuzmič a postavil na stůl dva orosené velké hliněné džbánky. „To se povedlo! Vždycky jsem Petroviči říkal, že s chytračením nikdy člověk nepochodí… Doplatí se na to. A on se spřáhl s těmi přespolními. Pěkné nadělení! Napij se kefíru. Je dneska velký vedro. Bude určitě bouřka. Malašo,“ zavolal na ženu, „nenapiješ se taky?“

Jeho žena něco zamumlala. A odmítla.

Uchopil jsem džbánek. Kefír byl neobyčejně studený, silný. Až mě po napití zamrazilo.

„Dobrý, co?“

„Znamenitý!“

„Nabízeli mu za Markýze rok a půl starého býčka a kobylu.“

„Jak to za Markýze?“ podivil jsem se. „Nasonov na něj chce vsadit.“

„Nejdřív ho chtěl předseda dát do stáda. Kůň naprosto nikoho neposlouchal. Teď má Petrovič památku na celý život. Pořádně ho kousl. Nebýt Larisy, byl by se teď Markýz pásl a proháněl volně ve stepi.“

„Počkejte. Kdy se domlouvali s Genadíjem Petrovičem? Předtím, než se rozhodl pustit Markýze na dostihy, nebo potom?“

„To je právě to, že se všecko rozhodovalo ve stejné době. Arefa trval na tom, že kůň je skvělý. A vtom se k tomu nachomýtla Larisa. Ti tři přijeli podruhé. No, a Petrovič se začal vytáčet. Řekl mi – když to nebude.

Markýz, tak můžeme nabídnout jiného koně. Zkrátka chytračil. A jejich býček je čistokrevný. Pěkný, že by se byli dohodli. Když ne na Markýzovi, tak třeba na jiném koni. Provedli ale takovou pitominu, že je Nasonov hnal. Přivedli býčka a kobylu. Nakonec – kobyla jako kobyla. Čilá. Velice čilá. Nepostála na místě, přímo tancovala. Chlápkové si mysleli – ráz dva a plácnem si! Je velká škoda, že při tom nebyl Arefa. Odjel na pohřeb bratrovi. To je taky! Jeho bratr byl mladší, a umřel. To jsou věci. Mladší teď odcházejí dřív. Jo, kdyby člověk věděl, co se stane, zařídil by se podle toho… Táák. Arefa tady nebyl, ten zná moc dobře veškerou koňskou problematiku. Ale Petrovič, všecka čest, hned vytušil, že není něco v pořádku. Kobyla skákala jako v cirkuse. Ty tři, zvlášť Vaška, pospíchají – že prý musí na vlak. Předseda povídá, počkáme. Čas běží. Kobyla je pořád klidnější a klidnější. Už sotva chodí. Kapírovali to hned sami, že jim to vybouchlo. Dali se na ústup. Rozhazují rukama – že jako sami nevědí, proč kobyla najednou zvadla. Možná že se nažrala nějaké špatné trávy.“ Pavel Kuzmič dopil pomalu kefír, otřel si bílé vousy pěny a dokončil: „A oni zatím dali koni vodku. To je ale nápad! Kobyla vystřízlivěla a měla po náladě. D čem hovořili potom, nevím. Nasonov je vyhodil. Přece ho znáš – rozhodl se – tečka. Koukej mazat, dokud jsi celý.“

„To on umí,“ přisvědčil jsem.

„Je to pruďas! Ale handlířům se Markýz moc zalíbil. Když odjížděli, málem brečeli. Není divu. Je to krásný kus, ten Markýz… Vasilij litoval ze všech nejvíc, že jim to vybouchlo. Tak to bylo. Poobědváš s námi, Dmitriji Alexandrovíči? Prostřu jedna dvě…“

Zdvořile jsem poděkoval.

Když jsem vycházel z domu, dolehl ke mně hlas jeho ženy:

„Pašo, měl by ses postarat o oběd. Už mi kručí v břiše.“

Podivil jsem se znovu, že se nechal tak osedlat ženskou kypící zdravím. V práci byl Pavel Kuzmič přísný a nic nikomu neslevil. A doma…

Do svého domku jsem vběhl ve chvíli, když se po nebi kutálel dunící sud s kamením.

Kupy těžkých mraků, černých jako havraní křídlo, se valily a valily, dokud nepokryly zemi ocelovým soumrakem.

Slep ztichla, čekajíc usoužená v předtuše bouře.

Rychle, rychle, už aby se valil ten třpytný, zuřící potok. Spláchl a rozvál to těžké a nesnesitelné dusnu.

Otevřel jsem okno dokořán. Tam, směrem ke Kručené, bylo nebe čisté, snopy slunečních paprsků zalévaly step. Bouřková fronta postupovala pruhy, jen aby neminula naši osadu.

V sousedním dvoře řinčeli vědry a hrnci. Stavěli je rychle pod okapy, aby se zásobili dešťovou vodou na koupání a na praní. V zdejších studních i ve vodovodu byla voda cítit železem, byla tvrdá a nepříjemná na chuť.

Zahřmělo. Hned nato se přehnaly poryvy a vichřice, srazily ze stromů slabé, drobné plody, jako by provedly revizi v nové úrodě, vyřadili všecko nekvalitní a ubohé.

A pak šikmé proudy šlehaly zem, listí, hned slábly a hned zas řádily s novou silou. Vdechoval jsem z plných plic chladivou svěžest spojenou s drobounkou sprškou. Měl jsem chuť, jako v dětství, zašlapovat tisíce bublinek, tvořících se na povrchu vody pokrývající zem.

Bouřka se přehnala rychle a dravě, jako by chtěla osadu smýt z povrchu zemského. A ráno slunce ozářilo pocuchané a propletené, avšak čistě umyté koruny stromu. Ze země začala stoupat pára. Vedro trochu povolilo.

Po silnici vezla nákladní auta rajská jablíčka, okurky, melouny a dýně. Jedno auto zastavilo hned vedle vesnického sovětu. Řidič běžel do konzumu, patrně pro cigarety. A do mého okna jemně zaválo silnou vůní dýní. První dýně – kolchoznice. Menší, kulaté, se světle žlutou popraskanou slupkou…

Po ránu ke mně zaběhl na chvilku Nasonov. Naštvaný, rozzlobený a nevlídný. Spustil jako rozkaz:

„Najdi mi Markýze, živého nebo mrtvého!“

Nic jsem mu na to neřekl. Jestli hřebce ukradli – pak je to moje věc, ale jestli prostě někam utekl, tak ať si ho Nasonov hledá sám. Já jsem žádné oznámení nedostal, takže jsem důvod pro zavedení vyšetřování neměl.

A poroučet si nenechám. Co mně je po tom, že předseda má špatnou náladu? Už jsem věděl, že naši na včerejších dostizích nadobro zkrachovali. Předsedovi se vysmáli, vypadalo to tak, že se zbytečně vytahoval.

S kým mi bylo zatěžko se sejít, byl Arefa. Ale to se nestalo. Děnisov starší někam jel, na schůzku se svými soukmenovci, aby se dověděl něco o synovi. Šel po „svých pramenech“, jak se vyjádřil Nasonov.

15

O mém podezření a o důkaze, který jsem měl v trezoru, jsem se Genadiji Petrovičovi nezmínil. Má to čas. Věděl jsem velmi dobře, že Čava kouří domovinu…

Larisa si vzala náhradní volno a nebyla v práci. Seděla doma. Nechtěla s nikým mluvit. Pochopitelně, byl tu rozchod s milým. V celé té záležitosti jsem chtěl být nejvýš taktní, zdrženlivý a objektivní.

Čava jako by se do země propadl. Zara už byla u Xenie Filipovny. A byla nějak klidná, dokonce se usmívala. To se mi zdálo podezřelé. Není snad zasvěcena do záměrů svého syna? Ale ani s ní jsem nechtěl o ničem mluvit. Nejdřív musím rozhýbal místní usedlíky. Docela určitě někdo nemohl v tu dusnou sobotní noc spát. Určitě se najde alespoň jediný člověk, který vstal časně před východem červánků kvůli hospodářským starostem. Chtěl jsem si jít promluvit se sousedy babky Nasti, ale zašel ke mně kolchozní řidič Feďa Kolpakov.

„Máš asi na spořitelní knížce tisíce, když jsi takovou dobu nepracoval.“

„Jak to, že jsem nepracoval? Pracoval.“ Feďa, svátečně oblečený, se uvelebil na židli, nohu přes nohu, s cigaretou v ústech. „Zámečničil jsem.“

„Auto je spravený? Brzdy…“

„To nevím. Jdu z kolchozu pryč. Takže mi můžeš vrátit vůdčí list s čistým svědomím. Už nebude na tvém obvodě jezdit řidič Feďa Kolpakov.“

Vyndal jsem ze sejfů průkaz. Rozložil jsem ho. Řidič třetí třídy.

„A kam vlastně půjdeš teď, Feďo Kolpakove, řidiči třetí třídy?“

„Do města. A dostat první třídu není žádný problém. Stačí přečíst si knížku, něco se naučit.“ S těmi slovy zastrčil ledabyle řidičský průkaz do kapsy. „Budu ještě třeba vozit nějakého ministra. A co znamená šofér ministra? Víc než první náměstek. A je pro něj bližší než vlastní žena.“

„Ministři, Feďo, bydlí v Moskvě. A tam musí být člověk přihlášený. Je to velice přísné.“

„To vím,“ usmál se chlapec. „Ale jak pro koho…“

„Oženil ses s Moskvankou?“

„Moje cestička by pro tebe nebyla. Jseš ve státní službě, bez rozkazu nikam nemůžeš. A nemáš žádný pracovní obor.“

„Taky se tam nehrnu. Mně se líbí tady.“

„To je jistý, někdo má rád vdolky a někdo holky.“

Po jeho odchodu jsem se zamyslil nad tím, proč mládež z osady odchází. Kádrovák z Kalininské oblastní správy si taky stěžoval, že je v oblasti nedostatek kolchozníků.

Možná u nás v Kalininu je nepříznivé podnebí. Dlouhá zima, na podzim a na jaře hluboké bláto. Ale tady? Nádherné teplo přes půl roku, ovoce a různá zeleň se přímo dere z bohaté země.

Na druhé straně jsem věděl, že Koljovi Katajevovi nabízeli, aby se odstěhoval do Roštová do velké továrny. A on nejel. Řekl, že má rád zem, její vůni, čistotu a volnost stepí.

Když se zamyslím, mně už taky byla milá naše osada. Její život neuspěchaný, ale plný ruchu, čisté, vybílené chatičky i pelyňkové dálky. Je pravda, Bachmačejevská byla trochu malá.

„To už není žádná osada, jak bývala!“ posteskla si Xenie Filipovna, když jsem jí to řekl. „Jo, před Němci tady bylo opravdu moc lidí. Válka Bachmačejevskou zatřásla. Musíš si myslet, že se stavěla celá znovu. Kostel, pravda, zůstal nedotčený. Takových sto chalup. Kdyby tady nebyla kolchozní správa, tak je to hotová samota. Já to Petrovičovi pořád říkám – stavějte, stavějte rychle. Lidi vocať utíkají, zvlášť mladý.“

„Copak to sám nechápe?“

„Asi chápe. Samo sebou, jenže stavění je drahá věc. Bez lidí se ale neobejdeš. Teď se musíme uskromnit, utáhnout řemen, ale děvčata a chlapce musíme držet u půdy. Půda se drží lidským teplem. Rukama člověka. Jak z ní člověk odejde, zaroste bodláčím a plevelem. Nechat jabloň růst jen tak, za pár let z ní bude pláně. Tak je to…“ A najednou bez jakéhokoli přechodu řekla: „Ale Zara se víc stará o to, aby se Larisa Averjanovová nestala její snachou.“

To už bylo zajímavé.

„Možná že Děnisovová ví, kde je její syn?“ zajímal jsem se dávaje najevo, že můj zájem je profesionální.

„Ba ne, neví.“

„A z čeho má radost? Ztratil se jí syn. Je podezřelý z krádeže koně…“

„Proč zrovna z krádeže koně!“ pokývala hlavou Xenie Filipovna. „To, že odjel?“ Mohlo se všelicos stát. U jejich národnosti je to zvykem… Jsou to volný duše… A co Zara? Jen aby byl dál od Larisky. Jsem přesvědčená, že Arefa přijede a řekne, kde se chlapec potuluje. Cikání mají bezdrátový telegraf. Když se něco s někým děje, už to jde od ucha k uchu.

„Proč se Averjanovová Zaře nelíbí?“ zeptal jsem se co nejlhostejněji.

„Je vzdělanější a kulturnější než Sergej. To je to. O Cikánech se říká, že jsou větroplaši a prostopášníci. Ale kde. Rodinný život mají pevný. A vůbec drží pohromadě. Je to asi tím, že je jich málo a nás moc. Nejsou jako my. Někdy bysme prodali souseda za pytel brambor. A Zara se něco natrápila. Byl jsi přece u nich, viděls to sám. Polínka, starší Arefova dcerka z prvního manželství, od muže odešla. Byl Rus. Podváděl ji. Dlouho se nerozmýšlela, sebrala děti a šup, k tátovi. Je těžko bez chlapa, ale nechce se nechat urážet. Zaru proto napadlo, co by možná čekalo Sergeje. To by ho Averjanovová poučovala a mávala s ním, jak by jí napadlo. Než se naděješ, první vášeň pomine, a ještě by ho nechala. Tak Zara uvažuje. No a pak mají ještě všelijaký obyčeje. Například, pro Cikánku je hřích sednout na koně. A nosit kalhoty – to už teprv! Lariska se jim v žádným ohledu nehodí. Když chlap není v rodině hlava, aby mohl jaksepatří přivíst ženu k rozumu bičem – tak je to ztracený. Copak by si Averjanovová nechala poroučet?“

Najednou jsem si živě představil, jak Sergej na Larisu vztahuje ruku, až jsem se zachvěl, jako by na mém těle zůstala pálící jizva po biči.

„Copak Arefa Zarubije?“ zeptal jsem se.

„Nemá proč. Ačkoliv…,“ Xenie Filipovna se usmála. „Stala se jednou legrační historka. Já nešťastnice jsem se při tom taky zvostudila. Ještě vám to povím. Před patnácti nebo dvanácti lety, přesně se už nepamatuju. Bylo to špatný s trikotovým zbožím. A mně nabídli blůzku. Samo sebou, pod rukou. Zara mi to doporučila. Přijela jedna její známá z Pobaltí. A tady svolali narychlo pět žen z kolchozu na poradu do oblasti. Všechny jsme měly stejný blůzky, koupený od jedný osoby. Byly jsme pyšný, naparovaly jsme se. Ani v městě neměly ženský takový. A co se nestalo… Jak se sluší a patří, v oblastním divadle bylo slavnostní zakončeni porady, a po něm koncert. Přišlo hodně představených. Dokonce přišel někdo z ústředního výboru. A my jsme šly z restaurace pěšky. Najednou začalo pršet. Ne že by lilo. Zmokly jsme jen trochu. Dívám se na naše ženský, pane na nebi! Z těch pestrých vzorů na blůzkách teče barva potůčkama. Sukně, punčochy, boty – všecko měly jako klauni. A oni na mě ukazujou prstem. Byla jsem stejná jako ostatní. Nevěděla jsem, mám brečet, nebo se smát. Jim bylo hej, mohly počkat v hotelu. Ale já musela na předsednictvo. Co teď? Jak se vymluvit? Aby si jeden zoufal! Vrátily jsme se do hotelu. Nemluvím už o lom, že jsme se styděly podívat na lidi. Ale to nejhorší bylo, že jsem se neměla do čeho převlíknout… Ale jak se říká – každý dá trochu a hladový je syt, tak to bylo i se mnou – jedna mi půjčila sukni, druhá punčochy a třetí střevíce. Zkrátka mě vyparádily. Sotva jsem stihla začátek. Vrátila jsem se do osady. Ženský to samo sebou vyzvonily. No a došlo to až k Arefovi. Ten ale dal Zaře za vyučenou. Pořádně, jiný případ si pravda nepamatuju. Jestli z toho prodeje měla Zara nějaký procento, to nevím. Ale od tý doby Arefa k našim nepouští svoje nepoctivý soukmenovce.“

Z té rozmluvy jsem si vyvodil jedno: Larisa se Sergejem to má mnohem těžší, než jsem se domníval. Zara se tedy stala bezděčně mým spojencem. Teď se patrně odehrávalo poslední dějství ve vztazích Larisy a Čavy. Je možné, že to byl rozchod. Kéž by…

16

Oficiálně ještě vyšetřování ohledně Markýze nebylo zahájeno, já se však rozhodl ověřit si některá fakta na vlastní vrub.

Především – nedopalek, který jsem našel u Larisy na dvoře. Na ohořelém kousku papíru se daly jasně rozlišit tři velká písmena novinové sazby „LJA“, zakončená uvozovkami. A číslo 21. Tím si člověk dlouho lámat hlavu nemusel – papír na cigaretě byl odtržen z Nědělje. Číslo 21 označovalo pořadové číslo vydání. To číslo tedy bylo ze začátku června. Musel jsem tedy zjistit, kdo u nás odebírá Nědělju.

Šel jsem do knihovny. Poněvadž byla Larisa nemocná, zastihl jsem tam jen Raisů Semjonovnu, důchodkyni, která byla knihovnicí přes dvacet let, a i teď ještě někdy přišla na výpomoc. Jednou jsem s Raisou Semjonovnou mluvil. Měl jsem zvláštní dojem. Knihy nade všecko milovala. Utržený hřbet knihy nebo vytrženou stránku cítila jako poranění na vlastním těle. Ale samo čtení ji asi moc nebavilo, třebaže životopisy spisovatelů znala výborně. To bylo vidět, když jsme se přeli o Hemingwayovi. Jeho život, podle jejích slov, byl mnohem zajímavější než jeho knihy. Měl jsem dojem, že Raisa Semjonovna četla jen jeho Starce a moře.

Já naopak nikdy neměl zájem o životopisy spisovatelů, za což jsem ve škole trpěl. Učitelka klasifikovala moje odpovědi takto: „Znalost díla – výborná, znalost života a ideově umělecké názory autora – trojka s velkými výhradami. Tak je to, Kičatove, dávám vám dobrou. Ale pro příště vás prosím, abyste věnoval pozornost ideově uměleckým názorům spisovatele. To je přece nejhlavnější. Bez toho zabloudíte v oceánu, kterému se říká literatura. Nedokážete dát patřičné ocenění svým citům a určit ideově emocionální vliv toho, či onoho díla na vás.“

V deváté třídě jsem se rozhodl, že učitelku přesvědčím o tom, jak určovat vliv, a ve slohové práci na téma Proč mám rád Majakovského, jsem se pokusil dokázat Proč nemám rád Majakovského.

Už pouhý název mé práce vyvolal v učitelce bouři hněvu. Dala mi tučnou čtyřku, přestože jsem měl jen jednu gramatickou chybu. Ta historka došla až na okres. A byla z toho mela. Tenkrát se mou písemkou obírali až na oblastní školské správě. Zachránilo mě jen to, že si někdo vzpomněl na Leninovo ocenění básníkovy tvorby. Dokazoval jsem skoro totéž. Hodnocení písemky bylo změněno, a já postoupil do desáté třídy bez reparátu. K mému štěstí učitelku přeložili do jiného města a příští rok jsem měl z literatury chronicky jedničku. Nový učitel hodnotil lásku k literatuře, a ne k životopisům…

To všecko jsem samozřejmě Raise Semjonovně neřekl.

Měla na to svůj pevný názor. Kromě veřejné práce v knihovně se už kolikátý rok starala o odběr novin a časopisů. A samozřejmě věděla, kdo co v osadě odebírá.

Když jsem se tam zastavil, Raisa Semjonovna smutně ukázala na malou místnost knihovny, zavalenou kromě knih krabicemi, hliněným a dřevěným nádobím a jinými různými věcmi, které už stačila Larisa a její aktivistka sehnat pro muzeum.

„Takový my máme vztah k užitečnému a potřebnému počínání!“ řekla veřejná pracovnice. „Člověk by nejradši napsal stížnost na kulturní oddělení na okres. Ale je mi hanba. Vypadalo by to, že si stěžujeme sami na sebe.“

„Nasonov přede mnou slíbil na zasedání výkonného výboru vesnického sovětu, že vám na to přidělí místnost. A nepřidělil?“

„Ani ne tak přidělit, jako uvolnit! Vždyť je to naše místnost. Podle zákona. Ale ne a ne ji mít jen pro sebe. V létě jsou v ní pytle s umělým hnojivem až ke stropu. Sotva odvezou hnojivo, hned skládají pokrutiny. Docházejí pokrutiny, už vezou jadrné krmivo, že ho nemají kam uložit. Tak zas k nám, do knihovny.“

„A co předseda?“

„Křičel na Larisu tak, že se holka rozbrečela. Takhle odnaučujeme lidi projevovat iniciativu. Darmo se neříká do ničeho se nehrň, nebo to odneseš sám.“

Zeptal jsem se jí, kdo v Bachmačejevské odebírá Nědělju.

„Odebíral by ji ledaskdo, ale je malý příděl. Všehovšudy dvě čísla. Jedno dostává Nasonov, a druhé Rakitinová.“

„A to je všecko?“

„My do knihovny dostáváme jedno číslo. Ale to je z jiné kvóty…“

To, že Xenie Filipovna dostává Nědělju, jsem věděl. Vždycky mi ji nabízela, jestli si ji chci přečíst. A pak ještě časopis Sověty pracujících poslanců. Znamená to, že práce mnoho mít nebudu. Moje bytná se vylučuje. Zbývá předseda kolchozu a vázaná čísla z knihovny.

Raisa Semjonovna vyndala silné desky s čísly za tento rok. A podle toho, jak jsem v nich listoval, tvář penzistky se stále víc mračila. Chybělo nejméně pět čísel. Mezi nimi i dvacáté první číslo.

„To je asi Larisa Vladimírovna zapomněla přišít.“ Raisa Semjonovna prohlédla všecky police s časopisy, zásuvky psacího stolu, ale chybějící čísla nikde nebyla. „Je to divné. Larisa Vladimírovna je takový pečlivý člověk… Vzpomínám si, že si jednou brala Nědělju domů. Asi ji zapomněla přinést zpátky… Vždyť to znáte – mládí. Ale jinak je energická, sečtělá a své práci rozumí…“ Mluvila tak, jako by dávala posudek Larisy nějakému oficiálnímu orgánu.

Pomyslil jsem si, že si Larise o noviny mohl říct Čava. Aby měl na kroucení cigaret. On, jako mnozí zdejší kuřáci, dával přednost domovině.

Dal jsem se s knihovnicí do řeči, jak tady lidé v Bachmačejevské hodně čtou. Přistrčila mi dřevěnou zásuvku s výpůjčními listy.

Vytáhl jsem si namátkou kartičku Kolji Katajeva. Byla celá popsaná názvy knih: Teoretická mechanika, Používání umělých hmot v traktorovém strojírenství, Osnovy výpočtů pružných plášťů… Je vidět, že náš tajemník je v teorii kovaný.

„A podíval jste se na druhou stranu?“ napověděla mi Raisa Semjonovna, dívajíc se mi přes rameno. „Soudruh Katajev je přece taky náš pionýrský vedoucí.“

Obrátil jsem kartičku. Pochod úderných brigád, Soudruh komsomol, Komsomolci jdou do útoku…

Jak jsem se tak přehraboval v zásuvce, narazil jsem na jméno Samsonovová. To je přece Larisina bytná, babka Nasťa!

Podíval jsem se na Raisů Semjonovnu. Ta skromně sklopila oči, jako by říkala – takové je to u nás, čtou dokonce stařenky.

Je zajímavé, co babku Nasťu baví? Besedy o náboženství, Bloudící duše, V století pokušení. Ale název jedné knihy mě doslova omráčil: Evoluce soudobého katolicismu… Podíval jsem se upřeně na knihovnici. A Raisa Semjonovna s naprostým klidem řekla:

„Každý má svůj vkus…“

Ale já jsem přesto zapochyboval, třebaže jsem věděl, že Larisina bytná skutečně do kostela nechodí a žádných obřadů se nezúčastní.

Ještě večer jsem zašel k předsedovi. Měl jsem štěstí. Celá rodina seděla u televizoru. Sám hospodář popíjel pivečko. Vzácný případ, že ho nikam neodvolali – ani na pole, ani na okres. Pivo v osadě se pokládalo za přepych. Přiváželi je sem jednou za měsíc, nebo ani to ne. Ale předseda, když jel na okres, vždycky zajel na nádraží, kde sehnal svůj zamilovaný nápoj v jídelních vozech projíždějících vlaků. Pivo pil labužnicky, s požitkem a přikusoval tvrdou plotici.

Zeňka klopil přede mnou oči – styděl se asi za tu událost v klubu. A dost možná, že se obával, abych se nezmínil otci o jeho nočních návštěvách v obchodě u Klávy pro víno…

Genadij Petrovič doma nebyl tak tvrdý ve svém chování. Nejdřív si pomyslil, že moje návštěva má příčinu v nějaké zvláštní události. Ale když se dověděl, že bych se rád podíval do čísel Nědělje za tento rok, měl radost: tak tedy volný večer nebude mít pokažený.

Abych mu nemusel nic dlouho vysvětlovat, řekl jsem, že se chci podívat na šachový koutek. V knihovně je ta část ztracena.

„Víš, na koho se obrátit,“ řekl hrdě předseda a vyndal sešitá čísla novin. „A za jiný roky nepotřebuješ? Mám je všecky do jedné. Hned od začátku, když začaly vycházet. Vnuci mi poděkujou.“ Ukázal na úctyhodnou hromadu svázaných novin, složených ve spodní přihrádce.

„Potřebuju jen za tenhle rok.“

„Můžeš si je vzít domů,“ nabídl mi Nasonov. „Ale pozor vrátit. Chci mít, jak se říká, sebrané spisy. Někdy si v nich listuju. Je to zajímavý, jak se mění lidi a doba. A musíš si představit, jak to bude bavit mýho vnuka? Nebo pravnuka?“

K čtoucímu vnukovi měl ještě hodně daleko. A k pravnukovi už teprv. Žeňkovi, nejstaršímu z dětí v rodině, šlo na šestnáctý. Ale mě starost Genadije Petroviče o potomky nějak dojala. Vzpomněl jsem si, s jakým zájmem jsem si u svého spolužáka prohlížel (bylo to v šesté třídě) svázanou Nivu z roku 1908. Nejvíc mě překvapily automobily a letadla z té doby. A co řeknou o naší době za šedesát let. Taky se asi budou divit. Naší primitivnosti, Našim sputnikům, lunochodu, TU 144. A nám teď připadají vrcholem vymožeností…

V té daleké budoucnosti se už nikdo nebude dívat na koně jako na dopravní prostředek. Koně zůstanou v cirkuse a na dostihové dráze. Nebo v zoologické zahradě. Jestli ještě budou vůbec. V zdejších končinách už přece zmizeli velbloudi. A říkají, že ještě po válce jich bylo hodně. Tahali sekačky, vozili náklady. Pořádali se dokonce velbloudí dostihy…

A jaká bude budoucnost? Je možné, že zůstane zločinnost, a tedy I milice a nápravné tábory?

Ne. Nemohl jsem si to představit. Lidé budoucnosti byli pro mne nepochopitelní.

Avšak z druhé strany, před sto lety si lidstvo určitě o nás taky myslelo, že budeme dokonalí…

Tak jsem uvažoval, když jsem šel od Nasonova utichající osadou se svazkem Nědělje.

Když jsem noviny prolistoval, našel jsem číslo jedenadvacet. Úplně celé a nepoškozené. A to, co mě předtím napadlo: co když to udělal Ženka nebo jeho kamarádi, se rázem rozpadlo v prach.

Pro každý případ jsem zaklepal ha dveře u Xenie Filipovny. Spát se ještě nechystala a nabídla mi, abych sám přehrabal kupu časopisů a novin, nahromaděných na stolku pod starým televizorem, který ani nepamatoval, kdy byl naposled zapnut.

Jedenadvacáté číslo Nědělje bylo rovněž na místě A všecky listy do jednoho byly celé.

Tak tedy na cigarety vzal někdo číslo z knihovny. Mohlo se stát, že si dotyčný koupil noviny ve městě.

17

Dověděl jsem se, že Larisa Averjanovová odjela do okresního města. A pak že se vrátil Arefa Děnisov, ale kde je syn, že nezjistil.

Sám jsem Arefu neviděl. Xenie Filipovna mi řekla, že starý Cikán má o syna starost.

A Larisa prý si vzala doporučení z naší ambulance do okresní nemocnice.

Onemocnění knihovnice se mě docela upřímně dotklo. Měl bych zjistit, co se děvčeti stalo. Bohužel jsem se ještě neznal s Olgou Lopatinovou, svou krajankou. Zas překážka: je to manželka popa. Měl bych se u Juriovových zastavit. Stavím se u nich, a Syčov první bude roztrušovat, že kamarádím s rodinou popa. Přesto jsem se rozhodl, že se u Juriovových zastavím. Není možné brát stále ohledy. Například otec Leontij se mě nebál a neobával se, co řeknou věřící. Když se to tak vezme, jsou to všecko obyvatelé osady – mého obvodu. Pop taky. A když se u nich stavím, není to nic hrozného. Pohovořím si se svou krajankou o Kalinině. Dost možná, že najdeme i společné známé.

Dověděl jsem se ale, že popova manželka odjela rovněž na okres do nemocnice. Řekl mi to sám otec Leontij, kterého jsem opět zastihl v tělocvičně. Držel se, ale já jsem vycítil, že má nějaké trápení, s kterým by se chtěl někomu svěřit, ale nesmí. Buď se ostýchal, nebo ten jeho smutek byl tak trpký, že se bál, aby jeho sdílnost nepřekročila meze. Podle jeho vždycky klidných očí s nádechem výsměchu bylo vidět, že je otci Leontijovi zle, tak zle, že nemá sil to zakrývat.

Ale zdržel se přesto. Nesvěřil se.

Moji chlapci si osvojovali zápas kupodivu velmi dobře. Pomohlo tomu asi I to, že v televizi vysílali Buď fit! Zařadili do svého programu i sambo. Proslýchalo se, že v našem okrese bude taky taková soutěž. Už jsem s nimi cvičil těžké podseknutí přískokem.

Asi dvakrát se přišel podívat na naše trénování předseda stranické organizace Pavel Kuzmič. Seděl mlčky na lavici a opakoval svoje „To jsou věci!“ a odcházel, zdá se, spokojený.

Pak ještě jedna osoba začala chodit na náš trénink. Těžce vzdychala a vrhala na mě prosebné a lítostivé pohledy – Ljuba Korobovová. Statné silné děvče, s pihatou a větrem ošlehanou tváří.

Nemohl jsem přece založit ženskou skupinu… z jedné dívky. A pak, neměli bychom ani trenérku.

Ale Ljuba chodila do tělocvičny vytrvale a pozorovala, jak hoši trénují.

Vzpomněl jsem si na ni tehdy, když mě do své kanceláře pozval Nasonov.

Na Markýze se předseda neptal, protože věděl všecko stejně dobře jako já. Díval se na celou záležitost černě a celým vzezřením dával najevo, že jsem k ničemu.

„Nejradši bych si nechal všechno pro sebe,“ řekl předseda, „ale co se dá dělat… Musíme jednu nebo dvě osoby postrašit, aby ostatním zašla chuť. Oplně mě utrápila vedoucí drůbežárny. Jsou prý už tak drzí, že sbírají vejce jako z vlastního kurníku. Pro mě se to nehodí… Jsem předseda. Ale ty je dopadni při činu, a každou přetáhni… Zkrátka, poučovat tě nemusím, umíš to sám. Jen je postraš, rozumíš? Ale ne zas moc surově.“

Usmál jsem se.

„Rozumím… Ale bude to slušné, nastrojit léčku? Ještě s bambitkou, ne?“

Nasonov se utrhl:

„A nač máš pomocnou stráž? Dej klukům direktivu, a hotovo!“

Vcelku vzato, taková perspektiva – dělat strašáka – se mi vůbec nelíbila. Když jsou nějaké vážné přestupky, pak je lepši jednat přísně, podle zákona. Jenže rozzlobit předsedu jsem nechtěl. Ale náš vztah nebyl od té doby zvlášť vřelý.

Neodkládal jsem to na dlouhé lokte. Promluvil jsem si s Ljubou Korobovovou. Jí moje důvěra zalichotila. Jmenovala mi dva chlapce, s nimiž chtěla akci v drůbežárně provést.

Neměl jsem námitky. Jen jsem ji požádal, aby všecko držela v nejpřísnější tajnosti. Ale věděl jsem, že na venkově je to téměř nemožné.

Ke všem těmto ne právě příjemným věcem přibyla ještě jedna – zas přišla se stížností Leděškovová. Kluci ze samoty k ní vlezli do zahrady a otrhali všecka raná jablka.

„Nepřišla bych k vám, soudruhu náčelníku, kdyby se to stalo za měsíc. Pak by bylo jablek habaděj. Ale tohle byly raný. Neutrhla jsem ani jediný. Všecky jsem šetřila pro snachu. Syn mi píše, že je moc nemocná. Jsou na severu. Mají tam málo vitamínů. Chtěla jsem jim co nevidět poslat balíček. To všecko zpunktoval ten povstalec Slávek Krajnov – poštval kluky a sám byl kápo. Pomstil se mi za Babočku.“ Leděškovová si začala kapesníkem otírat oči.

Bylo mi jí líto. Jedna věc, když jsou různice mezi dospělými, a druhá, když se do toho zapletou děti. A pustit se do nich opravdově, to není nic příjemného. Nebudu přece psát protokol kvůli jablkům…

Jak jsem se tak díval na nejvýš rozčilenou starou ženu, pochopil jsem, že ve skutečnosti je velice osamělá. Celá její vzdorovitost a chytračení pramení z toho, že je jí zatěžko samotné v jejím věku a s jejími nemocemi dobývat si chléb vezdejší.

Slíbil jsem jí, že přijedu do Kručrté a zjednám pořádek.

Někde v hloubí duše jsem se mrzel na Slávka Krajnova. Člověk se s ním piplá a on provádí lumpárny a kašle na mě.

Ovšem, ze všeho nejvíc mě zajímal Markýz. Jestli ho někdo ukradl, a já to klubko nerozmotám, nestojím za nic.

Zlobilo mě především to, že jsem tady v osadě neprovedl pátrání, jak se patří. V první řadě jsem měl pustit na stopu služebního policejního psa. Kůň není pták, chodí po zemi. A pes by mě byl mohl hned přivést na správnou stopu, já to neudělal. A čas je teď nenávratně ztracen.

Jet projednávat tu záležitost k Arefovi a jeho ženě se mi rovnalo smrti. Vždyť veškerá moje činnost se hodnotila a posuzovala na každém zápraží. Dotknout se Děmsovových, na to by stačila maličkost. Tak jsem čekal, jestli Arefa nepři jede sám. Ale nešel.

Tak jsem se rozjel do Krasnopartyzánska poradit se se zástupcem velitele. Vyslechl mě velice pozorně.

„Když nemáš písemnou zprávu, tak zatím počkej. Ale ověř si to. Z jedné strany je to dobře, že se staráš,“ řekl. „Bude-li to přece jen krádež, dej mi vědět. Zavedeme řízení. Zapojíme vyšetřovatele.“

„Na venkově se to musí provádět opatrněji. Všichni se navzájem znají. To není město.“

„Zcela správně. Ale vždyť i na venkově dochází k přestupkům. A k jakým!“

„Ale přece jen ne tak velkým.“

Zástupce velitele se usmál.

„Říkáš, ne tak velkým… A pamatuješ se, jak v Izvestijích psali o bandě výrostků v Saratovské oblasti? V okresním městě. Patnácti a šestnáctiletí hoši spáchali sedm vražd! A tahle městská romantika proniká i na venkov. A když se budeš bát jako čert kříže, abys někoho náhodou neurazil, budeš to mít perné. Takové už je naše povolání – je v něm málo příjemného. Pokud jde o služebního psa, šlápl jsi vedle. Měl jsi zavolat nám. Poslali bychom ti ho. Teď už je samozřejmě pozdě. Ale nezoufej. Hledej v první řadě Sergeje Děnisova. Bude-li třeba, vyhlásíme pátráni. A děvče vyslechni podrobněji.“

Vyšel jsem od zástupce náčelníka okresního oddělení rozzlobený sám na sebe. Jak mu vysvětlit, že nejtěžší ze všeho je pro mě mluvit s Larisou?

V malé úzké chodbičce jsem se potkal s Bořkem Michajlovem. Ani jsem ho hned nepoznal. Byl v civilu.

„Borisi!“

Michajlov mi podal ruku.

