Émile Gaboriau

Zločin v bankovním domě

DÍL PRVNÍ

AKTA ČÍSLO 113

I

V úterý 28. února 1866 přinesly pařížské večerníky tuto zprávu:

Odvážná krádež. Včera došlo u pařížského bankéře Andrého Fauvela ke krádeži, která vzrušila celou čtvrt v okolí ulice Provence. Odvážným zločincům se podařilo vniknout do kanceláře, kde vypáčili nedobytnou pokladnu a odnesli ohromnou částku ve výši tři sta padesáti tisíc franků. Policie zahájila okamžitě pátrání a zatkla pana P. B., úředníka banky. Vše nasvědčuje tomu, že jeho spoluviníci budou brzy rovněž v rukou spravedlnosti.

Čtyři dny se nemluvilo v Paříži o ničem jiném než o krádeži. Pak se však přihodily jiné věci a na zprávu z 28. února se zapomnělo.

Jenže informace, kterou noviny dostaly, byla tentokrát – snad úmyslně – nepřesná. Panu Andrému Fauvelovi skutečné ukradli tři sta padesát tisíc franků, nikoli však naznačeným způsobem. Došlo vskutku k zatčení jednoho z úředníků, ale policie proti němu neměla jediný důkaz. A tak podivná krádež zůstávala nevysvětlena.

Předkládáme tedy čtenářům sled událostí na podkladě vyšetřujících protokolů.

II

Bankovní dům André Fauvel v ulici Provence č. 7 se podobá bezmála ministerstvu. V přízemí jsou kanceláře, jejichž okna mají tak silné mříže, že každého musí přejít chuť na vloupání. Širokými zasklenými dveřmi se dostaneme do vestibulu, kde od rána do večera stojí tři zřízenci. Po pravé straně jsou místnosti pro styk se zákazníky a chodba vedoucí k přepážce hlavní pokladny.

Pracovna pana Andrého Fauvela je v prvním poschodí a sousedí s jeho přepychovým bytem. Z pracovny vedou malé, úzké a velmi příkré schody do kanceláře hlavního pokladníka. Této místnosti se běžně říká pokladna. Dveře i stěny jsou opancéřované, krb je opatřen silnými mřížemi. Ve stěně je malé okénko. Zde tedy stojí ohromná nedobytná pokladna, pevně zamontovaná ve zdi. Železný kolos má trojité stěny a jednotlivá oddělení jsou izolována pro případ požáru.

Pokladna se otvírá malinkým klíčkem, který však není zdaleka tak důležitý jako pět pohyblivých ocelových knoflíků, na nichž jsou vyryta písmena abecedy. Než vsune kdokoli klíč do zámku, musí sestavit písmena v tom pořádku, v jakém byla, když se pokladna zavírala. Čas od času se toto heslo mění. Klíč k pokladně má pouze šéf a pokladník, kteří také jediní znají heslo.

Ráno 28. února nastoupili úředníci bankovního domu Fauvel do práce jako obvykle; v půl desáté byl již každý na svém místě. V té chvíli vstoupil do banky muž středních let v hlubokém smutku. Přál si mluvit s pokladníkem. Jeden z úředníků mu doporučil, aby počkal, protože pokladna se otvírá až v deset hodin. Je to prý napsána ve vestibulu.

Zdálo se, že příchozího odpověď překvapila a rozzlobila.

„Myslel jsem“ pravil suše ironickým tónem, „že pan Fauvel učinil příslušná opatření, jak mi včera slíbil. Jsem markýz Ludvík de Clameran, majitel hutí v Oloronu. Mám si zde vyzvednout tři sta tisíc franků, které bance svěřil můj bratr. Jsem jeho dědicem.“

Titul vznešeného majitele hutí neudělal na zaměstnance valný dojem.

„Pokladník tu není,“ opakovali, „co se dá dělat.“

„Zavolejte tedy pana Fauvela!“

Úředníci na chvilku zaváhali, ale mladý Cavaillon, který pracoval u okna, řekl:

„V tuhle dobu je pán vždycky mimo dům.“

„Přijdu ještě jednou,“ poznamenal pan de Clameran a odešel bez pozdravu.

„Moc zdvořilý právě není,“ poznamenal mladý Cavaillon. „A má smůlu, protože Prosper právě přichází.“

Vrchní pokladník Prosper Bertomy byl hezký, asi třicetiletý muž, pěkně urostlý modrooký blonďák, oblečený podle poslední módy.

„No konečně!“ zvolal mladý Cavaillon. „Už se po vás sháněli.“

„Kdo? Majitel hutí, ne?“

„Ano.“

„Však ještě přijde. Počítal jsem s tím a všechno jsem už připravil.“

Mezi řečí vešel Prosper do své kanceláře.

„Toho nic nerozhází,“ řekl jeden z úředníků. „Nejméně dvacetkrát už mu šéf vytýkal, že chodí pozdě – a nic si z toho nedělá.“

„Proč taky. Stejně dostane od pána, nač si vzpomene.“

„Ostatně těžko může chodit včas, když celé noci proflámuje. Všimli jste si, jak je zas bledý?“

„Nejspíš nespal. Couturiěre říkal, že minulý měsíc prohrál na posezení patnáct set franků.“

„A pracuje snad proto hůř?“ přerušil je Cavaillon. „Kdybyste byli na jeho místě…“

Nedomluvil, neboť v tom okamžiku se otevřely dveře a do místnosti se vpotácel pokladník.

„Krádež!“ koktal. „Okradli mě!“

Prosperův zjev, chraplavý hlas a rozčilení svědčily hrozné úzkosti. Všichni úředníci se k němu seběhli. Museli Prospera podpírat.

„Jaká krádež? Kde?“

Prosper se pomalu vzpamatovával. „Ukradli všechno, co jsem měl v pokladně.“

„Všechno?“

„Ano. Tři svazky po stovce tisícifrankových bankovek a jeden s padesáti tisíci. Všechny čtyři svazky byly zabaleny v papíře a převázány.“

Zpráva o krádeži se okamžitě rozlétla domem. Kancelář, byla ve chvíli plná zvědavců.

„To znamená,“ řekl Prosperovi mladý Cavaillon, „že vypáčili pokladnu.“

„Ne, pokladna je v pořádku.“

„Pak ale…“

„Jaké ale. Fakt je, že jsem měl včera v pokladně tři sta padesát tisíc franků a že je tam teď nemám.“

Všichni mlčeli. Pouze jeden starý úředník zachovával klid.

„Neztrácejte hlavu,“ utěšoval Prospera, „je možné, že si peníze vzal šéf.“

‚To sotva. Za pět let, co jsem tady, neotevřel pan Fauvel pokladnu ani jednou beze mne. Dvakrát či třikrát potřeboval peníze – a přece pro mě raději poslal, než by otevřel pokladnu sám.“

„V každém případě pošlete pro pana Fauvela,“ radil mladý Cavaillon.

Pan André Fauvel však už věděl vše. Oznámil mu to jeden z kancelářských sluhů. Do místnosti vstoupil právě ve chvíli, kdy se Cavaillon nabízel, že pro něho dojde.

André Fauvel byl prošedivělý padesátník střední postavy, silný a poněkud nachýlený jako všichni tvrdošíjní lidé. Při chůzi se lehce pohupoval. Jeho pohled byl upřímný a živý, měl silné rudé rty a dobrácký výraz, který odpovídal způsobu jeho jednání. Zpráva ho zřejmě rozrušila, neboť byl bledý jako stěna.

„Co se vlastně stalo?“ zeptal se úředníků, kteří mu uvolňovali cestu.

Pokladník si uvědomil, že nadchází rozhodný okamžik.

„Pane,“ předstoupil před šéfa, „jak víte, měl jsem dnes ráno vyplatit určitý obnos, a proto jsem poslal včera do banky pro tři sta padesát tisíc franků.“

„A proč včera, pane?“ nedal mu domluvit bankéř. „Aspoň stokrát jsem vám už říkal, že máte čekat až do dne splatnosti.“

„Ano, pane. Nebylo to správné, ale už se stalo. Včera večer jsem peníze uložil a přes noc zmizely, ačkoli pokladna je v naprostém pořádku.“

„Zbláznil jste se?“ vykřikl pan Fauvel. „Vám se něco zdá!“

Ta slova vzala Prosperovi všechnu naději.

„Bohužel jsem se ani nezbláznil, ani se mi to nezdálo. Říkám, co se skutečně stalo.“

Pokladníkův klid naplnil pana Fauvela zoufalstvím. Uchopil Prospera za ruku a začal jím lomcovat.

„Mluvte!“ křičel. „Mluvte! Kdo podle vás otevřel pokladnu?“

„To nevím.“

„Heslo jsme znali jen my dva. A jen my dva jsme měli klíč.“

To byla nepřímá obžaloba a všichni to tak chápali. Pokladník však byl klidný. Zbavil se lehce šéfova sevření a zvolna řekl:

„Opravdu, pane, ty peníze jsem mohl vzít jen já…“

„Nešťastný hochu!“

„… anebo vy!“

Bankéř prudce vyskočil a kdo ví, co by se přihodilo, kdyby rozhovor nepřerušila hádka, která sem doléhala z vedlejší místnosti. Nějaký zákazník se domáhal vstupu a přes protesty zřízenců nakonec vešel. Byl to pan de Clameran.

Úředníci v místnosti jako by zkameněli. Bylo hluboké, skoro slavnostní ticho. Každý musel poznat, že mezi oběma muži jde o nějakou vážnou záležitost, snad o otázku života a smrti. Majitel hutí dělal, že nic nevidí, a s kloboukem na hlavě přistoupil ke skupině úředníků a ironicky pravil:

„Pánové, je deset pryč!“

Nikdo neodpověděl. Pan de Clameran chtěl pokračovat, vtom však spatřil bankéře a zamířil přímo k němu.

„Konečně jsem vás našel, pane! Už jsem tu byl jednou, ale pokladna byla zavřená a pokladník i vy jste byli mimo závod.“

„To je omyl, pane. Byl jsem v pracovně.“

„Ujišťovali mě o opaku. Ale na tom teď nezáleží. Rád bych věděl, mohu-li si vyzvednout peníze.“ Pan Fauvel se stěží ovládl.

„Musím vás požádat, pane, o chvilku strpení.“

„Ale včera jste říkal..,“

„Ano, včera. Jenže dnes ráno mi ukradli tři sta padesát tisíc franků.“

Pan de Clameran se uklonil.

„Budu muset čekat dlouho?“ zeptal se.

„Jen co pošlu do banky.“

Hned nato se obrátil k panu de Clameran zády a pravil pokladníkovi:

„Připravte šek a pošlete co nejrychleji pro peníze.“ Prosper se nehýbal.

„Je to zbytečné,“ pravil po chvilce, „pánova pohledávka zní na, tři sta tisíc franků a my máme v bance sotva sto tisíc.“

Zdálo se, že pan de Clameran tuto odpověď zaslechl, protože zašeptal: „To se dalo čekat.“

„Jen klid, pane,“ řekl bankéř. „Moje firma má ještě jiné zdroje. Okamžik, jsem tu hned.“

Pan Fauvel odešel do své pracovny a po pěti minutách se objevil s dopisem v ruce.

„Pospěšte si, Couturiére, venku právě zapřahají můj vůz. Jeďte s pánem k Rotschildovi a odevzdejte bankéři tento dopis. Dostanete tři sta tisíc franků. Okamžitě je odevzdáte hraběti de Clameran.“

Majitel hutí byl zklamán. Nicméně se zdálo, že se chce omluvit za svou netrpělivost:

„Ujišťuji vás, pane, že jsem vás nechtěl urazit. Léta jsme v obchodním spojení a…“

„Nemusíte se omlouvat, prosím. V obchodních záležitostech přátelství neexistuje. Jste v právu.“

Potom se pan Fauvel obrátil k úředníkům:

„Na svá místa, pánové!“

V okamžiku byla místnost prázdná. Jen úředníci, kteří tu pracovali, seděli skloněni nad svými papíry.

Pan André Fauvel se rozčileně procházel po místností, zatímco Prosper se opíral o stěnu. Pokladník byl bledým hleděl strnule před sebe a zdálo se, že není schopen jediné myšlenky. Po chvíli ticha se bankéř konečně před Prosperem zastavil a řekl:

„Musíme se domluvit. Jděte k sobě.“ Pokladník mechanicky poslechl, sledován šéfem, který za sebou pečlivě zavřel dveře. V kanceláři byl pořádek, všechno leželo na svém místě a nezdálo se, že by tudy prošli lupiči. Pokladna byla otevřená a v horní přihrádce leželo několik zlatých svitků, na které zloději zapomněli nebo o které nestáli.

Pan Fauvel si ničeho nevšímal, vzal židli a vybídl pokladníka, aby se posadil. Už se zase dokonale ovládal.

„Prospere, když jsme tu tak sami, nemáte mi co říci?“ začal pan Fauvel.

„Nemám, leda bych vám opakoval, co už jsem řekl.“

„Cože? Vy trváte na té směšné povídačce, které stejně nikdo neuvěří? Vždyť je to šílenství. Svěřte se mi. Jen tak se můžete zachránit. Jsem váš šéf, pravda, ale jsem zároveň váš přítel, váš nejlepší přítel. Copak bych mohl zapomenout, že mi vás před patnácti lety svěřil váš otec do opatrování a že za celou tu dobu jsem vám nemohl vytknout to nejmenší? Před patnácti lety jsem začínal budovat svůj podnik a vy jste byl při tom. Když jsem postupem let bohatl, nezapomínal jsem ani na vás. Přes své mládí patříte k mým nejstarším zaměstnancům.“

Prosper nepamatoval, že by šéf kdy mluvil tak otcovsky něžným hlasem.

„Řekněte,“ pokračoval pan Fauvel, „nechoval jsem se k vám jako otec? Od prvního dne jste tu žil jako člen rodiny. Nikdy jsem nedělal rozdíl mezi vámi a mými dvěma syny a mou neteří Magdalénou. To vy jste se předčasně nabažil rodinného života a začal jste se nás stranit. Už to bude pomalu rok…“

Vzpomínky, které bankéř vyvolal, honily se hlavou nešťastného pokladníka a nakonec ho tak dojaly, že se rozplakal.

„Otci se můžete svěřit se vším,“ pokračoval pan Fauvel, rovněž dojat. „Nebojte se, otec vám nejen odpustí, otec zapomene. Vím, kolik pokušení se skrývá v městě jako je Paříž, a vím, že existují lákadla, jimž neodolá někdy ani ten nejpoctivější člověk. Mluvte, Prospere, mluvte!“

„A co mám říct?“

„Pravdu. I poctivý muž udělá někdy chybu, ale musí mít odvahu ji napravit. Oslnilo vás bohatství, které procházelo vašima rukama, a vy jste…“

„Já, pane?“ zašeptal Prosper. „Já?“

„Ubohý hochu,“ pronesl smutně bankéř, „copak si myslíte, že nevím, jaký život vedete od té doby, co se nás straníte? Nechápete, jak na vás kolegové žárlí? Nikdy vám neodpustí, že vyděláváte ročně dvanáct tisíc franků. Kdykoli jste udělal sebemenší hloupost nebo nerozvážnost, hned jsem byl o ní informován anonymním dopisem. Mohl bych vám říci, kolik nocí jste prohýřil, a mohl bych uvést sumy, které jste prohrál. Závist má znamenitý zrak i sluch. Vím, jakou cenu mají podobné denunciantské dopisy, ale koneckonců musel jsem se zajímat o život muže, jemuž svěřuji své bohatství i svou čest.“

Prosper chtěl něco namítnout, ale pan Fauvel pokračoval:

„Ano, svou čest. Nechápete, jak jsem se mohl dneska zkompromitovat před panem de Clameran? A víte, co mě to bude stát!“

Bankéř ustal, jako by čekal přiznání, jež však nepřicházelo.

„No tak, Prospere, odvahu! Já teď odejdu a vy do večera najdete těch tři sta padesát tisíc franků nebo aspoň podstatnou část této sumy. A zítra na všechno zapomeneme.“

Pan Fauvel zamířil ke dveřím, ale Prosper ho zadržel.

„Je to zbytečné, pane Fauvele,“ pravil. „Nic jsem nevzal, nic nemohu vrátit. Peníze někdo ukradl.“

„Ale kdo?“

„Přísahám při všem, co je mi svaté, že já ne,!

Bankéř zrudl:

„Mizero, chcete snad říci, že jsem to udělal já?“

Prosper sklopil hlavu a neodpověděl.