„Ahoj. Dimko!“ A podíval se na mě pátravě, jestli jsem zapomněl na ty nešťastné okurky.

Přesto jsem ho rád viděl.

„Kde jseš, co děláš?“ spěchal jsem se dovědět o jeho práci.

Borek mě poklepal po zádech:

„Počkej, Kičo, budu tady mít jednání s tvým představeným. Máš čas?“

„Mám.“

„Tak potom si promluvíme.“

Vešli jsme do kanceláře k Mjachkému. Borek bez okolku šel přímo k náčelníkovi. Všiml jsem si, že nabyl velitelského vzhledu.

Za okamžik ze své pracovny vybělil major.

„Buď zdráv, Kičatove. Jdeš ke mně?“

„Ne, nejdu.“

„Počkej venku na zástupce velitele pro politické věci. AI ke mně hned přijde.“

A hned zmizel ve své kanceláři.

Nemohl jsem se vynadivit – je to možné, že Borek přiměl majora k takovému spěchu?

Zástupce velitele pro politické věci hledal i dozorčí.

Slavil jsem se u náčelníka, abych mu řekl, že zástupce právě odjel někam služebně. Byl jsem strašně zvědavý, jak si počíná můj kamarád.

„Dobře,“ prohodil major, „můžete jít.“

Borek seděl za stolem majora a vytáčel telefonní číslo.

„Tak pracuje u vás?“ zeptal se a pokynul na mne.

Chvíli jsem se pozdržel.

„Obvodní.“ Major se pousmál. „Vy se znáte?“

„Samozřejmě. Jsme spolužáci,“ odpověděl důležitě Michajlov. Jako by mi dělal protekci. „Ale na desce cti jsem ho neviděl… Jak to?“ mrkl na mě.

Panečku! Počíná si jako generál.

„Na desku cti se ještě nedopracoval,“ poškrábal si boltec ucha náčelník okresní správy milice, „ale důtku si málem vykoledoval. Na střelnici střílel ze služební zbraně.“

Borek se rozesmál:

„Ve škole jsme u něho nic takového nepozorovali. Jen samou chválu…“

Vyšel jsem ven, našlápl jsem motorku, ale jel se mi nechtělo. Chtěl jsem si popovídat s Michajlovem. Ať je to jak chce, jsme spolužáci.

Na dvoře stála zaprášená šedivá volha z oblastního oddělení milice. Za volantem seděl starší řidič. Také v civilu. Patrně čekal na Bořka.

No, což, počkám i já. Času mám habaděj. Chtěl jsem navštívit v nemocnici Larisu. Ta nikam neuteče.

Michajlov se objevil dost brzy.

„Kde se tady u vás dá dobře baštit? Víš, kodrcat se tři hodiny do města s prázdným žaludkem není žádná psina. A pak, aspoň si pokecáme. Pojeď se mnou.“ A otevřel dvířka vozu.

„To je pár kroků,“ řekl jsem slézaje z motorky

„Když pěšky, tak pěšky,“ řekl Borek a obrátil se k okénku. „Zacharyči, půjdeš na oběd?“

„Já to vydržím,“ odpověděl řidič. „Můj vřed nesnáší hospodskou stravu.“

Šil jsme do Manyče.

„Tak povídej,“ vybídl mě Michajlov, studuje jídelní lístek.

„Neměl ses o žádné chvále zmiňovat,“ zavrtěl jsem hlavou.

Borek na mě zůstal překvapeně koukat.

„Už jsem ti, Kičo, dělal reklamu! Hlavní věc je ukázat, že jsme jedna ruka, že seš můj kámoš, kapíruješ to?“

„A co ty vlastně jseš?“ zeptal jsem se rovnou.

„Ty to nevíš? Starší inspektor oblastního pátracího oddělení. To zní, vid?“ A podíval se, jaký dojem na mě jeho slova udělala.

„No, a co má být?“ pokrčil jsem rameny.

Borek hvízdl:

„No, když to pro tebe nic není…“

„Nařídíš, abych teď před tebou salutoval?“ usmál jsem se.

Borek zrozpačitěl.

„Dobrá, nechme toho. Co si dáme?“

„Karbanátky a boršč. To je nejvyzkoušenější,“ zamumlal jsem.

Možná že jsem se na něho obořil zbytečně. Michajlov je šikovný kluk. Ví, jak jít na představené.

Přinesli nám tmavočervený boršč z řípy s kousky tučného rozvařeného masa.

„Máš štěstí,“ řekl jsem smířlivě. „Narodil ses asi na šťastné planetě.“

„Na stejné jako ty,“ odpověděl Borek. „Jenže já neotvírám dveře hlavou. Cos to měl za přestřelků?“

„Jen tak, chtěl jsem dát lekci jednomu hnusákovi. Pořád na mě čmárá anonymní dopisy…“

Boris zavrtěl hlavou:

„No a? Jak to dopadlo?“

„Dal jsem mu zkrátka lekci.“

„Dej lekci sobě.“

„Sobě jsem si taky dal,“ souhlasil jsem. „Už jsem moudřejší.“

Borek jen mávl rukou:

„Taková lekce mohla taky špatně skončit. Chci ti říct, že bych se za tebe přimluvil, chceš? Moc ti neslibuji, ale v životě se stává všelicos. Možná že by tě přeložili do města. Ve městě je služba lehčí. Ztratíš se mezi lidmi a nikdo na tebe nebude ukazovat prstem.“

„To chceš, abych ti odpustil ty okurky, viď?“ řekl jsem s úsměvem. Borek zrozpačitěl:

„Co s tím mají co dělat okurky? Jen tak, z kamarádství.“

„Dík za něj. Ale ve městě je taky spousta všelijaký sebranky.“

„Což o to, kdyby ji člověk vyhledával a neohlížel se vpravo ani vlevo, tak samo sebou. Tak mám se o tvé přeložení postaral?“

„Ne, není třeba. Uvidím, kam mě osud zanese.“

Dotkl se prstem čela:

„Ty ses, Kičo, vždycky vznášel v oblacích. Jaký osud, kde je osud? Jak si to zařádíš, tak to bude. Mimochodem, nechceš se oženit?“

„Ne.“

„Nezaříkej se.“

„A ty ses oženil?“

Burek upadl do rozpaků:

„Vypadá to tak.“

„Nerozumím, ano, nebo ne?“

„Jednou se člověk musí stejně oženit…“

„Nevykrucuj se. Měl jsi svatbu na radnici?“

Povzdech si, jako by se přiznával k nějakému přestupku:

„Za pár dní se dáme oddat. Tatíček na to spěchá.“

„Její táta?“

„Její. Je zrovna na matričním úřadě. Místopředsedou.“

„Městského výkonného výboru?“

Michajlov mě provinile opravil:

„Oblastního výkonného výboru.“

„Teď je mi všecko jasné…,“ protáhl jsem, kochaje se Bořkovými rozpaky.

„Nemysli si… Na oblastní správu jsem se dostal předtím. Sám.“

„Já si nic nemyslím. Jenže teď máš cestu rovnou na ministerstvo. Vytahuješ se až hrůza, jeden se bojí k tobě přihlásit.“

„Nedělej si legraci, Kičo.“

„Dobře, dobře. Nebudu. Proč jsi v civilu?“ zeptal jsem se. „Skrýváš titul, nestačí ti tři hvězdičky, chceš o jednu víc?“

„Vyžaduje to má práce.“

„Rozumím, jestli to není tajemství, proč jsi přijel?“

„Pro tebe to není tajemství. Musíš to vědět. Víš, hledáme jednoho zvlášť nebezpečného zločince. Případ vraždy výběrčího. Michajlov vyndal z kapsy fotografii. Fotomontáž.“ Dívala se na mne odpuzující ponurá tvář, zarostlá až k očím. Bylo něco mrtvého v té podobě.

„To už jsme u nás prověřovali,“ řekl jsem, vraceje snímek. „A Jak to vlastně bylo?“

„Ty to nevíš?“

„Jak bych to mohl vědět? To už, zdá se, bylo dávno. V osadě to kontroloval ještě Syčov.“

„Před takovými čtyřmi měsíci. Jel vůz s výběrčím z letiště. Vezli velký obnos. Kolem čtyř set tisíc. Na jednom místě je tam velice úzká cesta. Á když vůz s výběrčím k tomu místu dojel, uprostřed silnice stál mikrobus. Nedalo se projet ani objet. Řidič z mikrobusu opravoval něco na kole. A řidič, co vezl výběrčího, vystoupil a přistoupil k němu. Ten ho požádal, aby mu pomohl. A sotva se řidič výběrčího sehnul, aby se podíval, oč jde, šofér mikrobusu ho vzal klíčem po hlavě a šup s ním do příkopu. Myslel si nejspíš, že je mrtvý. Co se tam odehrálo pak, dá se těžko zjistit. Ale naši chlapci dokázali, že se ve věci vyznají. Dovedeš si představit, následoval útěk a střelba. Řidič mikrobusu byl v přestřelce zabit. Otevřeli mikrobus a v něm kromě řidiče byl ještě mrtvý výběrčí. Ale Jde o to, že výběrčí byl zabit dvěma ranami do prsou, jenže z jiné pistole, než našli u řidiče mikrobusu. A pak – řidič, který vezl výběrčího, zůstal naživu. Vzpomněl si, že když vystoupil ze svého vozu, aby se podíval, co je s mikrobusem, přistoupil k výběrčímu nějaký vousatý chlap. A podle jeho údajů byl sestaven tento snímek. Předpokládá se, že on zabil výběrčího a přetáhl ho spolu s parťákem do mikrobusu. Ale kde vystoupil z mikrobusu a jak zmizel s penězi, to nevíme. Pátrací komise má za to, že zločinec se skrývá někde tady, v Krasnopartyzánském okrese. Už se trápíme čtyři měsíce. Všecko jsme ověřili, prověřili, ale nadarmo. Takže ty ve své Bacha..“

„Bachmačejevské,“ napověděl jsem mu.

„Poohlédni se líp.“

„Poohlédnu.“

Když jsme se loučili, řekl:

„Nezapomínej na svý přátele. Když budeš ve městě, zastav se. A kdybys něco potřeboval, zavolej. Do práce nebo domů.“

A dal mi čísla svých telefonů. Služební a domácí. Telefon bytu budoucího tchána.

Když už seděl ve voze vedle řidiče, zavolal mě:

„Váš major, zdá se, ujde. Občas mu zavolám. Jen tak, aby se neřeklo. Jak se daří mému kámošovi a tak…“

„Proč? Udělá ještě něco naschvál.“

Borek se zamyslil. Pak pohodil hlavou: „Ale neudělá. Co by z toho měl?“

„Jen toho nech. Ať je to tak, jak to je…“

Ať tak, nebo tak, to setkání mě osvěžilo. Už dávno mi nikdo neřekl Kičo.

18

Okresní nemocnici tvořila dvě dlouhá stavení postavená do pravého úhlu.

Malý dvorek, ohrazený železným plotem byl čistě za meten a pokropen vodou. Pod řídkým stínem průzračných tenkých vrb stálo několik dřevěných laviček. Byla to natřená prkna na sloupech zaražených do země. Okna otevřená dokořán hleděla do vrbové zahrádky a byla zastřena gázou. Několik starců ve vybledlých sepraných pyžamech se hřálo na sluníčku.

V přijímací kanceláři mi řekli, že návštěvy jsou od tří do sedmi. Byly dvě hodiny. Ovšem, jestli spěchám, může mi dát primář povolení.

Primář se mě zeptal, jestli jdu soukromě, nebo úředně. Chvíli jsem váhal a pak řekl:

„Soukromě.“

Upřeně se na mne podíval a nějak zvláštně zamumlal:

„To máte takový spěch?“

„Jsem ve službě…“

„Když jste ve službě…,“ povzdechl si a provrtal mě pohledem. „Tak tedy nemáte čas?“

„Bohužel…“ odpověděl jsem rozpačitě.

„Tak jo.“ Zavolal na ošetřovatelku, aby sdělila Averjanovové, že má přijít ven.

Poděkoval jsem mu a zamířil k východu. Primář řekl:

„Buďte, prosím, na pacientku vlídný…“

„Samozřejmě,“ slíbil jsem ochotně. Neudržel jsem se a zeptat se: „A co s ní je?“

Pokrčil rameny, dávaje mi na srozuměnou, že nemocná se musí chránit jakéhokoliv rozrušení…

Larisa mě uvítala starostlivým pohledem.

„Buď zdráva,“ řekl jsem co nejpřívětivěji.

„Buď zdráv, Ditno. Posaď se.“ A očima se ptala: Neseš mi dobré zprávy, nebo špatné?

„Mám tady všelicos na práci a vybyla mi chvilka… Tak jsem si řekl, že tě navštívím. A co ty?“

„Nevím, říkají, že jsou to nervy.“ Podívala se mi naposledy do oči. „Nic víc?“

„Tuhle jsem byl v knihovně. Vzal jsem si něco ke čtení. Raisa Semjonovna všecko báječně stačí. Takže si nedělej starosti. Koukej se uzdravit.“

„Děkuju, vynasnažím se…,“ odpověděla.

„A co říkáš Genadij! Petrovič!?“

„Co je s ním?“ zeptala se. A mně bylo jasné, že v tuto chvíli pro ni neexistuje žádný Genadij Petrovič, a vůbec, že je jí ten svět vzdálen, poněvadž hlavní je něco jiného. Ale co to je, to jiné? Že by to byl Čava?…

„Tu místnost pro muzeum vám doposud nepřidělil.“

„Nedá se nic dělat… A co ty?“

„Nic. Všecko normální. Jen Slávek Krajnov se vyznamenal – vlezl s kluky k Leděškovové do zahrady a očesali jí celou jabloň.“

„Opravdu?“

„Ona, chudák, šetřila jablka pro snachu… Má nemocnou snachu, tak pro ni.“

„To není hezké. Byl jsi teď někdy v Kručeném?“ a znovu tázavý pohled.

„Už dřív… Teď tam samozřejmě musím. Vytahat kluka za pačesy…“

Najednou se Larisa zeptala, rozhodla se asi rozetnout tíživou nejistotu:

„Markýze jste nenašli?“

„Ne.“

Když se nenašel Markýz, tak tedy ani Čava… Její pohled, jak se mi zdálo, pohasl. Nevěděl jsem, o čem s ní mám mluvit.

„Tvoje babka Nasťa je ohromná. I jí se asi dotkl vědeckotechnický pokrok…“

„Podle čeho tak soudíš?“ zeptala se Larisa.

„Hodně čte. O ateismu…“

„Kdo?“ divila se Larisa.

„No přece tvoje bytná, Samsonovová.“

Děvče se rozesmálo:

„Vždyť sotva umí číst a psát! Měl bys vidět, jak píše žádosti. To aby člověk luštil jako křížovku.“

„A jak to? Na jejím výpůjčním lístku je zapsaná dokonce tak učená knížka jako Evoluce současného katolicismu…“

Larisa si povzdechla:

„To Raisa Semjonovna kvůli mně dělá podfuky. Víš, v naší práci jsou hlavní výkazy. Pořád abychom podávali hlášení, jak plníme plán výpůjček z knižního fondu, hned ve vědeckotechnické literatuře, pak zase v literatuře o ekonomice a řízení, a tak pořád dokola. Nedávno u nás byli z okresu. Dostala jsem důtku. A tak se Raisa Semjonovna rozhodla, že výkazy vylepší. Aby se na okrese uklidnili.“

„Copak tam jsou idioti?“

„Proč? Na okrese o tom vědí. Ale oni taky musí sestavovat hlášení, zase pro oblast… A co lidi neudělají, aby mohli odfajfkoval úkol!“

„Ty nešťastné fajfky!“ povzdechl jsem si.

Byla to patrně asociace, že jsem si vzpomněl na příběh, který se stal prokurátorem našeho okresu, a vyprávěl jsem to Larise. Byl to taky podfuk. A kdybych to neslyšel z úst okresního prokurátora na poradě, prostě bych tomu nevěřil.

Naším prokurátorem, jak jsem se už zmínil, je žena. Jednou dostala pozvání ze společnosti Osvěta, aby udělala přednášku na odborné škole. Přednáška měla být honorována. Okresní prokurátorka si vyzvedla pověření v kanceláři společnosti a jela ve sjednaný den k studentům. Ale z nějakého důvodu se posluchači nedostavili. Prokurátorka nechala pověření na ředitelství odborné školy. Domluvila se, že přijede jindy, až studenti budou mít víc volného času.

Znovu stanovili datum, ale tentokrát neměla čas lektorka. Mezi tím přišly prázdniny a studenti se rozjeli domů. Za nějakou dobu na prokuraturu telefonuje předsedu okresního oddělení společnosti Osvěta a prosí naši prokurátorku, aby si přišla pro honorář. Ta byla překvapena a řekla, že muselo dojil k nějakému nedorozumění, poněvadž žádnou přednášku neměla. Předseda byl překvapen ještě víc a přečetl jí hlasem ředitelství odborné školy, kde se říkalo, že přednáška byla pronesena na vysoké ideově profesionální úrovni a byla nejednou přerušována potleskem.

„A co prokurátorka?“ zeptala se Larisa.

„Prostě řekla, jak to bylo.“

„Nic víc?“

„Nic.“

„Já bych na jejím místě hnala vedení odborné školy k odpovědnosti.“

Při povídání ožila, a když mě šla doprovodit k východu, cítil jsem, že by si byla ráda ještě pohovořila.

„Je tady smutno, ne?“ zeptal jsem se.

„Jako v divadle to není. Zvlášť večer. Člověk se tady toho naposlouchá. Mluví se jen o nemocech. Lidi jsou všichni stejní. Jako v páře. Žádné hodnosti, ani postaveni, je tady větší upřímnost.“

Při loučení mi zadržela ruku:

„Dekuji ti, Dimo. Pohovořila jsem si s tebou a je mi hned líp.“

Ani nevím, co jsem jí na to řekl. Srdce mi tlouklo radostí. A teprve venku jsem si vzpomněl, že o tom, o čem jsem s ní chtěl mluvit, jsem jí neřekl. Nešlo mi to z úst. No, soudruhu podporučíku, kdypak se naučíš ovládat svoje city? Jak ale na to?

19

Objel jsem Kručenou, nechal motorku v keřích a šel pěšky hledat stádo.

Slunce pražilo. Rozepnul jsem si límeček u košile, stáhl štítek čepice až na čelo, aby mi chránil aspoň trošku oči před oslňujícím sluncem.

Krávy byly u napajedla. Stály po kolena ve vodě, shlukly se podél břehu řeky, ospalé mordy měly nehybně ponořeny ve vodě.

Slávek seděl, nohy zkřížené po turecku, v řídkém stínu pobřežních keřů a dělal si ohníček ze suchých proutků čilimníku. Nad průzračným plamenem bez nejmenšího kouře vřela voda v pomačkaném hliníkovém rendlíku s uchem.

„Brýden, Dmitriji Alexandroviči. Jdete rovnou na čaj,“ přivítal mě pastýřův pomocník. V jeho hlase jsem zachytil nádech neklidu.

„Je vedro jako v pekle a ty nabízíš čaj…,“ řekl jsem a posadil se na měkkou písčitou zem dál od ohně.

„Naopak. Studená voda v takovém vedru žízeň nezažene. A silný čaj – jedna radost.“ Chvíli hrabal v brašně od plynové masky, vyndal kornoutek z novinového papíru a vsypal čaj do vřící vody. Voda se zpěnila a zbarvila do hnědá. Slávek podvlékl bičem ucho rendlíku a sundal čaj z ohně. „To mě naučil Sergej.“

Vyndal z brašny několik velkých brambor, vařených ve slupce, dvě rajská jablíčka, velká jako pěst, vejce, sůl a všecko rozložil na čistý bílý hadřík. V levném kovovém pouzdře na cigarety měl kyselé bonbóny, slepené teplem.

Chlapec nalil čaj do jediného hrnečku a podal mi ho:

„Pijte a jezte. To mě zásobuje babička.“

Jídlo jsem odmítl. Usrkával jsem trpký nahořklý nápoj a pozoroval jsem Slávka, jak pomalu a s chutí pořádá svačinu. Měl opálený obličej, krk i ruce, nos se mu loupal.

Byl ještě úplné dítě, ale určitě už měl všelijaké myšlenky a přáni, s kterými si sotva věděl rady. Co jsem inu mohl říci, jak ho poučit a vysvětlit mu cenu lidských činů a jejich pravý význam? Copak pochopí, že ve své dětské bezprostřednosti a lásce k obyčejným klukovským rošťárnám, jako jsou například útoky na cizí zahradu, je možno doopravdy způsobit někomu škodu a lítost, jako způsobili Leděškovové?

Počkal jsem, až se chlapec najedl, zabalil zbytky jídla do hadříčku a vložil do brašny.

„Teď by sis asi rád schrupnul, vid?“ zeptal jsem se.

„Já se přemůžu. Když člověk v takovým vedru spí, tak zpitomí.“

Ale na očích mu bylo vidět, že by na totata spal.

„Stádo se nerozuteče?“

„Kdepak. Je v něm Výstřel. Zbytečný strach.“

„Tak ho poslouchají?“ divil jsem se.

„Aby né! Kráva jen kousek vostane pozadu nebo odbočí stranou a už ji bodne do boku rohama, a hotovo. Dřivejc jsem si myslel, že je s krávou konec. Je to zuřivec! Bodá rohama hlava nehlava. Ale zatím se nic nestalo. Jednou, pravda, kráva dlouho kulhala. Tamhleta, Kopretina.“ Pasáček ukázal na tmavohnědou krávu s bílou hvězdou na čele. „Měl jsem strach, že to vodnese. Vzpamatovala se. Zato teď si to pamatuje. Dostala za vyučenou. Je krotká. Jednou odvezli Výstřela k veterináři To jsem si užil. Hrůza! Práskal jsem bičem, holí, ale kašlaly na mě. Rozběhly se po stepi a měl jsem je vidět. Hledal jsem je až do noci. Sotva jsem je dohnal domů. Tři chybějí. Co mám dělat? Hotový neštěstí! Vzal jsem svítilnu a zpátky do stepi. Kde je hledat? Kam jit? Hledal jsem, lez po zemi, vypadalo to, že stopy vedou k vyschlému řečišti, tam, kde děcka trhají lekníny a chytají raky. Šel jsem podle těch stop… Kolem tma, ani živé duše. Jen žáby kuňkaly na celý kolo.“

„Měls nahnáno, viď?“

„Trošku měl. Vyděsil jsem se až potom. Užil jsem strachu na celý život. Přijdu k řečišti, posvítím lampičkou – a vidím nějaké podezřelé haldy. Než jsem je rozeznal, vrhly se na mně. Řvou, dupou. Jak mě to napadlo, nevím, vrhl jsem se k vodě. Z rozběhu jsem pad hubou rovnou do jílu. Lampička zhasla. Vstal jsem, vytřepal vodu. Dobře to dopadlo, svítila. Nenamočila se tolik Posvítil jsem si na břeh. Je to tak – byly to moje jalovičky Nasupily se, hlavy sehnuly až k zemi a loupaly očima. Volal jsem je jmény něžně, vlídně, mlaskal jsem jazykem a krávy, jako když se pominou. Kopají předníma nohama jako koně. Stojím ve vodě a zlostí bych brečel, a voni jako divý si ze mě nic nedělají.“

Usmál jsem se. Slávek taky.

„Teď je to k smíchu. Ale tenkrát – uklidňoval jsem je asi hodinu. Nohy jsem měl jako led. Myslel jsem si, že mě ještě čapne vodník…“

„Ty věříš takovým nesmyslům?“

Slávek se poškrabal na zátylku:

„Ale nevěřím. Jenže v noci má jeden strach. Povídá se všelicos jsou prej takový ohromný štiky, že unesou člověka“

„Jsou tady?“

„Jsou. Ale menší. Já je nemám rád. Mají moc kostí. Babka Věra je má ráda.“

„No, a jak to s těmi kravami dopadlo?“

„Uklidnily se. Koukám, ocasy jim klesly, přišly k vodě a čumějí na mě. Pomalu jsem vylez z vody. Natáhnu ruku a krávy mí daly huby do dlaně. Poznaly nič. Tak jsem jo vedl do Kručený. Pořád sebou cukaly a poslouchaly každý šustnutí..“

Krávy ležely v keřích. Dřímaly, pravidelně přežvykovaly a líně odháněly ocasy ovády. Těžko bylo představit si ta klidná zvířata jako rozzuřené fúrie.

„A co ještě vyvádějí,“ pokračoval pasáček, nalil do hrnku zbytek čaje a podal mi ho. „Jak uvidějí nějaký zvířátko, křečka nebo sysla – můžou se zbláznit. Zvednou ocasy do výšky a pádějí za ním. Zvířátko vklouzne do nory a je fuč. A když sem přiběhne liška, tak se za ní ženou celým stádem… Dostat se jim do cesty, tak tě ušlapou. Co jim ta liška vadí, nevím…“

„Probouzí se v nich asi divoký instinkt,“ usoudil jsem.

„Žerou přeci trávu a seno!“

„Stádový instinkt obrany proti nepříteli. Když byli bizoni nebo zubři, nevím…“

„To je divný,“ zavrtěl hlavou Slávek. „Jsou obrovský a vadí jim liška a sysel…“

„Jo, to je záhada přírody.“

„To je pravda. Člověk se jich nemůže zeptat. Ani to rozluštit.“

„No. Ví se například o hvězdách, které jsou milióny a milióny kilometrů daleko. Tak jednou se probádá i to hle.“

„Asi že jo…“

„Ty bys to chtěl věděl?“

Slávek se zamyslel.

„A šlo by to?“

„Proč ne, když se budeš učit, pozoroval a číst. Rád čteš?“

„Rád,“ odpověděl neurčitě.

Natálii jsem se pod keřem jívy a přimhouřenýma očima jsem se díval na nebe skrze načervenalé pružné pruty.

„Samo sebou, že čtu málo,“ posteskl si chlapec. „Knížky nejsou moc zajímavý. Babička jich přivezla z okresu celou náruč. Čteš a je tam samá hloupost. Jeden mladík šel k druhému… To se ví, že ve městě. Nejvíc se píše o Moskvě. Šli spolu do kina. Potkali třetího kluka. Po biografu šli domů… Strašná votrava. Čet jsem jen jednu pěknou knížku. Když jsem ještě bydlel ve městě. Jenže si nepamatuju, jak to skončilo. Psalo se tam, jak se jeden mužskej vypravil na sever, k vlkům. Nebylo to u nás, ale v Kanadě. Jak se s vlky skamarádil a jak mu nic nedělali. Ohromná knížka! já se od tý doby dívám na vlky jináč jsou užitečný. Žrali jen nemocný soby, aby nenakazili ty zdravý a nerodili slabý, nemocný mláďata. Škoda že asi půl knížky bylo utržený. Rád bych si ji dočet… Nečet jste ji?“

„Ne, nečetl.“

Zaclonil jsem si oči, aby si odpočinuly od slunečního světla. Tichý šelest keřů a zurčeni řeky mě uspávalo.

„Sám bych řád jel na sever, k vlkům,“ pokračoval pasáček. „Abych se přesvědčil…“

„Tady jsou přece taky vlci.“

„To není vono,“ mlaskl jazykem Slávek. „Vlci, který žijou ve stepi, jsou zlí. Ty žerou dobytek hlava nehlava, ať je jaký chce. Kráva není divoký sob. Je tlustá, nemůže utýct.“

Podivil jsem se, jak chlapec: logicky usuzuje.

„Tak tys utíkal na sever?“ zeptal jsem se. „K vlkům?“

„Na severu je vůbec divoký zvěře moc…“

Našel jsem si kamínek a hodil do vody.

„Musíš vychodit školu. Měl bys jit na zemědělskou fakultu. Nebo na průmyslovku.“ Zvedl jsem se. I přivřenými víčky prosvěcoval oslňující jas oblohy. Před očima se táhla rudá rozpálená clona…

„Šel bych…“ řekl otráveně Slávek. „Ale copak s mým tátou je nějaká řeč?“

„Proč?“

„Řek, že nic udělá člověka.“ Ušklíbl se. „Když si na to vzpomenu, tak je mi nanic.“

„Nerozumím.“

„Pracuje jako instalatér. Dělá všelijaký kohoutky, baterie, záchodový mísy…“ Kluk si odplivl. „Pořád mě tahal s sebou. A na venkově je všecko jinačí. Jeden druhýmu pomáhá. Babička mi povídala, že se na jaře rozstonala a zelinářskou zahradu jí zryli sousedi, jen tak. A ve městě se musí za všecko solit…“

Viděl jsem, že Slávek skutečně přemýšlí o lidských vztazích. Táhlo ho to víc k venkovské prostotě a upřímnosti. A městské prospěchářství nechápal. Mně samotnému se to příčilo, když lidé měřili všecko na peníze: přátelství i lásku.

Vzpomněl jsem si na vyprávění jednoho tatínkova přítele, který jezdívá služebně za hranice. Tam se stýká bezprostředně s majiteli velkých podniků, opravdovými klasickými kapitalisty. A čeho byl svědkem? Jednoho takového peněžního magnáta požádali o cigaretu. Samozřejmě ji hned nabídl. A ten, co o tu cigaretu požádal, mu dal drobnou minci – cenu cigarety. A ten dotyčný, který si může koupit cokoli – velké letadlo, celý ostrov, dokonce i malý stát – jako by se to samo sebou rozumělo, dal peníz do kapsy.

„Táta utáhne šroub – a dostane rubl,“ pokračoval. „Předělá nějakou maličkost – pětka. A pak se ještě vytahuje: To jsou chytráci, kohoutek má cenu rubl padesát. partaje dají tři ruble navíc, a ještě celý šťastný děkujou… To bych nemoh. A Sergej je taky takovej.“

„Jaký?“ zpozorněl jsem.

„Nelíbí se mu chodit po lidech a tahal z nich ruble. On přeci, než se stal pastýřem, pracoval ve fotoateliéru. Chodil od samoty k samotě. Bral objednávky na zvětšeniny. Sám taky fotografoval. Správněji, jen cvakal. Film mu vyvolávali v ateliéru. Šmelináři. Jen aby víc nahrabali…“

„Samozřejmě, veselého je na tom málo,“ souhlasil jsem. „Tak tedy, Slávku, máš jen jednu cestu – učit se.“

„Pravda,“ povzdechl si chlapec. „A vemou mě?“

„To záleží na tobě. Ty si Sergeje vážíš…“

„Vážím,“ odpověděl s jistotou pasáček.

„To je samozřejmě dobře. Ale kdyby měl ještě nějaké řemeslo…“

„Někdo stádo pást musí…“

„Brzy asi budou mít i pastýři střední školu. Nebo vymyslí nějakou mechanizaci místo tebe, Sergeje a Výstrela. Už teď jsou elektropastýři…“

„O tom se jen píše v knížkách. Sergej má taky o všelicos zájem. Pořád tahal domů Nědělju. Tam se píše o všem možným, zajímavě.“

Nědělja! Čava si tedy bral u Larisy noviny. A ze známosti některé nevracel. Možná že i tamto číslo?

„Ty, Slávku, asi znáš všecky kluky, viď?“

„To znám…,“ zabručel. Vycítil, že se na to neptám jen tak.

„Měl bys klukům trochu domluvit. Lidi ze samoty si stěžují…“

„A na co?“ pokusil se o nevinný výraz.

„Ty nevíš?“ zeptal jsem se s úsměvem.

„Nevím…“

„Někomu jste ublížili. A moc.“ Slávek se začal dívat na svoje krávy. „Nepomysleli jste na to, že člověk může mít trápeni.“ Chlapec se na mne polekaně podíval, „utrhali jste Leděškovové jablka“.

„K nám taky lezou na melounový pole. Pro melouny.

Babička je znamená – na každý vyřízne písmeno K. Myslí si, že to pomůže. Ale kradou je stejně.“

„A je jí to milé?“

„To je toho,“ mávl rukou, „tři čtyři melouny! Nezchudne..“

„Myslíš si, že je to maličkost?“ Slávek na to nic neřekl. „A co když Leděškovová ta jablka šetřila pro nemocnou? Víš dobře, že je teď jablek málo. Jsou jen raná.“

„Kdopak jí stůně?“ zeptal se.

„Synova žena, snacha,“ podíval jsem se mu do očí. „To je pravda. Žije na severu. Potřebuje vitamíny…“

Slávek sklopil oči. Takový obrat věci ho donutil k zamyšlení. Víc jsem se mu o jablkách nezmínil.

Za dva dny ke mně zašla Leděškovová.

„Šla jsem časně ráno dát dobytku. Koukám, u samotnýho zápraží se něco černá. Nebudete, soudruhu náčelníku, věřit – vrátili mi jablka. Možná ještě víc, než mu otrhali. Tak se kluci zastyděli… jdu rovnou z pošty. Poslala jsem synovi balík.“ Leděškovová celá zářila. Nevím proč. Jestli proto, že zvítězila pravda, nebo proto, že jí byla milá Slávkova kajícnost a jeho pokus o odpuštění viny. Buď to, nebo ono se dotklo srdce hašteřivé ženy. „A víle, soudruhu poručíku, že přivlekli ještě velikánský meloun…“

„A na něm písmeno K, viďte?“ nezdržel jsem se úsměvu.

„Opravdu, písmeno na něm bylo,“ divila se stařenka. „A jak vy to víte?“

„My od milice víme všecko,“ řekl jsem záhadně.

Konec té příhody jsem se dověděl později.

Vyšlo najevo, že škoda Leděškovové byla nahrazena na účet jablek ze soukromé zahrady kováře Petričenka. Kluci, samozřejmě pod vedením Slávka, zaútočili tentokrát na sousední samotu Kuličovku, co nejdál od sousedů. Zkrátka, udělali dobrý skutek…

Říká se, že cesta do pekla je dlážděna dobrými úmysly. Teď byli dva poškození: Leděškovová a kolchozní kovář.

20

Drahý Dimčiku!

Jsem u tety Mary. Maminka s tatínkem odjeli do té své Palangy. Je tam špatné počasí, zima. Tatínek píše, že by s chutí odtamtud utekl, ale mamince je líto peněz za poukaz. Už se jich nemůžu dočkat. Teta Mara mě drží moc zkrátka a říká, že už si víckrát nevezme na sebe takovou odpovědnost, aby hlídala holku na vdávání. A my jsme si oba mysleli, že je pokroková a má pochopení. V osm hodin už mě žene domů. Do kina smím jen na dopolední představení. Jenže tam neběží všecky filmy. Když byli doma naši, tak jsem směla na všecko, jen aby už tady naši byli! S tetou Marou nebudu ani mluvit. Vidíš, jaký lidi doopravdy jsou. Teprve teď jsem se přesvědčila, že někdy mluví tak a chovají se jinak. Najdou se samo sebou i hodný. Proč mi nepíšeš? Mám o Tebe starost. Nedávno jsem četla v novinách, že milice zadržela nebezpečného zločince a jeden příslušník byl přitom smrtelně raněn. Po smrti dostal řád. Dimočko, nos s sebou vždycky pistoli. A řekni si, aby Ti dali psa. Takového jako Muchtar. Jestli Ti nepřidělí psa, napíšu Juriji Nikulinovi a požádám ho, aby mi pomohl sehnat ovčáka. V nejhorším případě si řeknu strýčkovi Feďovi. Jejich fenka má štěňata Sám si ho vychováš a vycvičíš. Ihned mi na můj dopis odpověz. Jsi tam přece jen sám a mně je Tě moc lilo. Pac a pusu.

Alenka

Alík, aniž tušila, vybrebtala ve svém dopise hodně. Já jsem sám, a ona tedy není sama. První láska. Záviděl jsem jí. Dovedu si představit, jaký je to nápor na tetu Maru, naši starou přítelkyni a maminčinu kolegyni I bez toho se všeho v životě bojí. A Alík je tvrdohlavá, rozmarná. Táta ji vždycky rozmazloval. Babička mu říkala – rozmazlíš ji a bude mít svou hlavu. Pak s ní nebude k vydržení…

Sestřička se asi poprvé v životě zamyslela nad lidmi. Jen aby byla šťastná. První vzplanutí je jako kolej – položí-li se správně, pak bude všecko krásné. Moc rád bych viděl toho, pro koho Alík bojuje s ubohou tetou Marou a na koho asi myslí před usnutím.

Ať to člověk přemílá, jak přemílá, je to smutné. Je vidět, že léta běží, dětství uplouvá dál a dál, nastává loučení s babiččinými růžovými pirožky, s bezstarostnými nedělními rány, s těšením na svátky a na dospělý život, vytouženou volnost a splnění všech přáni…

Odpověď Alíkovi jsem nenapsal. Události mě strhly do svého víru, dni se naplnily prací, cestami a lidmi.