„Tak vy se opovažujete,“ neovládal se už pan Fauvel, „vy se opovažujete… No dobrá, ať mezi námi rozhodna spravedlnost, pane Prospere Bertomy. Bůh ví, že jsem učinil vše pro vaši záchranu. Následky si teď přičtěte sám! Poslal jsem pro policejního komisaře, čeká mé asi v pracovně. Mám mu tedy celou věc oznámit?“

Prosper mávl rukou jako člověk, který je smířen s osudem:

„Prosím.“

Bankéř otevřel dveře, naposled se podíval na pokladníka a pak zavolal na sluhu:

„Anselme, pošlete sem policejního komisaře!“

III

Policejní komisař se objevil ihned, jakmile mu sluha vyřídil vzkaz pana Fauvela

Byl naprosto klidný, dalo by se říci lhostejný. Spolu s ním vešel malý, černě oděný muž s ohromnou kravatou. Bankéř sotva pozdravil.

„Bezpochyby už víte, pane, proč se na vás obracím pravil bankéř.

„Pokud vím, jde o krádež.“

„Ano, o nepěknou a podivnou krádež. Byla vyloupena tato pokladna, od níž měl klíč můj pokladník. Znal samozřejmě i heslo.“

Při těchto slovech ukázal pan Fauvel na Prospera.

„Promiňte, pane komisaři,“ řekl pokladník tiše, „klíč má i šéf. Heslo zná taky.“

„To se rozumí samo sebou,“ poznamenal suše pan Fauvel.

Už po prvních slovech komisař věděl, na čem je. TI dva se navzájem obviňují. Pouze jeden však mohl být pachatelem. Na jedné straně stál majitel velkého bankovního závodu, na druhé pokladník. Na jedné pán, na druhé jeho zaměstnanec.

Policejní komisař byl zvyklý nedávat najevo své dojmy. Jediný sval v jeho tváři se nepohnul. Střídavě pozoroval pokladníka a pana Fauvelaž jako by z jejich chování mohl vyčíst něco důležitého. Prosper byl stále ještě bledý a velmi sklíčený. Bankéř byl naopak rozčilením celý rudý.

„Přišel jsem o celé jmění,“ pokračoval bankéř, „o tři sta padesát tisíc franků. Krádež mohla mít pro mne nedozírné následky. Jsou okamžiky, kdy i úvěr nejspolehlivější firmy může být ohrožen.“

„To věřím. V den splatnosti pak…“

„Právě dnes jsem měl, pane komisaři, vyplatit značnou částku.“

„Opravdu?“

Nebylo možné přeslechnout zvláštní pří zvuk v komisařově hlase. Bankéř si to uvědomil a rychle pokračoval:

„Splnil jsem svou povinnost i za cenu nepříjemné oběti. Kdyby ovšem pokladník dbal mých příkazů, nepřišel bych o nic.“

„Jak to?“

„Přikázal jsem mu, aby vždycky čekal až na poslední chvíli a pak teprve posílal pro peníze do Státní banky. Výslovně jsem zakázal nechávat peníze v pokladně přes noc.“

Slyšíte?“ obrátil se komisař na Prospera.

„Ano, pane,“ odpověděl pokladník, „pan Fauvel má pravdu.“

„Zloděj přišel zvenku?“ zeptal se komisař. Bankéř na chvilku zaváhal. „Myslím, že ne,“ odpověděl konečně. „Určitě ne,“ dodal Prosper.

Komisař čekal tyto odpovědi, ale nemohl z nich na místě dělat závěry.

„Podívejte se, Fanferlote,“ obrátil se k muži, který ho doprovázel, „neobjevíme-li něco, nač pánové nepřišli.“

Fanferlot, řečený Veverka, vděčil za svou přezdívku, na niž byl ostatně hrdý, své neobyčejné hbitosti. V ubohém černém kabátě vypadal jako písař, a přece se v tom křehkém a slaboučkém těle skrývaly ocelové svaly. Jeho obličej působil poněkud zneklidňujícím dojmem. Měl ošklivý, sražený nos, tenké rty a malá, pichlavá očka.

U policie byl Fanferlot zaměstnán už pět let a celou tu dobu hořel touhou nějak se vyznamenat. Jeho ctižádost však vycházela naprázdno, neboť mu chyběla příležitost i nadání.

Ještě než ho k tomu komisař vyzval, Fanferlot už proslídil celou místnost.

„Nezdá se mi, že by sem mohl vniknout někdo cizí,“ prohlásil. A znovu prohlížel kancelář.

„Tyhle dveře se večer zavírají?“ tázal se.

„Ano.“

„A kdo má klíč?“

„Kancelářský sluha. Každý večer mu ho odevzdávám,“ odpověděl Prosper.

„Stuha spí ve vedlejší místnosti na rozkládacím lůžku,“ dodal pan Fauvel.

„Mohl bych s ním mluvit?“ zeptal se komisař.

„Ano, pane,“ odpověděl bankéř, otevřel dveře a zavolal: „Anselme!“

Sluha Anselm byl u pana Fauvela už deset let a těšil se naprosté důvěře. I když věděl, že je mimo podezření, ubohý sluha se při vstupu do místnosti třásl jako osika,

„Spal jste včera v noci ve vedlejší místnosti?“ zeptal se ho policejní komisař.

„Ano, pane.“

„V kolik jste šel spát?“

„Asi v půl jedenácté. Byl jsem vedle v kavárně s pánovým komorníkem.“

„V noci jste neslyšel žádný hluk?“

„Nic, ačkoli mám slabé spaní. Kdykoli jde pán do pokladny, slyším ho a hned jsem vzhůru.“

„Chodí pan Fauvel často v noci do pokladny?“

„Velmi zřídka.“

„Byl tam včera v noci?“

„Ne, určitě ne. Skoro jsem nespal, protože jsem vypil víc kávy.“

„Dobrá, můžete jít,“ pravil policejní komisař.

Sotva Anselm odešel, Fanferlot se dal znovu do pátráni, Otevřel dveře malého schodiště.

„Kam vedou tyhle schody?“ zeptal se.

„Do mé pracovny,“ odpověděl bankéř.

„Potřeboval bych se tam podívat,“ prohlásil Fanferlot,

„Beze všeho,“ souhlasil pan Fauvel. „Pojďte, pánové! Vy, Prospere, také.“

Kancelář pana Fauvela se skládala z předpokoje, který sloužil za čekárnu, a z pracovny, kde vedle ohromného stolu a několika kožených křesel byl i psací stůl a skříně na listiny. Do obou místností ústily jen troje dveře. Jedny vedly k tajnému schodišti, druhé do bankéřovy ložnice a třetí do předsíně hlavního schodiště, kudy chodívali zákazníci a hosté.

Fanferlot v rychlosti přehlédl pracovnu. Tvářil se mrzutě jako člověk, který nenalézá, co chtěl.

„Podíváme se také na druhou stranu.“

A vešel hned do čekárny, sledován bankéřem a policejním komisařem.

Prosper zůstal v pracovně sám. Uvědomoval si, že jeho postavení se zhoršuje. Dal se do boje se šéfem a věděly že to bude zápas na život a na smrt. Ten, kdo podlehne zaplatí svou porážku ctí. A jak tak seděl v křesle, zabrán do svých chmurných myšlenek, otevřely se náhle dveře bankéřovy ložnice a na prahu stanula dívka nesmírné krásy. Byla velká a štíhlá. Župan, stažený v pase, zdůrazňoval půvaby její postavy. Oči měla velké, a přece něžné. Pleť připomínala matnou bledost bílé kamélie a krásné černé vlasy jí spadaly dosud v nepořádku na šíji. Byla to Magdaléna, neteř pana Fauvela.

Když spatřila Prospera Bertomyho místo strýce, překvapením vykřikla,

Prosper vyskočil a jeho vyhaslé oči pojednou zazářily,

„Magdaléno!“ vydechl. „Magdaléno!“

Mladá dívka byla červená jak růže. Zpočátku se zdálo, že chce odejít, ale sotva k ní Prosper přistoupil, něco silnějšího než její vůle ji zadrželo, a Magdaléna mu podala ruku. Oba mladí lidé stáli bez hnutí proti sobě a neodvažovali se pozvednout sklopené hlavy. Tolik si toho! měli co říci, ale nevěděli, jak začít, a tak mlčeli. Konečně Magdaléna zašeptala: „Vy, Prospere?“

Ta dvě slova jako by porušila kouzlo chvíle. Pokladník pustil dívčinu ruku a řekl se zřetelnou trpkostí:

„Ano, já, váš přítel, kterého obviňují z hanebné krádeže a který dík vašemu strýci bude do večera zatčen a uvězněn.“

V Magdaléniných očích byla hrůza i soustrast. „Bože, to je strašné!“

„Copak vy o ničem nevíte? Teta vám nic neřekla?“

„Teta je nemocná. Právě jsem šla pro strýce. Proboha, řekněte mi, co se děje?“ Pokladník zaváhal.

Užuž chtěl Magdaléně otevřít srdce, ale vzpomínka na minulost mu v tom zabránila.

„Brzy se všechno dovíte. Strýc je vedle s policejním komisařem. Každou chvíli se mohou vrátit. Odejděte, ať vás tu nenajdou!“ Při těchto slovech ji Prosper jemně vystrčil a zavřel za ní dveře.

Byl nejvyšší čas, neboť pan Fauvel i policejní komisař se vraceli. Protože si prohlíželi čekárnu a hlavní schodiště, nemohli nic slyšet.

Místo nich však poslouchal Fanferlot, který ani na okamžik nespouštěl pokladníka z očí. Chtěl ho vidět o samotě, aby z výrazu jeho tváře vyčetl něco bližšího o stavu jeho nitra. Opustil tedy pana Fauvela i komisaře a věnoval se v skrytu pokladníkovi. Viděl, jak se otevřely dveře, a neušlo mu jediné slovo z rozhovoru Magdalény s Prosperem.

Uvažoval takto: Ti dva se milují, láska se však nezamlouvá bankéři, a tak se chce zbavit nepohodlného milence tím, že ho obviní z krádeže.

Podle Fanferlota se bankéř okradl sám a nevinný pokladník se stal obětí intrik.

Prosper ovšem neměl mít z těchto závěrů žádný prospěch, protože ctižádostivý Fanferlot se rozhodl, že si svá zjištění nechá pro sebe. Konečně má zločin, který ho proslaví!

Mezitím se všichni vrátili do Prosperovy kanceláře. Policejní komisař ztratil svůj počáteční klid. Blížila se chvíle, kdy bude muset rozhodnout.

„Jak vidíte, pánové,“ začal, „pátrání potvrdilo naše původní předpoklady.“

Pan Fauvel i pokladník přisvědčili.

„A co tomu říkáte vy, Fanferlote?“ zeptal se komisař. Policejní úředník neodpověděl. Prohlížel si lupou zámek nedobytné pokladny a bylo vidět, že je něčím velice zaujat.

Pan Fauvel, Prosper i policejní komisař přistoupili k Fanferlotovi.

„Objevil jste něco?“ tázal se bankéř.

Fanferlot litoval, že se nedovedl lépe ovládnout.

„Skoro nic,“ zamumlal. „Jen jsem zjistil, že před nedlouhou chvílí někdo pokladnu velmi spěšně zavíral.“

„Jak to?“ zeptal se komisař.

„Vidíte tu rýhu u zámku pokladny?“

Komisař vzal lupu a prohlížel si pozorně pokladnu. U zámku objevil slabé škrábnutí v délce asi patnácti centimetrů, které porušilo lak.

„Vidím, ale co z toho? Co tím chcete dokázat?“

„Nic. Aspoň nic podstatného,“ odpověděl Fanferlot.

Ve skutečnosti přikládal Fanferlot té rýze velkou důležitost. Byla potvrzením jeho domněnky. Pokladník, i kdyby bral milióny, neměl proč spěchat. Naproti tomu bankéř, který přicházel v noci potají a se strachem, aby nevzbudil sluhu, měl všechny důvody ke spěchu. Jak v rozčilení vytahoval klíč, nedával si pozor a škrábl jím lehce o stěnu pokladny. Fanferlot chtěl případ vyřešit sám, a proto si tato zjištění nechával pro sebe. Z téhož důvodu neřekl nic o setkání Prospera s Magdalénou.

„Musím prohlásit,“ odváděl pozornost jiným směrem, „že nikdo cizí nemohl vstoupit do této místnosti. Ostatně pokladna je zcela neporušena. Nikdo se nedotkl ani knoflíků, ani zámku, a je zřejmé, že pokladna byla otevřena klíčem a že ten, kdo ji otvíral, znal i heslo.“

Fanferlotovo prohlášení utvrdilo komisaře v jeho původním názoru.

‚Rád bych si promluvil s panem Fauveiem o samotě,“ řekl.

„K službám, pane,“ odpověděl bankéř.

Prosper položil klobouk na stůl, aby naznačil, že nehodlá odejít z budovy. Spolu s Fanferlotem se odebrali do vedlejší místnosti.

Pokladník si sedl k jednomu z volných stolů. Všichni úředníci chtěli vědět, co je nového, ale nikdo se neodvážil zeptat. Jen Cavaillon to nevydržel.

„Tak co?“ pravil.

Prosper pokrčil rameny.

„Zatím nic,“ řekl.

Pokladník byl klidný a povýšený jako dříve. V mladém muži, který si tu bezstarostně pohrával s tužkou, by nikdo cizí nehledal člověka, který je obžalován z krádeže.

Pojednou si Prosper přestal hrát s tužkou, vzal kousek papíru a spěšně napsal několik řádek.

Fanferlot, který se usadil vzadu a dělal, jako by podřimoval, nespustil z pokladníka oči.

Prosper pečlivě složil kratičký dopis, podíval se na policejního úředníka a hodil lístek Cavaillonovi, Při tom zašeptal jediné slovo: „Gypsy!“

Fanferlot v duchu ocenil hbitost a chladnokrevnost mladého pokladníka. Jeho jednání ho však zároveň znepokojovalo, neboť na nevinného člověka si počínal se zručností, s níž se Fanferlot nesetkal ani u zkušeného praktika.

V téže době se ve vedlejší místnosti obrátil policejní komisař k panu Fauvelovi:

„Případ je celkem jasný. Mladík vás okradl a mně nezbývá než ho zatknout. Dále ať rozhodne soud.“

„Chudák Prosper,“ vzdychl bankéř. Když viděl udivený pohled policejního komisaře, dodali „Až dodneška jsem mu slepě důvěřoval. Neváhal bych mu svěřit celé své jmění. Div jsem ho neprosil, aby se přiznal, že mu vše odpustím a že na všechno zapomenu. Měl jsem ho rád, a proto ho nemohu nenávidět.“

Zavolali Prospera, který se vrátil zároveň s Fanferlotem. Když mladík uslyšel, že je zatčen, řekl pouze: „Přísahám, že jsem nevinen!“

Pan Fauvel byl mnohem rozčilenější než jeho pokladník a učinil v tomto okamžiku poslední pokus:

„Ještě je čas, hochu, rozmyslete si to!“

Zdálo se, že Prosper neslyší. Vyndal z kapsy klíč a položil jej na krb.

„Zde je klíč od pokladny. Jednoho dne se přesvědčíte o mé nevině.“

A po krátkém zamyšlení pokračoval:

„Než odejdu, rád bych, abyste převzal účetní knihy. Také vám musím oznámit, že je v pokladně ještě další deficit.“

Deficit! To slovo zapůsobilo na posluchače jako výbuch granátu. Pro komisaře to byl jednoduše další důvod, proč považovat mladíka za zloděje. Než se odvážil ukrást velký obnos, cvičil se zřejmě v malých krádežích.

Prosperovo vysvětlení však podstatně zmenšilo závažnost jeho činu:

„V pokladně mi chybějí tři tisíce pět set franků. Dva jsem si vzal jako zálohu na plat a patnáct set jsem půjčil kolegům. Zítra se vyplácí služné, a tak…“

Komisař ho přerušil: „Byl jste k tomu oprávněn?“

„Nebyl, ale myslím, že by pan Fauvel nic nenamítal proti tomu, abych vypomohl kolegům. Ostatně tato praxe je běžná; můj předchůdce to dělal také.“ Bankéř přikývl.

„Pokud jde o mě,“ pokračoval pokladník, „měl jsem na o právo, neboť mám v bance uloženy všechny úspory. Asi patnáct tisíc franků.“

„To souhlasí,“ přisvědčil pan Fauvel. Když se záležitost vysvětlila, oznámil policejní komisař, že jeho poslání je skončeno. Požádal pokladníka, aby ho následoval.