Pamatuji se, že ten den, kdy jsem dostal dopis od sestry, jsem se připravoval na svou první přednášku v klubu. O profylaxi zločinnosti. Byla to moje první přednáška v životě. Do té doby jsem byl vždycky jen posluchačem. Teď budou poslouchat mě. Kolja Katajev se rozhodl uspořádat přednášku jaksepatří. Nejdřív mi všecko zkritizoval.

„Nechtěl bys mi říct, kdo asi přijde do klubu, když si přečte název tvojí přednášky? Našim kolchozníkům to zní učeně a prázdně: Společenský pokrok a právní řád. Já osobně bych nešel. Radši bych si hodil partičku.“

To se mě dotklo.

„To je název z Pravdy. Psali to moudřejší lidi, než jsme my.“

„No, to je ale Pravda! Ta dává směr celému svazu. Na vědeckých základech. Psal to asi nějaký profesor, ne?“

„Ano,“ přikývl jsem. „Dokonce dva.“

„Tak vidíš. Pojď vymyslíme něco prostšího. Aby to lákalo i ukazovalo podstatu věci.“

„Alkohol je tvůj nepřítel!“ navrhl jsem.

Kolja se rozesmál.

„A nepřítel, řeknou, se musí ničit. Kdo ho zničí víc, bude hrdina!“

„Tak myslíš, že o boji proti alkoholu nemám mluvit? To není dobré, komsomolče. Tamhle pop prý měl o alkoholu dlouhatánské kázání..“

„Ty si dobrej! O tom je potřeba hovořit, to se nepřu. Ale musí to být tak, aby si lidi přečetli na tabuli název a dostali chuť jít si tě poslechnout.“

„Kvůli tomu pořádají tancovačku před i po přednášce.“ odsekl jsem mrzutě.

„Bude se tancovat a vystoupí pohostinsky soubor.“

„Jaký soubor?“

„Cikánský. Byli lady už vloni. Hezky nám zahrají a zazpívají.“

„To chceš uspořádal všecko najednou?“

„A proč ne? Je vedro. Lícil pracuji v kolchoze i doma. Tak si potřebují odpočinout.“

Dlouho jsme se mořili se zatraceným názvem. Ale přece jsme ho vymysleli. Přesněji, vymyslel to Kolja: „Dáváme-li se na cestu, co odhodíme v první řadě?“

„Cesta to znamená cestu ke komunismu,“ vysvětlil mi Kolja. „A odhodit se musí alkohol, příživnictví, zlodějství. Copak je málo všelijakých nedostatků?“

Oznámení jsme vylepili v celé osadě. Lidi to prý překvapilo. No, když byli překvapeni, tak to asi vzbudilo zájem.

Domů jsem ten den nešel. Seděl jsem ve své kanceláři nad poznámkami a citáty až do pozdního večera, obložen knihami a časopisy.

Čím víc se blížila hodina přednášky, tím jsem byl nervóznější. Nepřál jsem si, abych dopadl jako akademik. Jestli lidé začnou zas odcházet, tak se propadnu hanbou. Copak on! Odjel a místní občané na něho zapomněli. Ale já tady musím žil a sloužit.

Už jsem měl jit do klubu, a pořád se mi zdálo, že faktu a čísel mám ještě málo. Ještě cestou do klubu jsem vnesl do rukopisu několik úprav a dodatků. V plnicím peru, jak už se to ve spěchu stává, mi došel inkoust. A když jsem ha plnil, umazal jsem si prsty. Umýt si ruce už jsem nestačil. Utřel jsem si je jen tak narychlo papírem a spěchal do klubu s tajnou nadějí, že moje přednáška udělá velký dojem a vykoření úplně alkohol z Bachmačejevské i okolí.

U tabule s oznámením stál hlouček místních kolchozníků. Záměrně jsem se zastavil, abych slyšel, o čem si povídají.

„Co to má být, přednáška pro turisty?“ ptal se shromážděných nějaký stařík.

„Pro alpinisty,“ odpověděl jeden z chlapců. „Akorát pro tebe, dědo Kasjane.“

Děda Kasjan hekl a uhladil si vousy: „To je nápad, u nás pěstovat alpinisinus. Já sám nevylezu ani na palandu… Volám bábu, aby mi pomohla.“

Všichni kolem se rozesmáli. Pospíšil jsem rychle do klubu. V sále bylo hodně lidí, přestože v televizi běžel už podruhé film Pobočník jeho Veličenstva. Nebylo téměř volné místo. Byl jsem upřímně řečeno příjemně překvapen, procházel jsem se po chodbě a každou chvilku jsem se díval na hodinky. Teta Moťa: uklízečka a biletářka v jedné osobě, mi spokojeně řekla:

„Nemějte strach, Dmitriji Alexandrovíči, ti budou dneska sedět do konce, ani se nehnou.“

„Dobře,“ přikývl jsem, nerozjímaje o smyslu jejich slov. „Vynasnažím se.“

„Teď se můžeš snažit nebo ne, nerozutečou se.“

„Proč myslíte?“ otázal jsem se, vycítiv úskok. „To je vojenská lest. Všem jsem řekla, že po přednášce nebude přestávka. A kdo se opozdi na vaši přednášku, že ho nepustím na Cikány… A kdopak by chtěl svoje vydělané peníze vyhodit jen tak zbůhdarma?“

Určitě bych se na ni obořil Dobře že právě přišel Kolia.

„Pavel Kuzmič nepřijde. Omlouvá se. Musel neodkladně do šesté brigády. Takže jdem na to je čas.“ A táhl mě za kulisy, abychom vyšli na jeviště jako předsednictvo.

Všecko ve mně vřelo.

„To je idiotstvi! Podvod! Odřekni přednášku!“ Katajev zrozpačitěl: „Přeskočilo ti nebo co?“

Stáli jsme v místnosti za scénou, kde kdysi Nasonov před námi dával do těla kamarádům svého syna

„Nechci být přívěskem nějakým přespolním břídilům!“

„Počkej. Za prvé nejsou vůbec břídilové, ale pracující jako my… Za druhé mi vysvětli, co je s tebou?“

Vysvětlil jsem mu to. Kolja se poškrábal na zátylku: „Ta to provedla Teta Mola, to je stratég! Sám jsem se podivil – na přednášku nebyl nikdy takový nával!“

„Je pitomá, a ne stratég. Kdyby každý zneužil takhle svého postavení…“

„V budoucnu musíme téhle pokrokové metody použít!“ smál se Kolja, plácaje mě po zádech. „Přestaň zuřit. Já jí to řeknu. Chceš, udělím jí důtku.“

„Ta si z ní bude něco dělat!“ utrhl jsem se.

Nezbylo mi než spolehnout na svůj osud a svou výřečnost.

Vyšli jsme na jeviště. Kolja, protože tu nebyl nikdo z vedení, se posadil ke stolu se zeleným suknem.

„Soudruzi!“ začal jsem koktaje trémou. „Předně chci objasnit nedorozumění, k němuž nedošlo z podnětu pořadatelů naší besedy. Přednáška je jedna věc, a vystoupení souboru, za které jste si zaplatili, druhá. Takže jestli si někdo nepřeje poslouchal mou přednášku, může beze všeho odejít a přijít na koncert až po ní.“

Sálem přeběhl šelest. Ozvaly se hlasy:

„Nevadí, posedíme, když tak.“

„Spusť, možná že se poučíme…“

„To byl nápad tety Moti,“ upřesnil s úsměvem Kolja. A dodal: „Ona je, jak víte, generální ředitel klubu.“

Ale nikdo neodešel. Rozhodl jsem se mluvit spatra. Tím spíš, že první stránku jsem znal zpaměti. Přepisoval jsem ji asi pětkrát.

Mluvil jsem o tom, že v kapitalistických zemích roste rok od roku počet alkoholiků, narkomanů a počet zločinů stoupá jako průvodní jev této skutečnosti.

„A co u nás?“ ozval se čísi hlas.

„U nás se počet lidí holdujících alkoholickým nápojům rok od roku zmenšuje, právě tak jako zločinnost,“ odpověděl jsem. Na tu otázku jsem měl odpovědět v přednášce. Ale mnohem později. Takže teď byla celá promyšlená stavba v pekle.

Cítil jsem, že mi na čele vystoupily kapky potu a vyndal jsem kapesník. Moje prsty na něm zanechaly zřejmé stopy inkoustu. Kdybych si jím teď otřel obličej, určitě bych se umazal. Chvíli jsem mačkal kapesník v ruce a strčil ho zpátky do kapsy.

Pokračovat zpaměti jsem už nemohl. A zatímco jsem hledal to místo, kde jsem přestal, a v duchu proklínal toho, kdo mě otázkou přerušil, v sále nastal hluk.

Řádky mi tančily před očima, pletly se, a já jsem načisto ztratil niť. Když jsem konečně našel tu potřebnou větu, vpil jsem se očima do papíru a spustil, aniž jsem zvedl oči na posluchače.

A už jsem ze sebe chrlil, že alkoholismus je dědictví minulosti, že by se zločinnost zmenšila o polovinu, kdyby lidé přestali pít silné nápoje, že opilství je nepřípustné pro sovětského člověka a cizí jeho morálnímu profilu. Fráze a fráze. Když jsem došel k vlivu alkoholu na rozklad rodiny a manželství, zvedl jsem oči.

Poslouchalo mě nanejvýš deset lidí. Podíval jsem se na Kolju. Napjatě pozoroval pohybující se řady hlav, jako by lidi hypnotizoval, aby seděli klidně. Posluchači částečně dřímali, částečně šeptali, sdělovali si místní novinky a vtipkovali.

Klesl mi hlas. Najednou mi padla do očí šedivá kštice Arefy Děnisova. Smutně se na mne díval a zřejmě ho mrzelo to fiasko, které se neodvratně blížilo.

Kolja Katajev to nevydržel a zaťukal tužkou o karafu. Ale to tupé zazvonění, které mě zbavilo jistoty nadobro, uklidnilo posluchače jen n okamžik.

Když jsem došel k faktům, které podle mého by měly každého donutit k přemýšlení – mluvil jsem o vlivu alkoholu na dobytek a na člověka, na jeho tragické důsledky, začali lidé odcházet. Shýbali se a tiše směřovali k východu. Byla to dokonalá prohra…

Viděl jsem, že musím zachránit situaci. Ale jak?

Fakta a čísla jim nic neříkají, stejně jako ty otřepané, stokrát přečtené a stokrát slyšené fráze, kterých jsem si vypsal z brožur celé štosy a které je teď nechaly úplně chladnými.

Dorazil mě klidný komentář:

„Tak proč teda tu korálu prodávají? Tamhle pistole a bambitky se neprodávají…“

Aby čert vzal tu hodinu, kdy jsem se rozhodl tady přednášet.

„Počítá se s rostoucí uvědomělostí lidí…,“ řekl jsem pateticky a můj hlas zanikl v bouři smíchu.

„Ať to prokuratura zakáže! Všechny ženský jí poděkujou!“

„To určitě!“ ušklíbl se jeden chlapík. „Vy si tedkon přihýbáte víc než my chlapi… Ve všem využíváte rovnoprávnost…“

Obecenstvo chlapíka svorně podpořilo – někdo vážně, někdo žertem.

Já, upřímně řečeno, tu pauzu přivítal. A Kolja Katajev pochopil, že ta otázka musela všechny vzrušit, protože se každého dotkla na citlivém místě. Chápal i moje nadšení, které bylo poctivé a upřímné. Ale nezasáhl a jen se s úsměvem díval do sálu.

„Mám štěstí,“ řekl jsem tiše a asi vzrušeně, když se řádění posluchačů trochu uklidnilo. „Měl jsem štěstí, že můj otec nepadl ve válce. To je dohře, když má člověk otce.“

Najednou jsem viděl, že moje vlastní prostá slova, docela odlišná od těch, která jsem před chvílí papouškoval podle cizích článků, donutila sál zmlknout a podivit se jejich prostotě.

„A jaká je to sakra hloupost a krutost vůči vlastnímu synovi, nechat ho sirotkem v naší době. Víte, o kom mluvím. Umírá se na nemoc, stářím, nešťastnou náhodou, koneckonců hrdinsky na stráži. Ale od vodky?!“

Zalkl jsem se vzrušením, sevřelo se mi hrdlo. Zavrzaly židle – lidé se bezděčně ohlíželi, hledali vdovu po Gerasimovovi. Ale nebyla tu. Každý věděl, že tu není Že nechodí do kina ani na estrády. Vyhlíželi ji jen tak, co kdyby tu náhodou byla.

„Já vím,“ zněl můj hlas v naprostém tichu, „že v osadě se dodnes šušká. Viní ze všeho mě. Ale vžijte se do mé situace. Představte si, co všecko se mohlo stát, kdybych Gerasimova té osudné noci neizoloval. Co se mohlo stát jeho ženě a dítěti. Co byste říkali pak?“

„Udělal to správně!“ ozvalo se sálem. „Všecky by je postřílel.“

Už jsem neuvažoval o tom, co mám mluvit. Poslouchali mě. Pozorně a s uznáním.

„Řeknu vám upřímně, že jsem poprvé v životě viděl smrt. A snažte se pochopit, jak mi bylo. A to sloužím prvním rokem.“

„Kdo by to nechápal?“ ozval se tentýž hlas. Byl jsem vděčen tomu člověku, přestože jsem nevěděl, kdo to mluví. „Správně to říkáš, i děláš…“

Už jsem mluvil klidněji. Už jsem nemusel číst z papíru. Všichni ožili, obzvlášť když jsem řekl, že je třeba skoncovat s pokoutním pálením kořalky, že dnes nebudu nikoho jmenovat, ale využiju všech prostředků, až k stíhání pro trestnou činnost. Mnozí se ohlédli jako na povel na tetu Moťu, sedící na židli u vchodu. V osadě velmi dobře věděli, že v tom ohledu je přímo mistr…

Přednášku jsem zakončil pro mnoho posluchačů necekané, čtyřverším Chajjámovým:

Jo zákaz pil víno, třeba však vědět, kdo je může pít,

potom, jak mnoho a kdy a s kým je možno pít.

Když zachováš ta pravidla, můžeš si říct:

Jestli nepije moudrý, kdo pak může pít?

V šatně už zatím chystali rekvizity a ladili kytary, člen nové hostujícího souboru v pestrých atlasových kostýmech.

Sedli jsme si s Koljou blízko Arefy a Zary a já víc pozoroval je, než se díval na scénu.

V krátké přestávce mezi přednáškou a koncertem se mi zdálo, že Děnisov chtěl ke mně přistoupit a promluvit si se mnou. Ale obstoupili mě členové pomocné stráže a chválili moje vystoupení. Odbýval jsem je vtipem, červenal jsem se a poškubával si vousy.

Po představení, které Bachmačejevce doslova nadchlo, jsem se záměrně zdržel. Místní osazenstvo se spokojeně v hloučcích rozcházelo do tichých uliček a návštěvníky ze samot nechal Kolja rozvézt vozem. Arefa, dřív než nasedl do vozu, přece jen ke mně přistoupil a zeptal se:

„O Xjuše nevíš nic?“

Xenie Filipovna odjela na oblast na seminář.

„Zatím ne,“ odpověděl jsem.

Arefa se určitě nezastavil jenom kvůli tomu. Chvíli stál, nic neříkal.

„Budeš zítra v kanceláři?“

„Samozřejmě. Zastavte se, Arefo Ivanoviči.“

Děnisov přikývl, chtěl ještě něco říci, ale jen mávl rukou.

„Dobrá. Tak zítra.“

Chtěl mi asi sdělit něco důležitého.

21

Branka do dvora babky Nasti byla otevřena dokořán. Vypelichaný hafan spal už od rána pod keři, kostnatý hřbet vystavený slunci.

Vešel jsem otevřenými dveřmi do síně, záměrně hlučně.

„Smím dál?“

Zavrzala podlaha a ze své světnice vyhlédla hospodyně

„Larisa se ještě nevrátila,“ sdělovala mi a mávala svou vyzáblou, stářím pokroucenou rukou.

Babka Nasťa byla nahluchlá, a proto mluvila hlasitě.

„Já vím!“ také jsem málem křikl. „Jdu za vámi, teto Nasťo.“

Nebyla překvapena.

„Jen pojď dál,“ vybídla mě.

Vedle pece byl ještě pekelec, ustlaný a upravený čistěji a úhledněji než postel. Na pestrém přehozu z růžového, stříkaného kartounu ležela vypraná a vyžehlená mužská košile. Tak se tu připravuje oblečení pro syna nebo pro muže ve sváteční ráno… V pokojíku bylo čisto. Představoval jsem si to jinak. Asi kvůli tomu odpornému psovi.

Avšak zvlášť se vyjímal kout s pekelcem. Přímo svítil čistotou, útulností a péči.

Babka Nasťa mě mlčky pozorovala, jak si prohlížím chalupu.

„K říjnovým svátkům chci bílit. Abych to měla jako ostatní…“

Už dávno jsem si všiml, že si tady na jihu potrpí na čistotu.

„To je správné,“ řekl jsem. „Když jo doma hezky, líp se člověku žije.“

„Pod sebe to nedělám,“ mávla rukou stařenka.

„Rozumím,“ řekl jsem.

To tedy dělá pro Larisu, která jí zkrášluje život. Udělala dobře, že se k babce nastěhovala. Je jim spolu líp…

„Vy jste té noci nepozorovala nic podezřelého?“ zeptal jsem se.

„Myslíte, když utekl kůň?“

„Ano, když zmizel kůň.“

Babka Nasťa si dala vyhublou ruku na ústa a dívala se soustředěně na mne, vybavujíc si v paměti události minulých dní.

„Nebyl tady někdo cizí?“ napověděl jsem jí.

„Nebyl, soudruhu náčelníku. Žijeme klidně. Návštěvy k nám nechodí.“

„Tak tedy jste byla doma jen vy a vaše nájemnice?“

„Ano, jen my – Larisa, já a Anatolij.“

„A kdo je to Anatolij?“

„Můj synáček. Nejmladší…“

Byl jsem překvapen – proč mi děvče nikdy neřeklo, že babka Nasťa má syna?

„A kolik je vašemu synovi let?“

„Teďkon mu bude patnáct,“ řekla vlídně stařenka.

Babka Nasťa vypadala na takových osmašedesát. Ovšem ženy na venkově vypadají mnohem starší než ve městě. Ale stejně… Že by měla tak pozdě dítě? No, stává se to…

„A kde je váš syn?“ zeptal jsem se.

„Aši někde běhá. Možná že šel s klukama k řece. To je jejich jediná starost – lítat a dovádět. Když přijde, tak se převleče,“ ukázala přitom na košili na pekelci. „Kluci jsou horši než čuňata, čím je louže špinavější, tím je jim milejší.“

Budu si muset s Anatolijem promluvit. Kluci jsou všímaví. Ale jak to, že jsem ho neviděl dřív? Pravda, chalupa babky Nasti je za humny. Daleko od vesnického sovětu.

„Možná že se přece jen rozpomenete?“ zeptal jsem se znovu, i když jsem tušil, že naše rozmluva k ničemu nepovede.

„Co bych vzpomínala. Nemá to cenu, drahoušku,“ odpověděla Samsonovová, jako by se omlouvala. „Že ňafal pes? Ten ňafá každou noc. A proč, sám pámbu ví. Jsem na to zvyklá. Ani to už nepozoruju. Ale jinak se nedělo nic nápadnýho. Zeptej se na to Larisy. Je mladá. Má lepší paměť…“

„Budu muset,“ povzdechl jsem si. „A váš syn přijde brzy?“

„A kdopak ví? Možná že se ukáže až večer.“

„Kdy bude jíst.“

„Kdepak jíst! To je u kluků na posledním místě. Když se jim žaludek ozve, tak jdou na melounové pole nebo do zelinářské zahrady. Tam se nabaští rajčat, mrkve a okurek, že nechtěj ani obědvat…“

„To je pravda. No já půjdu,“ a měl jsem se k odchodu.

Babka Nasťa starostlivě šla za mnou do síně.

„Nevíš, propustí Larisu brzy?“

„Nevím,“ odpověděl jsem.

„Pořád se ji chystám navštívit. Ale jak mám nechat kluka samotnýho? Musí se na něj vyprat, uvařit mu…“

„Možná že se u vás ještě zastavím. Promluvit si s Anatolijem.“

„Bude mě těšit, zastav se,“ stařenka se pro sebe mile usmívala a urovnávala svými zkroucenými prsty záhyby na dlouhé saténové sukni…

Pospíchal jsem do své kanceláře, poněvadž měl přijít Areťa Děnisov.

Upřímně řečeno, nevěřil jsem, že on a Zara nevědí, kde je jejich syn, jestli je Sergej zapleten do té záležitosti s Markýzem, proč by rodiče měli udat svého syna? Jestli se ale Čava skutečně ztratil, na to měli dost času, dovědět se to, proč se tedy Zara neobrátí na mne, abych po něm začal pátrat?

Nejspíš Děnisov starší ledacos ví. A nebude to asi nic příjemného. Proto váhá, má li mi to říct, nebo ne. Zákon je zákon, ale vlastní dítě je nejdražší.

Čas plynul pomalu. Díval jsem se každou chvilku do okna, jestli se už neobjeví Děnisovova vysoká postava.

Z přemýšlení mě vytrhla Oxana, sekretářka výkonného výboru vesnického sovětu. Už se vrátila z Moskvy, kde udělala další zkoušku na všesvazovém institutu jako posluchačka dálkového studia. Jak jsme si s Xenií Filipovnou rozuměli, tak jsme si byli nesympatičtí s její sekretářkou.

„Máte telefon,“

Vtrhla ke mně bezohledně. „A honem… Je to meziměsto…“

„Žádný spěch,“ odpověděl jsem suše. Zamkl jsem trezor a lámal si hlavu, kdo mi to asi volá a na číslo vesnického sovětu k tomu. Borek Michajlov? Rodiče?

Oxana mě přezíravě pozorovala, jak jsem beze spěchu šel do její místnosti a vzal sluchátko.

Panebože, samozřejmě, Xenie Filipovna! Kdo jiný?

„Jak se ti daří, Dmitriji Alexandroviči?“

„Jde to, děkuju.“ Překvapením jsem honem nevěděl, co říct.

„Telefonovala jsem Oxaně ohledně naší práce a řekla jsem si, že si trochu s tebou poklábosím… Nás lady ještě zdrži. Máme seminář, rozumíš. Ať se člověk učí sebevíc, stejně umře jako hlupák. Haló, slyšíš mě?“

„Slyším, slyším.“

„Tak proč mlčíš?“

„Není nic nového,“ řekl jsem zaraženě.

„Vůbec nic?“

„Vypadá to tak.“

„Vrátila se už Averjanovová z nemocnice.“

Ve sluchátku bylo chvíli ticho.

„A Sergej Děnisov se už objevil?“

„Ne,“ odpověděl jsem dutě.

„To je ale tulák,“ řekla se smíchem Xenie Filipovna. „Seznámila jsem se tady s tvým kamarádem. Je teď příbuzný mého rodáka.“

„To myslíte Michajlova?“ zaradoval jsem se. „Bořku?“

„Ano, toho. Máš důstojnýho kamaráda, myslí mu to. Pořád jsme na tebe vzpomínali.“

„Pozdravujte ho.“ požádal jsem.

„Spolehni se.“

Do našeho hovoru zasáhla telefonistka:

„Konec hovoru. Zavěste, prosím.“

„Už končíme, drahoušku,“ ozvala se Xenie Filipovna a rychle dodala: „Jestli potkáš Arefu nebo Zaru, pozdravuj.“

Nestačil jsem odpověděl. Vypnuli nás.

Ten rozhovor mě překvapil. A nejen proto, že se týkal věci a událostí, kterých jsem měl plnou hlavu i srdce.

Nechala po mně pozdravovat Děnisovovy, proč, co to mělo znamenat? Bylo to varování?

Já sám jsem přece nespěchal se závěry a nepopoháněl běh události. Dost možná, že jsem až příliš váhal.

Pro mne je vždycky utrpením konečné řešení a jeho volba Dokonce i tehdy, když už se k něčemu odhodlám, ještě dlouho mě pak souží pochybnosti. Stále Se mi zda, že jsem něco zanedbal, že jsem nepřišel všemu na kloub. A to nevyjasněné mi připadalo nejdůležitější.

Pro Xenii Fílipovnu existovaly především proste a jasné situace: smrt a narození, klid a neštěstí, chudoba a blahobyt, nemoce a zdraví, poctivost a zlodějna, láska a nenávist. A všecko ostatní u ní byla malichernost nebo něco povrchního. Musím se přiznat, že mě velice zaráželo, když se Xenie Filipovna smála povídačkám a řečem o tom, že zmizení Markýze připisovali Čavovi. Posuzovala to objektivně?

Marně jsem si lámal hlavu, čím je postoj Xenie Filipovny podložen. A Arefa stále nejel a nejel, měl jsem už nutkání sednout na motorku a jet na samotu za ním. Zdrželo mě jedině to, že bychom se mohli minout.

Najednou přijelo k vesnickému sovětu nákladní auto, starý kolchozní GAZ 53. Na voze se hlučně hádaly nějaké ženy. Přistoupil jsem k oknu, abych líp viděl, co se děje. Nadávky se stupňovaly a já jsem uviděl, že někdo se snaží stáhnout dolů Syčovovou, celou rudou zlostí.

„Soudruhu Kičatove, Dmitriji Alexandroviči!“ volali hlasitě z ulice.

Poznal jsem jednu z mých pomocnic, Ljubu Korobovovou. Ljuba ještě s dvěma členy pomocné stráž.: držela za ruce ženu mého předchůdce, která jim bohapustě nadávala.

„Tady je, chytli jsme ji při činu,“ řekla Ljuba.

„Čistokrevná nosnice! Snesla najednou padesát vajec!“ křičela jedna z žen na voze.

Kolem se dali do smíchu.

Zas Syčovovi, aby do nich uhodilo! To je ale rodinka.

„Ty jedna podobaná!“ otočila se zadržená na Ljubu Korobovovou, snažíc se vyprostit ruku. „Jsi vošklivá jako noc, tak ses dala k chlapům do stráže. Fuj, strašidlo!“

Ljuba zrudla až po kořínky vlasů.

„Syčovová, přestaňte nadávat!“ napomenul jsem ji přísně.

„Ať mě pustí,“ obořila se Syčovová. „Ať se zeptá vedoucí drůbežárny. Jsou to moje vejce, za pracovní jednotky…“

„Lže,“ přerušila ji Ljuba, „jsou kradený.“

„Ty jedna couro!“ zařvala Syčovová.

„Ticho!“ vyhrkl jsem. „Nemáte právo, občanko, urážet úřední osobu.“

„Takových už jsme viděli…“

Chlapci pomáhající Korobovové zaraženě mlčeli. Buď se báli zlého jazyka Syčovové, nebo se styděli začínat si s ženskou.

„Pojďte dál!“ pokynul jsem na dveře kanceláře. „Projednáme to v klidu.“

„Pusť mě, povídám!“ škubla sebou znovu Syčovová.

„Pusťte ji. Ljubo… Půjde sama,“ řekl jsem klidně.

Syčovová, když ji pustili, zamířila ke dveřím Všiml jsem si, že má na blůze žluté skvrny.

Zároveň s námi se ještě nahrnulo do kanceláře milice asi šest kolchoznic, které přijely na náklaďáku.

„Posaďte se,“ nabídl jsem všem.

Všichni se posadili, někdo na židle, někdo na pohovku. Jen Syčovová přešlapovala na místě a nesedla si.

„Ta si sednout nemůže,“ vyprskla jedna z žen.

„Proč?“ otázal jsem se stroze

„Bojí se, že rozmačká vejce.“ řekla kolchoznice za smíchu přítomných.

„Žerty stranou,“ zarazil jsem je a zeptal se Ljuby: „Povězte, jak to všecko bylo. Při čem jste ji zadrželi?“

„Jak kradla vejce,“ odpovědělo děvče.

„A kde jsou?“

„Má je pod blůzou,“ odpověděla Ljuba. „Otočte se, Dmitriji Alexandroviči… A co vy, kluci, čumíte?“

„Pojďte na chvilku ven,“ navrhl jsem chlapcům.

Vyšli jsme na chodbu. Chlapci se pochechtávali a mrkali na sebe. Viděl jsem na nich, že by nejraději co nejdřív utekli. Budou se jim teď v osadě vysmívat – začli si s babou, a ještě za takových okolností.

„Už můžete dál!“ zavolala Ljuba.

Na stole, na novinovém papíře se vršila úctyhodná kupa vajec, ušpiněných slepičím trusem. Několik jich bylo rozbitých. Bílé skořápky byly polepeny bílkem i žloutky. Syčovová seděla na kanapíčku a rovnala si blůzu, aby zakryla žluté skvrny.

„Čtyřicet čtyři, to hned tak někdo nedokáže!“

„Dostala jsem je za odpracované jednotky,“ zakaboněně opakovala Syčovová. „Zeptejte se vedoucí drůbežárny.“

„Proč jste si je tedy schovala za blůzu?“ zeptal jsem se.

„Neskovala. Zapomněla jsem si doma tašku…,“ odpovídala už méně jistě.

„Občanko Syčovová, mluvte raději pravdu. Ukradla jste ty vejce?“

Podívala se na mne s nenávistí.

„Ptám se vás,“ opakoval jsem.

„Tobě vodpovídat nebudu. Ať řeknu, co řeknu, stejně mě vodvedeš do basy.“

„Když bude potřeba, tak odvedu.“

„No to je tvoje,“ řekla s úšklebkem. „Jen počkej, my si s tebou poradíme..“

„Prosím, abyste mi netykala,“ řekl jsem stěží se ovládaje, abych nevybuchl.

„Závidíš,“ pokračovala neodbytně, „závidíš, že můj měl respekt a ty ho nemáš… Taháš si na pomoc holky!“ Ukázala na Ljubu. „Víme dobře, proč se s ní zavíráš v tělocvičně…“

Ljuba Korobovová se na ni udiveně podívala.

„Syčovová, pamatujte se!“ okřikl jsem ji rozčileně.

„Na tebe kašlu. Mám právo!“ vykřikla najednou na celé kolo. „Kašlu! Soudružky občanky, chce mě zavřít! Má na tom zájem… Natáhla ruce k přítomným: Podle zákona na to nemá právo. Miťku sprovodil ze světa…“

„Mášo, Mášo, nepřivolávej neštěstí,“ zahlučely kolchoznice.

„Dostaneš se do neštěstí!“

„Octneš se v bryndě a nebudeš vědět, jak z ní…“

„Vzpamatuj se, huso jedna!“

„Domluvili jsme!“ řekl jsem hlasitě. V místnosti nastalo ticho. „Sepíšeme protokol.“

Křik Syčovová vystřídal nářek. A zatímco ji ženy uklidňovaly a dávaly napit vody, začal jsem se Ljuby vyptávat, jak to všecko bylo.

Vyšlo najevo, že členové pomocné stráže hlídali několik dní. Hlavně ráno a večer po skončení práce. Ale marně. Několik zaměstnankyň přistihli. Ale; to byla maličkost, měly nejvýš dvě tři vejce.

A když šli dnes ráno silnicí od drůbežárny, Ljuba si hned všimla, že vpředu kráčí Syčovová. Ale nějak divně. Ruce měla nepřirozeně daleko od těla. Dohnali ji a dali se s ní úmyslně do řeči. Syčovová se stále snažila zůstat vzadu. A v tom okamžiku jelo nákladní auto s kolchozníky do ústředního statku. Chlapci auto zastavili. Syčovové nezbylo než vylézt na vůz s nimi. Stoupla si ke kabině řidiče a chytila se za okraj. A už docela u Bachmačejevské řidič najednou zastavil a hned se zas prudce rozjel. Syčovová narazila na kabinu a z blůzy jí začala téct vejce.

Sestavili jsme protokol ve vší správnosti a já jsem ještě pro jistotu zavolal do drůbežárny. Vejce byla samozřejmě kradená.

Byl jsem na vahách, co mám se zadrženou udělat. Dát jí za vyučenou, jak radil Nasonov? Taková se hned tak nelekne. Několikrát jí to prošlo. A je ještě drzejší. Mám ji potrestat? Dovedu si představit, jak by vyváděl její mužíček!

Šel jsem do kanceláře Xenie Filipovny a zatelefonoval předsedovi.

Chvíli funěl a hekal do sluchátka a pak se zeptal:

„Tak jsi udělal velký kravál, že jo?“

„Proč kravál? Je to bezostyšně kořistnictví. Měl jste slyšet, jak všem sprostě nadávala.“

„No, řekněme, že se na to neumírá,“ řekl se smíchem Genadij Petrovič, který sám nešel pro ostřejší slovo daleko. „Ale se zlodějnou je načase skoncovat. Řekni mi, jak to dokázala, tolik vajec nastrkat pod blůzu?“

„Dokázala to,“ odpověděl jsem suše.

„Obchodnice.“ Chvíli mlčel. „A proč mi vlastně voláš?“

„Plnil jsem přece váš úkol,“ zasmál jsem se zas já.

„Vyslovuji ti veřejný dík.“

„Děkuju.“

Byl jsem bezradný. Vycítil jsem, že Nasonov rovněž nechce hnát věc dál. Nějak vyčenichal, že Syčov na mne posílá anonymní udání…

„Odvezu ji na okresní oddělení,“ řekl jsem.

„Dělej, jak rozumíš,“ řekl nejistě předseda. „Máš zákony v ruce.“

Zavěsil jsem, rozzlobený sám na sebe. Zase ta moje nejistota! Věděl jsem přeci;, že rozmluva bude právě taková… Musím ji odvézt na okres. To bude nejlepší.

Syčovová si sedla do lodičky celá krotká. Vzal jsem s sebou Korobovovou a uháněli jsme do města.

Bylo zlaté léto, obtížené hustou trávou, unavené vedrem a starostmi o dozrávající plody. Step byla spálená. Její žluté prostory ležely pod sluncem jako nehybný koberec. Vítr nekolébal suchý pelynek. Zdálo se, že příroda dříme v odpoledním polospánku. Všecky její zvuky a vůně vyvětraly. Zvonily jen pneumatiky po změklém asfaltu, tiše bzučel motor, silně páchl benzín a byl cítit tér. Ve zmatku jsem zapomněl na Arefu a spílal jsem si, že jsem nikoho neupozornil, aby ho zdrželi – vrátili se tak za tři hodiny.

V Bachmačejevské mi vyhuboval major:

„Sepsal jsi protokol, tak ať si zatím chodí po svobodě, než provedeš šetření…“

Přišel jsem do rozpaků.

„Chtěl jsem, abyste to řešili tady. Bylo by to objektivnější… Mohli by říci, že jsem zaujatý,“ omlouval jsem se.

Mjachkij nespokojeně zamumlal:

„Když ti svěřili úsek, tak ti asi věří. Když k nám budou vozit delikventy z celého okresu, tak nám tady na správě nestačí ani štáb dvou set lidí. Znáš zákon?“

„Prosím ano.“ odpověděl jsem sklesle.

„Tak ho přesně dodržuj. Nebo potom opravdu dáš někomu záminku…“

Odmlčel se. A mně bylo jasné, že major si už dávno domyslel, že autorem anonymních dopisů na mne je Syčov.

„Jaký mi dáte rozkaz?“ zeptal jsem se.

„Jaký ti dám rozkaz? Propusť Syčovovou. Sám bezpečně víš, že ona vyšetřování nemůže ovlivnit.“

„Rozkaz.“

„A ještě lepší bude, když ji odvezeš zpátky. Bude to slušně. A slušnost v naší práci není na závadu.“

Vyšel jsem od náčelníka jako opařený. Syčovová byla vyděšená, a když jí řekli, že je volná, vyletěla ze správy milice, jako když ji vystřelí, jet domů se mnou odmítla. Byla šťastná, že ji propustili.

Zavolal jsem do Bachmačejevské. Oxana mi řekla, že Arefa přišel, a když se mě nedočkal, odjel domů. Škoda.

Když jsem se po náčelníkově domluvě trochu uklidnil, napadlo mi, že Larisa je nablízku. Dvě minuty od milice.

Vyšli jsme s Ljubou Korobovovou na ulici.

„Jedete domů?“ zeptala se. A já jsem vycítil, že má sto chutí pochodit si po obchodech. Bylo škoda nevyužít příležitosti.

„Víš, Ljubo, já tady mám ještě jednu menší práci. Zajdi si zatím do obchodů, podívej se, a za hodinku pojedeni.“

Přemlouvat jsem ji nemusel. Zmizela okamžitě v obchodním domě.

Šel jsem především na trh. Koupil jsem největší meloun. Chtěl jsem ještě vzít kilo rajčat, ale rozmyslel jsem si to – těch má jistě dost a dost.

Larisa měla ze mne radost. Sehnala někde nůž a hliníkovou misku. Sedli jsme si v hloubi zahrádky. U každé lavičky stál koš na odpadky, poněvadž teď k nemocným chodili všichni s melouny.

„Máš rád meloun s černým chlebem?“ zeptalo se děvče.

„Nevím. Nezkoušel jsem to.“

„Počkej, přínosu chleba.“

Běžela znovu do pokoje.

Byl jsem v rozpacích. Chovala se tak, jako by neexistoval ani Čava, ani Markýz. Seděli jsme jako dobři blízcí přátelé, nad námi svítilo vlídné slunce, pronikající k zemi větvemi vrb.

„Že je to príma s chlebem, viď?“ zeptala se Larisa.

„Opravdu,“ přisvědčil jsem.

„To jsem se naučila tady v kolchoze.“

„A už jsi tu dávno?“

„Druhý rok. Hned z knihovnické školy.“

„A dělat knihovnici se ti líbí?“

Rozesmála se.

„A co ty, tobě se libí tvoje práce?“

„Skoro…“

Larisa se usmála.

„Mně taky skoro… Holky přece vždycky chtějí být slavnými herečkami, ale pak nakonec jsou z nich knihovnice, učitelky, švadleny.“

„Ty jsi taky chtěla být herečkou?“

„A co myslíš?“

„Jenom chtít nestačí. Musí se hodně umět.“

Larisa pohodila hlavou:

„Nesmysl! Přijde na to, jaké má kdo štěstí, já jsem se vážně připravovala. Chtěla jsem být artistkou. Plavala jsem, běhala, chodila na dostihy. A do cirkusové školy mě nepřijali. Propadla jsem. Měl bys vidět, jaké holky prošly konkursem! Nemehla. Nemysli, že se vytahuju. Pokoušela jsem se o to dva roky. Měla jsem smůlu… Brečela jsem jako malá. Ale nedalo se nic dělat. Musela jsem jít na knihovnickou školu.“

„Já jsem taky chtěl jít na univerzitu. Na práva.“

„No a?“

„Jak vidíš!“ zasmál jsem se. „Vyšetřovatel zvlášť důležitých případů…“

„Ty ještě můžeš něco dokázat…“ Podívala se smutně někam do dálky.

„A ty?“

„Fí-í!“

To hvízdnutí, které jsem v Bachmačejevské slýchal často, mě rozesmálo.

„A Markýz je opravdu výborný kůň?“ zeptal jsem se šetrně.

„Vynikající!“ přisvědčila okamžitě. „Dovedeš si představit, jak by se vyjímal v cirkusové manéži? Máš rád cirkus?“

„Máni. Akrobaty, zvířata, i klauny. V Moskvě jsem se chtěl pořád dostat do nového cirkusu, na třídě Vernadského. Ale kdepak! Nemohl jsem zanic sehnat lístek…“

„Píšou, že je to krásný cirkus.“

„To bych řek! Manéž je tam asi desetkrát větší než ve starých cirkusech.“

Larisa do mě strčila prstem a dala se do smíchu.

„Co je?“ divil jsem se.

„Blázínku! Všecky, dočista všecky manéže na světě jsou stejně velké – třicet metrů“

„Nepovídej!“

„No už jo. Je to standard.“

„Tak je to jako u hokejového hřiště?“

„To je taky vždycky stejně veliké?“

„Vždycky.“

Nesnědli jsme ani polovinu melounu a už jsme nemohli.

„Chceš ještě?“ nabídl jsem.

„Jsem na prasknutí. Jestli chceš, tak si ukroj.“

„Až takhle,“ ukázal jsem rukou na krk. „Kde bych si nohl umýt ruku? Lepí se mi.“

„Pojď.“

Dovedla mě k vodovodu. Když jsem si myl ruce, tiše řekla: „Podívej.“

Z nemocničního pokoje vyšel otec Leontij a vedl pod paží svou ženu. Lopatinová měla v ruce nevelký balíček. Otec Leontij se něčemu usmíval.

Když šli manželé kolem nás, zastavili se.

„Laro, nechala jsem tam v nočním stolku hřebínek a natáčky. Užívej to,“ řekla Lopatinová.

„Dobře, Olinko. Ale já už taky brzy…“

„Dobrý dep,“ uklonil se zdvořile otec Leontij.

„Buďte zdráv,“ odpověděl jsem.

„Olinko, seznamte se. To je Dmitrij Alexandrovič, tvůj krajan.“

Olga mi chtěla podat ruku, ale já jsem ukázal svoje mokré. Usmála se.

„Věděla jsem, že jste z Kalinina. Nestavíte se u nás? Ani se neznáme.“

„Zastavím se,“ slíbil jsem. „Určitě.“

„Doopravdy se stavte.“ Otec Leontij se na mě přívětivě podíval. A opakoval ještě jednou. „Zastavte se.“ Chtěl ještě něco dodat, ale okamžik přešlapoval, a pak se jen uklonil: „Na shledanou. Budeme vás čekat.“

Vrátili jsme se na lavičku.

„Dimo, řekni upřímně, přišel jsi ke mně úředně, nebo jen tak na návštěvu?“ zeptala se nečekaně Larisa.

„Copak o to, promluvit bychom si měli,“ odpověděl jsem s povzdechem.

„Jsi príma.“

„Proč?“

„Protiví se mi, když lidi lžou. Tak se ptej.“

„Pochop mě správně,“ začal jsem nejistě, „nikdy bych neměl zájem na tom, co jste poslední dobou se Sergejem měli…“ Podíval jsem se na ni, jak bude reagovat.

„Pokračuj,“ přikývla.

„Je lepší se to dozvědět od tebe, než o tom mluvit s někým jiným,“ omlouval jsem se.

„To je pravda,“ řekla Larisa. „Jenže já jsem přesvědčena, že to nemá nic společného s Markýzem.“

„Vy jste se nějak nepohodli, že?“

„Ale co s tím má společného kůň?“

„Ale má. O závodního koně měli velký zájem nějací přespolní. Velký zájem! A mezí nimi i nějaký Vaška. A Sergej poslední dva dny byl stále s tím Vaskou. Chodili jako dvojčata.“

Larisa se zamračila.

„Víš něco o tom, že Nasonov chtěl Markýze výhodně vyměnit?“ zeptal jsem se.

„Vím. Ale co s tím má společného Sergej?“

„Co myslíš, jakou cenu má Markýz?“

„Takových osm devět set.“

„Předseda ho ocenil na tisíc.“

Larisa se usmála:

„Nejdřív ho chtěl dát do stáda, a najednou tisíc! Ten Nasonov vůbec…“

„Tak necháme Nasonova na pokoji,“ navrhl jsem. „Co ti Sergej řekl o Markýzi?“

Sklonila hlavu na stranu, jako by zvažovala, co může říct a co ne.

„Víš, on Markýz nikoho k sobě nepustil. Kousal, kopal. A když jsem se obrátila na Nasonova ohledně těch cest na samoty, dal mi Markýze. Koně mám ráda už od dětství. Proto jsem taky chtěla do cirkusové školy. A Sergej se nejdřív polekal… Zkoušel to přece první, zajezdit Markýze Ale nepochodil.“

„Ale tobě se to podařilo?“

„Ano, sama nevím, čím jsem se Markýzi zavděčila“

„Asi v tobě našel zalíbení.“

„Možná.“

„Dobře, to chápu. Ale proč jsi najednou odmítla účast na Závodech?“

„Sergej byl proti tomu.“

„Proč?“

„To je pořád proč, proč… Asi se o mě bál.“

„Tak to jsme si vysvětlili: s Markýzem ses báječně shodla!“ řekl jsem netrpělivě.

„Markýz byl rychlejší než Sergejova kobyla… Možná že si nechtěl udělat ostudu.“

„To chápu. Jsou zvláštní lidi. Celý život jejich rodiny strávily na cestách a na koních a počítají za hanbu, když žena sedne na koně. Je to tak u jiných národů?“

„Ne, jiný takový případ neznám. Například ve Střední Asii ženy po staletí nosily pařandžu, byly v harémech a přesto mají sportovní hru Kyz-Kuu. Znamená to Dožeň děvče.“

„A jaká je to hra?“

„Chlapec musí dohnat dívku na koni.“

„A co pak?“

„Když ji dohoní, dostane pusu.“

„A když ji nedohoní?“

„Děvče na zpáteční cestě takového smolaře dohoní a potrestá karabáčem.“

„Zajímavé,“ řekl jsem. A v duchu jsem si pomyslil, že bych Larisu dohonil stůj co stůj. Jenže já neumím jezdit na koni! Nevadí, naučil bych se… „Stejně je to divné. Cikání jsou volný národ a taková pověra…“

„My máme taky moc pověr: černá kočka, číslo třináct, posedět před cestou.“

„No toje pravda. Tak proč jste se pohněvali?“

„Dimo, čestné slovo, je to docela něco jiného.“

„Víš, řekněme,“ zvedl jsem ruku. „že si nepřál, abys závodila na Markýzovi…“

„Už zas o tom…“

„Neskákej mi do řeči,“ požádal jsem ji. „Řekni poctivě, mohl ho odvést?“

Larisa mlčky sklonila hlavu.

„Možná že ne se zločinným úmyslem?“ pokusil jsem se změkčit svou otázku.

Pohlédla na mě prosebně a tiše řekla:

„Víš co, nebudeme už víc mluvit o Markýzovi, ani o Sergejovi, dobře?“

Povzdechl jsem si. Rozmluva dopadla bezvýsledně.

„Proč jsi mi nikdy neřekla, že babka Nasťa má syna?“ otázal jsem se po krátké odmlce.

Larisa si smutně povzdechla.

„Nemá syna. Je osamělá.“

„Jak to, že ne?“ podivil jsem se.

„Nemá. Měla dva. Jeden padl na frontě a druhého nešťastnou náhodou roztrhala mina.“

„Počkej, počkej. A co Tolja? Viděl jsem na vlastni oči, jak mu nachystala košili…“

„To je to. Je to úplná hrůza. Mluví s ním, dává ho spát, volá k obědu a něco mu povídá… Víš, ona si myslí, že žije.“

„To se z toho pomátla?“

„No a nejpodivnější na tom je, že jinak je úplně normální. Hodná a starostlivá.“

„Ale stejně… Poslouchat každý den, jak mluví s mrtvým…“ Vzpomněl jsem si na rozmluvu se Sainsonovovou. Po zádech mi přejel mráz.

„Zvykla jsem si na to. Už mi to nevadí.“

„A kdy se mu to vlastně stalo?“

„Ve třiačtyřicátém. Hoši se vraceli od řeky. A Tolja šlápl na minu. Bylo mu tenkrát čtrnáct.“

Vraceli jsme se s Ljubou domů po pracovní době. Stále jsem ještě měl v hlavě rozmluvu s Larisou.

Od konce války už uplynulo málem třicet let. Ale její ozvěna k nám doléhá dosud. Viděl jsem invalidy Velké vlastenecké války – bez rukou, bez nohou, slepé, se strašlivými zraněními. Ale rána, kterou v sobě nosí babka Nasťa, mnou otřásla ze všeho nejvíc.

Chudák stařenka… A kdoví, možná že je to její spása, ten sebeklam. Snad jí pomáhá, aby mohla každé ráno vstát a přežit den. Tahle iluze byla asi to jediné, co v životě měla. Z těchto úvah mě vytrhla Ljuba.

„Dmitriji Alexandroviči!“ zavolala z lodičky, překřikujíc hluk motorky i vstřícný vítr. „Propusťte mě z pomocné stráže!“

„Proč?“ křikl jsem.

„Slyšel jste přece, co Syšicha žvanila přede všemi?“

„Toho si nevšímej.“

„Neříká to jenom ona. Vím, že to povídají i jiní.“

„Když odejdeš, budou říkat, že je to pravda… a že se stydíš.“

„Myslíte?“

„Určitě.“

„Mám vás zavést domů?“ zeptal jsem se Ljuby u kostela, který čněl jako maják na okraji Bachmačejevské.

„Dojdu sama, děkuju.“

„Jen seď.“

Projel jsem kolem našeho domu, kolem vesnického sovětu na druhý konec osady.

„Pokud jde o pomocnou stráž, tak z ní nevystupuj,“ řekl jsem děvčeti na rozloučenou. „Možná že se ti to v životě hodí…“

Honem domů! Svléknout se a polít vodou z umývadla. Udělat si pět volských ok se špekem a rajčaty. A krajáček mléka!

Naproti mi od zápraží běžela uplakaná Zara.

„Dmitriji Alexandroviči, Dmitriji Alexandroviči…,“ volala, zalykajíc se slzami.

„Co se stalo?“

„Ach, čoro čavo, čoro čavo!“4

„Stalo se něco Sergejovi?“

„Můj ubohý syni Zabili ho! Korojovav,5 to Vaška!“ Zvedla ruce k nebi a někomu hrozila. „A děl te marel tri godi!“6

„Zaro, já přece vaší řeči nerozumím!“

„Krev… Sama jsem viděla krev! Čoro čavo!“

„Kde je krev?“

„Tam, tam… Slávek ji našel.“

Nastartoval jsem motocykl, posadil do lodičky naříkající Zaru a uháněl šílenou rychlostí do Kručeného.

A co se nestalo? Slávek dnes vyhnal stádo do stepi, takových sedm kilometrů od samoty. V poledne, když se utábořil k odpočinku, narazil na louži zaschlé krve.

Kluk se polekal a pádil k Děnisovovým. jeho strach byl pochopitelný. Tajemné Sergejovo zmizení, šuškání v kolchoze a zmizení Markýze.

Prozíravý chlapec zarazil na tom místě hůl s bílým hadříkem, takže jsme tam dojeli bez bloudění.

Vedle hole ležela Slávkova brašna od plynové masky. To znamená, že byl někde nablízku.

Požádal jsem Zaru, aby zůstala stranou, a sám jsem přistoupil k tomu nešťastnému místu.

Asi pět metrů od mělkého potoka na suché tvrdé zemi. v klubku zlámaných n pokroucených vrbových větví, se černala zaschlá krev. A dochovala se po té neděli jen proto, že liják se samotě vyhnul. Na polámaných a zčásti udupaných větvích byla taky krev.

Důkladně jsem prohlédl místo kolem. Ale prošlo tudy celé stádo. Kravská kopyta udusala celý břeh. Je docela možné, že některá kráva mimoděk polámala keř pod kterým byla krev.

Když jsem prolezl po čtyřech místo, přece jen jsem našel u samé vody stopu podkovaného koňského kopyta. Sundal jsem si boty, vykasal kalhoty a začal chodit po dně úzkého potoka, zvlášť pozorně jsem si prohlížel protější břeh. Byl ale hustě zarostlý rákosím a ostřicí. Tlustý měkký drn neudržel nic takového, co by stálo za pozornost. Vyplašil jsem několik žab, které skočily střemhlav do vody, a pořezal jsem si prsty o ostré, zubaté kraje ostřice.

Zanechal jsem marných pokusů, vylezl z vody a obul se.

Zara se na mne dívala s nadějí i strachem. Už mě začínala dopalovat. Proč dělala takovou paniku! Mohla to být přece krev nějakého hlodavce, usmrceného dravým ptákem, nebo se taky mohlo něco stát některé z kravek, kterou pro neposlušnost potrestal svými rohy Výstřel..

„Co si vymýšlíš takové hrůzy?“ zeptal jsem se podrážděně, vycucávaje si krov z tenkých, korálkových šrámů na ruce.

„Sergej… Kdo je Sergej? Je pryč…“ Zara měla zase pláč na krajíčku.

„Uklidněte se, Zaro! Proč si myslíte, že vašeho syna zabili?“

„Rodina Vašky Dratěnka je celá pomatená. O svátcích zařezali nožem otce.“

„Tak nezařezal on, ale jeho zařezali.“

„Vaškův otec začínal vždycky rvačku. Oháněl se nožem. Zmrzačil už několik lidí…“

„A co měl Dratěnko proti Sergejovi?“

„Jak já to mám vědět? Oba jsou horkokrevní, neustoupí jeden ani druhý.“

„A vy znáte dobře toho Dratěnka?“

„Samo sebou.“

Sedl jsem si bokem na motorku. Slunce se už klonilo k obzoru a zaplavovalo step růžovými paprsky ve večerním oparu. V dálce, po stříbrožlutém koberci pelyňku, šli směrem k nám dva muži.

„Není to Slávek?“ ukázal jsem na ně.

„Je. A druhý je Arefa…,“ přisvědčila Zara.

„Co tady dělají?“

„Hledají,“ odpověděla smutně žena, utírajíc si vlhké, zarudlé oči.

„Zaro, vzchopte se. Co je s vámi?“ Povzdechla si. Potlačila vzlykot. „Raděj si vzpomeňte o čem spolu mluvili. Nepohádali se?“

„Vaška pořád litoval koně. Myslím, že ho jmenoval Markýz.“

„Je takový kůň,“ potvrdil jsem. Markýz! Zas Markýz.

„Přemlouval ho.“

„K čemu?“

„Zeptala jsem se Sergeje, co ho otravuje. A on mi řek, že to není moje věc.“

„Hádali se?“

„Mluvili nahlas. Pamatuju si, že Vaška se ptal Sergeje: ‚Ty si nechceš vydělat pár stovek‘?“

„A co Čava? Vlastně Sergej?“ opravil jsem se.

„Čoro čavo… Řekl Vaškovi, že je blbec.“

„To řekl?“

„Ano“

„A co na to Vaška?“

„Vaška mu odpověděl, že je sám blbec.“

„Tak se pohádali?“

„Ne, proč? Nehádali se. Smáli se tomu.“

„Pak vás, Zaro, nechápu, proč máte takové strašné podezření?“

„Pořád si tu sobotu něco šuškali. Vaška ho zas k něčemu přemlouval. A Sergej mu řek, že z toho nic nebude. A Vaška mu na to řek, tak pudu sám a ty budeš pískat kudlu.“

„Jakže to řekl?“

„Budeš pískat kudlu.“

„A co bylo dál?“

„Chtěla jsem jim něco nabídnout. Ale Sergej byl strašně rozzlobený. Poslední dobou byl pořád zlostný. Zaklel a řekl mi, abych neposlouchala. Vaškovi slíbil – tak dobrá, já pudu. Tebe by čapli a nedostal by ses z toho. Já znám všecky fígle. A odjeli do osady. Mám z Vašky strach. Má pořád v násadě nůž. Na první pohled to není vidět.“

Arefa se Slávkem už byli docela blízko. Uviděli nás a zrychlili krok. Zara mlčela, já jsem uvažoval o tom, co mi řekla.

Vypadalo to, že Dratěnko jasně Sergeje naváděl k nějakým machinacím. Čava se úporně bránil, ale v sobotu, v předvečer dostihů, se asi vzdal. Co ho zlákalo? Je to možné, že těch dvě stě rublů, které mu Vaška slíbil? Ale to bylo záměrně dobrodružství. První podezření padalo na Dratěnka a na Čavu, jako na jeho spolupachatele. Z druhé strany, únos Markýze zbavoval Larisu možnosti jezdit na koni, provozovat jezdectví, o což Sergej usiloval. Nasonov se obyčejně rozhoduje jednou provždy. Ale když se Markýz ocitl v rukou chlapců, možná že se Čava vzpamatoval. Nebo je možné, že vůbec neměl v úmyslu koně doopravdy ukradnout, ale Dratěnko trval na tom, aby ho odcizili. Dali se do hádky, pak se poprali a Vaška vytáhl nůž a…

„Zaro, měl Sergej s sebou peníze?“

„V neděli ráno, když se stavil doma, bylo to po příchodu Larisy, tak si peníze vzal.“

„Od vás?“

„Ne. Má svoje. Střádal si na motorku.“

„Kolik si vzal?“

„To nevím. Byly to jeho peníze, tak jsem se nestarala.“

Proč asi Sergej potřeboval peníze? Pravděpodobně na cestu. Sotva asi chtěl něco kupovat.

Přiblížil se Arefa s pasáčkem.

Děnisov byl unaven rychlou chůzí a starostmi, které mu vyryly hluboké vrásky na čele, na tvářích a kolem úst.

Pozdravil mě a otočil se, jako by chtěl říci – step je veliká, tráva hustá, copak něco najdeš?

Slávek stál skromně stranou.

„Promiňte, Arefo Ivanoviči, že jste se mě tuhle nedočkal.“

„To nic, chápu,“ přikývl. „Oxana mi řekla. Chtěl jsem k vám jít zítra zas… Co tomu všemu říkáte?“

„Ještě nic nevím. Prošlo tudy stádo… Slávku, bývali jste tady někdy se Sergejem?“

„Samo sebou. Tady se jalovičkám dobře pije.“

„Podle stop podkovy se samozřejmě nedá nic určit…“ uvažoval jsem nahlas.

„Snad by se dalo,“ řekl nejistě Arefa.

Vedl jsem ho k břehu a ukázal stopu.

Arefa si sedl do dřepu a dlouho si prohlížel můj objev.

„Ne,“ zvedl se rozhodně. „Nemůžu nic říct.“

„Dobrá. Půjdem na samotu a tam si promluvíme,“ navrhl jsem. „Ostatně budete mi moct říct, co jste mi chtěl.“

Arefa se nahrbil ještě víc a odevzdaně souhlasil.

… Šli jsme k Děnisovovým. Na dvoře vesele popraskával oheň. Silně čpěly hořící zelené větve. Ze stanu se ozýval dětský smích a hluk.

Vedle stanu byla malá rákosová bouda, kuželovitá, zavalená pokrývkami, matracemi a dubovými větvemi. Tmavou zelení prorážela bílá pára a v lenivých kotoučích klesala k zemi.

Ze stanu vyšla celá červená Arefova dcera Polina, s děckem zabaleným do ručníku.

„Dneska se koupeme,“ řekl Arefa. „Viděl jste někdy takovou koupelnu?“

„Ne, neviděl,“ přiznal jsem se.

„To je pára po cikánsku.“ Arefa mne dovedl k rákosové boudě. „Říká se jí doupě.“

Plameny ohně olizovaly nevelké kameny rozpálené do běla.

Arefa odhrnul závěs zakrývající vchod. Ovanula mě vůně pařeného listí jako horký clech rozpálené pláže.

Uvnitř boudy stálo koryto, vědro s vodou a na straně ležely bílé suché kameny.

Děnisov nabral hrst vody a šplíchl ji na kámen. Zasyčelo to a vyletěla páru.

„Jako v ruské lázni..“

„A co je tady?“ ukázal jsem na stan, který ve mně už dávno budil zvědavost.

„Jsme dvě rodiny v chalupě. Je tam těsno. A pak, pro děti je to na vzduchu zdravější. Polino,“ řekl dceři, „za chvilku bude noc a ty pořád něco kutíš.“

„Už končím, otče,“ řekla po cikánsky. „Už koupám posledního,“ odpověděla a táhla do lázně zaraženého kluka.

„O baro děvla!“7 trpce si povzdechl nad nějakým trápením Arefa a pozval mě do chalupy.

Sedli jsme si ke stolu. Zara si k nám hned přisedla.

„Dej něco na stul!“ nařídil přísně Děnisov.

Zara v mžiku zmizela ze světnice.

Pochopil jsem, že chce se mnou mluvit o něčem pro něho nepříjemném.

Položil před sebe krabičku cigaret, sirky a zapálil si.

„Nechce se mi líbit celá ta historie,“ řekl, když si několikrát šlukl. „A vím, že když něco hledáte, vždycky najdete.“ Arefa vstal, přistoupil k malému stolku, něco v něm hledal, pak se posadil na své místo, položil na stůl řemínek, něco jako uzdu, stočený do klubka.

„To je ohlávka…“

Do světnice nahlédla jeho žena.

„Mám dát jídlo sem, nebo do kuchyně?“

„Zavři dveře!“ uhodil do stolu pěstí a řekl něco zlostně cikánsky.

Zara zmizela.

Starý Cikán seděl nějakou chvíli s rukou na očích a nic neříkal. Já taky mlčel.

„To je ohlávka!“ opakoval. „Markýzova.“ Jeho hlas zněl dutě. „Nemůžu věřil, že by ho Sergej ukrad nebo pomáhal Vaškovi Dratěnkovi ani komukoliv jinému… Tomu jsem ho neučil. Sám jsem taky nikdy nebyl zlodějem koní. Byl jsem pravý táborový Cikán, ale nekrad jsem. Ohlávku jsem našel náhodou v komoře. Před třemi dny.“

„Jste přesvědčen, že je to Markýzova ohlávka?“

„Aby ne,“ pousmál se Děnisov. „Sám jsem ji dělal…“

„A jak se k vám dostala?“

„To kdybych věděl, proč je v mojí chalupě… Ale lepší to nevědět… Larisa mi říkala, že zmizel s ohlávkou…“ Arefa se odmlčel a čekal, co na to řeknu.

„Arefo Ivanoviči, chápete, že je to důkaz…“

Bylo mi toho člověka upřímně líto. Seděl, hlavu opřenou o ruku, vypadal nesmírně unaveně a zestárle. Jak bych ho mohl uklidnit? Okolnosti nemluvily v Sergejův prospěch. Pak mě ještě napadlo – přišel by Arefa s ohlávkou ke mně, kdyby ho nezneklidnil dnes Slávkův objev?

Arefa, jako by uhodl moje myšlenky, řekl:

„Byl jsem u tebe právě kvůli tomu. Vidím, že je kluk nějak zmatený. Cítím, že něco chce… Je mladý, síly má ažaž. Je ješitný. Hlodá ho nějaká lítost. Zlobí se na mě, na matku, na osud. Teď je v životě spousta lákadel. Vypadá to, že se všeho lehce dosáhne. Sloužil jsi u vojska?“

„Sloužil.“

„Sergej taky. Tam ho rozmazlili, je to směšné, ale je to tak. Mě v armádě učili takový věci, že nedej pámbu, abyste vy mladý to museli umět. Učili mě zabíjet. Strávil jsem šest let s puškou. Z nich skoro čtyři jsem bojoval. Celou válku. A Sergej se dostal rovnou do armádního souboru. To je nějaká služba? Je to ulejvka.“

Vzpomněl jsem si, že jsem měl fešáckou vojnu. Samá sportovní utkání, zájezdy po celé zemi, letní a zimní soustředění. Byl jsem řadovým vojákem a měl jsem se líp než kterýkoli velitel. Věděl jsem, když budou závody v rámci útvaru, bude to Kičatov, všesvazové závody, zas Kičatov. Jezdil jsem po vlasti a služba běžela, dostával jsem odznaky, prýmky a jiné odměny. A teď, třeba jsem důstojník, mám nadřízené na všech stranách. Pod sebou nemám nikoho, zato nade mnou je nadřízených spousta, počínaje náčelníkem okresní správy milice a ministrem konče.

„Co je pro vojáčka dobrý, tak to pro opravdickýho umělce nemá vůbec cenu,“ pokračoval Arefa. „Vrátil se z vojny, poohlíd se a šup do Moskvy. Dostal chuť se proslavit po celým Rusku… Viděl spoustu televizních vysílání, filmů, chtěl se stát populárním zpěvákem – nebo hercem. Pravda je, že vystupoval ve filmu Nepolapitelni mstitelé. Nějaký čas se jen tak potloukal, a když uhodila zima, vrátil se domů jako voškubaná slepice. Vypravoval, ale až za dýl, že se pokoušel dostat do Romenu, k cikánskému divadlu. Tam mu hned řekli, že pro divadlo musí mít vzdělání, školu. Od tý doby je asi Sergej mrzutý. O kolchoze nechtěl ani slyšet. Našel si prácí – chodil po staveních fotografovat. A ukázalo se, že v tom podniku byli Spekulanti. Nedávali účtenky, zkrátka keťasovali… No, nechal toho. Nic jsem mu neříkal. Najednou dostal chuť pást Šel za Nasonovern. Ten mu dal hned koně, aby teda pás krávy. Nevím, možná že i to ho vomrzelo? Cítím, že se s tím nesmířil Pořád po něčem touží. Najednou si začal střádat peníze. Prej na motorku. Slyšel jsem, že ho lákali do tábora. Kočovat. Je to svoboda!“ Arefa se nevesele usmál. „A teď tumáš… Je to možný, že doskákal?“

Poslouchal jsem jeho zpověď a nevěděl jsem, co mu na to říct. Byl upřímný, ale měl asi důvod, že ke mně nepřiběhl, když našel Markýzovu ohlávku. Měl pochybnosti?

„Chápu vás,“ řekl jsem. „Ale řekněte mi, co byste chtěl ode mě slyšel?“

Byl překvapen a pokrčil rameny.

„Nic.“

Patrně se urazil. To jsem nechtěl. Asi mi nerozuměl. Teď je těžko se omlouvat. Řeknu raději pravdu.

„Arefo Ivanoviči, musím jet a podat hlášení představeným. Všecko je velice vážné. Bude se muset vyhlásit trestní stíhání. Je mi nepříjemné vám to říkat, ale zatím všecky důkazy mluví proti vašemu synovi. Mým úkolem je shromáždit jich co nejvíc, a stejně tak i ty, které dokazují, že s krádeží koně nemá nic společného.“

Viděl jsem, že jsem ho ranil do nejcitlivějšího místa. Potlačil slova, která měl asi na jazyku, a jen poznamenal promodralými rty:

„Dobře že to máš na starosti ty… Diky bohu!“ Už jsem chtěl říct úřední frázi o služební povinnosti a podobně, ale Arefa mi nedal domluvit. „Tys mi nerozuměl. Chci ti pomoct. Jestli mi věříš.“

Chvíli jsem s odpovědi váhal. Ale ta chvilka byla dostačující.

„Dobrá,“ trpce si povzdechl Děnisov. „Stejně tě prosím… Vasilije se mnou najdeš snadnějc. Aspoň to je výhoda…“

„Arefo Ivanoviči, nemyslete si, že vám nevěřím.“

V jeho černých, ještě docela mladých očích, se zajblýskl ostrý, pronikavý plamínek:

„Já si to nemyslím,“ řekl a celý jeho výraz říkal: vím, že mi nevěříš. To mě popíchlo.

„Budeme ho hledat spolu,“ slíbil jsem jistě. „A pustíme se do toho co nejdřív.“

Druhý den jsem šel se dvěma svědky na místo, kde Slávek pod vrbovím objevil zaschlou krev, kterou jsem musel mít pro analýzu.

Prohlédli jsme si celé místo a sepsali protokol. Pak jsem jel na okres.

S věcným důkazem mě poslali do místní laboratoře. A pokud jde o Arefovu účast na hledání Markýze a syna, musel jsem na okresní správě milice podstoupit skutečný boj. A přece jen nakonec major Mjachkin řekl to svoje „dobrá“.

22

Večeřel jsem pozdě, až když se na Bachmačejevskou sneslo noční ticho. Zřídka se tu a tam ozvalo opožděné zabučení krav a monotónní vzdálený štěkot osamělého psíka, který ještě víc zdůrazňoval hluboký spánek osady.

Pronikavě zasyčel v tom tichu špek na rendlíku: nakrájel jsem ho na velké kousky, pak zalil vejci a nakonec posypal zelenou cibulkou.

Ale jedl jsem mechanicky, přestože jsem měl strašný hlad a vůně mého kuchtění by byla donutila i sytého, aby vzal do ruky vidličku.

Nevím, jak koum, ale mně se v té noční době myslelo líp. Nic nerozptylovalo mou pozornost, vzpomínky ožívaly, rodily se myšlenky úplně jiné než ve dne, kdy bylo třeba pořád něco podnikat, o něčem rozhodovat a něco zařizovat. Kdykoli mě napadlo něco pořádného, bylo to vždycky večer, před spaním.

Tak Arefa si tedy myslí, že si Sergej sám kazí život. Žehrá na svůj osud, který mu dal úplně bezstarostný život pod ochranou rodičů a různé radosti, které dává zadarmo mládí. Má snadný život. Já bych k tomu přidal ještě Larisu… Je to opravdu prima děvče. V každém ohledu. A možná že se mi to jen zdá.

Co vlastně chlapce přivedlo k dobrodružství s Markýzem? Nejednal přece jen tak pro nic za nic.

Tak to tedy musím rozebrat. Vezměme ohlávku. Základní nezvratný důkaz. Jak se dostala k Děnisovovým?

Možná že ji tam ve spěchu nechal sám Sergej, když se v neděli ráno stavoval pro peníze. Dal Markýzovi uzdu, a ohlávku, kterou už nepotřeboval, zapomněl doma. Ale to je neopatrnost. A veliká, jinak je bystrý chlapík. Odhodit ohlávku v komoře u, sebe doma – ne, to by neudělal. Leda v nejkrajnějším rozrušení. Prudký je, což o to.

A co když jim tam tu ohlávku někdo hodil, aby podezření padlo na Čavu. Arefa, Zara i všichni ostatní z jejich rodiny si nepamatují, že by u nich někdo byl, koho by bylo možno podezřívat. Také to však mohli zapomenout. Uběhlo už něco času.

Ale nechme ohlávku ohlávkou. Je tady ještě nedopalek cigarety. Ten ze všeho nejspíš odhodil Čava. Jedenadvacáté číslo Nědělje si vzala v knihovně Larisa. A ona dávala číst noviny Čavovi. Několik čísel nevrátil. Mezi nimi i první červnové. A konečně ta okolnost, že Sergej zmizel, sotva se zjistilo, že zmizel hřebec.

Tak tedy důvod podezřívat Čavu tu je. Pro začátek přesvědčivý. Půjdeme dál. Otázka číslo dvě: jednal Sergej sám, nebo s Dratěnkem?

Patrně s Dratěnkem. Vaška si dělal na hřebce zálusk. Kvůli tomu přijel k nám do kolchozu. Nabízel Sergejovi dvě stě rublů a přemlouval ho. Dratěnko taky zmizel. To je logické.

Otázka číslo tři: kdo z nich hrál jakou roli?

Hlavní úlohu měl nejspíš přespolní. Ten, jak se říká, měl hlavní balík akcií. Inspiroval a financoval podnik.

Dál. A to dál je právě nejzákladnější.

Připusťme, že Markýze ukradli. Musí se teď především vyrovnat mezi sebou. Když všecko dobře dopadne, Dratěnko dostane koně a Čava svůj podíl na penězích. Mohli spolu odjet, ale mohli se i rozejít, každý jinam… Čavu, podle slov Arefy, někdo lákal ke kočovnickému životu. Zaběhl domů, vzal si našetřené peníze a zmizel.

No, a co krev pod vrbovým keřem? Možná že se kumpáni nedohodli?

Arefa jezdil po svých známých Cikánech. Nikdo se zmizením Dratěnka neznepokojuje. Ale kde jsou oba mládenci, nikdo neví.

Že by se toulali spolu? Je to možné, všecko je možné. Dokonce i to, že ani Dratěnko, ani Čava nemají nic společného s událostmi té noci, kdy hřebec zmizel. Co když někdo jiný vyčkal vhodné chvíle a odvedl koně v naději, že okolnosti zamaskuji jeho čin. Je také možné, že na ty okolnosti ani nepomyslel a že mu šly samy na ruku.

Pak mě napadla ještě další myšlenka. Co když Markýz prostě utekl? Utekl do stepi, kde se přidal k stádu jiného kolchozu. A já si tady lámu hlavu, něco pořád vymýšlím, podezřívám lidi, kteří nemají ani ponětí, kde ten nešťastný kůň je.

Ale co ohlávka? A Dratěnkovo přání dostat koně? To se z účtu nedá odepsat.

Musím přejít k činům. Musím se dát do pátrání.

23

Nazítří má jasně červená motorka s plnou nádrží benzínu, s novým olejem v karteru a s naleštěnými boky, lesknoucími se v slunci, uháněla silnicí přeplněnou kolonami vozů. Z kolchozů jely kolony s prvním obilím nové sklizně.

Arefa seděl v lodičce. Když ke mně ráno přišel, sotva jsem se zdržel úsměvu. Nový velurový klobouk, dlouhé sako poválečné módy, štramácké jezdecké kalhoty, holínky, jasně červená puntíková košile, přepásaná a vykukující zpod saka. Ale to nejbáječnější byla vesta, proužkovaná, s přívěskem a řetízkem od kapesních hodinek přes celé břicho.

Klasický Cikán jaké nám ukazují v historických filmech. Nedovedu si představit, kde dokázal sehnat takovou parádu.

Jak jsme asi vypadali? Cikánský baron a současný důstojník milice s moderním účesem. Vlasy mu poslední dobou přerostly, takže jsem se teď velice málo lišil od otce Leontije. Chyběl mi jen plnovous.

Arefa si všiml mého úsměvu:

„Divíš se? Můžeš potkat Cikána oblečenýho ještě nápadnějc. V kozáckých kalhotách a s beranicí na hlavě.“

No co, když se mu to líbí, proč ne? Je to svého druhu maskování.

Jeho zevnějšek mě pobavil. A přesto jsem jel s pokaženou náladou… V posledním okamžiku přiběhl Kolja Katajev a dělal mi hlavu. Řekl, že nepřišel ze své iniciativy, ale že ho o to požádal Pavel Kuzmič, předseda stranické organizace.