I v této chvíli se Prosper tvářil docela lhostejně, což policejní komisař považoval za cynickou drzost. „Jsem připraven, pane komisaři.“ Bankéř jen stěží zadržoval pláč:

„Bože, raději bych ztratil dvakrát tolik než Prospera!“ Podezíravého Fanferlota, který tuto větu zaslechl, okamžitě napadlo, že ji pan Fauvel pronesl jen proto, aby ji on, policejní úředník, zaslechl. Zdržel se totiž v kanceláři předstíraje, že hledá deštník, který ovšem neměl. Při odchodu ujišťoval pana Fauvela, že se přijde zeptat, zda o někdo nenašel.

IV

Střežit a odvést Prospera měl vlastně Fanferlot. Ale ještě než komisař odešel, přičinlivý pomocník ho požádal, aby směl pokračovat v pátrání.

Ležel mu v hlavě Cavaillon, který měl v kapse Prosperův lístek. Po celou dobu vyšetřování pozoroval pootevřenými dveřmi mladého úředníka. Zmocnit se tohoto písemného důkazu bylo koneckonců snadné. Stačilo zatknout Cavaillona a lístek mu prostě vzít. Jednu chvíli měl Fanferlot chuť to udělat, ale rozmyslel si to. Sotva by tím něco dokázal. Jisté je, že lístek byl určen někomu jinému než Prosperovu kolegovi. Méně jisté je, že by Cavaillon prozradil, kdo se skrývá za jménem Gypsy.

Po důkladné úvaze policejní úředník usoudil, že se může lístku zmocnit mnohem výhodnějším způsobem. Stačí, bude-li sledovat Cavaillona. Přistihne-li ho při činu, nebude Prosperův kolega aspoň moci zapírat.

Když Fanferlot sestoupil do vestibulu, měl již hotový plán. Přešel ulici a skryl se tam rychle za domovními dveřmi. Odtud mohl pohodlně pozorovat celý bankovní dům. Za jedním oknem dokonce rozeznával Cavaillona.

Fanferlot čekal dlouho. Teprve asi v jednu hodinu si všiml, že se Cavaillon chystá k odchodu. Chvíli poté se mladý úředník objevil ve dveřích banky. Po kratičkém zaváhání se dal na předměstí Montmartre a potom zabočil do ulice Notre-Dame-de-Lorette. Spěchal, vrážel do lidí, nestaraje se o jejich námitky. Policejní úředník měl co dělat, aby mu stačil.

V ulici Chaptal vstoupil Cavaillon do domu číslo 39. Sotva učinil v uzounké chodbě pár kroků, ucítil na rameni něčí ruku.v Obrátil se a stál proti Fanferlotovi. Okamžitě ho poznal. Zbledl a ucouvl, při čemž se opatrně rozhlížel, kudy by se dalo utéci. Policejní úředník se mu postavil do cesty. Cavaillon si uvědomil, že je v pasti.

„Co chcete?“ zakoktal.

Na rozdíl od ostatních kolegů choval se Fanferlot za všech okolností neobyčejně laskavě a uhlazeně.

„Promiňte, pane, že vás obtěžuji, ale rád bych vás požádal o malou informaci.“

„Mě? O informaci?“

„Ano, vážený pane. Vás, Evžena Cavaillona.“

„Neznám vás, pane!“

„Jen si vzpomeňte! Viděli jsme se dnes ráno. Jde jen o maličkost. Dovolíte-li, doprovodím vás ven.“

Cavaillonovi nezbývalo než poslechnout. Ulice Chaptal je velice klidná a člověk si tu může bezstarostně pohovořit.

„Oč tedy běží,“ začal Fanferlot. „Dnes ráno vám pan Prosper Bertomy hodil nějaký lísteček.“

„To je omyl,“ řekl Cavaillon a zčervenal.

„Věřte mi, vážený pane, že by mi bylo hrozně líto, kdybych vás musel usvědčit ze lži. Vím, co povídám.“

„Ujišťuji vás pane, že mi Prosper nic nedal.“

„Nezapírejte, pane,“ domlouval mu Fanferlot, „nebo se mám dovolávat svědectví čtyř úředníků, kteří to viděli?“ Cavaillon se vzdal:

„Budiž, tady máte to psaní.“ A podal policejnímu úředníkovi lístek, který měl v peněžence.

Fanferlot by byl nejraději vykřikl radostí, ale dovedl se ovládnout a s naučenou zdvořilostí se obrátil ke Cavaillonovi:

„Věřte mi, že jen nerad porušuji listovní tajemství, ale zajisté dovolíte, abych si lístek přečetl.“ Dopis zněl:

Milá Nino,

miluješ-li mě, bez váhání poslechni. Okamžitě si vezmi všechny své věci a ubytuj se někde na druhém konci Paříže. Nevycházej. Poslechni, závisí na tom můj život. Obvinili mě z krádeže a budu zatčen. V zásuvce najdeš pět set franků, vezmi si je! Adresu dej Cavaillonovi, řekne ti vše ostatní. Brzy na shledanou!

Prosper

Kdyby nebyl Cavaillon tak přestrašený, všiml by si, že policejní úředník je zklamán. Domníval se, že má v ruce důkaz o Prosperově vině či nevině, a místo toho si přečetl zamilované psaníčko. Marně se snažil objevit v dopise nějaký skrytý smysl. Pravda, slova „všechny své věci“ byla dvakrát podtržena, jenže jejich význam si mohl člověk vykládat, jak chtěl.

Přesto byl Fanferlot přesvědčen, že musí v pátrání pokračovat.

„Ta slečna Nina se jmenuje Gypsy a je zřejmě Prosperovou přítelkyní, že?“ otázal se policejní úředník.

„Je to jeho milenka.“

„A bydlí v čísle 39?“

„Proč se ptáte? Viděl jste mě sem vcházet“

„Byt je na její jméno?“

„Ne, bydlí u Prospera.“

„V kterém patře?“

„V prvním.“

Fanferlot složil lístek a schoval jej do kapsy.

„Mnohokrát vám děkuji za informace, pane. Doručím lístek sám. Vy se raději co nejrychleji vraťte do zaměstnání.“

V

Sotva zašel Cavaillon za roh, Fanferlot vyběhl do prvního poschodí a zazvonil u dveří Prospera Bertomyho. Otevřel mu asi patnáctiletý chlapec v livreji.

„Je doma slečna Nina Gypsy?“

Když chlapec zaváhal, ukázal mu Fanferlot dopis.

„Mám odevzdat tento list od pana Prospera a počkat na odpověď.“

„Vstupte, prosím, ohlásím vás.“

Fanferlot se octl v přepychově zařízeném salónku. Sotva měl čas si pomyslit, že pokladník nebydlí právě špatně, když vstoupila slečna Nina Gypsy. Byla to mladá, křehká bruneta neobyčejně svěží tváře. Dlouhé řasy tlumily lesk černých očí a silné, smyslné rty odhalovaly jemné, bílé zuby. Slečna Nina Gypsy nebyla dosud oblečena. Měla na sobě lehký župan, pod nímž se bělaly krajky noční košile. Hlavu měla nicméně pečlivě upravenou, neboť vlasy s černými stuhami jí půvabně spadaly na krásnou šíji. Byla tak hezká, že Fanferlot byl zpočátku vyveden z míry.

„Co si přejete?“ zeptala se slečna Gypsy.

„Byl jsem pověřen,“ začal Fanferlot poníženě, „abych vám odevzdal od Prospera tento lístek.“

„Od Prospera? Vy ho znáte?“

„Jsem jeho přítel.“

Fanferlot vyndal z kapsy dopis a řekli“

„Čtěte, prosím.“

Slečna Gypsy nejdříve zbledla, pak zrudla a začala se chvět po celém těle. Lehce se zapotácela a Fanferlot přiskočil, aby ji zachytil. Ve chvíli se však vzpamatovala a uchopila policejního úředníka za zápěstí:

„Okamžitě mi vysvětlete, co to znamená. Znáte přece obsah dopisu, ne?“

„Ano, znám.“

„Chtějí zatknout Prospera! A obviňují ho z krádeže!“

„Vzal prý tři sta padesát tisíc franků.“

„To není pravda!“ křičela mladá žena a pustila Fanferlotovo zápěstí. „To je nesmysl! Prosper že by kradl? Proč? Copak nemá dost peněz?“

„Říká se, že pan Bertomy žije pouze ze svého platu,“ poznamenal Fanferlot.

„Vždycky měl dost peněz. Ale plat by mu na to…“

Nina se neodvážila dokončit tuto myšlenku.

„Ne, ne!“ vykřikla znovu. „Prosper by kvůli mně rozhodně nekradl. Prosper mě nemiluje a nikdy nemiloval.“

„Pochybuji, že myslíte svá slova vážně,“ pravil galantně Fanferlot.

Zavrtěla hlavou. Oči měla plné slz.

„Myslím to docela vážně. Bohužel vím, že mě nemiluje, a vím, že pro něho neznamenám vůbec nic.“

„Proč tedy…“

„Ano, proč,“ přerušila ho slečna Gypsy, „proč se o mě tak dojemně stará, že? Byla bych vám vděčná, kdybyste mi to vysvětlil. Rok už hledám marně odpověď. Snažím se ji vyčíst z jeho chování, z jeho tváře. Ale uhodněte myšlenky člověka, který se umí tak dobře ovládat jako Prosper.“

Čím víc se slečna Nina Gypsy rozčilovala, tím jasněji mohl Fanferlot nahlížet do jejího nitra. V duchu si říkal, že nikdo neposlouží tak znamenitou výpovědí jako vášnivá a zamilovaná žena.

„Povídá se,“ poznamenal policejní úředník, „že pan Bertomy je náruživý hráč.“

„Hraje, to je pravda,“ pokrčila slečna Gypsy rameny, „a sama jsem viděla, že prohrál velké sumy bez nejmenšího vzrušení. Ale proto není ještě hráč. U něho to není vášeň. Hraje, tak jako jí nebo pije, samozřejmě, ale bez nadšení. Někdy mi připadá dokonce jako tělo bez duše. Jsem z toho nešťastná. Je naprosto lhostejný, tak lhostejný, že se mi někdy zdá, jako by za touto maskou skrýval nějaké zoufalství. Tenhle člověk že by kradl? Ne! Myslím, že v jeho životě je nějaké hrozné tajemství nebo neštěstí.“

„Nikdy s vámi nemluvil o své minulosti?“

„Neříkala jsem vám, že mě nemiluje?“ Náhle Nina vybuchla:

„Ale já ho miluji a já ho zachráním! Promluvím s jeho šéfem, se soudcem, se všemi, a dokáži, že je nevinen. Pojďte, pane, pomozte mi! Do večera bude Prosper na svobodě nebo já spolu s ním ve vězení.“

Záměr slečny Gypsy byl jistě neobyčejně ušlechtilý, leč neproveditelný. Navíc pak ohrožoval plány policejního úředníka, který nemohl potřebovat, aby se slečna Nina teď obrátila na vyšetřujícího soudce. Dříve či později ji soud stejně začne hledat. A pak bude na něm, Fanferlotovi, aby ji objevil.

Z toho důvodu se policejní úředník snažil, jak nejlépe dovedl, uklidnit rozčilenou mladou ženu. Chtěl jí dokázat, že jakákoli akce ve prospěch obžalovaného pokladníka je v této chvíli čirou pošetilostí.

„Máte pramalou naději na úspěch, slečno. Prosperovi nepomůžete a kdo ví, zda by soud ve vás neviděl třeba spoluviníci.“

Ale to, co platilo na pana Cavaillona, nezapůsobilo nikterak na Ninu. Neboť řídí-li se muž rozumem, žena poslouchá zpravidla srdce.

„Nebojím se nebezpečí,“ zvolala. „Prosper je nevinen! A kdyby i nebyl, chci s ním jít do vězení!“

Fanferlot věděl, že jediný argument, který na slečnu Ninu platí, je Prosper, a proto pravil:

„Existuje velmi jednoduchý způsob, jak prospět muži, kterého milujete.“

„Jaký, pane?“

„Poslechnout ho!“

Slečna Gypsy byla zklamaná; čekala zřejmě jinou radu. „Poslechnout,“ šeptala zamyšleně, „poslechnout.“

„Je to vaše svatá povinnost,“ naléhal policejní úředník. A když viděl, že stále váhá, vzal se stolu dopis a pokračoval:

„Hleďte, ve chvíli nejvyššího nebezpečí vám pan Bertomy píše, jak se máte chovat – a vy ho nechcete poslechnout? Copak ho nemilujete? Copak si myslíte, že vás zapřísahá, abyste se skryla, docela bezdůvodně?“

Slečna Gypsy byla dost chytrá, aby pochopila.

„Byla jsem bláhová,“ zvolala. „Nikdo nesmí vědět o našem vztahu. Kdyby mě tu našli, byla by to pro Prospera přitěžující okolnost. Jistě by se ptali, kde vzal peníze, aby mi nakoupil tolik šatů, šperků a prádla.“

„Přesně tak,“ přikývl na znamení souhlasu Fanferlot.

„Pak ale musím zmizet co nejrychleji. Policie tu může být co nevidět.“

„S tou policií to není tak zlé,“ poznamenal Fanferlot. „Obyčejně si dá načas.“

„To nevadí,“ řekla slečna Gypsy a odběhla do vedlejší místnosti, aby udělila příslušné rozkazy komorné, kuchařce i mladému sluhovi. Všichni začali okamžitě skládat obsahy skříní a zásuvek do ohromných kufrů.

Pak se Nina vrátila k Fanferlotovi.

„Za okamžik jsme připraveni. Ale kam mám jít?“

„Na druhý konec Paříže, jak vám to poradil pan Prosper. Do nějakého hotelu.“

„Žádný neznám.“

Policejní úředník dělal, jako by přemýšlel. Ve skutečnosti s námahou skrýval radost.

„Znám jeden hotel. Doufám, že se vám bude zamlouvat. Takový přepych jako tady tam není, ale na mé doporučení se k vám budou chovat jako k vévodkyni. A hlavně tam budete dobře ukryta.“

„Kde to je?“

„Za vodou na náměstí Saint-Michel, hotel U archanděla. Majitelkou je paní Alexandra, kterou velmi dobře znám.“

Slečna Nina se okamžitě rozhodla: „Tady máte pero a papír. Napište mi pár řádek pro majitelku.“

V minutě byl Fanferlot hotov.

„Prosím,“ pravil úředník, podávaje jí list, „u paní Alexandry si budete moci dělat, co vás jen napadne.“

„Dobrá. Ráda bych ale oznámila svou adresu také Cavaillonovi. Je to Prosperův přítel.“

„Zajde ke mně v nejbližších dnech. Oznámím mu, kde vás najde.“

Pak chtěla slečna Gypsy poslat sluhu, aby objednal povoz. Fanferlot se nabídl, že to obstará sám. Stejně prý již musí jít. A protože měl toho dne štěstí, padl mu fiakr do rukou, právě když vycházel z domu na ulici.

„Počkáš tu na jednu tmavovlásku,“ řekl kočímu. „Řekne-li ti, abys ji odvezl na náměstí Saint-Michel, zapráskáš bičem. Když udá jinou adresu, slezeš z vozu a půjdeš upravit postraňky. Já budu naproti.“

Fanferlot přešel ulici a sedl si do malé vinárny. Sotva si začal srovnávat v hlavě události dnešního dne, uslyšel mohutné zapráskání bičem. Slečna Nina jela k hotelu U archanděla.

VI

V době, kdy se slečna Gypsy uchýlila do hotelu U archanděla, Prosper Bertomy byl ve vězení na policejní stanici. Úředníci se marně snažili vyčíst cokoli z jeho lhostejné tváře. Zdálo se dokonce, že není nikterak znepokojen svým strašlivým postavením. Jen zrychlený dech a kapičky potu na spáncích prozrazovaly jeho úzkost.

U policejního komisaře musel čekat dvě hodiny, než se vyřídily různé formality. Krátil si dlouhou chvíli rozhovorem s dvěma strážníky, kteří ho hlídali. K polednímu dostal hlad a požádal o jídlo. Přinesli mu oběd z nedaleké restaurace. Prosper se s chutí najedl a napil.

Když mu oznámili, že dole čeká povoz, okamžitě se zvedl. Požádal jen, aby si směl zapálit doutník. Potřeboval se uklidnit.

Byl překrásný jarní den. Když projížděli ulicí Montrnartre, Prosper se několikrát podíval ven a litoval, že musí do vězení.

„To je zvláštní,“ poznamenal, „nikdy jsem tolik netoužil po procházce jako teď.“

Jeden ze strážců se zasmál a řekl, že je to pochopitelné.

V kanceláři při vyplňování formuláře odpovídal Prosper už zase s obvyklou povýšeností. Teprve když mu nařídili vyprázdnit kapsy a začali ho prohledávat, objevilo se mu v očích rozhořčení a po tvářích mu stékaly horké slzy. To však netrvalo dlouho. Trpělivě snášel surové ohmatávání, jímž se strážci ujišťovali, že nemá pod šaty ukrytou zbraň.

Prohlídka by byla bývala pravděpodobně ještě důkladnější a potupnější, nebýt zásahu sympatického muže s brýlemi, který se hřál vzadu u kamen. Při pohledu na Prospera byl velmi překvapen. Dokonce vstal a zdálo se, že chce Prosperovi něco říci, ale opět se zarazil.

Prosper byl rozrušen, avšak přece jen si všiml, že ho neznámý muž bedlivě pozoruje. Copak ho zná? Pátral ve vzpomínkách, ale marně.

Neznámým mužem byl úředník policie pan Lecoq.

Ve chvíli, kdy strážci chtěli Prosperovi zouvat boty, pan Lecoq je zarazil:

„To už stačí!“

Strážci poslechli. Mezitím byly vyřízeny všechny formality a nešťastného pokladníka odvedli do cely. Konečně byl sám! Nevěděl, chudák, že vězeň se podobá hmyzu, který je pod lupou přírodovědce, a že stěny tu mají uši.

Byl si tak jist samotou, že zapomněl na svou hrdost a hořce se rozplakal. Odhodil masku lhostejnosti, skrývající zuřivý hněv. Křičel, nadával a proklínal svůj osud. Jako každý mladý muž, měl i Prosper své ambice. Plně si je uvědomil ve svých čtyřiadvaceti letech, kdy si umínil, že i on, třebaže zatím chudý, bude se jednoho dne podílet na bohatství tohoto světa. Věděl dobře, že mnozí z těch, k nimž dnes vzhlíží s úctou i obdivem, začínali kdysi jako on: s téměř prázdnýma rukama. Měli však odvahu, vzdělání a nezlomnou energii. Prosper se tehdy rozhodl, že půjde jejich cestou – a jeho život se od té chvíle radikálně změnil.

A teď se pojednou ocitl ve vězení, obžalován z krádeže! Cítil, že všechno je ztraceno. Málo záleží na tom, zda je člověk vinen, či nikoli. Pečeť věznice lpí na jeho pověsti jako znamení galejníkovo. K čemu bojoval, proč se tedy snažil?

Když mu večer dozorce přinesl jídlo, našel ho na lůžku plačícího. Prosper necítil nejmenší chuť k jídlu. Noc byla nekonečná, místo hodin ji odměřoval jednotvárný krok hlídky. Usnul teprve k ránu, ale záhy ho probudil dozorce.

„K vyšetřujícímu soudci, pane!“

Prosper okamžitě vyskočil a ve vteřině byl připraven.

„Máte štěstí,“ řekl mu cestou dozorce, „bude vás vyslýchat slušný člověk.“

Bylo to pravda, neboť pan Patrigent byl velmi lidský. Snad se mu mohlo vyčítat, že není dost aktivní, aby svou oběť dostal co nejrychleji do úzkých. Zato byl neobyčejně trpělivý a díky této vlastnosti postupoval při vyšetřování zvolna, leč naprosto spolehlivě k cíli

Před kanceláří pana Patrigenta se dozorce zastavil. Těžko si představit horší místo, než je čekárna před kanceláří vyšetřujícího soudce. Podél stěny byla velká lavice, značně ošoupaná, svědčící o nesmírném provozu v tomto pochmurném místě.

Když Prosper vstoupil do čekárny, byla lavice skoro obsazená. Před dveřmi vyšetřujících soudců postávaly skupinky lidí. Bylo tu ticho, a pokud se hovořilo, tedy šeptem. Atmosféra prostředí působila na Prospera skličujícím dojmem, takže byl velmi rád, když zaslechl své jméno.

„Prosper Bertomy!“

Sotva nešťastný pokladník vstoupil do kanceláře vyšetřujícího soudce, byl oslněn prudkým světlem okna, které bylo právě naproti dveřím. Před oknem byl pracovní stůl soudcův. Soudce seděl čelem k příchozímu, takže jeho tvář byla ve stínu, zatímco na vyšetřovaného nebo na svědka dopadalo plné světlo. Vpravo od soudcova stolu seděl zapisovatel. Tvář pana Patrigenta, pokud si Prosper mohl všimnout, byla vroubena krátkými narezlými vousy a působila dobráckým, skoro uklidňujícím dojmem.

„Posaďte se,“ vyzval soudce Prospera.

Obžalovaný byl za tuto pozornost vděčný, neboť čekal, že se tu s ním bude jednat jako se zločincem.

„Připravte se, Sigaulte,“ pravil pan Patrigent zapisovateli, „začneme.“

Pak se obrátil k Prosperovi:

„Vaše jméno?“

„Augustin Prosper Bertomy.“

„Kolik je vám let?“

„Pátého května mi bude třicet.“

„Zaměstnání?“

„Jsem… totiž byl jsem pokladníkem bankovního domu André Fauvel.“

„Bydliště?“

„Ulice Chaptal číslo 39. Bydlím tam čtyři roky. Předtím jsem bydlil na bulváru Batignolles.“

„Kde jste se narodil?“

„V Beaucairu, okres du Gard.“

„Máte rodiče?“

„Jen otce. Matka zemřela před dvěma lety.“

„Otec bydlí v Paříži?“

„Ne, u sestry v Beaucairu.“

Při posledních slovech se Prosperovi roztřásl hlas. Jsou chvíle, kdy vzpomínka na rodinu člověka posílí, a jsou okamžiky, kdy je tomu naopak.

„Čím je váš otec?“ pokračoval pan Patrigent, kterému neušlo Prosperovo pohnutí, když mluvil o rodičích.

„Byl zaměstnán na správě silnic a později pracoval jako úředník Jižního průplavu, kde je zaměstnán i manžel sestry. Nyní je otec v penzi.“

Chvíli bylo ticho. Soudce si přisunul židli, aby lépe viděl Prosperovi do tváře.

Pak znenadání řekl:

„Jste tedy obviněn z krádeže tří set padesáti tisíc franků, které jste odcizil svému šéfovi.“

Za posledních čtyřiadvacet hodin měl Prosper hodně času, aby si zvykl na toto hrozné obvinění. Když je však slyšel v tak bezprostřední formulaci a z úředníkových

úst, byl natolik vyveden z míry, že ze sebe nevypravil ani hlásku.

„Chcete k tomu něco říci?“ zeptal se vyšetřující soudce.

„Přísahám, že jsem nevinen, pane!“

„Přál bych vám to,“ poznamenal soudce, „a ujišťuji vás, že se vynasnažím, abych dokázal vaši nevinu. Můžete uvést něco na svou obranu, máte nějaký důkaz?“

„Ne, protože vůbec nechápu, jak se to mohlo stát. Jediné, co mohu uvést na svou obranu, je můj dosavadní život, který…“

Soudce ho zarazil pokynem ruky.

„Držme se faktů,“ pravil. „Pokud je mi známo, byla krádež spáchána za tak zvláštních okolností, že jen dva lidé jsou podezřelí – pan Fauvel a vy. Nebo podezíráte někoho jiného?“

„Ne, pane.“

„Říkáte, že jste nevinen. Znamená to, že krádež spáchal pan Fauvel?“ Prosper mlčel.

„Napadá vás nějaký důvod, proč by pan Fauvel okrádal sám sebe? Máte-li sebemenší podezření, řekněte mi je!“

Obžalovaný mlčel, a tak soudce pokračoval:

„Vidím, že si musíte celou záležitost ještě promyslet. Zatím podepište protokol, který vám zapisovatel přečte.“

Prosper byl na pokraji zoufalství. Poslední naděje pro něho zhasla. Automaticky podepsal protokol a vypotácel se z kanceláře.

„Něco neklape?“ ptal se jeho průvodce. „To nic, pane, jen odvahu, odvahu!“

Ale Prosper už odvahu ztratil, a když se vrátil do cely, byla v jeho duši jen nenávist a hněv. Chtěl přece u vyšetřujícího soudce mluvit, chtěl dokazovat svou nevinu, a zatím všechno skončilo dříve, než mohl vůbec začít.

Po Prosperovi byl k vyšetřujícímu soudci předvolán jako svědek pan Fauvel. Byl-li Prosperův výslech pouhou formalitou, jež měla za úkol konstatovat hlavní fakt, šlo nyní o hledání motivů a různých okolností, které by mohly poskytnout usvědčující materiál.

Když pan Fauvel vstoupil do soudcovy kanceláře, byl to docela jiný člověk, než kterého jsme poznali v bance. Klid a laskavou shovívavost vystřídalo rozčilení a nenávist vůči pokladníkovi, což se projevilo hned při prvních odpovědích.

Pan Fauvel se nechával přespříliš unášet hněvem a soudce ho musel přerušit.

„Je třeba postupovat po pořádku,“ pravil, „a pro začátek vás prosím, abyste odpovídal pouze na mé otázky. Pane Fauvele, věřil jste v poctivost svého pokladníka?“

„Věřil, i když jsem měl spoustu důvodů, abych mu tak docela nedůvěřoval.“

„Které to byly důvody?“

„Pan Bertomy hrál. Často celé nocí, a jak jsem se dověděl, prohrál několikrát větší obnos. Měl pochybné přátele. Dokonce se jednou zapletl spolu s mým zákazníkem, panem de Clameran, do hráčské aféry, která skončila u soudu.“

Když bankéř uvedl ještě další námitky proti Prosperovi, poznamenal soudce:

„To byla od vás ovšem velká neopatrnost, svěřit takovému člověku pokladnu, nemyslíte?“

„Prosper se v poslední době velmi změnil. Dříve byl úplně jiný. Vždyť skoro patřil k rodině. Trávil s námi všechny večery a můj starší syn Lucián v něm našel důvěrného přítele. Jednoho dne to všechno skončilo. A přece jsem myslil, že je zamilován do mé neteře Magdalény.“

Pan Patrigent si cosi poznamenal.

„A nezačal se vám vyhýbat právě proto, že byl zamilován?“

„Proč, prosím vás,“ divil se pan Fauvel, „proč by to dělal? Musel vědět, že bych mu Magdalénu dal. Po pravdě řečeno jsem se domníval, že mě požádá o její ruku. „špatná partie by to nebyla. Magdaléna je hezká a dostane půl miliónu věna.“

„Vy tedy nevíte, proč se vám začal vyhýbat?“

„Nevím,“ odpověděl pan Fauvel. „Ačkoli – měl jsem dojem, že to má na svědomí pan Raul de Lagors, s nimi se v té době Prosper seznámil.“

„Co je to za člověka?“

„Je to manželčin příbuzný. Roztomilý, duchaplný, a také lehkomyslný chlapec, který je natolik bohatý, že si může dovolit nějaký ten bláznivý kousek.“

Soudce si zapsal mladíkovo jméno do tlustého zápisníku.

„A teď k věci. Víte určitě, že krádež nemohl spáchat nikdo z rodiny?“

„Naprosto určitě!“

„Nikdy jste nedal klíč z ruky?“

„Jen zřídkakdy. Pokud jde o ty výjimečné případy, kdy jsem klíč neměl u sebe, ukládal jsem ho do nočního stolku.“

„Kde byl klíč v době krádeže?“

„Ve stolku.“

„To znamená…“

„Promiňte, pane,“ přerušil ho bankéř, „ale uvědomte si, že kdo nezná heslo, tomu je klíč k nedobytné pokladně málo platný.“

„Heslo jste neřekl nikomu?“

„Nikomu. Někdy jsem je neznal ani já, protože Prosper heslo velmi často měnil.“

„Znal jste je v den krádeže?“

„Ano. Bylo to podivné heslo, a proto jsem si je zapamatoval.“

„Jak znělo?“

„Gypsy,“ odpověděl bankéř. Pan Patrigent si je zapsal.

„Ještě otázku, pane. Byl jste doma ten večer, kdy došlo ke krádeži?“

„Večeřel jsem u jednoho ze svých přátel. Vrátil jsem se k jedné hodině. Manželka už spala a já si šel také hned lehnout.“

„A vy jste nevěděl, kolik peněz je v pokladně?“

„Domníval jsem se, že je tam nepatrná částka, protože jsem výslovně zakázal, aby se do pokladny ukládaly na noc větší sumy peněz. Řekl jsem to už komisaři a pan Bertomy mou výpověď potvrdil.“

„Správně. Je to v protokolu.“

Pro pana Patrigenta byla celá věc jasná. Bankéř nevěděl, že je v pokladně tři sta padesát tisíc franků, zatímco pan Bertomy to nejen věděl, ale navíc přestoupil zákaz svého zaměstnavatele.

„Myslím, že to stačí,“ řekl po chvilce pan Patrigent.

„Ještě, prosím, podepište protokol.“

Když se za panem Fauvelem zavřely dveře, zapisovatel poznamenal:

„Čert aby se v tom vyznal! Jestli bude pokladník šikovný a vydrží, těžko ho budou usvědčovat.“

„Možná,“ odpověděl soudce, „ale dříve musíme vyslechnout další svědky.“

Jedním z nich byl starší syn pana Fauvela Lucián, hezký dvaadvacetiletý mladík, který řekl, že má Prospera rád a že ho pokládá za svého přítele a za slušného člověka. Naprosto si nedovede vysvětlit, co ho mohlo přimět ke krádeži. Je pravda, že Prosper hraje, ale není možné mluvit u něho o hráčské vášni. Také se domnívá, že jeho přítel nežije nad poměry. Pokud jde o sestřenici Magdalénu, byl Lucián přesvědčen, že se s ní Prosper ožení. Jestliže se jim v poslední době vyhýbal, přičítal to neshodám mezi milenci.

Pak přišel na řadu mladý Cavaillon. Snažil se odčinit svou předchozí „zradu“ tím, že velmi odhodlaně prohlásil své přesvědčení o Prosperově nevině.

Výpověď dalších šesti či sedmi bankovních úředníků byla vcelku bezvýznamná, až na jeden případ, v němž svědek uvedl, že Prosper spekuloval prostřednictvím pana Raula de Lagors na burze a že získal velké částky peněz.

V pět hodin byl seznam svědků vyčerpán. Tím však práce pana Patrigenta neskončila. Zazvonil na sluhu:

„Co nejrychleji mi sem pošlete Fanferlota!“

Policejní úředník se cestou k panu Patrigentovi zapovídal a přišel pozdě.

„Jak dlouho mám na vás čekat?“ přivítal ho soudce.

Fanferlot se zatvářil provinile a servilně se uklonil. Rozhovor mu dělal starosti, neboť musel hrát dvojí hru. Za každou cenu chtěl pokračovat v pátrání na vlastní pěst a to znamenalo, že si musí některé věci nechat pro sebe. Tak například pověděl soudci o dopisu, který nesl Cavaillon slečně Gypsy – ba dokonce ten dopis soudci dal, ale ani slůvkem se nezmínil o Magdaléně.

Patrigentovo přesvědčení o Prosperově vině sílilo.

„Zřejmě to musel udělat ten mladík,“ hučel soudce.

Fanferlot se v duchu radoval, že je soudce na falešné stopě. Tím větší pak bude jeho zásluha, neboť pravého viníka najde on. Mrzuté bylo jen to, že zatím nevěděl, jak tohoto lákavého cíle dosáhnout.

Když Fanferlot prohlásil, že už nic dalšího neví, uložil mu soudce ještě několik jiných úkolů a smluvil si s ním schůzku na příští den.

„Hlavně nespouštějte z očí slečnu Gypsy. Dost možná, že ví, kde jsou peníze, a mohla by nás přivést na stopu.“

Fanferlotovou tváří se mihl zlomyslný úsměv.

„Můžete být docela klidný, pane soudce, ta dáma je v dobrých rukou.“

Když osaměl, pan Patrigent se znovu probíral výpověďmi svědků. Případ ho přitahoval a provokoval. Umiňoval si, že musí osvětlit těch několik temných míst, která v případě jsou.