Kuzmič byl spokojen s tím, jak jsem hrál na levé straně obrany našeho mužstva. Vynechal jsem už dva zápasy. A teď máme před sebou utkání o pohár s naším věčným soupeřem, mužstvem kolchozu XX. sjezdu strany. Mám jit trénovat.

„Nikdo tě k nám. Dimo, za uši netahal, ale když ses dal na vojnu, musíš bojovat…“

Odešel velice nespokojený.

To ale ještě není všecko. Můj kroužek, moji sambisté, už třikrát trénoval beze mne. Zaplaťpámbu, že o tom Kolja asi neví.

Jenže mně proto nebylo lehčeji, já jsem sice svěřil trénink Jegoru Kozlovovi, schopnému a silnému chlapci, který s velkou chutí navštěvoval hodiny samba od té doby, kdy mu v klubu natloukli kamarádi Žeňky Nasonova.

Umínil jsem si, že jakmile budu mít z krku tuhle historii, všecko ve fotbalu i v kroužku dohoním…

„To je obili, to je obilí!“ vrtěl hlavou Arefa.

Dokud jsme jeli po silnici, Děnisov se měkce pohupoval v lodičce, jelo se nám pohodlně. Ale jakmile jsme odbočili na úvozovou cestu, můj spolucestující okamžitě pocítil, co je to za rozkoš. Nákladní vozy ji důkladně rozbily a motocykl se začal třást na hrbolech a ve výmolech, vířil těžký prach, který se za námi táhl jako hustá vlečka a valil se na nás v kotoučích, když jsem musel zabrzdit. Za chvilku pestré a jasné Arefovo oblečení ztemnělo a bylo celé šedivé. Zvlášť to odnesl klobouk, do jeho jemného vlasu se usadilo tolik prachu, že při prudkém nárazu se z jeho okraje na Děnisovova ramena sypaly celé závěje.

Divil jsem se, že mu klobouk ještě neuletěl do keřů při cestě.

Na dnešek máme přesně stanovenou cestu – velká osada Almeťjevská. Vydali jsme se tam na Děnisovovův návrh.

V Almeťjevské byla před válkou výkupna koní. Tam se sjížděli kolchozní a i soukromí majitelé, aby jejím prostřednictvím nakoupili, prodali nebo vyměnili koně. Ta výkupna je už dávno zrušena, ale do Almeťjevské ještě ze zvyku přijíždějí lidé, kteří si chtějí koupit nebo prodat koně. Samozřejmě že tam jezdí i takoví podvodníci jako Vaška Dratěnko.

V osadě žilo trvale několik cikánských rodin, mezi nimi i rodina nedávno zemřelého Arefova bratra. Bylo by nesmyslné předpokládat, že zloději koní přivedli Markýze na trh do Almeťjevské. Jenže v Almeťjevské byli Arefovi přátelé a příbuzní. Jezdili k nim často hosté, od kterých se bylo možno dovědět něco o Dratěnkovi nebo Sergejovi, jestliže se tam někde objevili. Kdybych se byl do osady vypravil sám, nedozvěděl bych se nic. Arefa měl pravdu, když říkal, že bych bez něho Vašku i Sergeje těžko hledal.

Almeťjevská byla ve srovnáni s Bachmačejevskou skoro město. Hodně jednoposchoďových domů, asfaltované ulice, holičství a velké lázně.

Na okraji, u trhu, se tyčila budova továrny, nad jejímž obrovským komínem stoupal k nebi sloup tmavého mastného kouře.

Chalup se zápražím a zahrádkami, s doškovými střechami tu bylo málo.

A právě u jedné takové jsme zastavili.

Arefa se najednou nějak změnil, jako by pookřál, ale něco ho i zabolelo – jeho čelo se pokrylo síti starostlivých vrásek, je to pochopitelné. Docela nedávno zde byl, aby spatřil svého mladšího bratra, ležícího v rakvi.

Po špinavém, dávno nezameteném dvoře chodily slepice a zvědavě si nás prohlížely s hlavami nakloněnými na stranu.

„A euro Andreji!“ povzdechl si Arefa, rozhlížeje se kolem sebe.

Z chalupy vyšel černovlasý klučina, červený a baculatý, s klasem vařené kukuřice v ruce.

„Copak nemůžeš ty slepice zahnal do ohrádky?“ křikl na něho Arefa. „Sezobou všecko víno.“

„No a co?“ líně se ohradil kluk.

„Měl bys pomoct matce,“ poradil mu Arefa a lehce ho pleskl po hlavě. „Tak sebou hoď…“

Bylo vidět, že Děnisov na toho cvalíka nechce nějak zvlášť křičet. Litoval ho, je sirotek.

Klučina, aniž dal z ruky kukuřičný klas, začal líně pobíhat po dvoře a zahánět slepice do ohrádky.

Arefa váhal. Vycítil jsem, že by rád vešel do domu sám, bez účasti cizího člověka. Tím spíš, že jsem byl v uniformě.

„Skoč pro mámu!“ nařídil synovci, když ten konečně slepice zahnal.

Kluk okusuje kukuřici šel do chalupy.

„Dáme si čajíček?“ navrhl Arefa. A celý jeho pohled a vzezření říkaly opak.

„Děkuju za pozvání, ale já si myslím, že bude líp, když si se švagrovou promluvíte mezi čtyřma očima. Já bych vám jen překážel.“

„Je to pravda,“ rychle souhlasil Děnisov. Chvíli přemýšlel a dodal: „Ale vrať se brzy. Určitě. Něco pojíme.“

„Stačí vám na to hodina?“ zeptal jsem se.

„Ažaž…“

„Jestli to bude potřeba, můžu počkat i dýl…“

„To stačí, stačí,“ máchl rukou Arefa. Poplácal se po břiše a dodal: „Tady tomu se nedá poroučet. Tak si teda pamatuj, že moje švagrová Miriklo už něco vymysli.“

Odjel jsem ze dvora a vyčítal jsem si, že nemám vůbec filipa – bylo hloupé objevit se tady ve stejnokroji. Nikde jinde jazyky tak neúnavně nepracují jako na vesnici.. Arefa je taky dobrý. Měl mě upozornit. Nebo to zas bylo píchnutí? Domysli si sám. Kdo se v něm má vyznat…

Ale přesto, ať je jak chce, je to slušný člověk, jeho pozváni bylo taky slušné. A zároveň je neústupný. Možná že to z jeho strany ani žádná lest není.

… Poručík konající službu na almeťjevské správě milice o mém příjezdu nic nevěděl, ačkoli Mjachkin včera přede mnou objednával telefonický hovor s tamějším okrskem.

Poručík něco psal a měl svoje starosti.

„Možná že o tom vědí vaši nadřízení.“

„Zástupce je ve své kanceláři. A náčelník má dovolenou. Co tě přivádí z takové dálky?“

Dozorčí byl sotva starší než já. Mohl by být trochu pozornější.

„Hledám dva chlapíky.“ prohodil jsem ledabyle. „Ztratil se kůň. V podezření jsou Cikáni…“

Zvedl na mě oči, polekaně se ohlédl a tiše řekl:

„Mluv potichu. Náš kapitán je taky z nich, z Cikánů…“

Zčervenal jsem. Věčně se dostávám do nepříjemné situace s tou svou zbrklostí. Ještě dobře, že u dozorčího nikdo nebyl.

Po takovém úvodu jsem šel ke kapitánovi celý nesvůj. Savčenko, tak se jmenoval plešatící kapitán středních let, mě přijal zdrženlivě, jak se sluší na jeho hodnost.

Mjachkin mluvil právě s ním.

„Dobrá,“ shrnul zástupce, když jsem celý rudý vykoktal účel návštěvy. „Dlouho jste, soudruzi, spali. Uteklo už moc vody… Víte kolik lidí projíždí Almeťjevskou?

Stovky, dokonce tisíce! Jo, sladce jste dřímali…“ Zamyslil se. „Ale jak je líčíte, tak si nevzpomínám. My ty delikventy známe všecky. A ten Sergej Děnisov není náhodou příbuzný našeho Děnisova? Který nedávno zemřel?“

„Synovec,“ potvrdil jsem.

„To se podívejme! Napohled slušná rodina. Jeho otec je, myslím, u vás ve vedení kolchozu?“

„Ve vesnickém sovětu,“ řekl jsem, „je poslanec.“

„Podívejme se,“ pousmál se Savčenko. „Jak je to možné, že ho neuhlídal?“

Bylo mi Arefy líto. Za nějakou půlhodinu s ním budu sedět u jednoho stolu a pít čaj…

„Máme za to… V podstatě máme zájem o koně a o Dratěnka…“

„Vy máte za to…,“ znovu se pousmál kapitán a vytočil číslo. „Sťopo, přijď sem.“ Odložil sluchátko a začal si mnout ruce, dívaje se oknem ven. „Svážejí obilí. Teď to bude od slunka do slunka… Skoro všecky lidi jsem vyhnal do kolchozů.“

Do místnosti vešel statný, asi šedesátiletý muž, silně napadající na jednu nohu, byl v civilu. Stále si uhlazoval silnou rukou rovné vlasy, padající na oči, a se smutnou zvědavostí si mě měřil.

„Sťopo, tady je soudruh z Krasnopartyzánska. Nepamatuješ se na nějakého Dratěnka. Odborníka na koně?“

Stopa, kterého mi kapitán ani nepředstavil, odpověděl prostě:

„Znám ho.“ Otočil se ke mně a zeptal se: „Vaška?“

„Přesně tak, soudruhu…“ Tázavě jsem se na něho podíval a čekal, že mi ho zástupce představí, řekne čím je a jakou funkci zastává. Ale zůstalo mi to utajeno.

„Co u vás vyved?“ otázal se Stopa, upřeně se na mne díval a silnou rukou se opíral o židli.

„Pátráme,“ odpověděl jsem.

„Jdete nás pozvat na hostinu?“

„Je podezříván z krádeže čistokrevného závodního koně.“

„Dávno ten koníček zmizel?“

„V červenci…“

„Ano, v červenci tady Dratěnko byl. Přijel v podlouhlé bryčce tažené párem koní.“

Popsal jsem mu Markýze podrobně. Sťopa se zamyslil a řekl:

„Jednoho koně si pamatuju. Byl černý. A ten druhý, abych nelhal, už nevím. Mám dojem, že byl světlý.“

„Dratěnko byl sám, nebo s někým?“

„Sedělo jich v bryčce několik. Přehnali se osadou jako blázni, ani nezastavili…“

A to bylo všecko, co jsem na okresní úřadovně v Almeťjevské zjistil.

Ale tak mě zaujala Sťopova osobnost, že jsem se na něho vyptal dozorčího. Po mé dlouhotrvající návštěvě u zástupce náčelníka byl poručík sdílnější.

„Stěpan Gavrilovič to je někdo! Zná na oblasti všecky koně i koňské handlíře. Copak v oblasti, myslím, že na celém jihu až po Kavkaz. Byl prý to moc odvážný kavalerista. Bojoval v oddíle samotného Ogněva…“

„A kdo to byl Ogněv?“ zeptal jsem se.

„Ty nevíš, kdo byl Ogněv?“

„Nevím,“ přiznal jsem se poctivě.

Poručík zavrtěl hlavou:

„A o výstřelu z Aurory jsi slyšel?“

„To ví každý školák“

„Správně. Ale málo komu je známo, že ten výstřel byl dílem posádky, které velel Jevdokim Pavlovič Ogněv. Je z vedlejší osady Proletářská. Potom, až po občanské válce, se sem vrátil. Velel oddílu pod vedením Parchomenka. Ten padl jako hrdina. Tak tedy náš Stěpan Gavrilovič začínal v oddíle u Ogněva. Za vlastenecké války byl raněn. Byl demobilizován a teď pracuje u nás. Máte ještě nějaký dotaz?“

… Za hodinu nato jsme seděli s Arefou v chalupě vdovy Andreje Děnisova. Přiznám se, že jsem měl hlad jako vlk. Veškeré moje myšlenky byly obráceny ke kuchyni, kde Miriklo něco kutila.

Zeptal jsem se Arefy, čím Markýz tak upoutal pozornost jeho soukmenovce. Zootechnici kolchozu přece Markýze vyřadili.

„Markýze vyřadili jen jako plemeníka,“ vysvětlil mi starý Cikán. „Ale kůň je to krásný. A to se u nás cení nejvíc. Cikán si vybírá koně jako nevěstu. Aby mu byl milý a druzí aby řekli, že je krásný. Markýz je skvěle urostlý. Je to elitní hřebec. Pravda, má svoje nedostatky – je zlý, vzdorovitý. Ale nikomu to neříkej,“ nabádal mě žertem Arefa.

„Proč?“

„U nás Cíkáni se pokládá za největší hřích vyzrazení skryté vady koně. Zvlášť kupujícímu. Za to za starých časů bili. A jak bili, jak majitel koně, tak i ostatní. Všichni. Hlavně nenáviděli zradu. Naše zásada je – co víš, nech si pro sebe…“

Na stole tichounce syčel samovar. Stříbrný. Přesná kopie toho, co měl Arefa. značka Batašov.

Miriklo, vdova po Andrejovi, v tmavém krajkovém šátku, beze slova vcházela do světnice a stejně tiše odcházela do kuchyně, odkud vanul pach mokrého slepičilo peří a vůně vařené slepice. Pro koho asi vaří to sváteční jídlo? A vůbec, z mé strany je slušné, že jako představitel zákona, který právě vede oficiální pátráni, sedím u jednoho stolu s otcem možného pachatele, nenuceně se s nim bavím a čekám na pohoštění z jeho strany?

Je to zvláštní, ale měl jsem pocit, že jsem tady jen na návštěvě.

„Je jí těžko,“ řekl Arefa, když švagrová zas něco postavila na stůl a odešla. „Pro každou ženskou je těžko zůstat bez hospodáře. To je konec. Vostane vdovou už na celý život.“

„To je jisté,“ dal jsem mu za pravdu, „ztratit živitele…“

„To není nejstrašnější,“ povzdechl si Arefa. „Miriklo se uživí.“ Pousmál se. „A ještě navíc může mít kteréhokoli chlapa. Šije v továrně i doma. U nás za starodávna, víš sám,“ v jeho očích se zableskly zas šibalské ohníčky, „musela žena živit muže. Někde se utábořili, chlapi zůstali doma a ženy s dcerami šly do vsi nebo do města – žebraly, sháněly jídlo a peníze… Když žena nic nepřinesla, dostala zaručeně výprask bičem.“

„To byla pěkná radost! Živit zdravé chlapy. Dost na tom, že se ženy ponižovaly žebrotou, a ještě si vysloužily výprask.“

„To jo. A jaký! A jak to bylo zastara u Rusů? Mužik se opil a zbil ženu taky. Ale stávalo se, že některá ženská dala mužíčkovi za všecko utrpení tak za vyučenou, že nedej pámbu. Ale naše ženský se nesmějí nikdy vopovážit zvednout na muže ruku. Copak zvednout ruku – nesmějí ani odmlouval. Ať je jaký je – opilý, střízlivý, mrzák nebo krasavec, žebrák nebo bohatý – odmlouvat se nesmí. Stačí maličkost, hned dostane bičem“

V duchu jsem se zasmál – Arefa je sice poslanec vesnického sovětu, ale krev se asi nezapře.

Seděli jsme, popíjeli čaj a pěkně si povídali. Potom tichá Miriklo postavila na stůl tučnou slepici vonící nasládlou párou a tukem.

A tak jsme ji spořádali při hovoru o ničem a pili znovu čaj se zavařeninou a kupovaným pečivem.

Miriklo byla vůči mně opatrná, dostala od Arefy patrně pokyn, takže se do našeho hovoru nevměšovala.

Dojedli jsme. Hospodyně odnesla nádobí. A Děnisov najednou zničehonic řekl:

„Vaška Dratěnko musí být každým dnem v Juromsku. Musíme ta in jet.“

Byl jsem překvapen. Žvanit plnou hodinu o hloupostech a nedat v nejmenším najevo, že má takovou zprávu.

Arefa bude asi stejného názoru jako moje babička, že při jídle se má myslet na jídlo, a o práci už po něm.

Juromsk je odtud asi tři hodiny vlakem z oblastního centra.

„Tak pofrčíme do města!“ navrhl jsem.

Arefa se podíval na můj stejnokroj a poškrábal se za uchem.

„Jsme moc nápadný.“

Vypadá to, že nejdřív musíme domů.

Spočítal jsem si, že ztratíme clen. To v nejlepším případě. Poněvadž vracet se dnes na motorce do Bachmačejevské se mi dvakrát nechtělo. Arefa taky není kluk. Tak ztratíme ještě i zítřek.

Škoda, do města je nějakých třicet kilometrů. Půlhodinka jízdy.

Dostal jsem nápad.

Koneckonců copak by mi Borek Michajlov nepůjčil na tu chvíli kalhoty a sako? V krajním případě bundu.

Rozloučil jsem se s Arefou. On se rozhodl přenocovat v Almeťjevské. A já jel do města. Domluvili jsme se, že se tam ráno sejdeme na nádraží.

24

Zvykl jsem si už natolik na přízemní domky v osadě, že když jsem vjel do oblastního města s jeho vysokými moderními budovami, hlukem a rámusem večerních ulic, modrých neonu a hasnoucích modravých červánků, připadal jsem si jako Gulliver v zemi obrů.

Po vlahém chládku večerní cesty stepí dýchlo na mne město žárem rozpáleného asfaltu, suchým vzduchem, prosyceným výpary benzinu a výfukovými plyny.

Před očima se mi zamíhala okna domů, firmy obchodů, světelné reklamy, nebe zakryly dráty trolejbusů, tramvají, zazářila mihotavá světla semaforů.

Zpočátku jsem až zrozpačitěl, když jsem se octl v proudu automobilů, bezohledně si klestících cestu na křižovatkách. Připadalo mi, že ulice je příliš úzká a že je příliš velké riziko takhle uhánět a uhánět jako na závodech, bez chvilky oddechu.

Žila ještě ve mně širá step, prázdnota jejích cest, na kterých nebylo nutno bojovat s časem a dopravními pruhy…

Po Vorošilovogradské třídě, hlavní ulici města, se procházelo plno lidí. Prostě k nevíře. Jako by sem ty lidi svezli záměrně a donutili je chodit sem tam, vcházet a vycházet ze dveří obchodů a rychle přebíhat ulici přímo před chladiči aut.

Připadal jsem si jako mravenec uprostřed velkého lesa.

A teprve když jsem uslyšel v telefonním sluchátku v budce Bořkův hlas, pocit osamělosti ze mne spadl.

„Kičo! Odkud voláš?“

„To by bylo dlouhé vysvětlování. Potřebuju kalhoty a sako. Může být i bunda.“

Michajlov vyprskl:

„Ty jseš nahý?“

„Ve stejnokroji, podle předpisu, a na motorce.“

„Dobrá, domluvíme se. Upaluj ke mně. Kde jsi teď? (Řekl jsem mu.) To je přímo u nás. O tři domy dál.“

Znovu jsem se podivil – je ten Michajlov ale šikula, zařídil se v takovém městě a ještě přímo v centru. Je to sice tchánův byt… Ale stát se zetěm místopředsedy výkonného výboru, to se taky musí umět.

Borek mi otevřel sám. Byl v tenkých vlněných teplákách s bílým proužkem na rukávech. Vedl mě prázdnou čistou chodbou s parketovou podlahou do menšího pokojíčku, který vypadal skoro prázdný, ale bylo tam všecko: bylo si na co sednout, na co lehnout, a dokonce tu byly takové zbytěčnůstky jako poličky s tretkami, podstavečky, květiny.

U mne v chalupě stála postel, stůl se židlemi, skříň na šaty, ale vypadalo to, že mám plno nábytku.

Borek mi ukázal na křeslo. Posadil jsem se do něho s obavou, abych neušpinil zelený potah. Byl jsem celý zaprášený. Měl jsem dokonce pocit, že jsem i uvnitř plný prachu.

Upřímně řečeno, to zařízení mě přivádělo do rozpaků. Odvykl jsem modernímu městskému pohodlí. Ale únava zvítězila. Usadil jsem se v křesle pohodlně, tělo mi zmalátnělo. A teprve teď jsem ucítil ty kilometry, které jsem si odseděl za řídítky. Rozbolely mě ruce, nohy, v hlavě se mi promítaly nekonečné řady zatáček, sjezdů, hrbolů a výmolů.

Michajlov položil na nízký novinový zahraniční stolek krabičku cigaret a bizarní zapalovač v podobě džbánku.

„Zapálíš si? (zavrtěl jsem záporně hlavou). Podívejme se! Dodneška jsi nezačal? A já kouřím hodně. Mám znervózňující práci. A vůbec spoustu povinnosti…“

Cílil jsem, že Borek je doma docela jiný. Při setkání v Krasnopartyzánsku vypadal jako úplný sekáč, že je mu všecko fuk.

„Možná že je to tím, že ses oženil?“ usmál jsem se.

Michajlov důstojně odpověděl:

„V tom ohledu jsem spokojený. Vidíš sám, naprostý pořádek.“ Ukázal nedbale na pokoj kolem sebe.

Copak pořádek by tu byl, ale vedl mě dál nějak tajně, nikomu mě nepředstavil. Ani nic mi nenabídl. Já hlad nemám, jsem ještě najedený po výborném pohoštění u Miriklo, ale mohl se zeptat jen tak, ze slušnosti.

„Pojď, promluvíme si o věci podrobněji,“ navrhl jsem. „Zítra musím jet do Juromska. V civilu. Chápeš?“

Něco se v něm přece hnulo.

„Počkej. Hned k věci… já vím, že bys baštil, vid? A v duchu mi asi nadáváš. Věc je totiž taková, žena musí přijít každou chvilku. Tchyně je sice doma, ale já ji ještě, chápeš…“

„Jsem najedený, div nepuknu.“

Můj spolužák kysele pronesl:

„Už ses urazil! Namouduši, Světka přijde a sedneme si, jak se sluší a patří. S koláčkem a dobrým salámkem.“

„Jdi mi k čertu! Říkám ti, že nic nechci.“

„Vidím ti to na očích, že chceš. Jet z té tvé Bachmačejevské…“

„Jedu z Almeťjevskě. Tam mě hostili ažaž.“

Borek na mě zkoumavě pohlédl:

„Opravdu?“

„Co ses stal takový podezřívavý? Ostatně, nech mě promluvit…“

„Tak mluv,“ řekl s povzdechem.

Pochopil jsem, že se omlouvá, že se sem přiženil. Věděl jsem vždycky, že je ctižádostivý. A když dosáhl toho, co chtěl, cítil se jaksi nejistý. No co, patří ti to, Bořku Michajlove. Jestli tě tady odstrkují – sám jsi tím viněn. A jestli se ponižuješ o své vůli, můžeš za to dvojnásobně.

„Najít člověka! Není to tak jednoduché, jak se ti zdá!“ zvolal můj kamarád, když jsem mu pověděl o svém úkolu.

„To vím taky.“

„Víš, víš… Po vrahu výběrčího už pátráme kolikátý měsíc, a nejen my. Celá milice! A ty ses rozhodl pátrat sám. To je pitomost.“

„Spoléhám na Arefu.“

Michajlov mlaskl nedůvěřivě jazykem,

„To se musí promyslet. Co když tě ten tvůj Cikán podfoukne?“

„Proč by to dělal?“

„Ty všecko stavíš jen na důvěře, ale…“

„Nejen na důvěře,“ přerušil jsem ho. „Děnisov chce najit syna sám. Chce mu pomoci, aby přiznal vlastní vinu. Chápeš, ulehčit mu situaci. Ovšem za předpokladu, že je skutečně vinen…“

„A ty o tom pochybuješ?“

„Může se stát všelicos.“

Vtom někdo přišel a naše rozmluva byla přerušena. Borek Vyskočil z křesla, divže nepřevrhl stolek. Neřekl ani slovo a pádil do předsíně. Pochopil jsem, že to přichází jeho žena.

A za okamžik se ve dveřích objevil jeho provinilý obličej.

„Tohle, Světiku, je ten Dima.“

A jeho žena byla obyčejná holka. Ani velká, ani malá, nijak moc hezká, ve tváři samá piha a dolíček.

„To je ten Dima,“ opakovala, „z Bachmačejevské?“

„Přesně tak,“ řekl jsem.

„Jak se daří Ljubě Korobovové, to je moje kamarádka.“

Snažil jsem se nedat najevo překvapení, že Světa nejenže zná Ljubu, ale že s ní kamarádí, a pověděl jsem jí o Ljubiných „bojových zásluhách“.

„To je jí podobné, je sice mladší než já, ale vždycky byla kápo. My jsme přece z Bachmačejevské. Ale já jsem tam nebyla už takových pět let.“

Teď mi bylo jasné, odkud Xenie Filipovna tu rodinu tak dobře zná. Je ohromná náhoda, že se Boris oženil s děvčetem zrovna z Bachmačejevské. Svět je doopravdy malý.

Najednou se zarazila.

„Nabídl jsi něco hostovi?“ zeptala se přísně muže.

„Nabídl jsem mu. Nic nechce. Vid, Kičo, že jsem ti nabízel?“

„Ano, prosil,“ přisvědčil jsem.

„Jsi po cestě?“

Panečku! Hned mi tyká. To se mi líbilo.

„Jsem po cestě, ale na jídlo nemám ani pomyšlení, čestné slovo!“

„Tak šup do kuchyně,“ a bez dalších cavyků nás doslova vystrčila do kuchyně.

Světa se šla převléknout.

Zůstali jsme sami.

Morek nějak nervózní dával mi stůl talíře, sklenky, krájel chleba a salám.

„Práce ve městě je jedno a ta venku docela něco jiného,“ pokračoval jsem v začatém rozhovoru. „Když ty začínáš ve městě nějakou práci, tak máš před sebou lidi, které vidíš poprvé. Co o nich víš? Nic.“

„Přijde na to,“ pousmál se významně Michajlov.

„Neskákej mi do řeči. A já v kolchoze znám každého jako svý boty.“

„Za tři měsíce?“ usmál se Borek a vyndal láhev koňaku, bylo ho sotva na dně.

„Já mluvím o Děnisovových. Rozumíš? Tak co myslíš, znám ho, nebo ne, když jsem u nich skoro denně a jím s ním u jednoho stolu?“

„Dej si pozor,“ varoval mě vážně, „nachytají tě a shoříš. Chytili se už jiní na udičku. Tady u nás…“

Odmlčel se, protože přišla Světa. Měla na sobě bílý kalhotový kostým.

„Víš co, Kičo, nebudeme mluvit pořád o své práci. To každého nebaví.“

„Mě to baví,“ řekla jeho žena, podívala se na stul a kousla se do prstů.

Borek se nějak nahrbil, jako by čekal důtku.

Světa ale nic neřekla. Odnesla s klidem láhev do závěsné skříňky a vyndala jinou, neotevřenou.

„My si tudy hospodaříme sami…“ Michajlov, nevím proč, začal přestavovat talířky, vidličky a nože…

„Sedni si. Na vás mužské není spolehnutí.“

Prima holka! Borek to slízl. Mně se líbily její pihy a dolíčky čím dál víc.

Nu což, Michajlove! Stokrát nic umořilo osla. Jenže ty ses umořil sám.

Světa otevřela chladničku a na stůl se jen hrnulo ovoce, zelenina, nějaké skleničky, balíčky a talířky s chutným a vábným pohoštěním.

Jsem přesvědčen, že až odejdu, tak mu vyčiní. A právem.

Měl jsem vždycky podezření, že za jeho furiantským a neomaleným chováním se skrývá něco jiného. A je to, jak se ukázalo, zbabělost. Malichernost…

Jak je vidět, bojí se tohoto domu. A bojí se proto, že se cítí zavázaným.

Bylo mi ho líto. Rád jsem Bořka viděl. Tak, jak se člověk raduje, když uvidí dům, ve kterém prožil dětství, i když už není zrovna krásný…

„Já ohřeju zelné závitky a vy tady zatím jezte.“

Michajlov nalil koňak do skleniček. „Počkej, počkej,“ zamával jsem rukama. „Já přece řídím.“

„Jen jednu. Na naše setkání.“

„To by tak ještě scházelo, aby mě načapali dopraváci. Hezky by to vypadalo – obvodní a pil.“

„Ty musíš ještě někam jet?“ Světa mi naložila plný talíř všeho možného.

„Do hotelu. Abych nezapomněl, zamluv mi někde lůžko, to jistě pro tebe nebude nic složitého.“

„To je maličkost!“ prohlásil a rychle se zvedl.

„Jak to, ty nemáš kde spát?“ Světa se podívala udiveně na mne a potom na svého muže.

„Vždyť to povídám, maličkost. Hned to zařídím.“

„Počkejte, Borisi Ivanoviči,“ říkala tak asi muži, když s ním nebyla spokojena. „Tak vy jste Dimovi nenabídl, aby přespal u nás?“

„Copak vím, jaké má plány? Máme jednání, Světo, státní důležitosti. Nemůžeme všecko říkat…“

Borek se vykrucoval, jak mohl. Významně se na mne podíval, abych ho podpořil.

Ale já jsem dostal hroznou chuť ho pozlobit Tak jsem mlčel. Zajímalo mě, jak se té situace dostane.

Borek se nerozhodně posadil a pozvedl skleničku.

„Tak si loknem. Když zůstaneš u nás, můžeš se napít.“

Chytrák, chce rozhodnutí této otázky svalit na mne. Ale to se mýlí.

„Musím zítra vstávat časně. Bylo by to ze mne stejně cítit,“ řekl jsem klidně.

Michajlov hekl vztekem a zvrátil do sebe sklenku. Světa se už o tom nezmiňovala, domnívala se, že otázka je vyřešená a že zůstanu.

Nechtěl jsem zůstat. V žádném případě. Nikdy jsem u nikoho nezůstal přes noc. Možná že je to předsudek, ale tak mě to naučila babička. Tátovi vždycky říkala: třeba po čtyřech, ale dojdi domů, do své postele.

Hotel, to je jako vlastní byt a člověk se necítí stísněně.

Borek šťouchl do talíře vidličkou a vyhýbal se mému pohledu. Dobrá, potrápím ho ještě takových dvacet minut a vypadnu.

Někdo zazvonil. Michajlov vyskočil.

„Bořku, jen klidně seď. Maminka otevře,“ řekla jeho žena.

Z předsíně se ozval mužský hlas. V domě nastal ruch. Hned bylo jasné, že přišel pán domu.

Nepřišel patrně sám. Zaslechl jsem známý hlas. Nebo se mi to zdálo?

A do kuchyně vcházela… Xenie Filipovna, zdravila se se Světou i s Bořkem.

„No ne,“ rozpřáhla ruce, jak mě uviděla. „Tomu říkám náhodička!“

Její dobrácká klidná tvář a známá houpává chůze vnesly do pokoje něco blízkého, bylo mi hned teplo a útulno u srdce, jako bych se přenesl stovky kilometrů do Kalinina, do naší malé kuchyňky, kde se vždycky scházela za klidných družných dnů celá naše rodina.

Bořkův tchán si hlučně sedl ke stolu a třel si ruce.

„Neměli bychom přejít do jídelny?“ starala se jeho žena, které se Světa velice podobala.

„V kuchyni to líp chutná,“ ozval se hlava rodiny a ukázal na mne. „Jestli se nemýlím, tak je to ten jistý Dima?“

„Je, Afanasiji Michalyči,“ potvrdila Xenie Filipovna.

„Seznamte se. Tohle je Zoja Vasiljevna, matka Světlany a Borisova tchyně. Já, jak vidíš, jsem tatíček.“ Mrkl přitom na dceru. „Naše mládež je moc kulturní, představování pokládá za zbytečnost.“

„Tati, ty ses nenamluvil dost na poradě?“ dobromyslně ho okřikla Světa.

„Namluvil, jen co je pravda. Maminko, nabídni něco. Řečmi se člověk nenají, ani nenapije.“ Natáhl se pro láhev, nalil koňak do sklenek, které před něho a před Xenii Filipovnu rychle postavila Zoja Vasiljevna. „Mládeži, připojte se!“

Borek zvedl pohotově sklenku, aby si s ním připil.

„A co Dima?“

„Já řídím,“ poděkoval jsem.

„No což, je to správné. Jak by to vypadalo, kdyby milicionáři sami porušovali předpisy.“ Afanasij Michajlovič si galantně přiťukl s Xenií Filipovnou. „Tak pojď, předsedkyně, zapijeme únavu.“

„Že seš ale umíněný. Afanasiji Michalyči,“ řekla se smíchem Xenie Filipovna „Málo na tom, žes mě zatáhl domů, teď mě ještě chceš opit.“

„Nenechám tě přece bez večeře kvůli našim řečníkům“

U stolu bylo příjemně a veselo Dokonce i Borek se choval přirozeně Bylo to asi tím koňáčkem.

Afanasij Michajlovič znovu naplnil sklonky

„Sklenky naplňuj, hosty nelituj. Bořku, pojď. A ty taky, Filipovno, si dej ještě jednu. Dimo, koukám, že ty ani nic nejíš…“

„Děkuju. Namouduši, nedávno jsem jedl.“

„Jdeš mi na ruku! Sytého hosta je výhodné hostit,“ zažertoval. „Jsi dobrý host…“

Xenie Filipovna celá zrůžověla. A stále pokukovala po mně. Už nemohla vydržet, co je v osadě nového.

„Jo, matičko,“ vtipkoval pán domu, poplacávaje ženu po rameni, „koukám, že děti nám odrostly, je načase, abychom šli na odpočinek. Necháme jim tady byt a pojedeme dožívat svůj život do Bachmačejevské. Koupíme si chaloupku, budeme pěstovat ovoce, pořídíme si včely.“

„Takhle mluví kdekdo,“ popíchla ho Xenie Filipovna. „Ale město každýho drží jako v kleštích.“

„Přijde na to,“ zavrtěl hlavou pán domu. „Jen co skončí tohle období, nezůstanu ve výkonném výboru ani za nic. Musí se uvolňovat cesta mladým. Pak si, Xjušo, promluvíme… Tak ty, Dimo,“ obrátil se znovu ke mně, „bojuješ tuhle s Xenií Filipovnou?“

„Proč bych bojoval? Pracujeme a žijeme v shodě.“

„Tak ses uklidnila? Je vidět, že stárneš,“ dobíral si ji žertem Afanasij Michajlovič. „Před takovými pětadvaceti lety s tebou nebyla žádná řeč…“

„Byla taková doba,“ povzdechla si Xenie Filipovna. „Jakou měl člověk cenu? Tak se jeden musel prát. Jen si vzpomeň, tys taky nebyl moc vlídný.“

„Je to tak. Nás nikdo nezahrnoval láskou a přízní.“ Afanasij Michajlovič pokýval hlavou. „Často si vzpomínám, jak tě málem zašili. Hrůza pomyslit, pro kilo zrní… A ta babka Věra je ještě živa?“

„Krajnovová? Je. Kdybysme my měli takový kořínek.“

„Pamatuju se, byla to silná ženská. A co se Xjuše nestalo.“ Pán domu vyprávěl jako všem, ale nevím proč, díval se nejvíc na mne. „Předvolali ji na předsednictvo okresního výboru. Bylo to hned potom, co jsem byl zvolen tajemníkem. A víte proč? Dostali jsme zprávu, že dovoluje kolchozníkům sbírat klásky, které zůstávají na poli po sklizni, a odnášet je domů. Xenie Filipovna se vřítila na okresní výbor v prošívané bundě, v holínkách, s bičem v ruce. Bylo na ní vidět, že si ublížit nenechá. Ani svým kolchozníkům. Měla by se spíš dát na pokání, hluboce se poklonit, ale kdepak! Zuřila jako pominutá. No, myslel jsem si, moje rodačka to odnese. Nevyvázne z toho se zdravou kůží… A podívejme se, prošlo ji to. Vyvázla z toho – dostala jen důtku! Ale brzy i tu odvolali.“

„Prošlo mi to!“ zabručela Xenie Filipovna. „Kdyby ses do toho tenkrát nevložil, kdoví jak by to bylo dopadlo… Sám sis vykoledoval důtku…“

„Dobrá, dobrá,“ odbyl ji Afanasij Michajlovič. „Sama ses obhájila. Ale celkem jsme vycházeli.“

„Fíjú!“ rozesmála se Xenie Filipovna. „Vycházeli! Tys první ze mě stahoval kůži. Pak se řekne rodák…“

„Jako z ostatních,“ pokrčil rameny pán domu. „Úplně stejně.“

Za chvilku začala Raktitinová spěchat do hotelu.

Naklonil jsem se k Borisovi:

„Víš co, Bořku, objednej mi pokoj. Já opravdu pojedu. Svezu i Xenií Filipovnu.“

Povzdechl si a podíval se úkosem na Světu.

„Tak nechceš zůstat?“

„Ne. Nejsem zvyklý spát jinde.“

Zvedli jsme se a šli do předsíně, k telefonu. Borek mi doopravdy vyjednal pokoj okamžitě. Pak mě vedl do svého pokoje a vybral vhodné oblečení. Převlékl jsem se a svůj stejnokroj pověsil do jeho skříně.

„Víš co.“ řekl mi při loučení, „hned ráno přijeď ke mně do úřadu.“

„Dobře,“ slíbil jsem s úsměvem. Když se mu to líbí, ať si hraje na mého učitele.

… Seděli jsme s Xenií Filipovnou v malé hale hotelu pod pichlavými šustícími listy košaté palmy.

Recepční dřímala ve své zasklené kanceláři, tikaly nástěnné hodiny, za okny spalo město.

Ze mne asi mluvila únava a nespokojenost se sebou samým, proto – že najednou nejsem s to vypořádat se jedním rázem se spoustou drobných věcí, nedokážu zvládnout svoje povinnosti.

Rakitinová to pochopila po svém.

„Máš to samo sebou těžký,“ souhlasila, když jsem se vypovídal. „Kdyby to bylo lehké, proč bys seděl na svém miste? Dávno bys byl pryč. Řeknu ti, že se nadarmo trápíš. Podle tebe to vypadá, že kolem je doopravdy jen nepořádek a nic víc. Drahý Dmitriji Alexandrovíči! Od mládí se musíš obírat lidskými vadami a různými nepravostmi. To by člověk mohl ztratit víru nadobro. Jen abys z nezkušenosti neklesl na duchu a neuvěřil, že všecky lidi jsou zloději, podvodníci a darebáci. Řekneme, že bys byl hercem, myslíš, že bys měl jen potlesk, květiny a jiný vděk? A hodnotil bys všecky lidi podle toho, jestli ti tleskají, nebo netleskají? Řeknu ti, že každému je těžko dělat dobře svou práci. Říkáš, že u nás na venkově se každá věc táhne několik neděl, a ne jako ve městě. To je pravda. O to se nepřu. Ale měl bys naši osadu vidět tak před pětadvaceti lety. Propána! Když to porovnám, tak teď je to učiněný ráj. A budoucnost bude ještě lepši, namouduši! Dneska Afanasij Michajlovič na ty časy vzpomínal. Kdybych to všecko neprožila na vlastní kůži, nikdy bych tomu nevěřila. Měla jsem to taky těžký Žádala jsem po lidech takřka nemožný, jednou jsem se slitovala nad Krajnovovou, jak jsi slyšel, málem jsem se octla za mřížemi. Několikrát jsem musela v sobě zapřít dobrotu i soucit. A někdy jsem se zas dotkla člověka zbytečně. Ne ze zlého úmyslu nebo nepochopení, ale proto, že jsem nevěděla o bolesti, kterou dotyčný tajil. Jednou ve čtyřicátém čtvrtém jsem se obořila na Nasťu Samsonovovou, na tu, co u ní bydlí Larisa Averjanovová, protože nepřišla do práce, zostudila jsem ji před všemi kolchozníky. A když jsem se dozvěděla, že ten den dostala zprávu, že jí starší syn padl na frontě, mohla jsem se zbláznit. A ukázat svou slabost člověk nesmí. A tak v noci, aby mě nikdo neviděl, jsem ji šla odprosit. Obě jsme se mohly ubrečel. Nedá se to povědět, jaký jsme měly žal. Kdyby si člověk vzpomněl na všecko, co prožil, uplakal by se. A život jde dál. Však nějaká ta radost taky přišla.“

„Tenkrát byla válka,“ řekl jsem. „A teď je doba míru. Za války lidí ze sebe vydávali všecko. Jak na frontě, tak v zázemí.“

„Ale ne všichni,“ odpověděla Xenie Filipovna. „Člověk“ se v každý době ukáže, co je zač. Myslíš, že bylo málo drancovníků, co si ohřívali ruce na společném neštěstí? Setkala jsem se s všeličíms. Tak jako dneska. Jsou lidi rovný i křivý. Vždyť z naší osady bylo dost těch, co to dotáhli vysoko. Například Afanasij Michajlovič je vážený v celé oblasti. Moje sousedka má syna maršála. Jeden z našich občanů má za hranicemi vysokou hodnost na našem vyslanectví. Jak vidíš, není důležité, kde ses narodil a kdy, důležité je, co máš v hlavě a tady, v srdci. Jo, mimochodem,“ tiše se rozesmála, „pamatuješ se na Fedu Kolpakova?“

„Myslíte našeho řidiče?“

„Nedávno jsem ho tady potkala.“

„Ale on chtěl, myslím, jet do Moskvy?“

„Už tam asi je. Potkala jsem ho na Vorošilovově třídě s nějakou dámičkou pod paží. Nevěřila jsem svým očím – je to Feďka, není to Feďka. Licousy až na krk, na sobě něco jako sako nebo kabát s vycpanýma ramenama. Dámíčku mi představil. To je moje zákonitá žena, povídal. Moskvanka. A ta manželka je o takových dvacet let starší než Feďka.“

„Možná že je to láska.“ Usmál jsem se při vzpomínce na naši poslední rozmluvu s Kolpakovem. Tak vida, jakou si vybral cestu k šoférské hodnosti u ministra…

„Určitě láska! Jak jináč!“ zasmála se Xenie Filipovna. Nástěnné hodiny odbily tři. „No, to jsme si poseděli, už budou kokrhat kohouti.“ Rakitinová vstala. „Říkám ti ještě naposled. Při kterékoli práci člověk může ztratit hlavu a ztratit víru v dobro. Při tvé práci je to snadný. Takže, pěstuj v sobě pevnost a neboj se jednat, jseš mladý. Věř svému srdci, věř svému prvnímu vnuknutí. Když se zmýlíš – nevadí. Ale kdyby ses zatvrdil, byl by to konec.“

25

Když jsem ráno vstal, moji sousedé ve vedlejším pokoji ještě spali. Tiše jsem ustlal, umyl se, oblékl Bořkův oblek, rozloučil se s recepční a zastavil jsem se u Xenie Filipovny. Ale ta už odešla.

Snídal jsem čaj a horké párky a tloukl špačky, protože jsem se vůbec nevyspal a byl jsem celý nesvůj.

Teprve když jsem jel dosud chladnými ulicemi města a ofoukl mě větřík, jakžtakž jsem se vzpamatoval. Noc beze snů ve mně nezanechala nejmenší stopu. Bylo mi, jako bych vůbec nespal a jen na chvilku si zdříml na rozvrzané posteli.

Byl jsem ještě pod dojmem noční rozmluvy s Xenií Filipovnou. Ne že by to úplně rozválo moje trampoty, ale na srdci se mi ulevilo.

Borek měl prostornou kancelář, na podlaze měl PVC a kobereček. A třebaže lam stál ještě jeden psací stůl, kancelář působila přepychově.

„Ahoj!“ přivítal mě Michajlov, vyholen a svěží. „Tak jaký máš plán operace?“

„Ještě nevím. Všecko se uvidí až v Juromsku.“

„Jak pámbu dá?“

„Pravé.“

„A já bych v první řadě…“

„Počkej, Bořku. V první řadě mi pomoz obstarat dvě místenky do Juromska. A tam už si nějak poradím.“

„Ach Kičo… Venkov tě zničí. V našem století vědeckotechnického pokroku se musí myslet i uvažovat vědecky.“

Chtěl už vzít telefonní sluchátko, ale v tom okamžiku do kanceláře vešel asi čtyřicetiletý muž ve stejnokroji zaměstnance prokuratury. Na náramenících měl majorskou hvězdičku.

„Seznamte se,“ představil mě Borek. „To je můj spolužák Kičatov. Obvodní inspektor z Bachmačejevské.“

„Jsem Rodionov,“ řekl, podal mi ruku a hned se posadil. „Bořku, budeme asi o hlavu kratší!“

„Uvidíme, jak povídal ten slepej,“ odpověděl s úsměvem Michajlov. To se tak vytahoval přede mnou.

„Jdu rovnou od komisaře Akileva.“ Rodionov chvíli točil v rukou víčkem od kalamáře. „Zítra přijede zástupce republikového prokurátora. Borek hvízdl. „Nevím, jestli to přežijeme…“ Major se otočil ke mně. „Prošetřili jste u vás důkladně případ zabití výběrčího?“

„Prošetřovalo se to, ještě než jsem nastoupil – já jsem tam teprv tří měsíce. Prošetřoval to dřívější obvodní. Všímám si všech, kdo k nám přijíždějí i kdo u nás bydlí dočasně…“

Rodionov se zamyslil.

„Točíme se kolem vašeho okresu a nemůžeme se hnout z místa, pořád nic.“

„Já jsem přece navrhoval soustředit se co nejvíc na Almefjevskou,“ řekl Borek. „A to ne, jako by stál celý svět jen na Krásnopartyzánském okrese.“

„Podle všech známek to vypadá na Krasnopartyzánský. A po zločinci jako by se zem slehla. Oblastní prokurátor mi řekl: Řekněte rovnou, že to nemůžete zvládnout. Že prý budou žádat o pomoc Moskvu. Chápete, kam míří?“

„Chápu,“ odpověděl Michajlov. „Koneckonců dělali jsme, co jsme mohli… Kdyby jste ho aspoň trochu uklidnil… Nebo mu dal nějakou novou myšlenku…“

„Jakou?“

„Aspoň ohledně Almefjevské.“

„To je sebeklam,“ odmítl Rodinov. „Almefjevskou můžeme vynechat. Cítím, že zločinec je v Krasnopartyzánsku.“ Major se zvedl. „Zkrátka, Bořku, v jedenáct má přijít celá naše skupina ke komisaři.“

„Máš nahnáno, viď?“ zasmál se Borek. „Měli bychom si před poradou promyslit taktiku…“

„Jakápak taktika! Všecko je jako na dlani. A hnout z místa se nemůžem.“

Rodionov odešel.

„Cože sem jede zástupce prokurátora?“ otázal jsem se.

„Bude komisaři dělat hlavu. A komisař nám. Rodionova je mi líto. Je zkušený vyšetřovatel z vyšetřovacího oddělení oblastní prokuratury. Přistěhoval se dočasně k nám, aby nebyl, tak říkajíc, odtržen od života. Opravdu, co je vyšetřovatel bez nás, operačních důstojníků, viď?“ S těmi slovy mi Borek poplácal po zádech.

„Já nejsem operační. Jsem obvodní. To znamená vyšetřovatel a operační současně,“ odbyl jsem ho žertem.

„Stejně s námi všecko stojí a padá!“ Podíval se na hodinky. „Kičo, promiň, mám práce nad hlavu. Pojď, požádám, aby zavolali na nádraží.“ A z legrace mi pohrozil: „Kalhoty šetři jako oko v hlavě.“

„Zástavu máš doma ve skříni,“ odbyl jsem ho.

Arefa na mne čekal na nádraží. Pro každý případ dokonce držel u pokladny místo ve frontě. Ale čekat jsme nemuseli – místenky byly rezervované.

Náš vlak odjížděl až odpoledne, a tak jsme zbůhdarma proseděli půl dne v čekárně. A když do odjezdu zbývala hodina, dostal jsem hlad. Navrhl jsem, abychom se před Odjezdem jaksepatří najedli, ale nic z toho nebylo, v restauraci byla velká fronta.

Chtěl jsem ze zvyku jít přímo, ale vzpomněl jsem si, že jsem v civilu. Já jsem sice svoje povolání moc nezneužíval, ale jako morální omluva mohlo posloužit to, že jsem koneckonců konal svou služební povinnost. Teď jsem ale neměl stejnokroj. Musel bych se prokázat legitimací a vysvětlovat… Zkrátka jsme nasedli do vlaku hladoví. Kupé nám dali dvoumístné, hned vedle průvodčích, kteří si zvědavě prohlíželi malebný zevnějšek mého spolucestujícího. A aby nikoho nepřiváděl do rozpaků a neupoutal na sebe pozornost, Děnisov nečekal na odjezd vlaku a vlezl si na hořejší lůžko. Ať jsem ho přemlouval sebevíc, aby si lehl dole. Arefa nesouhlasil a ujišťoval mě, že nahoře to pro něho bude klidnější. Rozestlal si a lehl si bez prostěradla a bez povlaků, sundal si jen holinky a klobouk.

Arefa usnul ještě dřív, než se vlak rozjel. Přiznal se mi, že na dnešek špatně spal. Zavinila to včerejší cesta, rozrušení a nejistota. Sám bych nebyl proti tomu, lehnout si, ale sužoval mě hlad a rušil nádražní shon.

Seděl jsem na tvrdém teplém sedadle potaženém vonícím voskovaným plátnem a jako kluk jsem se zvědavě díval na nástupiště. Přiznám se, že mě vždycky okouzlovala nádraží, letiště, jejich ruch a zvláštní stav očekávání. Čekání na něco neobyčejného a nového, třebaže jsem hodně jezdil i lítal na sportovní utkání.

Vlak se rozjel nečekaně a měkce. Zamíhaly se tváře, staniční budovy, ulice u nádraží, tiché, uzavřené do sebe choulící se za začouzenou zeleň stromů před hlukem a čoudem železnice.

Naše souprava vyjela na most a dunivě zabubnovala jeho křížovými bočnicemi. Dole se mihla vlečná nákladní loď, vrchovatě naložená pruhovanými melouny. Vřítili jsme se do předměstí s drsným průmyslovým vzhledem.

Vyšel jsem na chodbičku. Na druhou stranu byl stejně neradostný pohled. Překvapil mě už tehdy, když jsem jel po svém jmenování do Krasnopartyzánského okresu.

Abych neztrácel marně čas, rozhodl jsem se zajít do jídelního vozu, navečeřet se a pak jít spát. Kdoví co nás v Juromsku čeká, možná že budeme muset jet ještě dál, po stopách Vašky Dratěnka.

V jídelním voze teprv prostírali. Děvče v bílé naškrobené čelence rozestavovalo na stoly sklenky, dávalo ubrousky a příbory.

Upozornilo mě, že budu muset dlouho čekat, a zmizelo do kuchyně. Sedl jsem si u dveří, zády k ostatním stolkům.

Za okny se míhala melounová pole, sady a lány slunečnic. Známý pohled příjemně lahodil oku. Povadlá zelen pozdního léta, moře slunečnic a rytmické klepání kol Na nějakou chvilku jsem zapomněl, kam a proč jedu, uklidněn pohybem, plynulou jízdou vlaku a předtuchou nových setkání.

Z tohoto pasivního rozjímání mě vyrušil hlas za mnou:

„Především sto padesát gramů vodky a lahvičku piva. Je pivo studené?“

„Kde by se vzalo? Teď jsme ho dali do lednice,“ odpověděla servírka. „A co k jídlu?“

Strašně jsem se chtěl otočit. Hlas mi připadal známy

„Rajčata.“

„Nejsou… Můžete mít šproty, slanečka nebo salát.“

„Drahoušku, kolem jsou tuny čerstvé zeleniny…“

„My dostáváme zboží až v Moskvě.“

Nevydržel jsem a otočil se.

„Měl byste si přesednout k tomuhle soudruhovi,“ oslovila mě servírka, „kdyby měl každý sedět u stolku sám.“

„Dmitriji Alexandrovíči,“ zvolal s širokým úsměvem otec Leontij, „to je setkání! Čekáte někoho?“

„Nečekám.“

„Přisedněte si.“

„Přesedněte si radši vy ke mě. V koutku je to útulnější…“

Upřímně řečeno, moc mě netěšila perspektiva sedět v jídelním voze s popem. Může přece někdo být náhodou ve vlaku z Bachmačejevské. Co si pomyslí?

Otec Leontij vypadal jinak než doma v osadě. Dal si ostříhat vlasy a měl moderní oblek. Ostatně já jsem taky vypadal v civilu jinak.

Nevšímaje si mého oficiálně zdvořilého výrazu, otec Leontij vzal s sebou hromadu čerstvých novin a přesedl si k mému stolu.

„Tak tedy tři sta gramů…,“ poznamenala si servírka s nepřístupnou tváří.

„Sto padesát,“ opravil jsem ji.

„Ne,“ protestoval otec Leontij, „na setkání a na rozloučenou. Udělejte mi tu laskavost, ano?“

Kategoricky jsem odmítl.

„Přineste tři sta. Pro každý případ…,“ pokynul servírce.

Dívka odplula do kuchyňky.

Můj spolustolovník se mi dlouho díval do očí, pak se najednou rozzářil:

„Nebojte se, Dmitriji Alexandrovíči, nesedíte s otcem Leontijem, ale prostě s Igorem Jurlovem. Tam s tím jsem už skoncoval…“

Byl ‚jsem překvapen a nedovedl jsem to skrýt. Vzpomněl jsem si na naše poslední setkání v nemocnici v Krasnopartyzánsku. Tak proto mě tak důrazně zval na návštěvu. A pak mi ještě chtěl něco říct tam ve školní tělocvičně, ale neodhodlal se.

Přišel jsem do rozpaků – mám mu gratulovat, nebo vyjádřit soustrast. Možná že ho degradovali?

„A kam teď?“ zeptal jsem se.

„Do horoucích pekel, do Norylska. Budu tam vychovávat děti ke sportu.“

„Proč tak daleko?“

„Čestné vyhnanství,“ odpověděl se smíchem. „Dobrovolné.“

„A vaše paní?“

„Je v kupé. Odpočívá…“

Servírka před nás postavila nápoje a jídlo.

„Nedáte mi košem?“ zvedl karafu Igor.

Odmítnout za této situace by nebylo slušné.

„Tolik událostí. Těžko odmítnout…“

„To je jiná řeč!“ zaradoval se Jurlov a naplnil sklenky. „To je peklo, čerstvé zeleniny všude, že by jím řeku zastavil, a tady – šproty, salám, salát. Skočím do kupé a přinesu rajčata.“

„Není třeba,“ zvedl jsem sklenku. „Řeknu vám upřímně, nevím, jestli vám mám gratulovat nebo naopak.“

„Budem si tykat.“

„Dobře. Tak jak to vlastně je?“

„Sám nevím. Asi to bude lepší.“

Vodka mi spálila hrdlo a vyrazila dech, Igor nalil rychle do pohárku pivo a podal mně ho. Bylo teplé a nakyslé, ale spláchlo v ústech ostrou palčivost.

„Nejsem zvyklý a moc mi to nechutná,“ omlouval jsem se, utíraje si slzy.

„Zapijeme hořkost života hořkostí hořké,“ řekl s úsměvem. „Já jsem se poslední dobou naběhal, škoda povídat. Ať je to jak chce, je to přechod z jednoho povolání do druhého…“

„Rozhodl jste se sám?“

„Život rozhodl za mne… To víte, důstojnému otci na okrese to nešlo pod nos. Jako bych dezertoval. Ale mám dojem, že se všecko urovnalo.“

„Poslali k nám nového popa?“

„Ne, neposlali. Je nedostatek kádrů. Dočasně mě bude zastupovat starosta. Naši představení z toho velkou radost neměli, ale pustili mě spánembohem.“

Alkohol se mi vrazil do nohou. Svaly povolily a cítil jsem ochablost. Napětí z poslední doby ustoupilo, chtělo se mi žvanit a poslouchat žvaněn

„Dávno jsem si s tebou chtěl promluvit, ale jistě chápeš…“ řekl jsem a bylo mi jedno, jak to Igor přijme.

„Já taky,“ přiznal se proste Jurlov. „Ty jsi sportovec, já taky,“ dodal a rozesmál se. Vypili jsme po sklence.

„Pěkný sportovci, pijem a skoro nic nejíme.“

„Trenéři,“ opravil mě a mrkl. A najednou prohlásil bez jakéhokoli přechodu: „Jsem pitomec! Nikdo mě z fakulty nevyháněl. Kdybych teď měl diplom, bylo by to přece veselejší. Diplom přece nikdy není na škodu, že?“

„To je pravda,“ přisvědčil jsem.

„Z Komsomolu mě vyškrtli zcela správně. Ale ze školy ne. Namouduši, odešel jsem sám. Ze čtvrtého ročníku!“

„Já vím,“ přikývl jsem.

„Ty víš všecko,“ řekl smutně Igor.

„Ba ne, všecko ne. Například jsem nevěděl, že jste se s Olgou rozhodli frnknout na sever.“

Rozesmál se.

„Že to zůstalo utajeno v osadě, jsem sám Strašně překvapen. Mám v Norilsku přítele, je tam ředitelem sportovní školy. Je můj spolužák. Psal jsem mu už dávno, jen tak, pro každý případ. Myslel jsem si, že mi ani neodpoví! A k mému překvapení jsem obratem dostal dlouhatánské psaní! Píše, že město je báječné, že se tam dá vydělat. Poslal mi na cestu a na stěhovací výlohy. Slibuje mi byt. Je, Dimo, trapné mluvil, o penězích, ale já už toho mám až po krk Chci se postavit na vlastní nohy. Obléknout Olgu, mít a vychovávat syna a nemyslet pořád jen na ty mizerné peníze. Vy všichni jste si asi mysleli, že otec Leontij má teplé místečko! Můžeš mi věřit, že jsem si v Bachmačejevské tisíce nenašetřil. Když si vzpomenu na ty ubohé rublíky a třírublovky, tak je mi hanba. A kdyby si je člověk nevzal, tak by se urazili. A pak, ani na okres k důstojnému otci nemůžeš jet s prázdnýma rukama.“

„Což o to, já tě chápu, materiální otázka je moc důležitá, třebaže se bojíme o ni mluvit.“

Igor se bolestně zatvářil.

„Nepochopil jsi mě. Dimo, naprosto nepochopil…,“ a díval se oknem.

Cítil jsem, že mám v hlavě. Opilý jsem nebyl, to ne, mohl jsem mluvit o čemkoliv, diskutovat a vůbec říkat všecko na rovinu.

„Pochopil jsem tě dobře,“ namítl jsem. Pravda, nebyl jsem v tvé kůži. Mně můj plat stačí bohatě, jsem svobodný, a pak na venkově není za co utrácet. Ale mít rodinu a platit alimenty.

Igor mlčky nalil vodku a pak tiše řekl:

„V květnu jsem dostal od Kostíka, od syna, dopis. Ptal se mě, jestli jsem skutečně pop. Jeho třídu přijali do Pionýra. Ale Kostíkovo přijetí zatím odložili. Než se to vysvětlí.“ Igor vypil naráz sklenku vodky a upřeně se na mě podíval. „Dodneška jsem mu nemohl odpovědět. Chápeš to?“

„Chápu.“

Znovu zvedl sklenku:

„Pojď, připijem si na mého syna!“

„Tak na Kostíka!“ a přiťukli jsme si.

„Na Kostíka i na druhého syna.“ Překvapením jsem vykulil oči. Zasmál se. „Čekáme s Olgou dítě, rozumíš?!“

Napili jsme se, jednu chvíli se mi zdálo, že se záměrně nutí do dobré, veselé nálady. Rozhodnutí, ke kterému se odhodlal, nebylo pro něho patrně snadné.. Ještě se s tím nevyrovnal.

„Kdo řekl Kostíkovi, že jsi pravoslavný kněz?“ zeptal jsem se.

„Všude na světě jsou hodní lidé.“ Řekl s trpkým úsměvem Jurlov. A podle toho úsměvu mi bylo jasné, že mu není zdaleka tak veselý, jak se snaží předstírat…

V jídelním voze bylo hodně lidí, ale my jsme si nikoho nevšímali.

„Říkáš to tak, jako bys litoval, že odjíždíš. Promiň, že jsem upřímný.“

„Co znamená – lituju? Z Bachmačejevskému nevyháněli.“ Můj spolustolovník se zamračil. „Myslíš si, že je to tak Jednoduché?“

„Jestli jsi skoncoval s vírou, to je jedna věc, ale jestli jsi jen změnil pracoviště, to je věc jiná.“

Viděl jsem, že jsem ťal do živého. Ale Igor se neurazil a nezatvrdli vůči mně. Chvíli točil soustředěně v ruce pohár a pak řekl tvrdě:

„Skoncoval. A dost už o tom! Radši se budeme bavit o sportu. Věř, že někdy, když jsem se díval v televizi na box, bylo mi do breku. Vzpomínal jsem si, jak voní kožené rukavice a vydrhnutá podlaha ve sportovní hale. Dokonce i chuť krve v ústech, i ta mi byla milá To je moje práce! Práce, rozumíš? Takových dvacet kluků slabých, nejistých.. A ty je učíš klidně se dívat na protivníka. Učíš je nebát se, učíš je být opravdovými chlapy. Ale co bych ti to povídal! Sám jsi asi taky takový. Objednáme si ještě?“

„Dej si sám. Se mnou nepočítej…“

„Máš pravdu. Stačí.“

Jurlov se zvedl a na někoho zamával.

Otočil jsem se. Olga Lopatinová stála na druhém konci jídelního vozu a hledala muže. Jak nás spatřila, usmála se a přistoupila k našemu stolku.

„Dobrou chuť! To jsem nečekala, že s námi pojede někdo z Bachmačejevské.“

„Jen do Juromska,“ odpověděl jsem. „Přisedněte si k nám“

„Odpočala sis, miláčku?“ zeptal se vlídně Igor. Jak přišla žena, rozzářil se samou něžností.

„Nemůžu spát horkem. Pořád se jen dívám z okna. Ani tomu nemůžu věřit, že už jedeme…“

„Nemáš hlad?“

„Vůbec ne.“ Ukázala očima na karafu. „Přijímali jste svátost oltářní?“

„Samozřejmě! Posílili jsme se na cestu. Napiješ se piva?“ Igor zvedl láhev.

„Kapku mi můžeš nalejt. Koukám, že jsi střízlivý. A Dmitrij Alexandrovič trošku zčervenal.“

„Vypili jsme všehovšudy po sto padesáti,“ řekl jsem, „ale už se mi točí hlava.“

Olga se rozesmála.

„Z takového množství? To nevěřím.“

„Namouduši! Nejsem zvyklý.“

„Ale stejně, s vaším zdravím a postavou…“

„To je věc zvyku. Jak je kdo navyklý,“ zasmál se Igor. „Některý chlapík je jako za groš kudla, vypije sud a nic. A jiný je kolohnát a po skleničce je namazaný“

„Z lékařského hlediska je škodlivý vliv alkoholu úměrný váze člověka. Kdyby člověk vypil najednou tolik že by na 1 kilogram váhy připadl 1 gram lihu, mohl by zemřít.“

„Ale kočičko, který hlupák by toho vypil tolik najednou? A pak, stupeň opilosti je čistě individuální věc“

„To nevadí, medicína ale tvrdí..“ nechtěla ustoupit Olga.

„Víte co, přátelé, nechme medicínu na pokoji,“ navrhl jsem

„Ano, necháme,“ souhlasil Igor.

„Tím spíš, že se v ní moc málo vyznáš,“ zakončila vítězoslavně Olga.

„Já se nepřu.“

„Není o co se přít.“ Olga celým svým vzezřením dávala najevo, že vítězství je na její straně. „Igor se například rozčiloval,“ obrátila se ke mně, „že žena Pavla Kuzmiče je zdravá ženská a doma nic nedělá. Bydleli jsme vedle nich. Říkala jsem, že nebude asi v pořádku. My zdravotníci tomu přece líp rozumíme. Tak jsem si s ní promluvila. Malaňja Jakovlevna se mi přiznala, že poslední dobou ji jakákoli práce čím dál víc namáhá. Poradila jsem ji, aby přišla na středisko. A co myslíte, byla to štítná žláza. Vyšlo najevo, že jí už předtím navrhovali operaci. Má strach. A lidi nic nevědí a vykládají bůhvíco…“

„Abych se přiznal, měl jsem stejný názor jako Igor,“ přiznal jsem se. „Jak je vidět, podle zevnějšku se nedá soudit. Vezmem si například Lochova. Statný chlap, jakých je málo. A on má tuberkulózu a půlku plic pryč…“

Lopatinová na mne vykulila oči:

„To myslíte muže prodavačky Klávky?“

„Ano.“

„Kdo vám řekl, že má jen půl plic?“

„On sám. Má potvrzení. Je invalida z druhé světové války…“

Olga pokrčila rameny!

„To je nějaká hloupost. Vyšetřovala jsem ho. Má plíce jako býk. Když má někdo půl plic, to se hned pozná.“

„A rentgenovala jste ho?“

„Nežádal to,“ odpověděla Olga.

Zamyslel jsem se. Tady opravdu něco nehraje. A pak, když má tuberkulózu, jak to, že jeho ženě dovolují pracovat v potravinářském obchodě?

„Copak vy ho nemáte v evidenci?“

„Samozřejmě že ne.“

„Možná že ho vedou v tuberkulózní poradně na okrese?“ vyzvídal jsem.

„Co vás vede, o všech takových pacientech víme. Vždyť jsou nebezpeční pro svoje okolí.“

„Počkejte, a kdy jste ho vyšetřovala? Přišel k vám do ambulance sám?“

„Ne. Byla to náhoda. Spravoval jednou střechu a spadl. Přiběhla ke mně Klávka a křičí: Tichon se zabil. Pamatuju se, že jsem popadla kufřík a běžela k nim. Tichon skutečně seděl vedle chalupy v mrákotách. Klavdie ho polila vodou. A já jsem si především poslechla srdce a plíce. Dala jsem mu čichnout k čpavku. Uložila jsem ho do postele a řekla, aby přišel na rentgen. Ale on už nepřišel, dostal se z toho sám. Zdraví má senzační. Jiný by vypustil duši.“

„A co plíce?“

„Už jsem řekla – zdravé k pohledání.“

Rázem jsem vystřízlivěl. Představil jsem si Lochova, jeho velikánské pracky s krátkými prsty a pajdavou chůzi. Mě samotného tenkrát překvapilo, že takový chlap má jen půlku plic, a ještě vadnou. Opravdu, tady není něco v pořádku. Jeho občanku jsem neviděl. Uvěřil jsem jeho slovům. Spolehl jsem na kontrolu Syčova. Teď mě napadlo, že Kláva byla nějak přespříliš uctivá. To nebylo jen tak.

Co když je to Lochov… V duchu se mi vybavila ta fotomontáž. Na ní měl vrah plnovous. Ale ten se dá, pravda, snadno oholit.

Musím okamžitě telefonovat Bořkovi Michajlovovi.

Igor s Olgou mě udiveně pozorovali. Pokusil jsem se co nejpřirozeněji usmát.

„Ale čert vem Lochova! Co je vám teď po něm? Na Bachmačejevskou si asi nikdy ani nevzpomenete.“

„Ba ne.“ Igor objal ženu kolem ramen. „Bachmačejevská, to je úžasná stanice. V ní jsem poznal Olinku… Darmo mluvit, převrátila celý můj život. Viď, miláčku?“ Igor se dotkl čelem jejích vlasů.

„Ale otče Leontiji, dívají se na nás,“ odstrčila ho žertem.

„Tak, mládeži,“ zvedl jsem se, „potřebuju si pár hodin pospat.“

„Dimo, Dmitriji Alexandrovíči, přijďte k nám do kupé,“ zvala mě Olga.

„Vynasnažím se,“ odpověděl jsem. „Ale pro všechno, šťastnou cestu a hodně, hodně radosti. A napište mi.“

„Já ti napíšu,“ slíbil vážně Igor. „Škoda že jsme se blíž neseznámili v Bachmačejevské. Jsi zajímavý hoch.“

„Nejsi sám, kdo si to myslí.“ Při těch slovech se na mne Olga významně podívala.

„A proč ne, to je správné,“ potvrdil její muž.

„Dmitrij Alexandrovič ví, o kom mluvím…“

Samozřejmě že byla řeč o Larise.

Hloupě jsem se usmíval a nevěděl jsem, jak se zachovat. Servírce jsem zaplatil, s Jurlovem jsem se už rozloučil, ale pořád stojím jako pitomec a na něco čekám…

„Víš, Igore, ležely jsme s Larisou v nemocnici, no, přece s tou knihovnici…“

„Samozřejmě, pamatuju se.“

„Je to báječné děvče!“ Olga se tvářila, jako by to vyprávěla manželovi, jenže já pochopil, že to patřilo mně. Jenom mně. „Larisa se mě ptala, jestli žena může mít ráda dva chlapce najednou?“

„Jak to?“ divil se Igor.

„Tak. Dva současně.“

Jurlov se otočil ke mně:

„To je nesmysl, co? Ženské mají někdy nápady!…“ Rozesmál se. „Milovat dva najednou!“

„Ty vůbec nemáš o ženách valné mínění!“ vybuchla Olga.

„Opravdu,“ řekl se smíchem Igor. „O všech, až na jednu. Nebo bys chtěla, abych zbožňoval všecky?“

Nevěděl jsem, mám-li se radovat z toho, co řekla Olga, nebo ne? Ale srdce mi tlouklo jako zvon…

„Je to hodné, poctivé děvče,“ řekla Olga a nevím, proč na mne mrkla. „Je možno ji leckomu závidět…“

Rozloučil jsem se s manžely ještě jednou a běžel jsem do svého vagónu, přímo do kupé k průvodčím.

„Do Juromska jedeme bez zastávky,“ odpověděl na mou otázku průvodčí. „Teď vlaky jezději jako splašený. Dřív jsme například stavěli v Budajevu. Na nástupiště přinášeli husy, nakládané melouny… A dneska ani husy, ani melouny.“ Průvodčí těžce vzdychl. „Jako v aeroplánu. Člověk nevidí ani zboží, ani lidi. Jezdil jsem ještě nedávno do Středili Asie. Do Taškentu. Tam na každý stanici bylo něco. V Temuru jsme kupovali dýně, obrovský, vážily takový pud. Voňavý, sladký! A v Arolsku prodávali uzený cejny, nabízeli solený hřbet lososa. Když člověk přijel do Orenburgu, mohl si koupit vařenou slepici, brambůrky s cibulkou a nakládaný okurčíčky.“ Znovu si povzdechl. „Jo, jo! Technika, rychlost! Jakože myslíme na lidi, šetříme jejich čas. A všecku tu radost a nádheru škrtáme. To je toho – zkrátili cestu o několik hodin. Zeptej se cestujících, koho chceš, jestli by nechtěli ochutnat budajevský husy nebo solený hřbet aralskýho lososa? A jak rádi! Ale my jen uháníme a uháníme. Kam pořád pospícháme, ptam se? Na hřbitov? Tam pridem tak jako tak… A co ty, chceš něco koupit, nebo podat ve stanici telegram?“

„Zajímám se prostě jen tak.“

„Vydrž to do Juromska. Nudíš se asi, vid?“

„Trošku.“

„To s tebou jede příbuzný?“

Myslel Arefu.

„Ne,“

„Je podezřelý. Je nápadné oblečený…“

„Je to herec. Jede filmovat. Zvyká si na kostým.“

„Aha, aha,“ mlaskl průvodčí. „Myslím, že jsem ho někde videi. Hnedka jsem si to myslel…“

Šel jsem do svého kupé. Arefa spal na zádech s rukama pod hlavou. Nezbývalo mi nic jiného než se také natáhnout.

26

Probudil jsem se s těžkou hlavou a s odpornou chutí v listech.

Arefa jako by čekal, až otevřu oči, hned se nahnul z horního lůžka.

„Za hodinu bude Juromsk.“

Sáni se asi nudil a teď byl rád, že nespím. Posadil jsem se a vzal ze stolku sklenici čaje. Byl vychladlý, je báječný ten Arefa, že ho obstaral.

„Víte, koho jsem potkal v jídelním voze? Otce Leontije.“

„Slyšel jsem, že prý od nás odjede.“ Děnisov slezl z horního lůžka a přisedl si ke mně.

„Právě odjíždí.“

„To jste si asi spolu přihnuli…,“ Arefa na mne mrkl.

„Ano, napili jsme to.“ Potřel jsem si čelo a spánky. „Hlavu mám jako škopek.“

Arefa vyndal zpod sedadla láhev piva a postavil ji na stolek.

„Napij se. Uleví se ti…“

„Nechci,“ ohnal jsem se.

„Neboj se. To je jediný lék.“ Otevřel sám láhev a nalil pivo do sklenice od čaje. „Proč se máš trápit?“

Začal jsem usrkával pivo.

Velké rudé slunce plulo po nebi souběžně s vlakem, jako by se kutálelo po nejasném obzoru, dotýkajíc se špiček telegrafních sloupů.

„Arefo Ivanoviči, jste si jist, že Dratěnka zastihneme?“

„Zastihneme,“ přikývl Děnisov. „Chce se ženit. A svatbu slavit v Juromsku. Už rozeslal pozvánky.“

Je to možné, že Vaška má čisté svědomí? Klidně připravuje svatbu, a ještě ke všemu to oznámil. Nebo to dokázal tak za retušovat, že na všecky kašle?