Druhého dne přišel soudce nezvykle brzy, aby mohl vyslechnout slečnu Gypsy, mladého Cavaillona a pana Fauvela.

V příštích dnech se do případu vskutku zakousl.

Jen dva svědkové se nedostavili. První byl sluha, který se při posílce zranil a nemohl zatím chodit, druhý pan

Raul de Lagors. Jejich nepřítomnost byla však pominutelná, neboť i bez nich se akta Prosper Bertomy utěšeně rozrůstala, takže pátý den po krádeži dospěl soudce k přesvědčení, že má dost usvědčujícího materiálu, jímž může obžalovaného zničit.

VII

První dva dny uběhly Prosperovi rychle. Požádal o papír a tužku, aby si mohl dělat poznámky a připravovat obhajobu. Třetího dne začal být neklidný.

„Copak mě už nebudou vyslýchat?“ ptal se několikrát dozorce, který mu přinášel jídlo.

„Však se dočkáte,“ zněla stále táž odpověď.

Čas se nekonečně vlekl a nešťastný Prosper se domníval, že na něho všichni zapomněli.

V pondělí ráno se přesvědčil, že tomu tak není. Ve chvíli, kdy to nejméně očekával, vstoupil do jeho cely vysoký, bělovlasý muž.

„Otec!“ zakoktal Prosper, kterému bylo, jako by do něho udeřil blesk.

„Ano, tvůj otec!“

Za všech okolností, a zejména ve chvílích nejtěžších, je otec záštitou i útočištěm. Pouhá jeho přítomnost dává člověku pocit jistoty. Prosper, kterého přemohl cit, rozevřel náruč a chtěl otce obejmout.

Pan Bertomy ho odstrčil.

„Jdi pryč!“ pravil tvrdě.

Vstoupil do cely a dozorce za ním zavřel dveře. Otec se synem tu stáli proti sobě, prvý rozhněvaný, druhý zlomený.

„Copak i ty věříš, že jsem kradl?“ zvolal ubohý pokladník.

„Přede mnou nemusíš hrát komedii, vím vše!“ řekl otec.

„Ale já jsem opravdu nic neukradl, přísahám to při památce své matky!“

„Nerouhej se!“ vykřikl pan Bertomy.

A šeptem, pln náhlého dojetí, dodal:

„Tvá matka nežije a já jsem věru netušil, že budu jednoho dne děkovat Bohu, že už tu s námi není. Tvůj zločin by ji zabil.“

„Obviňuješ mě ve chvíli, kdy bys mi měl dodávat odvahu, abych se mohl bránit. Jsem obětí hanebné intriky.“

„Obětí? Ty obětí?“ zvolal pan Bertomy. „Ty, který se pokoušíš pomlouvat a hanobit člověka, jenž ti prokazoval dobrodiní a připravoval skvělou budoucnost?“

„Nech mě domluvit, otče!“

„Chceš snad popřít, že se k tobě pan Fauvel choval víc než slušně? Nepsal jsi mi snad před časem, abych se připravil k cestě do Paříže a požádal tvého šéfa o ruku jeho neteře? Nebo jsi lhal?“

„Nelhal,“ zašeptal Prosper.

„To bylo před rokem. Tehdy jsi slečnu Magdalénu ještě miloval. Alespoň jsi psal, že…“

„Nikdy jsem ji nepřestal milovat!“ přerušil ho Prosper.

„Opravdu?“ zasmál se ironicky pan Bertomy. „A jak to, že ti tvá láska dovolovala, abys páchal všechny ty prostopášnosti? Jak to, že ses nestyděl chodit jí na oči po nocích prohýřených v pochybných společnostech?“

„Proboha, dej si vysvětlit, že Magdaléna…“

„Tak dost! Už jsem ti jednou řekl, že vím vše. Včera jsem mluvil s tvým šéfem a dnes ráno s tvým soudcem. Viděl jsem také tvůj byt a je mi jasné, že ses musel dopustit zločinu. Ten přepych, těch obrazů! My jsme doma žili v prostotě a naším přepychem byla jen naše poctivost. Jsi první z rodiny, kdo má v bytě vzácné koberce, a také první, kdo kradl.“

Prosper zrudl, ale zůstal sedět bez hnutí.

„Dneska chce každý žít v přepychu,“ rozohňoval se pan Bertomy, „ať to stojí, co chce. Dneska musí mít každý milenku a livrejovaného sluhu. A nemá-li na to, tak krade. Bankéři aby se pak báli svěřovat svým zaměstnancům klíče od pokladny.“

Náhle se pan Bertomy zarazil. Zdálo se mu, že syn je duchem nepřítomen.

„Nechme toho,“ začal po chvilce, „nepřišel jsem ti dělat výčitky. Chci se pokusit o záchranu rodinné cti, je-li to vůbec možné. Nepřeji si, aby naše jméno vláčeli v novinách společně s jmény zlodějů a vrahů. Vstaň a dobře poslouchej!“

Prosper okamžitě vstal.

„Především: kolik ti ještě zbývá z těch ukradených tří set padesáti tisíc franků?“

„Opakuji, že jsem nic neukradl,“ řekl Prosper se zoufalou rezignací.

„Čekal jsem tuhle odpověď. Škodu tedy musí nahradit rodina.“

„Jak to myslíš?“

„Mám zatím pohromadě dvě stě deset tisíc franků. Tvůj švagr mi přinesl dceřino věno sedmdesát tisíc franků, ostatní jsem sehnal já. Peníze mám u sebe a odevzdám je panu Fauvelovi.“

„To nesmíš!“ vyskočil Prosper, který se okamžitě vzpamatoval.

„Proč ne? Půjdu k panu Fauvelovi ještě dnes. Pokud jde o zbytek, jistě mi počká. Uskrovním se, mohu žít z pěti set, to znamená, že měsíčně ušetřím z penze tisíc franků. Mám ještě dost sil a mohu pracovat, švagr rovněž…“

Pan Bertomy se zarazil při pohledu na Prospera, rozzuřeného až k nepříčetnosti.

„K tomu nemáš právo!“ křičel mladý muž. „Nemusíš mí věřit, ale nesmíš mi škodit! Jak to, že jsi nemilosrdnější než soud? Odsuzuješ mě, a vůbec jsi mě nevyslechl! Jak víš, že jsem vinen?“

„Konám jen svou povinnost.“

„Považuješ tedy za svou povinnost mě zničit. Naše čest je ohrožena, ale právě proto bys mi měl pomáhat. Vždyť jsem tvůj syn a tomu bys měl věřit víc než cizím lidem.“

Prosperovi se podařilo zviklat jistotu pana Bertomyho, který byl najednou dojatý.

„Ale všechno svědčí proti tobě,“ šeptal stařec.

„Pochop, otče, že jsem byl zoufalý. Strašně zoufalý, protože jsem se musel vyhýbat Magdaléně. Hledal jsem rozptýlení, zábavu, zapomnění a všude jsem nacházel jen špínu a hnus. Ach, Magdaléno!..“

Dojetí ho přemohlo, ale za chvíli pokračoval:

„Všechno se obrací proti mně. Vím, že mohu být dokonce odsouzen, ačkoli jsem nic nespáchal. Stal jsem se obětí hrozného podvodu, a pokud budu živ, nepřestanu hledat a pronásledovat skutečného viníka. Tobě se věci jeví docela jinak, než jak ve skutečnosti vypadají. Co ty víš o rodině pana Fauvela? Co ty víš, proč jsem se musel rozejít s Magdalénou?“

Hodina rozmluvy uběhla a objevil se dozorce.

Pan Bertomy ztratil svou jistotu. Co když Prosper mluvil pravdu? Nikdy by si nepřestal vyčítat, že v tak těžké chvíli ještě znásobil jeho neštěstí. Ostatně, i kdyby byl Prosper vinen, přestal by snad být jeho synem?

V očích pana Bertomyho se objevily slzy. Neměl už odvahu se hněvat. Přitiskl Prospera na svou hruď.

„Kéž bys měl pravdu!“ zašeptal na odchodu.

Bylo zřejmé, že se Prosperovi podařilo otce přesvědčit. Ale neměl čas těšit se z tohoto úspěchu, neboť ihned po otcově odchodu byl zavolán k výslechu.

Šel teď mnohem odhodlaněji a jistěji než poprvé. Znal cestu a kráčel před dozorcem. Když procházeli policejní kanceláří, setkal se opět s mužem se zlatými brýlemi.

„Odvahu, pane Prospere Bertomy!“ pravil neznámý. „Jestli jste nevinen, pomůžeme vám!“

Prosper se s překvapením obrátil na dozorce:

„Kdo to je?“

„Vy ho neznáte?“ divil se strážník. „To je přece pan Lecoq od tajné policie.“

„Co je to zač, ten Lecoq?“

„Nic by se vám nestalo, kdybyste řekl »pan«, rozumíte?“ poznamenal dotčeně jeho průvodce. „Pan Lecoq je muž, na kterého si hned tak nikdo nepřijde a který vždycky vypátrá, co potřebuje. Kdyby byl na místě toho uhlazeného hlupáka Fanferlota, bylo by s vámi už všechno v pořádku. Vy ho opravdu neznáte?“

„Nikdy dřív jsem ho neviděl!“

„To bych netvrdil. Pan Lecoq má spoustu tváří, dnes je tady a zítra jinde. Nikdy nevíte, v jaké podobě se s ním můžete setkat.“

Dozorce by byl rád pokračoval ve vyprávění o panu Lecoqovi, ale byli na místě. Soudce už na Prospera čekal; předpokládal, že setkání s otcem Prosperem otřese a zlomí jeho tvrdošíjnost. Byl proto nemálo překvapen, když před sebou spatřil hrdého a rozhodného člověka.

„Tak co,“ zeptal se soudce, „rozmyslel jste si všechno?“

„Nemám si co rozmýšlet,“ odpověděl Prosper. „Nic jsem neudělal.“

„Nechápete, že si shovívavost soudců můžete vykoupit jen naprostou upřímností?“

„Nestojím o shovívavost!“

Patrigent mlčel. Po chvíli řekl:

„Co když vám řeknu, kde je těch tři sta padesát tisíc franků?“

„Kdybyste to věděl,“ řekl klidně Prosper, „tak bych tu neseděl.“

Trik, který tak často soudci vycházel, v Prosperově případě nezabral.

„Trváte tedy na svém. Podle vás je zlodějem šéf.“

„Šéf nebo někdo jiný.“

„Promiňte, nikdo jiný nepřichází v úvahu. Heslo znal jen on. Mohl mít nějaký zájem na tom, aby okradl sám sebe?“

„Myslím, že ne!“

„Dobrá,“ řekl přísně soudce, „povím vám, jaký zájem jste měl na krádeži vy.“

Pan Patrigent mluvil jako člověk, který je si svou věcí naprosto jist. Leč jeho jistota byla jen zdánlivá.

„Kolikpak jste utratil za minulý rok?“

„Utratil jsem asi padesát tisíc franků,“ řekl Prosper bez nejmenšího zaváhání.

„Kde jste vzal ty peníze?“

„Předně jsem měl dvanáct tisíc franků z pozůstalosti po matce. Plat a podíl na zisku dělal čtrnáct tisíc franků. Na burze jsem vyhrál asi osm tisíc. Zbytek jsem si vypůjčil a dluh mohu zaplatit, protože mám u pana Fauvela patnáct tisíc franků.“

„Kdo vám půjčil peníze?“

„Pan Raul de Lagors.“

Tohoto svědka nemohl pan Patrigent vyslechnout, neboť v den krádeže odcestoval.

„Dobrá,“ pravil soudce, „řekněme, že je tomu tak. Ale proč jste přes výslovný zákaz dal vyzvednout peníze večer, a nikoli v den výplaty?“

„Protože pan de Clameran velmi naléhal, abychom mu peníze připravili hned ráno. Dosvědčí vám to.“

„Pan de Clameran je váš přítel?“

„Vůbec ne! Není mi moc příjemný. Ale je to přítel pana de Lagors.“

„Ještě bych rád věděl, co jste dělal večer před krádeží?“ zeptal se pan Patrigent.

„V jednu hodinu jsem opustil kancelář a odjel do Vésinetu. Raul de Lagors tam má vilu a já jsem mu nesl tisíc pět set franků, o které mě požádal. Odevzdal jsem je sluhovi.“

„Řekl vám sluha, že pan de Lagors odcestoval?“

„Ne. Ani nevím, zda je v Paříži, nebo ne.“

„Dobrá. Kam jste šel pak?“

„Vrátil jsem se do Paříže a povečeřel jsem v restauraci s jedním ze svých přátel.“

„A potom?“

Prosper zaváhal.

„Mlčíte?“ pokračoval soudce, „řeknu vám tedy sám, co jste dělal. Šel jste se domů převléknout a pospíchal jste na večírek k jedné z těch pochybných umělkyň, které dělají našemu divadlu pramalou čest.“

„Ano, pane.“

„Šel jste k slečně Wilsonové. Hraje se tam o velké peníze?“

„Někdy ano.“

„Jste na podobnou společnost jistě zvyklý. Byl jste zapleten do skandálu u slečny Cresceuziové.“

„Šlo tam o krádež a byl jsem volán jako svědek!“

„Hra nemá daleko ke krádeži. U Wilsonové jste prohrál v ruletě tisíc osm set franků, že?“

„Pouze jedenáct set!“

„Budiž. Ale ráno jste rozměňoval tisícovku.“

„Ano, pane.“

„Kromě toho zůstalo ve vašem stole pět set franků a při zatčení jste měl u sebe tisíc devět set franků. To je dohromady čtyři tisíce pět set franků.“

Prosper nemohl pochopit, jak soudce v tak krátké době získal tolik přesných informací.

„Máte pravdu,“ pravil konečně.

„Kde jste vzal ty peníze? Den předtím jste ještě nemohl proplatit celkem nepatrný účet.“

„Toho dne, o němž mluvíte, jsem prodal cenné papíry za tři tisíce franků a z pokladny jsem si vzal zálohu na plat dva tisíce franků. Nevím, proč bych něco tajil.“

Pan Patrigent se odhodlal k útoku z jiné strany.

„Když nemáte co tajit, tak mi vysvětlete, proč jste hodil potají tenhle lístek jednomu z vašich kolegů.“

Tentokrát rána seděla.

„Chtěl jsem, totiž myslel jsem…,“ začal koktat Prosper.

„Chtěl jste krýt milenku, že?“

„Ano, pane. Uvědomil jsem si, že v podobných případech může všechno svědčit i proti nevinnému.“

„Spíše jste si uvědomil, jaký význam pro obžalobu má přítomnost této ženy ve vašem bytě. Navíc je podobný svazek urážkou veřejné mravnosti a to všechno jste v dané chvíli nemohl potřebovat. Předpokládám, že tu ženu velmi dobře znáte, když jste dovolil, aby si přisvojila jméno vaší matky.“

„Slečna Gypsy se narodila v Portu a do Francie přišla s jednou portugalskou rodinou. Když jsem se s ní seznámil, byla učitelkou.“

Soudce pokrčil rameny a pravil:

„Není to Portugalka, nikdy nebyla učitelkou a nejmenuje se Gypsy.“

Než mohl překvapený Prosper protestovat, rozevřel pan Patrigent nějaký spis a začal předčítat:

„Tak poslouchejte. Palmyra Chocareillová, narozená v Paříži 1840, dcera Jakuba Chocareille, zaměstnance pohřebního ústavu, a jeho manželky Karolíny Piedlentové. Ve dvanácti letech nastoupila Palmyra do učení k velkovýrobci obuvi a zůstala u něho do svých šestnácti let. Pak je v záznamech roční mezera; ale v sedmnácti nastupuje jako služebná u manželů Dombasových, kteří mají obchod smíšeným zbožím v ulici Saint-Denis. Zůstane u nich tři měsíce. Téhož roku – 1857 – vystřídá ještě osm nebo devět míst. O rok později má sloužení dost a nastupuje jako prodavačka v obchodě s vějíři v průchodu Chiseul.“

Vyšetřující soudce se tu a tam podíval na Prospera, aby zjistil, jak na tyto skutečnosti reaguje.

„Roku 1858 se dostává do služeb jisté paní Nunes, s níž odjíždí do Lisabonu. Zpráva bohužel neříká, jak dlouho se v Portugalsku zdržela a co tam dělala. Jisto je, že se roku 1861 vrací do Paříže a je odsouzena na tři měsíce do vězení pro násilí. A z Portugalska si také přinesla jméno Nina Gypsy.“

„Já vás ujišťuji, pane…,“ pokoušel se Prosper o námitku.