„A co vlastně dělá?“

„Říká se, že je velký machr.“ Arefa si zapálil, patrně uvažoval, má li být upřímný, „já, pravda, přesně nevím, ale že prý v zimě vozí na sever ovoce z Kavkazu, v létě kšeftuje s dobytkem, hlavně s koňmi… Vždyť se dá najít hodně výhodných příležitostí. Říká se přece, že každý si nějak vydělává ten chlebíček vezdejší.“

„A nebojí se, že se chytí? Všecko má svůj konec.“

„Zatím ho nenachytali.“

„Já takové lidi nechápu. Mám dojem, že riziko se nevyplácí. Poctivá práce je vždycky spolehlivější, ať se to vezme z kterékoli strany…“

„Takové lidi, jako je Vaška, je těžko přidržet k normální práci. Odmalička je zvyklý na všelijaké podfuky a pikle, jeho otec se věnoval spekulacím. A starší bratr…“

„Arefo Ivanoviči, proč mají Cikání takovou pověst?.“ přerušil jsem ho.

Zamyslel se.

„Jak ti to mám říct? Z jedné strany jsou dříči, umělci, který se v Evropě proslavili dokonce u královských dvorů. Byli mezi námi skutečný světový muzikanti, ale našli se i čachráři. Máme dokonce legendu, proč jsou Cikání takový. Neslyšels ji?“

„Ne, neslyšel.“

Po krátkém odmlčení Děnisov začal vyprávět:

„Stalo se to už bůhvíkdy. Všemohoucí Ježíš se rozhodl obdarovat lidi řemesly. Pro Cikána poslal svatýho Petra. Ten ho nehledal dlouho, poněvadž Cikán ležel ve své chalupě, hned na kraji vesnice, ležel jen tak, na hliněný podlaze na slámě a honil mouchy po břiše. Co to děláš, more? More je po našem Cikán. A Cikán mu povídá: řemeslo zatím nemám, tak honím mouchy. A Petr mi povídá, aby si pospíšil k pánubohu, právě teď rozdává všelijaký šikovný řemesla. Cikáněni to samo sebou ani nehnulo. Nemám naspěch, povídá. Až přijde moje žena z vesnice, možná že něco trhla, přinese jídlo, ještě uctím i tebe. A zatím nemůžu odejít z domu. A aby se nenudil, začal si zpívat písničku. Svatý Petr samozřejmě nečekal, práce měl spoustu, nebyli na zemi jen Cikáni, všichni potřebovali řemesla. A možná že se mu nelíbila la píseň. Tak nechal Cikána v chalupě chytat mouchy. Cikán tak proležel celý den a celý večer. Venku už nastala noc a žena nejde a nejde. Břicho měl prázdný, krušilo mu v něm. Žena se vrátila až o půlnoci a ještě s prázdnýma rukama. Tak šli spát s prázdným břichem. A jak se to patří u správných Cikánů, spali až do příštího večera. Cikán se probudil a myslí si: měl bych dojít k pánubohu, připravil mi asi nějaký výhodný řemeslo. Probudil ženu, setřás z ní slámu, aby slušně vypadala, a vypravili se nahoru, aby předstoupili před tvář boží. Petr je předvedl k bohu a ten, k překvapení Cikánů, povídá: Ubohý Cikáně, rozdal jsem řemesla všecka do jednoho. Na tebe nic nezbylo. Ale když jsi už ke mně vážil cestu, nenechám tě beze všeho. Spokoj se s krádežemi a tvoje žena s vykládáním karet. Jak jsem slyšel, dělali jste to i dřív. A ták se stalo, že Cikány mají za nepoctivý, škádlí je a nadávají jim, protože nechtěli odporovat bohu…“

Arefa se odmlčel.

„Je to smutná pohádka,“ řekl jsem.

„Není veselá…“

„Je to zvláštní. Národy obyčejně skládají hezké legendy. O různých bohatýrech, zázracích a smělých a hodných hrdinech.“

„My taky máme takový.“

„A tahle je moc kritická. Je to přímo lidová satira.“

Arefa se usmál.

„Radši se posmívat sám sobě, než to dovolovat jiným. A pak, museli se nějak ospravedlnit. A pámbu za to nemůže.“

„To je pravda. Kde jste tu bajku slyšel?“

„Od matky. Ta byla pracovitá. I táta byl pracant. Před revolucí měl u Pskova povoznictví. Měl asi deset koní, několik povozů, věnoval se dopravě. Kočíroval sám, bratři a synové mu pomáhali. Byli jsme velká rodina. Nekočovali jsme. Byli jsme usedlí na jednom místě. Pamatuju se, že doma pracovali všichni. Hospodářství potřebovalo ruce. Sami jsme okovávali koně, spravovali povozy. Dělali jsme sedlářské a řemenářské práce, léčili jsme dobytek. Nebudu to tajit, žili jsme si dobře. Z tý doby mám samovar z čistýho stříbra a tucet lžic. Stejný samovar doslal i bratr. Viděls ho u Miriklo. A pak to začalo. Umřel otec, hospodářství se rozpadlo. Synové a bratři se rozutekli každý jinam. Všelicos jsem v životě zkoušel.

Spravoval jsem sedla, pracoval jako kovář, jako cinovač. Ale táhlo mě to víc k dobytku. Pak přišla válka. Nejdřív finská. Sotva jsem stačil demobilizovat, začala Vlastenecká. V ní jsem přišel o rodinu. Zůstala naživu jen Polina. Zázrakem. Ale co jsem na frontě našel? Skutečného přítele. Muže Xjuši Rakitinpvé, Ignata. Stává se v živo tě, že potkáš člověka a změní se celý tvůj život. Ignat byl moc hodný. Dobrák, spravedlivý. Dobře, že pámbu spojil takový lidi jeho a Xjušu. já tady sedím a povídám si s tebou a ve skutečnosti by měl žít on. Možná že vzal mou kulku na sebe. Stalo se to na průzkumu. Dostali jsme se do palebné léčky. On první zpozoroval frice. Strčil mé rychle do úžlabiny, ale sám nestačil. Zastřelili ho Pochoval jsem ho. Těmahle rukama jsem mu zatlačil oči. Skončila válka, neměl jsem domov, ani rodinu. Co jsem byl? Volný Cikán. Rozjel jsem se do Bachmačejevské. Xjuša pro mě byla jako vlastní sestra. Pracoval jsem v hřebčinci. Byla to těžká doba! Pracovních jednotek spousta a chleba žádný. Tehda jsem se oženil se Zarou. Přišly děti. Pak jsem vyhledal Polinu. A jíst nebylo co. Zara mě pořád sváděla ke kočování. Řekl jsem si, ať se děje co se děje – hůř nám nebude. A vtom zrovna procházel kolem nás tábor. Tak mě zlákali. Samo sebou, nejsem hezká holka, která přiběhne, jen na ni kývnou. Kdybych hej val dřív nežil při hospodářství, asi bych vydržel a neodešel. Ale když v padesátým šestým vydali výnos o usedlém způsobu života, vrátil jsem se do kolchozu… A proč ti to všechno povídám?“ vzpamatoval se Arefa.

„Jen vypravujte, prosím vás, je to zajímavé.“

„Abych nezapomněl,“ řekl na závěr. „Můj prostřední bratr přednáší na univerzitě v Leningradě, je kandidát věd“

„Jak tedy vaše legenda neodpovídá skutečnosti?“

„Je jiná doba.“

Do dveří nahlédl průvodčí.

„Nevyrušuju?“

„Ne, pojďte dál,“ vybídl ho Arefa.

Průvodčí se uctivě protlačil dovnitř, nespouštěje z Děnisova oči.

„Ja, soudruhu, s vaším dovolením, si vemu sklenici… Je libo ještě čajíček?“

„Chcete, Dmitriji Alexandrovíči?“

„Po pivu nemám chuť.“

„Můžu ještě skočit pro pivo,“ ozval se pohotově průvodčí. „Jen jestli ho stačíte vypít? Brzy bude Juromsk.“

„Není třeba, děkuju,“ odmítl jsem.

Průvodčí stále hltal Arefu očima. Pak se přemohl a vzdálil se. Strašně si přál pobavit se s „hercem“.

„Je velice slušný,“ řekl Arefa, když průvodčí za sebou pečlivě a ohleduplně zavřel dveře. „Pořád se mě ptal, jestli mám pohodlí. Čím to?“

„Je to kulturní člověk…“

Bylo mi do smíchu, ale Arefovi jsem nic neřekl.

Hlava mě opravdu přestala bolet, ale přesto jsem si řekl, že alkohol už víckrát nevezmu do úst.

Vlak zadrnčel na výhybkách, zahoupal se. Koleje se začaly rozdvojovat a běžely vedle sebe, protínaly se a množily se. Zaskřípaly brzdy.

Když jsme vystoupili na nástupiště, požádal jsem Arefu, aby na mne počkal, a utíkal jsem na místní milici.

Michajlov v úřadě nebyl Musel jsem mu volat domů. Sluchátko vzala Světa. Měla radost. Řekla mi, že Xenie Filipovna se zítra vrací domů. A ještě řekla, že se chce sama taky podívat do Bachmačejevské. Jestli se jí podaří přemluvit muže, aby si tam trošku odpočinuli. Neřekl jsem jí, že je dost možné, že Borek se tam bude muset vypravit ještě dnes,

„Stýská se ti, Kičo?“ zeptal se, když převzal sluchátko. „Odkud voláš?“

„Z Juromska.“

„Tak jsi šťastně dojel.“

„Poslyš, nemám čas. Vyšetřete v Bachmačejevské Lochova.“ A slabikoval jsem jeho jméno.

„Proč zrovna jeho?“

„Něco mi nehraje. Má potvrzení, že je invalida. A v tom potvrzení je napsáno, že pacient má půl plic a tuberkulózu. Ve skutečnosti má oba laloky na místě.“

„Tos uviděl z Juromská:?“

„Ano, dalekohledem. A mám li mluvit vážně, setkal jsem se ve vlaku s naší lékařkou.“ Borek mlčel. „Slyšíš mě?“

„Slyším. Řeknu li, že ty i tvůj předchůdce Syčov jste ohromný pracanti. A co když se dopustíme chyby?“

„Tak se omluvíte.“

„Dobrá, Kičo.“

27

Juromsk. Jestli se sem ještě někdy dostanu, tak to tady nepoznám, namouduši!

Nasedli jsme do autobusu a jeli a jeli zelenými ulicemi, liduprázdnými a tichými, s poschoďovými zděnými domy, které svítily žlutým světlem úzkých nízkých oken. Žluté svítilny se choulily v korunách stromů. Pak domy zmizely a autobus kodrcal přes holé vrchy a znovu se nořil do bledého světla pouličního osvětlení.

Najednou zničehonic se uprostřed cesty objevil klášter táhl se dobře čtvrt kilometru. Za jeho zděnou stěnou souvislého zdiva z červených cihel se tyčily chrámy i budovy kasárenského typu. Za klášterem město vklouzlo pod strž a zazářilo bledými světly, houpavě se odrážejícími v záhybu řeky. Na lidi se vůbec nepamatuju. Bylo příliš rozteklé to městečko tonoucí uprostřed parků. Mezi budovami byly parky a háje i volná prostranství.

Vlakové čtyři zastávky jsme jeli v úplně prázdném autobusu. Řidič, mladý chlapec, se bavil hudbou z tranzistoru, puštěného na celé kolo. Autobus drnčící všemi svými součástkami se najednou zastavil, řidič s třeskotem spustil okénko a křikl:

„Vystupovat, konečná!“

A tak jsme vystoupili do chladivého zeleného stínu křivé uličky, šplhající se do svahu.

Šli jsme, ohluchlí naprostým tichem, lehce vrávorali po rychlé jízdě vlakem i autobusem, upírajíce zrak na zpřeházená čísla na rozmanitých plotech soukromých domů.

Arefa zrozpačitěl. Vrhal na mne provinilé pohledy a jeho rozpačitost se přenesla i na mne. Měli jsme všecky vyhlídky, že zůstaneme přes noc na ulici.

„To je divný.“ řekl Arefa. „Tady bejval obchod…“

„Ale bohužel tu není ani stánek,“ zažertoval jsem.

Museli jsme se vrátit a odbočit do příčné uličky.

Jak dlouho trvalo naše hledání, si už nepamatuju. Celý ten nápad, hledat Vašku a Čavu, mi připadal tak nerozumný a nesmyslný, že jsem to málem řekl svému společníkovi. A co když si Arefa ze mne dělá blázny a jako divoká kachna, chránící svá mláďata, odvádí od nic h lovce?

Zas jsme někam odbočili. Děnisov si s úlevou vydechl. Místo mu bylo známé. Požádal, abych počkal u nějakého domu, vešel do dvora, rychle se vrátil a řekl: „Tak vida, je to hned vedle.“

Po několika krocích nás zezadu osvítily reflektory auta. Museli jsme uhnout z cesty. S tiše vrčícím motorem se pohupoval po rozježděné, trávou zarostlé cestě moskvič.

Arefa se za ním podíval a najednou vykřikl:

„Hej, more!“

Auto se zastavilo, jako když ho přiková, a vykoukla z něho překvapená tvář řidiče.

„O, baro devla!“ zvolal řidič, když si prohlédl Děnisova. „Arefo!“ Arefa přistoupil k moskviči.

„Buď zdráv, Vasiliji. A já jsem tady, u všech čertů, zabloudil. Už tady bloumáme celou hodinu…“

Dratěnko otevřel zadní dvířka:

„To je príma, že jsi přijel! A kde je Zara?“

„Ta nemohla.“

„Škoda, škoda.“

Děnisov vlezl do vozu a vybídl i mě. Auto bylo nové, ještě vonělo barvou, kůží a umělou hmotou, lehounce se pohupovalo, jak běžel motor. Přístrojová deska útulně svítila žárovečkami. Dratěnko nastartoval vůz. Světlo reflektorů osvítilo smaragdovou cestu.

„Co vnuci?“ zeptal se Vasilij.

„Děkuju, jsou živi a zdrávi.“

„Díky bohu!“ Dratěnko se otočil a mrkl na mne: „Rom?“

Nerozuměl jsem mu.

„Ne, Rus,“ odpověděl za mě Arefa. „Sergejův přítel.“

„Víš, onehdá tady Sergej byl. Co je s ním?“

„Proč?“ bezděčně zvolal Arefa Stiskl jsem mu ruku, aby neřekl nic zbytečného.

„Snad se zbláznil! Uhodil na mě. Kde prej je kůň?“

„Kdy tady byl?“ zeptal se dutě Děnisov Rozrušením až ochraptěl.

„Před třemi dny. Ten je k smíchu! Proč bych krad koně? Jsem jako Ostap Bender, ctím zákon.“ Dratěnko se dal do smíchu. „V naší době se dá vydělat poctivou prací. A všecky ty cikánské fígly-migly je načase dát do muzea.“

Málem že jsem mu nepřipomněl, jak se pokoušeli podfouknout Nasonova, když dali kobyle vodku. Ale včas jsem se zdržel. Já se zatím vůbec musím tvářit, že se mě to netýká. Ať se snaží Arefa.

Děnisov se už uklidnil. Hlavně že je Čava živ a zdráv.

Zastavili jsme u vysokého plotu. Vrata pro aulo udělali asi teprv nedávno, nestačili je ještě natřít.

Dratěnko je sám otevřel, zajel vozem do dvora a pozval nás do neosvětleného domu, jehož venkovní dveře, zamčené na několik západů, otevřel.

„Matka je u nevěsty,“ řekl, jako by se omlouval. „Přece víte, co to je cikánská svatba! Starosti až nad hlavu.“

Provedl nás síní do světnice a cvakl vypínačem.

Přimhouřil jsem oči před prudkým světlem Pokoj byl celý zastaven nábytkem a nabitý drahými věcmi. Bylo vidět, že ta leštěná, pozlacená, sametová a hedvábná nádhera působila majiteli přímo živočišný požitek. Čekal od nás nadšení, v krajním případě pochvalu Ale my jsme se uvelebili na nízké pohovce s dřevěnými opěradly, pokryté vysokým kobercem, a mlčeli, zahloubáni do svých myšlenek.

Dratěnko se posadil ke stolu, ledabyle položil ruku na plyšový ubrus. Byl zřejmě dotčen, že jsme mu jeho zařízeni nepochválili.

„Kam odjel Sergej?“ zeptal se Arefa.

„Hledat Čurikovový. Byli jsme s nimi u vás.“

„Nepamatuju se na ně…,“ řekl Arefa.

„Ale znáte je!“ mávl rukou netrpělivě Dratěnko. „Grigorij a Petro, bratři.“

Arefa se zamyslil a snažil se vzpomenout si.

„Griška má dolíčkovitý obličej. Od neštovic.“

„Už jsem si vzpomněl. Jsou daleko?“

„Zítra budou na svatbě. Budete se jich moct zeptat na Sergeje. A co ten hřebec, už se našel?“

„Přijdou určitě?“ zeptal se Děnisov, aniž odpověděl na jeho otázku.

„Přiženou se. Hrozně si potrpí na dobrý pití a jídlo.“ Vasilij ukázal v úsměvu svoje zdravé žluté zuby. „Kdyby byl váš předseda souhlasil, ten by se teď radoval. Takovýho býčka si nechal ujiti Prodali jsme ho do sousedního kolchozu, XX. sjezdu strany. Jsou rádi, že ho mají.“

Byl jsem velice překvapen. Je to možné, že se Dratěnko umí tak strašně přetvařovat? Nebo není opravdu do té historie s Markýzem zapleten?

Arfa z toho měl taky těžkou hlavu.

„Poslyš, Vasiliji, kde jste strávili tu noc se Sergejem?“ zeptal se rovnou. Chtěl jsem mu nějak dát znát, že tak rozhovor vést nemá. Ale Děnisov se na mne nedíval.

„Na sousední samotě,“ odpověděl nedbale pán domu.

„Ach jo, proč lžeš!“ zavrtěl hlavou Arefa „U Petričenka jste nebyli.“

„Správně, nebyli. A copak tam žijou jenom Petričenkovi?“ Vašku ten rozhovor přivedl do rozpaků Snažil se na Areťu nedívat. Děnisov to vycítil. „Drahý Arefo, pojď mluvil o něčem jiném, jsi můj host,“ podíval se na mne a opravil se. „Jste moje hosti. Zejtra je svatba… Zaflámujem si. Vyhodíme si z kopejtka…“

Děnisov seděl nějakou chvilku mlčky, o něčem přemýšlel. Pak pohodil hlavou:

„Máš pravdu.“

„To je príma!“ zvedl se rozradostněný Dratěnko, jako by mu kámen spadl ze srdce. „Sergeje najdem. Zítra tady bude lidí, určitě se dovíme, kde je. Něco pojíme, co dům dal, ne? Schrastím něco.“ Pokrčil rameny. „Matka není doma…“

Vaška šel do kuchyně a něco si cestou pobrukoval.

„Arefo Ivanoviči, já myslím, že na něj musíme uhodit,“ zašeptal jsem rychle Děnisovovi. „Myslím že pokud jde o Kuličovku, lže.“

„Počkej, počkej Dmitriji Alexandroviči,“ zarazil mě Arefa, zamyšleně se dívaje před sebe. „Ještě si s ním promluvím. Najíme se a ty jdi klidně spát. Domluveno?“

Co mi zbývalo? Iniciativa byla v Arefových rukou.

„Dobrá,“ řekl jsem s povzdechem.

Pojedli jsme studenou slepici, opečený domácí salám s naloženými rajčaty. Dratěnko otevřel láhev koňaku. Abych u pána domu nevzbudil podezření, musel jsem vypít také dvě skleničky.

Dratěnko mě odvedl do nevelkého pokojíku, kde byla měkká staromódní postel s drátěnkou.

Pokoušel jsem se zaslechnout tlumený hovor, doléhající z vedlejšího pokoje, ale mluvili cikánsky.

Spílal jsem v duchu Arefovi za jeho chováni a sobě za to, že jsem přijal jeho návrh hledat Sergeje společně. Rozhodl jsem se spát Ráno je moudřejší večera Hlavu jsem měl lehkou po koňaku Slyšel jsem dunět koleje, jako by to byla stříbrná kladívka, ze všech stran mě obklopovala kukuřičná a slunečnicová pole rozevřená tako vějíř, Jak se míhala za oknem vlaku, před očima se mi zahoupaly tváře Igora Olgy Borise. Xenie Filipovny A v plameni zapadajícího slunce přede mnou vyvstala Larisina tvář…

Pochopil jsem, proč den, který zmizel za juromskými vrchy, byl stále ve mně, proč si hrály a žily ve mně jeho teplé paprsky a sluneční barvy…

Vzkřísila se ve mně naděje, prosycená horkými stepními větry a žhnoucí vůni mateřídoušky, pelyňku a broskvoní.

Přebíral jsem v mysli každé slovo řečené Olgou Lopatinovou a srdce se mi plnilo radostí.

V duchu jsem viděl všecka naše setkání s Larisou. Prožíval jsem je znovu a znovu. A život se mi už nezdál jen řadou neúspěchu a roztrpčení. Vstupovaly do něho světlé perspektivy plné smyslu.

A vyšetřování, podle všech příznaků, se stále žene do slepé uličky. Vem je čert! Snad můžu aspoň chvilku snít! A pak jsem usnul jako zabity.

28

V mé pamětí, drahá, v mé mysli

zář vlasů tvých svítí mi dál.

Žal s tísni přec hrdlo mi stiskly,

Že v lásce jsem nesetrval.

Tyto Jeseninovy verše se mi vybavily ještě ve spánku, patrně tichým, rytmickým pocinkáváním větve s jablky do okenního skla. Probudil jsem se, díval se na červené, zralé plody na pozadí jasného modrého nebe, a toto čtyřverší se mi stále bezděčně opakovalo a opakovalo a na pokračování jsem si zanic nemohl vzpomenout.

V pokoji byl chládek, a když do dveří nakoukl umytý a učesaný Arefa a zval mě k snídani, nevylezl jsem nějak zvlášť ochotně z teplé postele.

Snídali jsme s Arefou sami. Vasilij hned ráno uháněl se svým moskvičem k nevěstě, kde probíhaly poslední přípravy ke svatbě.

„Myslím, že Vaška v tom není,“ řekl Arefa při snídani. „Byli tu noc v Kuličovce. Žádný otázky jsem mu nedával Co z toho. Jestli se všichni domluvili, tak si mě otočí kolem prstu jedna dvě. Zapiš si, Kičatove, že tvůj nápad zkrachoval. Bude se muset v Bachmačejevské začínat všecko znova. Bydlí tam Vasilijův přítel Filip. Vasilij ho v něčem napálil. Filip mu slíbil, že mu příležitostně nábančí. Vaška si ho chtěl usmířit a vzal s sebou to moje hovádko. Sergej vypil o ňákou víc a šel spát. A Vaška šel do druhýho pokoje. Ráno vstal a Sergej nikde. Běžel rychle k autobusu, aby stihl vlak. Lístek měl, jel do Salska. Jak se to u vás říká: alternativa? Tak počítej, že alternativa s Dratěnkem odpadá. Vostali Sergej a bratři Čurikovovi, Petr a Grigorij.“

Měl jsem hodně otázek a pochybnosti. Ale když jsme vyjížděli z Bachmačejevské, domluvili jsme se, že naše spolupráce bude založena na plné důvěře a otevřenosti. Přiznám se, že jsem tnu důvěřoval stále míň a míň. Poněvadž jednal, aniž se se mnou poradil… A když Dratěnkova slova vzal za bernou minci, pak je to jeho osobní věc… Moje mlčení si Arefa vyložil po svém. Usoudil, že jeho jednání schvaluje. No, ať je to tak. Je už načase tu komedii ukončit…

Přišla Dratěnkova matka, snědá, jako čoudem ošlehaná stařenka, rychlá, čiperná a hovorná. Oči jí svítily jako mladici.

Pospíšil jsem rychle odvést Arefu. poněvadž by ho doslova umluvila. Nechali jsme ji doma, aby se převlékla do svátečních šatů, a spěchali jsme do domu nevěsty.

„Vasilljova matka je taková tmavá, černooká a jak to, že on má modré oči,“ zeptal jsem se Děnisova.

„Vasilij je adoptovanej. Nemá naši krev.“

„On není Cikán?“

Arefa se usmál:

„Ale strčí do kapsy kterýhokoli Cikána…“ A vážně dodal: „Kluka našli napůl mrtvýho. Rodiče mu asi zahynuli za Němců.“

„Kdy to bylo?“

„V jednačtyřicátým…“

„A kdo a odkud je, se neví?“

„Kdo je? Člověk…“

Slunce pražilo, šlo na jedenáctou, ale jitřní chládek pozdního léta se vytrvale držel pod stromy i v trávě.

U nevěsty na dvoře panoval zmatek.

Podél plotu byl z prken stlučený dlouhý stůl, který se táhl až za dům Ženy pobíhaly kolem ruské pece i kolem ohňů, na kterých se vařilo v obrovských, černých, začouzených kotlích. Pobíhaly tu děti a pomáhaly v různých drobných pracích; ržáli tu koně, přivázaní jen tak na ulici.

Nějaký mladík s rozcuchanými vlasy, s rukama po loket zakrvácenýma, křičel ochraptělým, přeskakujícím hlasem a mával důkladným řeznickým nožem.

Na široké dřevěné desce se vršila hora vykuchaných a oškubaných slepic a kachen a velké rudé kusy hovězího. To všecko bleskurychle mizelo v kotlích a v peci.

Sám jsem postupně podlehl všeobecnému vzrušení. Ať je jak je, podivám se aspoň na cikánskou svatbu.

Lidí vůčihledě přibývalo.

Ulice byla celá zastavená auty, motocykly, dvoukolkami a koňmi. Z celého okolí se seběhla drobotina. Oblehla plot a kulila oči na naparáděné hosty.

Arefa mě odvedl stranou.

„Pojď, sedneme si.“

Našli jsme stinné místečko a uvelebili se na tlusté kládě. Cítil jsem, že to Děnisova táhne potlachat si se známými, kteří při setkání s ním jevili bouřlivou radost. Ale neodhodlal se nechat mě samotného.

Nudili jsme se na naši kládě, pozorovali hosty a většinou jsme mlčeli. Já měl stále na jazyku jednu otázku. Dlouho jsem váhal, ale nakonec jsem se přece jen zeptal Tím spíš, že přišla moc vhodná chvilka

„Arefo Ivanoviči, proč jste proti Sergejovu sňatku?“

Pokýval hlavou

„Kdo ti to řekl?“

„Slyšel jsem to…“

„Já v jeho letech jsem se už se ženou rozešel. Správněji, ona odešla ode mě.“ Rozesmál se. „Odešla a já nemoh nic dělat. Trápil jsem se jako dítě odtržené od matky. Bylo tni osmnáct let Ryli jsme spolu tři roky.“

„To jste se už…“

„Ano, ano, oženil jsem se v patnácti letech. Žena byla o šest let starší než já Ale já ji měl strašně rád. Div jsem z toho nepřišel o rozum. My Cikání jsme se ženili brzy. Může se říct skoro děti. To teď se to počítá, že je to brzy, Poněvadž se musí nejdřív vychodit škola, a než se naděješ, musíš na vojnu Chléb vezdejší se dneska vydělává nějakým řemeslem. A na to se člověk musí učit. Pak je potřeba mít místo, střechu nad hlavou, domácnost A v kočovném táboře jsme byli volný jako ptáci. Se zobem to co najdem. Nepotřebovali jsme žádný řemeslo ani trvalý bydliště. Žeň se, kdy chceš… Z týhle stránky nejsem proti, aby se Sergej ženil. Ať je, jaká chce, ale střechu nad hlavou má Myslím mou chalupu. První čas bysme se uskromnili. Pomohl bych mu se zařízením. A na živobytí si vydělá i při dnešním zaměstnání. Ale vybírat se musí s rozumem.“

„Tak vy neschvalujete jeho volbu?“

„Sám ses přece, Dmitriji Alexandroviči, divil, že vzdělaně děvče chodí s neotesaným mladíkem, je to pravda nebo ne?“

Larisu nejmenoval, ale věděl moc dobře, že mu rozumím.

„Vzdělání se dá získat. Dneska tě přitáhnou za uši, aby ses něčemu naučil, i když nechceš.“

„Ne každý, kdo má školy, je už člověkem. U nás se ještě hodně dělá jen pro formu. A říkám vůbec – Sergej je můj syn a já ho přece znám. Potřebuje ještě hodně ohoblovat, otesávat… a učit se. Pak se uvidí. Možná že by ho pozdějc žena popohnala, ale pro začátek by to bylo pro něj moc těžký… A to bych si nepřál. Ale moje Zara o ní nechce ani slyšet, řekla, že by jim nedala ani halíř, tak šla daleko. A Zara penízky má. Střádá. Myslí si, co když vostane vdovou? Ale já jí tu radost neudělám.“ Arefa se usmál a úsměv obnažil jeho zdravé bílé zuby. „Samozřejmě, kdyby došlo až ke svatbě, tak bych se Zary neptal…“

Proč se Arefa vyhýbal vyslovit Larisino jméno? Tušil snad, jaké k ní mám city?

Najednou se z ulice ozval hluk a radostné výkřiky. Zazněly kytary a spustil sbor nevyrovnaných hlasů… Šli jsme s Arefou bliž k brance, kterou obstoupili hosté.

K vratům přijela tačanka – lehká pérovaná bryčka, vystlaná kobercem. Prostřední kůň se díval rovně dopředu a dva boční otáčeli své naleštěné mordy do stran. Tak, jak známe trojku z obrázku. Ve hřívách měli vpleteny stuhy a květiny.

Struny zazněly ještě hlasitěji a lidský proud utvořil uličku a propustil mladé v doprovodu ženichových a nevěstiných přátel.

Vaška měl na sobě drahý černý oblek, který mu báječně padl, a lakové střevíce.

A což nevěsta! Ta byla oslnivě krásná. Bílé šaty, vzdušný závoj a černé hladké vlasy, rámující snědou tvář.

Vzpomněl jsem si na svůj dojem, když jsem poprvé uviděl Čavu. Led a plamen! Stejný pocit jsem měl, když jsem spatřil novomanželku. Byla o mnoho mladší než Vasilij. Díval jsem se na její šikmé, až do modra černé oči, na její ruměnec, prostupující snědost tváří, ladnou šiji s lokýnkami kolem malých hezkých oušek, a nemohl jsem z ní spustit oči.

„To není čajot8, ale květina!“ nezdržel se Arefa. Nemohl se stejně jako já nabažit její krásy.

Novomanžele zasypali drobnými mincemi, bonbóny a květinami. Prošil do hloubi dvora, kde měli nachystané místo pod pestrým kobercem, rozvěšeným na dvou stromech. Arefu, jako váženého hosta, táhli, aby přisedl blíž k nim, ale já jsem mu nenápadně pošeptal, že by bylo dobře si sednout u východu. Usadili jsme se hned u vrátek, obklopeni mladými, strašně hlučnými a temperamentními chlapci.

Prohlížel jsem si hodující hosty. Většinou byli oblečeni moderně, zvlášť mládež. Mnoho žen se naparádilo do širokých, až na zem dlouhých sukní, samý karnýr, měly hedvábné blůzky a šátky, na krku a na rukou se jim leskly ozdoby. Starší Cikáni měli holínky, rajtky a vesty.

To, co se odehrávalo v čele stolu, doléhalo k nám s veselým hlukem a vtipy. Cikánština se mísila s ruštinou.

Kolem mladých se ozvaly výkřiky a všichni se chopili sklenek

„Co je?“ zeptal jsem se Arefy.

„Pijou na zdraví novomanželů,“ řekl Děnisov.

Nějaký mladíček v červené rubašce se dal do smíchu, ukázal na mne prstem a řekl:

„Gadžo…“9 Odmlčel se, když se na něho Arefa přísně podíval, a přistoupil ke mně se svou sklenkou.

Děnisov do mne nenápadně šťouchl – abych si přiťukl aspoň na oko.

Přiťukl jsem si a trošku upil. Dobře že si naši sousedé skoro nevšímali jiných a horlivě pracovali čelistmi i rukama, trhajíce pečenou drůbež a maso na kusy.

Veselí se stupňovalo. Po dvoře pobíhala děvčata, vyměňovala prázdné láhve za plné a roznášela pohoštění. Bylo to hlavně maso: kuřata, slepice, hovězí a skopové. Všecko bylo rozporcováno na velké kusy, ať to bylo vařené, nebo pečené.

Doprostřed dvora, kde nebyly stoly ani židle, vyšel chlapec a děvče. Chlapec měl kytaru. Dívka si přidržovala konce krásného šátku.

Hosté opile vykřikli, povzbuzovali je. Trylkující tóny kytary zakvílely smutně a zádumčivě. Děvče vzalo nízkou notu a všecko kolem ztichlo.

Arefa se k nim otočil a strnul s nepřítomným úsměvem na tváři. Seděl tak nehybně, dokud píseň nedozněla. Hosté začali znovu hlasitě křičet, tleskat, zuřivě gestikulovat, rozohňovali se. Na prázdný malý plácek vyběhlo několik dalších zpěváků, ale chlapec hrál v chůzi dál a začal s děvčetem obcházet přítomné, kteří jim dávali peníze.

„To je obyčej,“ vysvětlil mi Arefa. „Vybírají na novomanžele.“

Pomyslil jsem si, že Vaška by asi mohl koupit celou tu společnost se vším všudy, a možná půl ulice ještě k tomu…

V kruhu tančících se objevil starý Cikán. Ozvaly se bubny a kytary spustily rytmickou veselou notu do tance. Všichni začali tleskat do taktu hudby.

„To je nevěstin otec,“ šeptl mi Arefa.

Tchán Vašky Dratěnka s kupou kudrnatých šedivých vlasů tancoval tak temperamentně, že nakazil doslova všecky svou bujarostí a zápalem.

Přiskočil k nám a křikl na Děnisova:

„Hej, puro rom!10 Ukážeme mladým!“

Arefa vyskočil a máchl rukou:

„Ať se děje co se děje!“

A rovněž se pustil do tance. Stačil jsem si všimnout, že nevěstin otec má na klopě saka tři medaile Za vynikající práci v národním hospodářství, dvě zlaté a jednu stříbrnou. Vůbec tady na svatbě mělo hodně starých Cikánů bojové řády a medaile. Byli na ně pyšní.

Senzačně tančili ti dva staří! Vtáhli do kola Dratěnkovu matku, a ta rozhrnula přepychový šátek, zacupitala drobounce dvorem a poškubávala rameny do rytmu hudby.

Arefa se vrátil na svoje místo vzrušený a šťastný.

„Co říkáš?“ zeptal se a zvrátil do sebe sklenku vína. „Mám ještě páru?“

„Máš, Arefo Ivanoviči, máš! Vznášel ses jako pták!“ pochválil jsem ho.

„A víš, že my Cikáni jsme byli kdysi ptáci?“ zeptal se a usmál svým jasným úsměvem. Už dávno jsem na jeho tváři neviděl takový úsměv. „Vypráví o tom jedna naše legenda.“ Najednou zničeho nic mě strčil do boku.

Ohlédl jsem se. Vedle mne, uklánějíc se v tanci, vyzývala mě do kruhu mladá Cikánečka ve velmi hezkých midi šatech.

Přišel jsem do rozpaků. Přiložil jsem ruku na prsa dávaje jí na srozuměnou, že netančím. Dívka mi jemně, ale neústupně položila ruku na zápěstí.

„Jdi, jdi! Taková čajori tě zve!“ postrčil mě Arefa.

A tak jsem šel. Co jsem dělal rukama a nohama, nevím. Díval jsem se prostě na jiné tanečníky a pokoušel jsem se je napodobit. Naštěstí na plácku bylo tolik lidi, že se na moje taneční cvičení nikdo nedíval.

„Rom?“ zeptalo se děvče.

Už jsem znal význam toho slova a zavrtěl jsem hlavou:

„Gadžo.“

Rozesmála se. Byla to roztomilá žába. Kouzelná. Čestné slovo, že při pohledu na ni jsem úplně zapomněl, proč jsme tady, zapomněl jsem na svou lítost i nespokojenost s Arefou… A když se všichni hrnuli ke stolu, aby si přiťukli k dalšímu přípitku, už jsem věděl, že je učitelka, příbuzná nevěsty, a že si mě hned povšimla… A koho by, u čerta, netěšilo, když mu taková dívka udělá poklonu?

Arefa na mě významně mrkl, když jsem si zase sedl: „Jsi hotový Cikán! Chtěl jsem ti právě vypravovat legendu, jak jsme byli ptáky.“

Přikývl jsem. Ať vypravuje. Opravdu, ať vypravuje cokoli. Najednou mi bylo lehko u srdce. Koneckonců, proč bych měl lidem kazit sváteční náladu.

„Tak tedy, měli jsme kdysi křídla a živili jsme se jako ptáci. Na podzim jsme odlétali na jih, do Afriky. Když nás omrzelo jedno místo, letěli jsme na druhé. Samo sebou, život to nebyl lehký, poněvadž nebyla všude potrava, ale zato volnost. A tak jednou jsme letěli dlouho, předlouho. Hodně dni pod námi byla ohromná step. Vyhladověli jsme, sotva mávali křidly. A najednou se ukázala bohatá úrodná niva. Tady náš ptačí vůdce dal znamení slétnout dolů. Slétli jsme na pole a začali klovat zrní. Zobali jsme dlouho, nemohli se zastavit. V poli jsme přenocovali a ráno jsme začali zobat znovu A ztěžkli jsme tak, že jsme se nemohli vznést do vzduchu. Čas utíkal. My jsme tloustli a obrůstali sádlem Teď jsme už teprv při nejlepší vůli nemohli vzlétnout. Ale už jsme ani tu vůli neměli. Zvykli jsme si na blahobytný život. A brzy jsme zapomněli i lítat. Chodili jsme pomalu, kolíbavě. Jak víš, všecko má svůj konec. Léto uteklo Přišel podzim. Zrní, kterým jsme se živili, valem ubývalo. Co dělat? Měla se chystat potrava na zimu. Začali jsme rejt nory, utěsňovat je, aby netáhlo, a zakrejvat, aby se naše zásoby neztrácely. Pak jsme z větví a slámy nastavěli stany, kde by se dalo přezimovat. Mor jsme pracovali – naše nohy zesílily a křídla se změnila v ruce Teď nás to sice táhne do výše, ale křídla nemáme. Jen naše duše zůstaly volný…“

„To je hezká legenda,“ řekl jsem.

Vtom přijely ještě dva nákladní vozy. Vyhrnuli se z nich děti, muži i ženy. S nepředstavitelným rámusem pospíchali na dvůr, křičeli, halekali a předháněli jeden druhého. Až mi přecházely oči od toho šermování rukou, pohybu těl a hlav, od vlajících sukní, šátků a košil…

Arefa upřeně sledoval bouřlivý proud lidí v naději, že uvidí některého z bratrů Čurikovových. Ale kdepak! Bylo to vyloučeno. Dost možná, že mezi novými hosty ani nebyli.

„Přijedou,“ uklidnil mě. „Vaška mě ujistil, že docela určitě.“

Najednou se za námi ozval hlas Čavy:

„Dadoro!“

Objali se. Sergej si mne v prvním okamžiku ani nepovšiml. Není divu, v takovém blázinci a zmatku by člověk nepoznal ani vlastní matku. A pak, byl jsem v civilu…

„Rozumíš,“ začal vysvětlovat Čava, usedaje vedle Arefy, „trefil jsem na nějakýho pitomýho řidiče. Vez mé opačným směrem.“ Když si mě konečně všiml, zarazil se. „Buď zdráv, Dmitriji Ivanoviči!“

„Buď zdráv, Sergeji.“

Byl veselý, rozradostněný, jako by se nic nestalo…

„Není to od tebe hezký,“ domlouval mu Arefa, a naložil mu plný talíř. „Měl jsi nás upozornit. Máme s mámou starost. Tadyhle,“ ukázal na mě, „jsme vzbouřili milici…“

„Jak to, že jsem neupozornil?“ podivil se upřímně Čava. „Řekl jsem přece Slávkovi, že jedu za Dratěnkem hledat Markýze. Copak to nevyřídil?“

Podívali jsme se s Arefou na sebe.

„Nevypravuj nám pohádky,“ okřikl ho už přísněji otec.

„Namouduši! Slávek mě ohromil, že Markýz zmizel. A já, pitomec, jsem si řek, že to bude Vaškova práce… Teprve potom mě napadlo, že by to mohli být Griška s Pětkou. Zbytečně jsem ztratil čas.. A našli jste aspoň Markýze?“ Čava se díval z otce na mě.

Je to možné, že se tak dokonale přetvařuje? Hotový herec! A co když chlapec opravdu o ničem neví?

„Ne, nenašli. A kde máš svou kobylu?“ zeptal se Arefa.

„V kolchoze XX. sjezdu strany.“ Sergej se ládoval o sto šest, vyndal z kapsy papír a podal ho otci: „Koukej… tady je potvrzení.“ Děnisov starší začal číst. „Přece bych se neharcoval na koni tolik kilometru? Hned mě to napadlo a pak už jsem na návrat neměl čas. Strašně jsem pospíchal.“ Zavrtěl hlavou. „A spěchal jsem lidem pro smích. Ale povězte, doopravdy jste Markýze nenašli?“

„Ne,“ odpověděl jsem.

Arefa, nevím proč, mi podal potvrzenku. Mechanicky jsem si ji přečetl. Stálo tam, že Sergej nechal svého koně v sousedním kolchoze ten den, kdy vyjel z Kručené.

„Ale pár řádek jsi moh napsat, kde jsi a co je s tebou, sakra!“ láteřil Arefa.

Viděl jsem, že synovi bezvýhradně věří.

„A co bych psal?“ teď zas vybuchl syn. „Řekl jsem přece Slávkovi, že se nevrátím, dokud Markýze nenajdu.“ S těmi slovy začal ohýbat prsty u ruky: „U Vašky není, u Peťky není a u Grišky taky ne! A vůbec nikde nikdo o takovém hřebci nic neslyšel. Tak ho museli ukrást jiný Cikáni!“

„A proč jsi, Sergeji, vzal ohlávku?“ zeptal jsem se.

„Jakou ohlávku?“ tvářil se tak nechápavě, že by se dalo pochyboval, jestli nějaká ohlávka vůbec existovala.

„Ohlávka Markýze ležela u nás,“ vysvětlil Arefa. „Kůň byl za ni přivázaný u Larišy na dvoře…“

Sergej svraštil čelo.

„U nás doma? To je nějaká hloupost. Nesmysl!“

„Ne, to není nesmysl,“ řekl jsem.

Čava se udeřil pěstí do prsou:

„Tak vy jste si mysleli, že jsem koně ukradl já? Já! Tak proto jste tady…,“ prudce mávl rukou. „To jsem moh vědět. Hned jsem si to myslel, že to bude na mně. Proto jsem se hnul k Vaškovi jako blázen. Byl jsem v Salsku, štval jsem se jako pitomec.“

„Pojď, promluvíme si o tom klidně,“ navrhl jsem. „Byls tu noc u Larisy?“

„Nebyl!“

„Dobře, připusťme.“

„Jakýpak připusťme, nebyl!“

„Tak dobře, nebyl. A předtím ses u ní stavil, nebo byls u nich na dvoře?“

„Ne, nebyl.“

„A kdo tam tedy odhodil tvůj nedopalek?“ zeptal jsem se.

Arefa se na mne nechápavě podíval. O tom nic nevěděl. To ho velice překvapilo.

„Byl jsem u Larisy,“ řekl tiše Sergej.

„Před chvilkou jsi řekl, žes nebyl. Jak to tedy je?“ otázal jsem se uštěpačně.

Arefa se zamračil ještě víc.

„Nepleť mě,“ řekl Sergej a praštil do stolu pěstí. „Ty, promiňte, zeptal jste se, jestli jsem tam byl dřív? Dřív jsem tam nebyl. Byl jsem tam až potom. Když už byl Markýz fuč.“

„To je zajímavé, a proč?“

„Jak to proč? Když jsem se dozvěděl, že hřebce ukradli, tak jsem jel k Larise. Musel jsem se přece dovědět podrobnosti!“

„Věděl jsi přece, že Larisa byla sama v Kručené.“

„Byla, ale hned odešla. Myslel jsem si, že se vrátila domů A doma nebyla. Neměl jsem čas ji hledat. Musel jsem dohánět Vašku. Myslel jsem si, jestli to přeci neproved on.“

Arefa sledoval naši slovní potyčku a nevměšoval se. Měl jsem dojem, že se obává, aby se syn v něčem nepodřekl.

„Vypravuj mi podrobně o tom ránu,“ řekl jsem. „Nespěchej. Nemysli si, že je mi příjemné se obírat tou historií. Nemám v úmyslu ti křivdit“

„Právě tak, synku,“ podpořil mě Arefa.

„Začni svoje vyprávění od té noci,“ upozornil jsem.

Moje poslední poznámka se ho silně dotkla Ale nebylo vyhnutí. Věděl jsem víc, než předpokládal

„K Filipovi do Kuličovky jsem šel kvůli Vaškovi. Pořád mě otravoval. Pojď, povídá, něco popijeme, musím se s ním smířit.“ Sergej se vyhýbal otcovu pohledu, klopil oči. „Řekl jsem, když chceš, tak jdi sám. Ale Vasilij se bál, že to slízne. A já jsem přece našinec. A pak vím, jak vypadnout, kdyby něco.. Popili jsme a já jsem hned usnul. Vzbudil jsem se kolem páté Vyskočil na koně a honem ke stádu.“

„A když jsi od Filipa odcházel, Dratěnko tam ještě byl?“ zeptal jsem se.

„To nevím. Do druhého pokoje jsem se nedíval… A proč taky?“

„Dobře, povídej dál.“

„Pak jsem přijel k stádu. Slávek hned spustil – byla tady Larisa, zmizel Markýz! A tak mě napadlo, že to proved Vaška.. Křikl jsem na Slávka, že jedu hledat Markýze. Zaběhl jsem domů a vzal si pro každý případ sto rublu Bez peněz člověk být nemůže. A jel jsem do Bachmačejevské k Larise. Nebyla doma. Stál jsem chvíli u okna. Pamatuju se, že jsem si zapálil. Možná že jsem opravdu odhodil vajgla. Pak jsem uháněl za Vaskou Podezříval jsem ho, že mě opil a odvedl hřebce. Jsem hlupák, nenapadlo mě vrátit se k Filipovi Vaška u něho ještě byl. Ujel jsem snad takových deset kilometrů a pomyslil jsem si, že na koni ho nedohoním Dal jsem svou kobylu do kolchozu XX sjezdu strany a autobusem dojel do oblastního města Vaška se zmínil. Že pojede do Salska. Ukázal mi lístek A tak jsem ho honil.. A kde se vzala ohlávka, nechápu! Nepřitáhl ji Hans?“

„Ty máš nápady!“ nezdržel se Arefa. „Podle tebe Hans, stará, nemocná opice, doběhla v noci do osady, odvázala Markýze, sundala mu ohlávku a přinesla na samotu? To už je docela pitomost!“

„A pamatuješ se, jak tahal domů patrony? Ještě sám jsi mi nařezal!“ Sergej se obrátil na mě. „Zeptejte se táty“

„To tahal ze stepi!“ zvolal Arefa.

„A ty sis taky myslil, že jsem to byl já. Je to tak?“

„Je,“ přikývl Arefa. „Víš, Dmitriji Alexandroviči, začaly se u nás objevovat patrony… pravý. Z německýho kulometu. Myslel jsem si, že to nosí děti na hraní. To je nebezpečná hračka. Zpráskal jsem všecky vnuky. Přísahali, že to neudělali. Tak jsem ňákou taky vrazil Sergejovi. „A co myslíš? Přines je Hans! Rád chodil do stepi. Objevil tam německý okop a zalíbili se mu žlutý tretky. Jak by moh vědět, že ty tretky můžou jednoho poslat na onen svět? Máš pravdu, Sergeji, stalo se to… Ale tak daleko, až na samotu, Hans nikdy neběhal.“

„Možná že ohlávku odhodili ve stepi zloději,“ řekl Čava.

Vyslechl jsem je oba a řekl svůj názor:

„To je všecko velice málo přesvědčivé…“

„Jak myslíte!“ zamračil se Sergej. „Markýze jsem neukradl. Třeba mě zabte!“

„A za co ti Vasilij nabízel dvě stě rublů?“

„Sváděl mě k jedný věci.“ Sergej pokrčil rameny. „Ale já s jeho čachry nechci nic mít. Ale to nemělo nic společnýho s Markýzem.“

„A co Čurikovovi?“ zeptal jsem se.

„Ne, taky v tom nejsou. Zmýlil jste se, podporučíku,“ řekl se smíchem Čava. „A skutečný zloděje jste propás, to vám povím.“

„Přijel Petr s Griškou?“ zeptal se Arefa.

„Ne.“

„Proč?“

„Jak já to mám vědět? Když mi nevěří, tak ať si všecko zjišťuje sám,“ ukázal na mne.

Otec ho okřikl:

„Dej si pozor na hubu! Rozumíš?“

„Tak jak mu to mám dokázat?“ neustupoval Sergej. „Ať mě tedy strčí do basy, beze všeho!“

Už si nás lidé začali všímat.

„Neblbni! Možná že někdo jiný by tě už dávno zavřel, a on.“

Čava se na mne díval nevraživě a uraženě.

„Nemám strach! Kašlu na to… Sám se bude omlouvat. až…“ Mávl rukou, vstal od stolu a demonstrativně se posadil dál od nás.

Arefa mě vzal za ruku:

„Nezlob se…“

„Já pojedu, Arefo Ivanoviči. Nemá to všecko cenu… Pustíme se do toho doma.“

„Co kdybysme jeli hned po ránu spolu?“

„Ne. Nemůžu čekat.“

„Kousek tě doprovodím.“

Vyšli jsme s Arefou ze dvora. Stále ještě jsem váhal, jednal-li jsem správně. Ale proč, u všech čertů, mám trčet tady? Cikánsky nerozumím. Všichni, jako by se domluvili, se dušují, že jsou nevinni. Jen co je pravda – vysvětlil to. Jak se říká, obhájil se. Jen aby zas nezmizel…

Arefa jako by četl moje myšlenky, mě uklidnil:

„Neboj se. Dmitriji Alexandrovíči. Zejtra přijedeme… Já si tady ještě poslechnu, co kdo povídá, možná že někdo náhodou něco vyžvaní.“

Přikývl jsem a v duchu si pomyslil, že z celého podniku asi nic nebude. Vrána vráně oči nevyklove. Arefa to přece řekl, že u nich se zrada pokládá za největší podlost.

„Jedeš teď do oblastního města, nebo do osady?“ zeptal se mě při loučení.

„Proč se ptáte?“

„Jen tak. Do oblastního města jede vlak. A do osady, správnějc na okres, jezdí pravidelný autobus…“

„Jedu na okres,“ odpověděl jsem. „Vlak jede pozdě v noci…“

„A nezůstaneš přeci?“

Odmítl jsem. Snad si nemyslí, že jsem kluk, kterého je možno vodit za nos? To je nápad! Vymyslet si takový nesmysl, že ohlávku přinesla do chalupy opice! Pohádky pro školáky…

Rozloučil jsem se s ním chladně. Zápasily ve mně dva city – urážka, že zneužili mé důvěry, a lítost. Arefa, jak se mi zdálo, se zmítal v nejistotě mezi mnou a synem…

29

Autobus mě dopravil do Krasnopartyzánska kolem páté večer. Především jsem se stavil v laboratoři, abych se dověděl výsledek analýzy krve, kterou našel Slávek Krajnov u samoty Kručeného.

Mě už ani celkem nezajímalo, co mi řeknou. Čava i Dratěnko byli živi a zdrávi. Ale stavit se v laboratoři jsem musel. Ukázalo se, že krev pod vrbovištěm byla koňská. Patrně se něčí kůň poranil.

Váhal jsem, jestli mám jet do osady, nebo do oblastního města, kde jsem nechal stejnokroj a motorku. Jelikož jsem se ještě nerozhodl, tak jsem se zatím zastavil na okresní správě přesto, že hovořit tam o své cestě, která zkrachovala, mi nebude příjemné. Ale byl jsem zvědav, jak dopadlo šetření s Lochovem.

Jakmile jsem se objevil na strážnici, hned mě ohromili:

„Kičatove, príma, že jdeš! Máš se dostavit ke komisaři. Osobně.“

„Kdy?“ zeptal jsem se dozorčího poručíka a lámal si hlavu, co mi asi chce můj nejvyšší představený na oblasti.

„Pozítří.“

„A v jaké záležitosti?“

„To nevím. Zeptej se majora.“

Okamžitě jsem šel do prvního patra a srazil se tváří v tvář s Mjachkým, který někam pospíchal.

„Dobře že jdeš. Jedem do Bachmačejevské. Je poplach.“

Vyšli jsme do dvora, nasedli do gaziku a major přikázal řidiči:

„Vyždímej ze své hadimršky všecko, čeho je schopná!“

Podle jeho přísné a uzavřené tváře jsem pochopil, že má velkou starost. Teď se ho radši na nic nebudu ptát. Seděl jsem na zadním sedadle a uvažoval, proč mě asi komisař volá.

Je to možné, že zas kvůli Gerasimovovi? Ale šetření je přece dávno ukončeno a věc zastavena.

Zas problém. Komisař mě přece nevolá k sobě proto, aby mě jmenoval generálem! Když se má člověk dostavit k představeným, tak je to zpravidla na kobereček.

A pak, nejsem tak velké zvíře, abych to zavařil veliteli oblastní správy. Ten má co dělat s městským a okresním vedením. Ale shledal přece za nutné vyslat zástupce republikového prokurátora, aby osobně zjednal pořádek u Rodionova!

Zkrátka nic dobrého čekat nemohu, to je jasné. Nestačí, že mám úplný zmatek s Markýzem, Cikáni si mě otočili kolem prstu, a pak ještě předvolání ke komisaři… Co je to za poplach? Budu muset počkat, až mi to major řekne sám.

Začalo mě tížit mlčení panující ve voze. Dobře že promluvil řidič:

„Je to velký požár?“

„Nevím. Takové neštěstí, to nám ještě scházelo… A zrovna přijeli nadřízení…“

Tak tedy v Bachmačejevské hoří. Co to muže hořet, že na místo neštěstí jede sám Mjachkij. A jaké další vedení překvapilo náš kolchoz?

Major se otočil ke mně a pokýval hlavou:

„Jak to, podporučíku, že nevíš, co za lidi ti bydlí u nosu?“

„A co je?“ zeptal jsem se nejistě.

Mjachkij odpověděl, obraceje se k řidiči:

„Představ si, skoro pul roku u něj a u Syčova chodí po svobodě nebezpečný zločinec, a oni si žijou kliďánko.“

„Lochov?“ zvolal jsem.

„On je Lochov, jako já papež! Ten chlap má cizí občanku, a řeklo by se, cizí životopis… ještě dobře, že jsi svou chybu napravil a napadlo tě prošetřit ho ještě jednou A tak, jak se říká, vítěz nebývá souzen…“

„Tak tedy jde o Lochova?…“

„Přesně, tak. Včera tady byl tvůj přítel z oblastní správy. Michajlov, jak jsi na to, Kičatove, přišel?“

„Náhodou,“ vyhrkl jsem.

„To je to! Spoléháme na náhodu.“

„Myslel jsem si, že přede mnou ho už vyšetřoval Syčov,“ začal jsem se omlouvat.

„Jeden se spoléhá na druhého… Tak jak jsi na to přišel?“

„Podle lékařského dobrozdání má Lochov půlku plic a tuberkulózu. A lékařka mi řekla, že má plíce v pořádku…“

„Jako v románě! Jeho pravé jméno je Sevosťjanov. Znal muže té prodavačky, skutečného Lochova. Seznámili se na Aldanu, v pracovní četě zlatokopů. Sevosťjanov si nedávno odpykal trest v pracovním táboře. Přijel do našeho kraje. Někdo mu nabídl práci. Jakou, víš sám – okrást a zabít výběrčího. A on si vzpomněl, že tady nedaleko bydlí Lochov. Tak se k němu rozjel. Jako starý kámoš. Lochov docela nedávno zemřel. A tak se nastěhoval k jeho ženě. Řekl, že začne nový život…“

„Věděla Kláva o vraždě?“ zeptal jsem se.

„Povídá se, že ne. Sevosťjanov jí řekl, že seděl za autohavárku. Pak jí napovídal ještě jiný pohádky, že mu v táboře nespravedlivě napařili další trest. Že prý člověka zostudili na celý život. A tvůj chlap je po smrti. Požádal ji, jak se říká, o ruku i srdce. A k tomu ještě o občanku a doklady nebožtíka muže. Slíbil jí, že bude hodným otcem jejím dětem. Na to ji, bídák, dostal!“

„Brečet a dojmout, to oni umějí,“ potvrdil řidič.

„Počkejte, ale občanky se přece odevzdávají za potvrzení o úmrtí?“ řekl jsem.

„Měl štěstí,“ pokračoval major. „Stala se taková náhoda. Lochov ještě před smrtí ztratil občanku. Oznámil to. Jak to má být, na milici, a byla mu vydána nová. A právě tu jeho žena odevzdala na matričním úřadu. A když dělala pořádek v jeho papírech, našla starou. A na tu občanku byl přihlášen. Ve vesnici, kde Lochovová předtím bydlela, jejího muže znali. Proto se se Sevosfjanovein odstěhovali do Bachmačejevské. Tys mi o ní vypravoval, že byla moc poctivá. Dokonce, že i vodku prodávala přísně podle nařízení – od jedenácti do sedmi.“ Major se usmál. „Nebyla až moc vzorná? Víme, jak to v obchodě chodí. Ať jsi poctivý, nebo ne, to je jedno, ale stane se chyba, třeba malá. Buď malý schodek, nebo naopak přebytek. A ona to vždycky měla na puntík přesně…“

„Měla strach, aby ji nedostali na maličkosti,“ zakončil řidič. „Jaký pro ni mělo smysl chytračit, když má plnou chalupu prachů.“

Slova řidiče se mě dotkla. Věděl jsem, že Kláva byla výbornou prodavačkou dávno předtím, než se přistěhovala do Bachmačejevské. Měla čestná uznání a pochvaly. Co když se stala obětí? Vzpomněl jsem si na její předčasně zestárlou tvář s hlubokými vráskami kolem úst. A jak vyprávěla, že jako děvče nevynechala ani jednu tancovačku. Pak na její bedra padla starost o děti, měla tři, o nemocného muže, který se plahočil daleko od domova v sibiřské tajze. Takže nežila ani chvíli šťastně. Jak se vdala, skočila rovnou do víru starostí a ustavičných nezdarů. Možná že skutečně Sevosťjanovovi uvěřila a dopustila se klamu, aby pomohla člověku najít štěstí. A aby i sama aspoň trochu poznala radost a klid. Proto ho držela doma z obavy, aby v práci zas neklopýtl… To všecko jsem majorovi řekl.

„Možná že máš pravdu. Vyšetří se to…“ řekl Mjachkij.

„To je fakt,“ přisvědčil řidič. „Kam vás mám odvézt, soudruhu majore, kolchoz je veliký.“

„Kičatove, kde máte čtvrtou pracovní čelu?“

„Ještě takové tři kilometry a pak doprava.“

„Jasný,“ řekl řidič „A vy jste musel opravdu jet, soudruhu majore?“

„Aby ne, vždyť hoři obili! Telefonovala instruktorka oblastního výkonného výboru. Právě dnes vyjeli do Bachmačejevské spolu s instruktorem okresního výboru zkontrolovat, jak Nasonov zajistil obsluhu na polních pracovištích. Mechanizátoři si stěžuji. Jsou na poli ve dne v noci.“

„A požár je velký?“ zeptal jsem se.

„To uvidíme. Ach obilí, obiličko…,“ povzdechl si těžce náčelník okresního odděleni. A z toho povzdechu bylo cítit bolest i žal rolníka, pro kterého je obilí vším. Mjachkij vyrostl v hospodářství a velmi dobře znal cenu práce zemědělce.

Mně samotnému se sevřelo srdce. Vždyť i můj život v Bachmačejevské je teď pevně spojen s prací kolchozníků. Tady jsem doopravdy poznal, že pečení holubi nelítají do pusy. Když je dobře s obilím – je dobře kolchozníkům. Když úrodě hrozí neštěstí – je všecko na nohou. Ať je den, noc, všední den, nebo svátek, je jen jedna starost – obilí…

„Semhle?“ otočil se řidič, když jsme dojeli na křižovatku.

„Ano, zahněte.“

Daleko se rozprostíralo pole husté, zlaté pšenice, těžce se kolébající dozrálými klasy. Její pevné vlny běžely až na samý kraj země, tam, kde se jako malé tečky černaly kombajny. Zapadající slunce si šikmými paprsky pohrávalo v purpurovém zlatě obilí.

A u samého obzoru se rozvíjely a táhly vlnovité pruhy prachu za automobily, jedoucími úvozovou cestou.

Uprostřed žlutého pole jasně vynikala černá skvrna, naci kterou nízko visela tmavá mlha dýmu. Kolem vyhořelého místa pobíhali lidé, stály červené hasičské vozy, jako brouci na hedvábné látce…

„Zdá se, že to už zdolali,“ řekl major.

„Někdo měl smůlu,“ ukázal na cestu řidič.

Teprve pak jsem si všiml, že proti nám jede rychle bílý vůz záchranky.

Náš gazik zavadil o měkkou šelestící stěnu, uhnul jí z cesty. Chvíli jsme sanitku provázeli pohledem. V jejích okénkách se mihly hlavy v bílých čepičkách.

Požár vyrval z kolchozního pole ohromný lán. Tady na spáleništi bylo jasně vidět, co mohl způsobit, kdyby vzplanul celou silou, hnán suchým horkým větrem.

Nikdy jsem neviděl tolik unavených, zmožených lidí, zmazaných hlínou a sazemi. Stále ještě chodili po kouřící, žárem sálající zemi, utloukali, čím se dalo, ohořelé strniště, doutnající štiplavým, jedovatým bílým kouřem.

Poslední slabé proudy vody ze stříkaček jako hadi ovijely řídká ohniska plamene, syčely a dobíjely zbytky ohně.

Chodil jsem mezi lidmi, díval se jim do tváří zpocených vedrem a těžkým zápasem, zmazaných popelem. Bylo zde hodně pomocníků i ze sousedního kolchozu. Na okraji pole stálo asi dvacet nákladních vozů… Konečně se mi podařilo najít někoho od nás. Byl to Kolja Katajev. V ohořelé košili, se spáleným obočím i vlasy, tloukl zuřivě do země vatovanou bundou…

„Kol jo, Jak to…?“ zeptal jsem se

„Neštěstí se stalo, Dimo,“ odpověděl Kolja a hodil na zeni zničenou bundu.

„Vidím, vidím, Koljo.“

„Neštěstí,“ opakoval. „Xenie Filipovna…“

Před očima se mi objevil bílý sanitní vůz s červeným křížem a bílé čepičky zdravotnic.

Popadl jsem komsomolského vedoucího za tričko, které se mi v ruce rozpadlo:

„Cože, co to říkáš?…“

Katajev zvedl bundu a začal s ještě větší zlosti mlátit bílý chuchvalec dýmu…

Shodil jsem ze sebe Bořkovo sako a taky jsem začal mlátit zem, po které se ještě plazily zlověstné žhavé jazyky.

A teprve potom, z vyprávění Kolji, instruktora okresního výboru a Nasonova mi vyvstal před očima celý obraz katastrofy, která nás postihla. Protože nebyl jediný člověk, kterého by neranilo až do hloubi srdce to, co se stalo předsedkyni vesnického sovětu.

V poledne jela autem se soudruhy z oblasti a okresu na polní pracoviště čtvrté pracovní čety. Ona první zpozorovala sloupky černého kouře a hned se domyslela, že je to signál neštěstí. A když osobní vůz z okresu dorazil k ohni, Xenie Filipovna první vyskočila z vozu a začala utloukat svou blůzou rychle se šířící plameny poháněné větrem. Přitom ještě stačila nařídit řidiči, aby jel do Bachmačejevské a přivolal lidi. Donutila odjet i instruktorku oblastního výboru, starší ženu s tím, aby to vyřídila sousedům…

Zpočátku zápasili s plameny sami dva s instruktorem z okresu. Brzy jim na pomoc přispěchali kombajnéři ze sousedního pole, hned jak zpozorovali plameny. A ani potom, když už přijeli požárníci, Xenie Filipovna neustala v boji s požárem. S několika odvážlivci zachránila u slábnoucího ohně několik metrů pole. Ze všech stran jim pomáhali požárníci s hadicemi v rukou. A najednou v jedné hadici došla voda. Oheň s novou silou zachvátil pole a Xenie Filipovna zmizela v kotoučích kouře…

Když přijela sanitka, ještě byla živa. Živou ji odvezli v bílém voze. Říkali, že Nasonov proboha prosil doktora, aby jí zachránil život. Co mu na to mohl chirurg říci? Řekl, že udělá všecko, co je v jeho silách. Přímo odtud se spojili vysílačkou s okresem a žádali, aby z oblastního města vyslali zdravotnické letadlo s nejlepšími lékaři…

Lidé opouštěli spáleniště při světě automobilových reflektorů. Ani jedna jiskřička, ani jeden doutnající uhlíček nezbyl na postiženém poli.

Nakonec jsem musel uklidňovat uplakaného Slávka Krajnova. Taky přijel k požáru, poněvadž oheň hasili všichni, ze všech samot i vesnic, které byly v okruhu asi dvaceti kilometrů… Chlapci povolily nervy, lehl si tváří k zemi, usedavě plakal a stále mluvil o tetě Xjuše…

Požádal jsem majora Mjachkého, který odjížděl jako jeden z posledních, aby odvezl chlapce domů.

Sedli jsme si se Slávkem na zadní sedadlo. Přehodil jsem mu přes ramena Bořkovo sako, správněji to, co z něho zbylo, a klučina se trošku uklidnil. Když jsme byli u jeho domu, najednou řekl:

„Dmitriji Alexandrovíči, zmizel Hans…“

Ani jsem si neuvědomil, jaký Hans, a co má být s tou starou opicí.

„Však on se najde,“ uklidnil jsem ho.

„Nenajde,“ povzdechl si chlapec, který asi ještě stále měl na srdci strašné vzpomínky na dnešní den. „Našel jsem v rákosí jeho bundičku. Celou od krve.“

Pomyslel jsem si: copak Hans, když se stalo něco mnohem strašnějšího. Xenie Filipovna. Pro ni mě bolelo srdce a měl jsem prázdno v duši.

Ale Slávek pokračoval:

„Asi ho zadávili vlci. Babička povídala, že viděla časně ráno, když zmizel Markýz, jak blízko samoty běží kůň. A zdálo se jí, že za ním uhánějí psi…“

Dlouho jsem nemohl pochopit, proč mi to všecko Slávek povídá. Ale když se rozloučil a vystoupil z vozu a my jeli dál, tak se mi v temnu stepní noci zmotalo v hlavě do jednoho klubka všecko, co jsem věděl a slyšel o Markýzovi.

Hans, koňská krev pod vrbami, vlci.… Vlci! Ten, kdo zahubil chudinku opičku, mohl zahubit i hřebce…

Nejspíš se to stalo tak. K ránu, těsně před svítáním, Markýz s utrženou ohlávkou chodil po dvoře tety Nasti. Čeho se polekal, těžko říct, možná že vlků, kteří se přiblížili až k osadě. Chalupa Samsonovové stála na samém konci osady. Markýz ve strachu přeskočil nevysoký plot, jak to mnohokrát dělal při dostizích, když skákal přes překážky.

A vlci ho hnali a hnali stále dál a dál stepí až k svému brlohu…

Když hřebec ucítil za sebou smrt, pochopil, že jeho spása je v bílých chaloupkách, obklopených stromy, v nichž cítil lidi a všecko, co je obklopuje. Chtěl se zachránit v Kručené, ale pronásledovatelé mu zahradili cestu…

Patrně se některý z nich stačil zakousnout do jeho ztepilého citlivého těla. Na břehu říčky, v houští, se s nimi Markýz utkal poprvé.

Avšak šelmy ho přinutily odběhnout od lidských obydlí a štvali ho tak dlouho, dokud ho nesrazili k zemi…

Ubohý Hans! Ten asi našel ohlávku a přitáhl ji k Arefovi do stavení, tak jako nosil patrony z německého okopu…

Později se můj předpoklad plně potvrdil. A tehdy, v autu náčelníka okresní správy, jsem se zastyděl za svou nedůvěru k Arefovi, za své podezření a pochybnosti.

Mjachkij se zeptal:

„Vyřídili ti, že se máš pozítří dostavil ke komisaři?.“

„Ano, vyřídili…“

Majorův hlas byl najednou přívětivý:

„Neboj se, nevolá tě na kobereček. Je to rozkaz oblastní správy. Dostaneš poděkování a hodinky s monogramem. Za odvahu a statečnost při odzbrojení opilého chuligána. Dávám ti tři dny volna – jeden den na cestu, den v oblasti a den na zpáteční cestu.“

Ani jsem hned nepochopil, co mi major říká. Až pak jsem se dovtípil. Chudák Gerasimov! Že tu pušku bral do ruky! Bylo by líp, kdyby zůstal naživu. Ať žijí všichni, jejichž život má cenu!

„Kde ti máme zastavit?“ zeptal se náčelník okresní správy patrně překvapen, že jsem nijak nereagoval na to, co mi sdělil.

Jet domů, do chalupy Xenie Filipovny?… Sevřelo se mi srdce.

„Pojedu s vámi na okres, soudruhu majore,“ odpověděl jsem. „Když dovolíte.“

Mjachkij chvíli mlčel a pak dodal:

„Já tě chápu.“ Otočil se ke mně a dodal: „Dá pámbu, že se z toho dostane.“

Službu konající sestra běžela za mnou oslnivě čistou, tichou chodbou nemocnice a div neplakala Požádala mě, abych opustil budovu.

Když jsem odbočil za roh, srazil jsem se s vysokým mladým mužem v bílém plášti a chirurgické čepičce Na krku měl gázovou masku, jak mě uviděl, zastavil se. Taky jsem se zastavil. Podle toho, co sestra breptala na svou omluvu, jsem pochopil, že potřebuju právě tohoto člověka.

„Jak se daří Rakitinové?“ vychrlil jsem s obavou, že mě hned vyhodí, ale musím se přece dozvědět to hlavní.

Lékař zavrtěl hlavou a vyslovil svůj podiv:

„Ale, ale. V takovém stavu se nedoporučuje chodit oni do kotelny,“ řekl přísně. „Opusťte okamžitě nemocnici.“

„Jak se daří Rakitinové?“ opakoval jsem.

Doktor se na mne podíval přimhouřenýma očima a krátce prohodil:

„Pojďte, povídám.“ A rychle vykročil k východu.

Pokorně jsem ho následoval.

V přijímací kanceláři se zastavil.

„Jste její příbuzný?“

„Jsem její vnuk.“

Jak mi vyklouzla ta lež, ani nevím. Možná proto, že obraz babičky mi často splýval s obrazem Xenie Filipovny.

„No,“ řekl, „nebudu vám lhát. Její stav je velmi vážný.“ Najednou se obměkčil a požádal sestru: „Přineste, prosím, tomu mladému muži zrcadlo.“

Sestra přinesla z vedlejšího pokoje zrcátko. Uviděl jsem v něm tvář plnou sazí, usouženou, s nepřirozeně bílým očním bělmem.

„Ještě jednou vás prosím, nerušte nás v práci.“

Doktor otevřel dveře a dřív než odešel, řekl:

„Uděláme všecko…“

Chlapci z dopravního oddělení mě dovezli do Bachmačejevské.

Vkročil jsem do známého dvora. V mém pokoji se svítilo

„Dimčiku!“

Alenka, neuvěřitelně vyspělá za rok, co jsme se neviděli, vyskočila ze židle a běžela mi vstříc se štěnětem v náručí. Psík si mě udiveně prohlížel černými bobulkami smutných očí a cucal při tom Alíkovi prst.

„Dimčiku! Nepsals mi celý měsíc. A my s Muchtarem jsme tě celý večer čekali. Málem jsem usnula. Muchtar bude tvým pomocníkem. Už umí stát na zadních nožkách a prosit…“

A s těmi slovy mi padla kolem krku, lehoučká, pružná, drahá

„Nudila ses tady, vid?“

„Nenudila. Sháněla se po tobě nějaká dívka. Larisa. Breptaly jsme tady asi dvě hodiny… Řekla, že se staví zítra.“

„Počkej.“ Posadil jsem sestru a sám jsem si sedl, abych se vzpamatoval z dojmů, které mě doslova zaplavily. „Alíku, řekni pravdu, maminka s tatínkem vědí, že jsi u mě?“

„Samo sebou! Poslala jsem jim telegram. Z vlaku, Dimčíku. Ty vypadáš jako čert…“

Vyšel jsem na dvůr, abych se umyl.

Nade mnou zářily nesčíslné hvězdy a já si pomyslil, že zítra zas přijde ráno. Teplé ráno s vůní pelyňku a mateřídoušky, které přinese nové naděje na nové šťastné dny.