„Rozumím. Tohle asi není zdaleka tak romantické jako historka, kterou vám vypravovala sama. Zato je to pravda. Po propuštění z vězení se nám Palmyra Chocareillová ztrácí. Ale po půl roce už ji zase nacházíme po boku obchodního agenta Caldase, kterého okouzlila natolik, že jí zařídil byt nedaleko Baštily. Nějaký čas s ním žila, přijala dokonce jeho jméno, ale pak ho kvůli vám opustila. Slyšel jste někdy o Caidasovi?“

„Nikdy, pane!“

„Miloval ji chudák tak, že div nezešílel, když se s ním rozešla. Zdá se, že to byl velmi prudký muž, protože prý přísahal, že zabije toho, kdo mu odvedl milenku. Bohužel o něm nic nevíme; jen to, že po odchodu Chocareillové prodal všechen nábytek. Dost možná, že skončil sebevraždou.“

Soudce se zarazil, jako by chtěl dát Prosperovi čas zamyslet se nad tím, co mu právě sdělil. Po chvíli pokračoval, vyslovuje každé slovo s patřičným důrazem:

„Tato žena se stala vaší družkou. Pro tuto ženu jste kradl.“

Dík nepřesným Fanferlotovým informacím dostával se pan Patrigent na nesprávnou kolej. Předpokládal, že zasáhne pokladníka přímo do srdce, ale Prosper byl klidný. Ze všeho, co mu soudce říkal, utkvěla mu v paměti epizoda s ubohým Caldasem, který snad měl spáchat sebevraždu.

„Připouštíte aspoň, že ta žena je příčinou vaší zkázy?“

„Nepřipouštím, protože to není pravda!“

„Kvůli ní jste utrácel spousty peněz. Mám tu účty za poslední měsíc.“

„K ničemu mě nenutila: Utrácel jsem jen to, co jsem chtěl.“

Pan Patrigent pokrčil rameny.

„Popíráte věci, které jsou naprosto jasné. Přiznejte aspoň, že jste kvůli ní přestal chodit k Fauvelovým.“

„Ujišťuji vás, že to ona nezavinila.“

„Tak proč jste zčistajasna přestal chodit do rodiny, kde jste se dvořil dívce, kterou by vám pan Fauvel dal za manželku?“

„Měl jsem pro to důvody, o nichž nemohu mluvit,“ odpověděl Prosper chvějícím se hlasem.

Soudce si oddechl. Konečně objevil slabé místo v Prosperově obraně.

„Vyšel snad popud od slečny Magdalény?“

Prosper neodpovídal, ale bylo znát, že je rozčilený.

„Mluvte! Tato okolnost je neobyčejně důležitá.“

„Musím mlčet, i když je to pro mě nevýhodné.“

„Dejte si pozor. Ušlechtilá gesta a zábrany, které vám diktuje vaše svědomí, u soudu neplatí.“

Pan Patrigent se však nedočkal odpovědi, a tak pokračoval:

„Jak chcete. Půjdeme tedy dál. Obžaloba tvrdí, že jste v minulém roce utratil sedmdesát tisíc franků, vy uvádíte padesát tisíc. I když zůstaneme u vaší sumy, musíte připustit, že jste na dně, že váš úvěr je vyčerpán. Co jste chtěl dělat?“

„Nic jsem neplánoval. Řekl jsem si, že pokud to půjde, dobrá, a potom…“

„A potom že si vezmete peníze z pokladny,“ vskočil mu do řeči pan Patrigent.

„Kdybych to udělal, neseděl bych tady,“ povzdechl si Prosper. „Copak bych se vracel do kanceláře, kdybych kradl?“

Pan Patrigent se usmál.

„Právě tahle rafinovanost vás usvědčuje. Několik nedávných případů jasně ukázalo, že útěk podvodníků do ciziny je velmi pochybný. Železnice je sice rychlá, ale telegraf je rychlejší. Dokonce ani Amerika není dnes bezpečným útočištěm. A tak jste jako moudrý a prozíravý muž zůstal pěkně doma, neboť jste si uvědomil, že stojí za to sedět tři nebo pět let a shrábnout potom tři sta padesát tisíc franků.“

„Kdybych uvažoval jako vy, pane, počkal bych, až bude v pokladně milión.“

„Někdy se člověku třeba nechce čekat,“ poznamenal pán Patrigent.

Prosper neodpověděl. Bylo zřejmé, že o něčem usilovně přemýšlí.

„Pane,“ pravil po chvíli, „vzpomněl jsem si na důležitou věc, která by mi mohla pomoci.“

„Prosím.“

„Mám dojem, ba jsem přesvědčen, že jsem ukládal peníze do pokladny před zaměstnancem, který je vyzvedával v bance. Určitě se na to upamatuje. A v každém případě jsem odcházel z kanceláře dříve než on.“

„Dobrá, vyslechneme ho. Pro dnešek to, pane Bertomy, stačí. Vrátíte se do své cely.“

Pan Patrigent nepropustil Prospera tak náhle bezdůvodně. Chtěl co nejrychleji vyslechnout onoho bankovního úředníka, který přinesl peníze, neboť jeho výpověď by mohla zvrátit všechny dosavadní předpoklady.

„Poslyšte, Sigaulte,“ řekl soudce zapisovateli, jakmile se za Prosperem zavřely dveře, „ten člověk, kterého se obviněný dovolává, nepřišel k výslechu, protože je nemocný, že?“

„Ano, pane.“

„Kde bydlí?“

„Fanferlot mi řekl, že je v nemocnici. Zdá se, že jeho zranění je vážné.“

„Tak za ním půjdeme do nemocnice. Obstarejte vůz!“

I když byla nemocnice dost daleko, řádné spropitné kočímu cestu velmi zkrátilo. Pan Patrigent se obával, zda bude pacient schopen vypovídat, ale lékař ho ujistil, že zranění není natolik vážné, aby znemožňovalo výslech.

Nešťastný bankovní úředník, který se jmenoval Antonín, si rozbil při pádu koleno a způsobil si velmi bolestivé a nebezpečné zranění.

Pan Patrigent požádal, aby mohl zůstat s pacientem o samotě, a lékař mu vyhověl.

Když Antonín spatřil soudce a zapisovatele, okamžitě uhodl, oč běží.

„Přicházíte kvůli panu Bertcmymu?“ zeptal se.

„Správně,“ přikývl pan Patrigent a usedl u lůžka nemocného, zatímco Sigault si rozložil své papíry u malého stolku.

Po běžných formalitách se soudce zeptal: „Jste schopen odpovědět mi několik otázek?“

„Ano, pane.“

„Dne 27. února jste přinesl z banky těch tři sta padesát tisíc franků, které pak někdo ukradl.“

„Ano, pane.“

„V kolik hodin jste se vrátil?“

„Dost pozdě. Mohlo být k páté hodině.“

„Vzpomínáte si, co udělal s penězi pan Bertomy, když jste mu je odevzdal? Dobře si odpověď rozmyslete!“

„Počkejte… přepočítal peníze, rozdělil je na čtyři hromádky a pak je uložil do pokladny. Ano, uložil je do pokladny… a myslím… ne, vím to docela určitě: zavřel pokladnu a odešel.“

Poslední slova pronesl nemocný tak vzrušeně, že se poněkud pohnul a vykřikl bolestí.

„Víte to určitě?“ zeptal se soudce tak důrazně, že ubožáka trochu vystrašil.

„Ano, určitě,“ odpověděl, „mohl bych na to vsadit krk.“

Když pan Patrigent odcházel, poznamenal k zapisovateli:

„To je vážné, velice vážné!“

VIII

Hotel U archanděla, v němž bydlela slečna Gypsy, patří k nejkrásnějším stavbám na nábřeží Saint-Michel. Jeho majitelka, paní Alexandra, bývala kdysi krasavicí. Během let ztloustla, nicméně si zachovala určitou eleganci v oblékání. Její živé oči a bělostné zuby poněkud kontrastovaly s narudlým nosem, prozrazujícím, že paní Alexandra miluje nejen jídlo, ale i dobré pití.

Po pravdě řečeno milovala paní Alexandra ještě něco: svého manžela. Kdykoli se zdržel déle mimo dům, byla velice neklidná. Také dnes chtěla paní Alexandra už několikrát zasednout k večeři sama, ale vždycky odolala. Ve chvíli, kdy už se smiřovala s myšlenkou, že jí nezbude než strávit večer bez manželovy společnosti, zvolal číšník:

„Pán je tu!“

Ve dveřích se objevil Fanferlot.

Paní Alexandra poznala Fanferlota před třemi lety. Měl tehdy pokoutní detektivní kancelář a opatřoval paní Alexandře informace o zákaznicích, pro něž příležitostně šila. Paní Alexandra neměla živnostenský list, a proto musela vědět, pro koho pracuje. Později uzavřeli občanský i církevní sňatek a rozhodli se vést spořádaný život. Fanferlot prodal detektivní kancelář a vstoupil do služeb policie, paní Alexandra přestala šít. Najali si hotel U archanděla a nedařilo se jim špatně. V okolí si jich lidé vážili a Fanferlot před sousedy pečlivě tajil své nové zaměstnání.

Paní Alexandra chtěla manžela hubovat za pozdní příchod, ale Fanferlot ji přerušil:

„Jsem úplně zničený. Celý den jsem hrál kulečník s Fauvelovým komorníkem Evaristem a samozřejmě jsem ho nechal vyhrát. Za to ale můžu nastoupit u Fauvela místo nemocného Antonína, budu-li chtít.“

„Cože? Ty bys tam šel jako nepatrný úředníček?“

„Proč ne? Potřebuji poznat Fauvelův dům a jeho obyvatele.“

„Copak ti o nich komorník nic neřekl?“

„Nic podstatného. Zdá se, že pan Fauvel má jedinou chybu, jedinou slabou stránku: Většinu času tráví doma.“

„To znamená, že má mladou ženu!“

„Nikoli, bude jí padesát.“

Paní Alexandra se zamyslela.

„Zeptal ses na ostatní členy rodiny?“

„Ano. Mají dva syny, starší Lucián žije s nimi, mladší je důstojníkem a slouží nevím kde. Evarist dohromady nic neví. Ani o synech, ani o Fauvelově neteři Magdaléně.“

„Kde nic není, ani smrt nebere,“ pokrčila rameny paní Alexandra. „Ale víš, co bych udělala na tvém místě?“

„Co?“

„Poradila bych se s Lecoqem.“

Fanferlot vyskočil, jako by ho někdo píchl.

„To se ti povedlo! Chceš, abych přišel o místo? Kdyby Lecoq věděl, že…“

„Neříkám, abys mu všechno vyklopil. Ale proč by ses ho nemohl zeptat, co si o celé věci myslí?“

„Možná že na tom něco je. Lecoq je však strašně prohnaný. No, uvidíme. A co dělá naše maličká?“

Maličkou myslel Fanferlot slečnu Gypsy.

V hotelu U archanděla se slečna Gypsy ubytovala pod svým pravým jménem jako Palmyra Chocareillová. Když ji pan Patrigent poslal předvolání, ubohá žena žasla nad schopností policie, která ji tak záhy našla. Na Fanferlota nepomyslela, považovala ho stále za Prosperova přítele. Z téhož důvodu se bez obavy svěřovala i paní Alexandře.

„Maličká je nahoře,“ odpověděla paní Fanferlotová, „a stále nic netuší. Zdá se však, že jí soudce napovídal bůhvíco, protože chtěla běžet rovnou k Fauvelovým a ztropit tam skandál. Naštěstí se uklidnila a napsala pak dopis. Odevzdala jej číšníkovi. Samozřejmě že ten list mám u sebe.“

„Proč jsi to neřekla hned? Sem s dopisem!“

Paní Alexandra otevřela malou zdobenou krabičku a podala svému muži dopis adresovaný panu Ludvíku de Clameran, majiteli hutí, hotel Louvre. Pod adresou bylo poznamenáno: pro pana Raula de Lagors (spěchá).

Fanferlot opatrně rozlepil dopis a četl:

Vážený pane Raule,

Prosper je ve vězenu Obvinili ho z krádeže, kterou však určitě nespáchal. Psala jsem Vám o tom před třemi dny, ale dosud jste mi neodpověděl. Kdo by měl Prosperovi pomoci, ne-li jeho přátelé? Jestli mi neodpovíte, budu to považovat za znamení, že mě zprošťujete slibu, který jsem Vám dala, a seznámím Prospera s obsahem rozhovoru, který jste měl s panem de Clameran. Věřím však, že se na Vás mohu spolehnout. Čekám Vás pozítří v hotelu U archanděla mezi polednem a čtvrtou hodinou.

Nina Gypsy

„Co tomu říkáš?“ zeptáte se paní Alexandra, zatímco Fanferlot dopis opisoval. Byl tím tak zaujat, že ani neodpověděl. Když dopsal, měl sotva čas znovu zalepit list, neboť se ozvalo dvojí číšníkovo zapískání. A vtom už do dveří vcházela slečna Gypsy, bledá, vylekaná a zřejmě velice nešťastná. Fanferlot se rychle skryl ve vedlejší místnosti.

„Vy chcete jít v tomhle stavu ven, drahé dítě?“ zeptala se paní Alexandra.

„Musím. Kdyby se po mně někdo ptal, ať, prosím vás, počká.“

„Kam ale, proboha, jdete?“

Slečna Gypsy na chvíli zaváhala.

„Vám se mohu svěřit, paní Alexandro, jste na mě tak hodná. Přečtěte si tenhle lístek. Před chvilkou mi ho doručil zvláštní posel.“

„Nikoho jsem neviděla,“ žasla paní Alexandra a hlasitě předčítala, aby to její muž ve vedlejší místnosti mohl slyšet:

Prosperův přítel, který Vás nemůže ani přijmout, ani navštívit v hotelu, potřebuje s Vámi velmi naléhavě mluvit. Buďte dnes, v pondělí večer, v čekárně omnibusů proti věži sv. Jakuba. Pisatel Vás tam vyhledá.

„A vy tam půjdete?“ vykřikla paní Alexandra.

„Samozřejmě!“

„Co když je to léčka?“

„Ach, co by se mi mohlo ještě horšího stát?“ povzdechla si slečna Gypsy a spěšně vyšla na ulici.

V téže chvíli se vyřítil z pokoje rozčilený Fanferlot.

„Hrome! To jsou mi věci! Hotelem se procházejí poslové a majitelka nic neví.“

Než stačila paní Alexandra vykoktat omluvu, stál před ní jiný člověk. Fanferlot si nasadil paruku, falešné vousy a oblékl si starou košili, aby se podobal dělníkům, kteří se tou dobou vracejí z práce.

„Nezapomeň dát dopis pro pana de Clameran na poštu!“ zvolal Fanferlot a zmizel na ulici.

Slečnu Gypsy dohonil u Seiny. Nešťastná žena šla nerozhodně a pomalu, jako člověk, který neví, zda má nebo nemá jít na určenou schůzku. Ve tři čtvrti na devět usedla na lavici v čekárně omnibusů. O chvilku později vešel Fanferlot a usadil se naproti v pološeru. V čekárně bylo dost lidí a každého, kdo vstupoval, podrobovaly dvoje oči pečlivé prohlídce.

Přesně v devět vstoupil do čekárny muž, který rovnou zamířil k slečně Gypsy. Byl to silnější člověk střední postavy, měl husté vousy a oblečen byl vkusně a střízlivě. Připomínal obchodníka. Ať se Fanferlot namáhal sebevíc, z rozmluvy nově příchozího se slečnou Gypsy nezaslechl ani slovo. Z překvapeného výrazu nešťastné ženy usoudil, že vidí neznámého muže poprvé. Dokonce se zdálo, že s ním nechce mluvit a že hodlá odejít. Čím déle s ní však muž hovořil, tím byla klidnější. Fanferlot zuřil, že si nesedl blíž, a nadával si hlupáků. Ve chvíli, kdy se chtěl nenápadně k dvojici přiblížit, silný pán vstal, nabídl slečně Gypsy rámě a oba vyšli na ulici. Fanferlot je sledoval, ale ne dlouho, neboť na rohu ulice nastoupil neznámý muž slečnou Gypsy do kočáru, který tu stál.

Fanferlot byl rozhodnut sledovat vůz za každou cenu. Zatímco kočí rovnal opratě, přiblížil se těsně ke kočáru, a když se vůz rozejel, dal se ihned do běhu. Na bulváru Saint-Denis byl už agent hodně udýchán a cítil píchání v boku. Protože však byl odchován pařížskou dlažbou, po níž jako kluk běhával, věděl si okamžitě rady. Zachytil se per kočáru a nohy si opřel o nápravu zadních kol. Necestovalo se mu právě dobře, ale naštěstí kočár zanedlouho zastavil před jednou vinárnou. Kočí sestoupil a dal si skleničku vína.

Fanferlot opustil své nepohodlné stanoviště a ukryl se za nejbližšími domovními dveřmi, aby mohl okamžitě sledovat podezřelou dvojici.

Když ani za pět minut cestující nevystoupili z vozu, přistoupil Fanferlot opatrně k okénku – a se zděšením zjistil, že kočár je prázdný.

Fanferlot tam stál jako opařený. Uvědomoval si, nikoli bez pocitu zahanbujícího vzteku, že se stal obětí velice jednoduchého triku: muž se slečnou Gypsy jednou stranou nastoupili a druhou okamžitě opustili vůz, aby tak zmátli případné pronásledovatele. Rozhodl se, že vyzpovídá kočího, ale nepochodil. Chlapík neměl náladu a místo rozmluvy odjel. Fanferlot viděl, že jeho akce neměla úspěch, a vydal se proto na zpáteční cestu. V půl dvanácté byl v hotelu.

„Už se vrátila naše maličká?“ zeptal se hned mezi dveřmi.

„Ještě ne, ale někdo jí sem poslal dva velké balíky.“

Fanferlot se do nich okamžitě podíval, ale k svému zklamání zjistil, že tam jsou troje plátěné šaty, laciné boty a spodní prádlo téže kvality. Nebylo nesnadné uhodnout, že slečna Gypsy se chce přestrojit.

Asi za hodinu se slečna Gypsy vrátila a Fanferlot zaujal ihned své místo v pokoji vedle kanceláře.

„To je dost, že jste tady,“ vítala ji paní Alexandra. „Měla jsem o vás strach.“

„Jste hodná, děkuji. Nepřinesli mi sem nějaký balík?“

„Dokonce dva. Viděla jste přítele pana Bertomyho?“

„Ano, viděla. A po rozmluvě s ním jsem změnila své plány. Zítra se s vámi rozloučím, i když to dělám nerada.“

„Stalo se něco?“

„Ach ne, nic,“ pravila slečna Gypsy už na schodech a zmizela ve svém pokoji. Fanferlot opustil svůj úkryt a tázal se?

„Tak, co tomu říkáš?“

„Neuvěřitelné. Píše panu de Lagors o schůzku a pak ho nechá být.“

„Nedůvěřuje nám. Asi zjistila, kdo jsem.“

„To ji musel varovat ten pokladníkův přítel.“

„Možná… Myslím, že máme co dělat s velkou, prohnanou bandou zlodějů, a nedivil bych se, kdyby se zjistilo, že ty peníze má naše maličká.“

„To snad ne,“ zapochybovala paní Alexandra a dodala. „Měl bys přece jen vyhledat pana Lecoqa.“

„Dobrá, vyhledám, ale jen pro klid svědomí. Nedokáže o nic víc než já.“

Tu noc spal Fanferlot velmi špatně, lépe řečeno nespal vůbec, protože měl plnou hlavu záhadného případu pana Bertomyho. V půl sedmé už byl po snídani, neboť kdokoli chce mluvit s panem Lecoqem, musí si přivstat.

Když vycházel z domu, byl Fanferlot zosobněná odvaha. Čím více se blížil k ulici Montmartre, kde pan Lecoq bydlil, tím mu odvahy ubývalo, a před detektivovým domem mu už tlouklo srdce jako zvon. Jen stěží se donutil, aby zazvonil u jeho dveří ve třetím patře.

Otevřela mu služka velká jako chlap, bývalá trestankyně, v níž měl pan Lecoq tvora oddaného na život a na smrt.

„Jako na zavolanou, pane Veverko, pán vás už čeká,“ vítala ho.

Fanferlot div neutekl. Jak to, že ho Lecoq očekává? Dřív než mohl cokoli říci, vtáhla ho služka do chodby.

„Tak jen dál! Pán je v pracovně.“

V místnosti, která zčásti připomínala spisovatelovu pracovnu a zčásti hercovu šatnu, seděl u stolu muž se zlatými brýlemi. Byl to tentýž muž, který na chodbě soudní budovy vyzýval Prospera Bertomyho k odvaze – pan Lecoq.

Fanferlot se k němu blížil s pokorně ohnutými zády. „Tak přece jsi přišel,“ vítal ho pan Lecoq a odložil pero. „Nevíš si rady s případem Bertomy, co?“

„Jak to, že…,“ zakoktal Fanferlot.

„Jak to? Prostě vím, že ses do věci tak dokonale zamotal, že teď nevíš kudy kam.“

„Ale šéfe, já ne…“ Pan Lecoq mu nedal domluvit.

„Co soudíš o člověku, který zneužívá důvěry svých nadřízených a který jim z případu oznámí tak málo, že tím znemožní obhajobu, a který tak obětuje své nesmyslné ješitnosti právo a spravedlnost?“

Fanferlot ze strachu ustoupil o krok dozadu.

„Já myslím,“ pokoušel se o odpověď, „myslím, že…“

„Myslíš, že takový člověk zasluhuje trest, a máš pravdu. Čím pochybnější povolání, tím pevnější charakter musí mít ti, kteří je provozují. Jenže tys nevydržel a zradil jsi!“

„Šéfe, přísahám…“

„Mlč! Nebo chceš tvrdit, žes řekl vyšetřujícímu vše, co víš? Soud vyšetřuje pokladníka a ty zatím klidně hledáš důkazy proti bankéři, vyzvídáš, kde se dá, a navazuješ styky s jeho komorníkem.“

Fanferlot znal výborně pana Lecoqa – a přece nevěděl, zda je opravdu rozzloben, či zda hněv jenom předstírá.

„Kdybys to aspoň uměl! Hraješ si na mistra a jednáš jako učedník!“

„Budiž, souhlasím,“ zašeptal pokorně Fanferlot, „ale co chcete dělat, když nemáte jedinou stopu, jediný náznak důkazu?“

Pan Lecoq potřásl hlavou:

„Hochu, hochu. Jestlipak víš, že v den krádeže jsi měl na dosah usvědčující předmět? Mohl jsi totiž zjistit, který z klíčů otevíral pokladnu, zda bankéřův, či pokladníkův.“

„Nevěřím!“

„Pamatuješ na rýhu na nedobytné pokladně? Sám jsi zjistil, že byla čerstvá a že ji způsobil klíč. Proč sis tedy nedal předložit oba klíče? Na jednom by musela být aspoň nepatrná částečka zeleného laku z pokladny.“

Fanferlot stál před panem Lecoqem s otevřenými ústy a posléze vydechl:

„Já blbec!“

„Výjimečně máš pravdu. Najít stopu a nevyužít jí! Navíc stopu, která jediná může usvědčit viníka. Ale stejně mi neujde!“

„Vy tedy máte o případ zájem, šéfe?“

„Možná. Potřebuji však vědět všechno. Sedni si a mluv!“

Fanferlot věděl, že úskoky na pana Lecoqa neplatí, a proto mu po pravdě vypověděl vše, co až dosud vypátral. Zamlčel pouze včerejší příhodu, ale to jen proto, že se styděl.

„Zdá se mi, hochu,“ pravil pan Lecoq, „žes na něco zapomněl. Pověz, kam až jsi sledoval prázdný vůz?“ Fanferlot zčervenal.

„Tak vy víte i tohle, šéfe? Jak je to.,.“

Pojednou Fanferlot ustal, protože si uvědomil, že silným pánem, který doprovázel slečnu Gypsy, nebyl nikdo jiný než pan Lecoq sám.

„Ale vždyť já jsem byl také přestrojený,“ povzdechl agent.

„A mizerně,“ dodal pan Lecoq. „Vousy a kabát nestačí. Obyčejně zradí oči. Na oči musíš pamatovat!“

Proto nosí pan Lecoq v civilu neustále brýle, napadlo okamžitě Fanferlota.

„To znamená, šéfe, že slečna Gypsy jedná podle vašich pokynů.“

„Správně!“

„Nezbývá, než abych se smířil s tím, že jsem dokonalý hlupák,“ poznamenal tajný agent.

„Nejsi tak docela hloupý, hochu. Tvá chyba spočívá v tom, že ses pustil do úkolu, který je nad tvé síly. Proto jsi s ním nemohl hnout. Podívej, Fanferiote, dám ti užitečnou radu: Je lépe vyniknout v záloze, než být neúspěšný v první řadě. A v záloze může vyniknout jen ten, kdo dovede první řadu včas opustit.“

Fanferlot nepamatoval, že by s ním pan Lecoq kdy mluvil tak laskavě. Prvotní hněv dávno vyprchal, a tak se agent odvážil přijít s otázkou:

„A vy znáte viníka, šéfe?“

„Kdepak! Nejsem ani tak daleko se svými závěry jako ty. Podle tebe je pokladník nevinen. Možná že máš pravdu. Ale já jsem zatím jist pouze jednou jedinou věcí – tou rýhou na pokladně. To je pro mne výchozí bod.“

Při těch slovech podal pan Lecoq Fanferlotovi fotografii zámku nedobytné pokladny, na níž byla rýha patrna s neobyčejnou jasností.

„Tady je naše rýha,“ začal pan Lecoq. „Všimni si, že se táhne zleva doprava a že u zámku je zřetelná a směrem dolů stále neznatelnější.“

„To vidím.“

„Domníval ses, že rýhu zanechal zloděj. Učiňme však pokus, abychom se přesvědčili, je-li tvůj předpoklad správný. Mám tu malou pokladnu, natřenou na zeleno stejným způsobem, jako byla natřena pokladna pana Fauvela. Tady máš klíč a zkus do ní škrábnout.“

„Fanferlot poslechl.

„Hrome,“ ulevil si po několika pokusech, „nejde to!“

„Správně, chlapče, nejde to. Z toho plyne, že rýhu nemohla na pokladně zanechat chvějící se ruka zloděje. Celé tři dny jsem si lámal hlavu s tímto problémem a včera jsem, myslím, přišel věci na kloub.“

Pan Lecoq odložil fotografii a místo ní vzal do ruky klíč, který vytáhl ze dveří pracovny.

„Pojď sem,“ řekl Fanferlotovi, „a stoupni si vedle mě. Předpokládejme, že chci odemknout tyhle dveře a že ty mi v tom chceš zabránit. Co uděláš ve chvíli, kdy se budu s klíčem blížit k zámku?“

„Chytnu vás za ruku a strhnu nazpět.“

„Správně. A teď ten pohyb provedeme.“

Fanferlot poslechl. Klíč, který pan Lecoq držel v rukou, vyryl znatelnou příčnou rýhu, velmi podobnou rýze z fotografie.

„Chápeš už?“ zeptal se pan Lecoq.

„Jak by ne! U pokladny byly dvě osoby. Jedna chtěla krást, druhá se snažila jí v tom zabránit. To je jasné…“

„Pomalu, pomalu,“ přerušil ho pan Lecoq, „nevydávej za prokázanou jistotu pouhou domněnku.“

„Šéfe, člověk jako vy se nesplete.“

„A co tedy plyne z našeho objevu?“

„Předně to, že jsem se nemýlil. Pokladník je nevinen.“

„Jak to?“

„Mohl si otevřít pokladnu, kdy chtěl, a tak by sotva hledal nějakého svědka.“

„Budiž, to je logické. Jenže totéž lze přece říci o bankéři.“

Fanferlotovo nadšení znatelně ochladlo. „To je pravda. Ale co teď?“

„Musíme hledat toho třetího. Člověka, který otevřel pokladnu, vykradl ji a nyní se v skrytu raduje, že podezření padlo na dva nevinné lidi.“

„Jenže klíč, jak známo, měli jen dva lidé – bankéř a pokladník.“

„V předvečer krádeže nechal bankéř svůj klíč v nočním stolku.“

„A co heslo?“ naléhal netrpělivý Fanferlot. Pan Lecoq se usmál. „A znáš to heslo?“

„Ano. Gypsy.“

„Jméno pokladníkovy milenky. Až objevíš člověka, který je tak důvěrný s Prosperem, že by se mohl dovědět heslo, a který se tak dobře zná s Fauvelovými, že má přístup i do bankéřovy ložnice, pak budeš mít v rukou pravého pachatele krádeže.“

„Vás musí tenhle případ zatraceně zajímat, šéfe. Jinak byste neměl všechno tak dokonale promyšlené.“

Pan Lecoq se zachvěl, ale Fanferlot si toho nevšiml.

„Mám své důvody,“ pokračoval pan Lecoq, „proč se nechci v tomto případě objevovat. Případný úspěch musí připadnout jen tobě. Já musím stát stranou. Víc ti nemohu říct a zbytečně by ses vyptával.“

Fanferlot byl neobyčejně spokojen s takovým způsobem práce a slíbil, že nikomu o jejich dohodě neřekne.

„Spoléhám na tebe, hochu,“ řekl mu pan Lecoq. „Ze všeho nejdříve běž k vyšetřujícímu soudci, ukaž mu fotografii pokladny a vysvětli, proč jsi jist, že pokladník peníze nevzal. Doufám, že to bude stačit, aby Bertomyho okamžitě propustili na svobodu. Potřebuji to, abych mohl zahájit další pátrání.“

„Ujednáno, šéfe. Ale neměl bych naznačit, že podezírám někoho jiného než pokladníka a bankéře?“

„Samozřejmě. Soud musí mít jistotu, že se případem zabýváš. Pan Patrigent ti uloží, abys hlídal Prospera. Klidně to slib, ručím za něho.“

„A co když se mě zeptá na slečnu Gypsy?“

„Řekneš mu,“ pravil Lecoq po krátkém zaváhání, „žes jí opatřil místo v domě, kde je střežena.“

Fanferlot se chystal k odchodu, ale pan Lecoq ho zadržel.

„Počkej, ještě jsem neskončil. Dovedeš řídit povoz a ošetřovat koně?“

„Copak nevíte, šéfe, že jsem v cirkusu Bonthon pracoval s koňmi?“

„Dobrá. V tom případě se od soudce vrať co nejrychleji domů, převlékni se za komorníka a jdi s tímto listem k zprostředkovateli služeb v ulici Delorme.“

„Ale, šéfe…“

„Žádné ale, hochu. Zprostředkovatel tě pošle k panu de Clameran, který hledá komorníka.“

„Odpusťte, šéfe…“

„Nepřerušuj mě. Uděláš, co jsem ti řekl. Pan de Clameran není sice Prosperovým přítelem, ale je ochráncem a příznivcem Raula de Lagors, což je při jejich věkovém rozdílu zvláštní. Musíme zjistit pravé důvody této náklonnosti. A musím se taky dovědět, co je vlastně zač, tenhle majitel hutí, který si užívá v Paříži a o své pece se nestará. Budeš řídit jeho kočár a zjistíš tak, s kým se stýká a kam chodí.“

„Provedu, šéfe,“ souhlasil už Fanferlot.

„Ještě maličkost. Pan de Clameran je nedůvěřivý, bude chtít vysvědčení. Tady je. Jsi Josef Dubois a sloužil jsi u markýze de Sermeuse, u hraběte Commavina a naposled jsi byl v domě barona Wortchena, který odjel do Německa. Teď běž a chovej se tak, aby tě nepoznali.“

„Bez starosti, šéfe! Kam vám budu dodávat zprávy?“

„Sám tě vyhledám, pokud možno každý den. Sem nechoď v žádném případě. Kdyby se přihodilo něco neobvyklého, dej mi vědět prostřednictvím své ženy. Jdi a buď opatrný!“

Sotva se za Fanferlotem zavřely dveře, odešel pan Lecoq do ložnice a okamžitě začal s novým převlekem. Asi za hodinu stál před zrcadlem silný pán s narezlými vousy, kterého už jednou Fanferlot nepoznal. Pan Lecoq se podíval naposled do zrcadla a byl zřejmě spokojen. Jedinou starost mu teď dělal Fanferlot a jeho nové poslání.

Agent mezitím splnil s dokonalým úspěchem svůj úkol u soudu, neboť získal příslib, že Prosper bude co nejdříve propuštěn. V odůvodnění, které soudce ihned vyhotovil, se pravilo:

Poněvadž neexistují přímé důkazy proti obžalovanému Prosperu Bertomymu, prohlašuji, že podle článku 128 trestního zákona není důvod k jeho stíhání, a nařizuji, aby byl propuštěn na svobodu.

Když skončil, pravil k zapisovateli Sigaultovi: „Zas jeden nepotrestaný zločin, jehož akta budou navždy odpočívat v archívu.“

A vlastní rukou na obálku napsal: Akta č. 113.

IX

Devátý den vazby Prosperovi oznámili, že bude pro nedostatek důkazů propuštěn na svobodu. V kanceláři mu odevzdali pár drobností, které mu odebrali při zatčení, a za chvíli nato se Prosper ocitl sám na opuštěném nábřeží.

Byl svobodný! Ale jen proto, že ho spravedlnost nedokázala usvědčit ze zločinu, který nikdy nespáchal. Byl svobodný! Mohl svobodně dýchat, svobodně se pohybovat, a přesto nepociťoval radost.

Ani svoboda ho však nezbavovala stínu zločinu, který na něm ulpěl. Dokud se nezbaví tohoto stínu, dokud neprokáže svou nevinu a nebude plně rehabilitován, nenajde Prosper klid. To si uvědomoval nešťastný pokladník ve vězení a o tom se ujišťoval i nyní v prvních okamžicích svobody.

Zvolna zamířil k domovu. Šel se sklopenou hlavou, jako by se bál pohlédnout lidem do očí.

Mít aspoň skutečného přítele! Ale kdo by mu věřil, když vlastní otec pochybuje o jeho cti. V této těžké chvíli se mu v mysli vynořilo jméno Nina Gypsy. Nemiloval tu dívku, ba stávalo se, že ji nenáviděl, a přece v tomto okamžiku mu vzpomínka na ni přinášela útěchu. Věděl, že ho Nina miluje, a byl si jist, že uvěří v jeho nevinu.

Když stanul v ulici Chaptal před domem, kde bydlil, pocítil strach. Jako každý poctivý člověk, nespravedlivě nařčený ze zločinu, bál se potkat kohokoli ze svých známých.

Překročil práh a narazil na domovníka, který ho radostně vítal:

„No konečně! Však jsem věděl, že jste nevinný. Kdepak můj nájemník, říkal jsem všem, kdo četli o krádeži v novinách, kdepak ten a zloděj!“

Prosper byl v rozpacích nad tímto projevem přízně a snažil se odvést řeč jiným směrem:

„Nevíte, kam odešla slečna Gypsy?“

„To nevím, pane. Odjela ten den, co jste byl zatčen, a vzala si všechno s sebou.“

„A služebnictvo?“

„Váš otec jim zaplatil a propustil je.“

„Klíč máte vy?“

„Ne, pane. Váš pan otec předal dnes ráno byt jednomu ze svých přátel a řekl mi, abych ho považoval až do vašeho příchodu za majitele bytu. Jistě ho budete znát: silný pán střední postavy s narezlými vousy.“

Prosper nevěděl, na čem je, ale nedal na sobě nic znát.

„Ach ano, vím to, vím,“ řekl a rozběhl se po schodech k svému bytu.

Přítel jeho otce vypadal přesně podle domovníkova popisu. Prosper ho viděl poprvé ve svém životě.

„Jsem rád, že vás smím, pane, přivítat ve svém bytě, ačkoli musím přiznat…“

„Že jste poněkud překvapen,“ vpadl mu do řeči neznámý muž. „Váš otec musel bohužel odcestovat zpět do Beaucairu a nemohl mě tedy představit. Musím vám říct, že odjížděl s jistotou, že jste panu Fauvelovi nevzal ani halíř.“

Prosper se netajil s radostí, kterou při této zprávě pociťoval.

„Zde je dopis vašeho otce – ten vám o mně řekne vše.“ Když pokladník list dočetl, podal silnému muži ruku a řekl:

„Otec mi doporučuje, abych vám plně důvěřoval, poněvadž jste jeho nejlepší přítel.“

„Správně. Váš otec mě požádal, abych vám pomohl z nesnází. Slíbil jsem mu to, jako že se jmenuji Verduret. Neotálejme však a přistupme k věci. Co chcete dělat?“

„Můj bože, chci najít toho lumpa, který mě zničil, a chci ho vydat spravedlnosti.“

„Jak toho chcete dosáhnout?“

„Nevím. Ale jednou se mi to podaří, protože na nic jiného v poslední době nemyslím.“

„Dobrá. Také já jsem o věci už přemýšlel, a mám určitý plán. Nejdříve musíte prodat nábytek a zmizet z města.“

„Zmizet?“ rozhněval se Prosper. „Copak si neuvědomujete, že bych tím přiznával svou vinu?“

„Podívejte se,“ pravil klidně pan Verduret, „když zločinci hodí dobrého plavce do vody, aby se utopil, tak se hned nevynoří. Plave pod vodou, až je mimo dosah zlosynů. Pak se znenadání objeví, aby se pomstil. Nesmíte znepokojovat nepřátele svou přítomností. Měli by se na pozoru.“

Prosper poslouchal neznámého muže s údivem, ale logika jeho závěrů a přesvědčivost hlasu rozhodly.

„Dobrá, poslechnu vás a udělám, co budete chtít,“ řekl Prosper po chvíli rozmýšlení.

„Věděl jsem to. Proto jsem už obstaral kupce, který zaplatí za vše dvanáct tisíc franků. S výjimkou obrazů, ovšem. Předpokládám, že budete peníze potřebovat.“

Než se mohl Prosper vzpamatovat z překvapení, pan Verduret pokračoval:

„Pan de Lagors je váš přítel, že?“

„Ano, důvěrný přítel.“

„Co je to za člověka?“

Strohá formulace otázky. Prospera skoro urazila.

„Raul de Lagors je synovec pana Fauvela. Je to mladý, dobře vychovaný muž, velmi duchaplný a velmi bohatý, kterého považuji za nejlepšího a nejupřímnějšího přítele.“

„Musí to být okouzlující mladík,“ poznamenal pan Verduret, „a jsem rád, že se s ním seznámím. Poslal jsem mu totiž vaším jménem vzkaz, aby vás dnes navštívil.“

„Cože?“ vykřikl Prosper. „Snad si nemyslíte…“

„Naprosto ne! Potřebuji toho mladíka jen vidět a rád bych vám řekl, o čem byste s ním měl mluvit.“

„V tom případě…“

Prospera přerušil zvonek.

„Hrome, už je tady. Kam se mohu schovat?“

„Vedle do ložnice. Dveře můžete nechat otevřené, abyste dobře slyšel.“

Zvonek zazněl podruhé.

„Prospere, ani slovo o našich plánech! Jste smutný, zoufalý, nejistý.“

Ve svých čtyřiadvaceti letech činil Raul dojem sotva dvacetiletého mladíka. Měl světlé, zvlněné vlasy a jeho jasně modré oči prozrazovaly hrdého a inteligentního člověka. Sotva vstoupil, objal Prospera.

„Ubohý příteli! Ubohý Prospere!“ zvolal s poněkud teatrální nadsázkou, která ušla pokladníkovi, nikoli však panu Verduretovi.

Oba přátelé usedli a Raul pokračoval:

„Tvůj dopis mě strašně zarmoutil. Řekl jsem si, žes musel zešílet, a proto jsem se ihned rozběhl za tebou.“

Prosper uvažoval, co asi bylo v dopise, který nepsal.

„K čemu hned ztrácet odvahu a propadat zoufalství! Nejsi tak starý, abys nemohl začít znovu. A máš přátele! Přišel jsem hlavně proto, abych tě ujistil svou oddaností. Víš, že jsem bohatý. Polovinu mého jmění máš k dispozici.“

Prosper byl dojat.

„Děkuji, Raule, ale peníze tu nejsou nic platné.“

„Jak to? Copak chceš zůstat v Paříži?“

„Nevím, zatím nevím, co budu dělat.“

„Opakuji, že bys měl začít nový život. Nezlob se na mě pro mou otevřenost, ale myslím, že bys měl opustit Paříž do doby, než se vyšetří krádež u pana Fauvela.“

„A co když se nevyšetří nikdy?“

„Tím spíš na tebe musí všichni zapomenout. Před hodinou jsem mluvil s Clameranem. Víš, co říkal? Být na Prosperově místě, prodal bych všechno, co mám, odjel bych do Ameriky, získal bych tam jmění a teprve pak bych se vrátil, abych se pomstil těm, kteří mne podezírali.“

Prosper byl příliš hrdý na to, aby ho taková rada pobouřila. Uvědomil si však, že otcův přítel mu radil totéž. „Tak co?“ naléhal Raul.

„Rozmyslím si to,“ zašeptal Prosper. „Ale rád bych věděl, co tomu všemu říká pan Fauvel?“

„Měsíc jsem u něho nebyl. Od té doby, co jsem odmítl nastoupit v jeho bance jako úředník, jsem se strýcem na kordy. Nicméně nějaké zprávy mám.“

„Od koho?“

„Od mladého Cavaillona. Strýc je od té události úplně zničený. Do kanceláře skoro nechodí a vypadá, jako by ho sužovala zlá nemoc.“

„A co paní Fauvelová,“ pokladník zaváhal, „a slečna Magdaléna?“

„Ó, tetička je taky ustaraná, a pokud jde o mou krásnou a chladnou sestřenku, má plnou hlavu starostí s maškarním plesem, který je pozítří u Jandinierů. Půjde za dvorní dámu Kateřiny Medicejské.“

Prosperovo utrpení se dovršilo.

„Tak Magdaléna,“ zašeptal, „Magdaléna…“

Pan de Lagors povzdech neslyšel a náhle se zvedl:

„Musím už jít, Prospere. Ať se děje cokoli, na mě se můžeš spolehnout,“ řekl Raul a stiskl pokladníkovi ruku.

Prosper stál bez hnutí až do chvíle, kdy ho ze zamyšlení vytrhl ironický hlas pana Verdureta: „Pěkní přátelé, co?“

„Pěkní,“ opakoval hořce Prosper a dodal: „Ale nabídl mi polovinu svého majetku.“

„Taková nabídka je nezávazná. Věřím však, že ten Hezounek by ochotně obětoval deset tisícovek, jen kdybyste už byl daleko za mořem.“

„Myslíte?“

„Myslím, ale teď máme jiné starosti. Běžte se rychle převléknout, navštívíme pana Fauvela!“

„To tedy ne!“ vykřikl Prosper. „Nechci už toho ničemu vidět!“

„Chápu vaše rozhořčení, ale pochopte i vy mě. Jako jsem potřeboval vidět pana de Lagors, musím bezpodmínečně poznat i pana Fauvela. Pospěšte si, ať jdeme. Představím se jako váš příbuzný a budu mluvit za oba. Vy můžete mlčet.“

„Musí-li to být,“ rezignoval Prosper.

„Věřte, že musí, pane. A teď sebou hoďte, cestou se někde najíme. Mám hlad jako vlk.“

Zatímco se pokladník oblékal, zazvonil opět zvonek. Pan Verduret otevřel a přijal od domovníka velkou obálku. Adresa byla složena z písmen vystřižených z časopisu nebo z knihy.

Prosper zaslechl zvonek a nahlédl do pokoje.

„Dostal jste dopis,“ řekl pan Verduret a bez nejmenších rozpaků jej otevřel. Bylo v něm deset tisícovek a stručný lístek:

Drahý Prospere, přijměte pomoc od přítele, který zná Vaši hroznou situaci. Buďte jist, že existuje srdce, jež sdílí Vaše utrpení. Opusťte Francii! Jste mladý, čeká Vás lepší budoucnost! Kéž by vám tyto peníze přinesly štěstí!

„Všichni by chtěli, abych byl pryč!“ rozhněval se Prosper. Verduret se spokojeně usmál.

„Doufám, že už chápete. Ano, někteří lidé vás nenávidí a nenávidí vás za to, že vám způsobili zlo. Pro ně by vaše přítomnost v Paříži byla neustálou hrozbou, a proto chtějí, abyste za každou cenu odjel.“

„Ale kdo si to dovoluje posílat mi peníze? Řekněte, kdo?“

„Kdybych to, milý Prospere, věděl, znal bych také pachatele krádeže. Nezbývá než pátrat. Zatím jsem se opíral jen o dohady. Teď mám v ruce věc, která potvrzuje, že mé předpoklady byly správné. Musíme zjistit, kdo doručil to podivné psaní.“

Pan Verduret zavolal domovníka a dověděl se, že dopis přinesl doručovatel, s nímž se naštěstí domovník dobře zná.

„Můžete mi přivést toho člověka?“ zeptal se pan Verduret.

„Vynasnažím se,“ řekl domovník a zmizel.

Po domovníkově odchodu si začal pan Verduret pečlivě prohlížet bankovky.

„Jisto je,“ řekl po chvilce, „že ty peníze nejsou od zloděje. Ani jedna z tisícovek není ze série ukradené v bance. Mám čísla všech ukradených bankovek. Peníze poslala pravděpodobně ona druhá osoba, která byla při krádeži. Pokusme se zjistit, kdo je tato osoba, kterou zřejmě trápí výčitky svědomí.“

Prosper neměl zpočátku důvěru k Verduretovým závěrům, ale jistota, s níž nenápadný muž krok za krokem postupoval vpřed, pomalu rozptylovala pokladníkovy pochybnosti.

Mezitím pan Verduret prozkoumal dopis a řekl:

„Tohle je rozhodně dílo ženy. Muž by za podobné situace asi sotva užil slova »pomoc«, spíš by mluvil o »půjčce«. Také věta začínající slovy: »Buďte jist, že existuje srdce… « prozrazuje ženu.“

Prosper pochyboval, že by v této záležitosti mohla být zapletena žena.

„Pokusíme se vypátrat,“ pokračoval Verduret, „odkud jsou vystřižena jednotlivá slova. Papír je velmi tenký a jemný, takže ani noviny, ani běžný román nepřicházejí v úvahu.“

Pojednou vykřikl:

„Už to mám! Že mě to nenapadlo hned! Ta slova jsou vystřižena z modlitební knihy.“

Opatrně odloupl několik slov a skutečně na druhé straně jednoho z nich bylo lze jasně přečíst slovo Deus.

„Uhodl jsem!“ radoval se pan Verduret. „Zbývá jen zjistit, co se s knihou stalo. Pravděpodobně ji »pisatelka« někam zahodila, protože vázaná kniha se dá těžko spálit.“

V dalších úvahách přerušil pana Verdureta domovník, vracející se už s doručovatelem.

„Pamatujete se na člověka, který vám předal tuto obálku?“ zeptal se pan Verduret.

„Jak by ne, pane. Vždyť to není tak dlouho.“

„Kdo to byl?“

„Doručovatel.“

„Znáte ho?“

„Nikdy jsem ho neviděl. Dal mi do ruky dopis a deset sous. Odevzdej prý to v ulici Chaptal. Jistě na mně ten chlap vydělal!“

„Poznal byste ho?“ zeptal se pan Verduret.

„Jak by ne, pane, tak jako bych teď poznal vás!“

„Dobrá,“ řekl věcně přítel pana Bertomyho, „uděláme obchod. Vy budete hledat neznámého doručovatele a já vám budu za tuto práci platit deset franků denně. Každý večer mi podáte zprávu v hotelu U archanděla na nábřeží Saint-Michel. Ptejte se po panu Verduretovi. V případě, že chlapíka najdete, dám vám padesát franků. Souhlasíte?“

„Hrome, jak by ne!“ zvolal radostně překvapený doručovatel.

„Tak se hned dejte do práce!“

Když domovník s doručovatelem odešli, obrátil se pan Verduret k Prosperovi a řekl:

„A teď se jde k panu Fauvelovi!“

X

Raul de Lagors měl pravdu: pan Fauvel byl v posledních dnech doslova zničený. Do kanceláře skoro nechodil a většinu času trávil nečinně doma. Když k němu vstoupil onoho dne, kdy byl Prosper propuštěn, vyděšený sluha a ohlašoval nečekanou návštěvu, seděl pan Fauvel za stolem s hlavou v dlaních. Po sdělení, že je tu bývalý pokladník s nějakým příbuzným, bankéř vyskočil, jako by ho někdo píchl.

Prosper?“ zvolal. „Co si to dovoluje! Co ještě…“

V jas se ovládl a pravil odměřeně:

„Uveďte oba pány.“

Verduretovo očekávání se splnilo. Pan Fauvel a Prosper stáli proti sobě jako dva dravci, ochotní vrhnout se jeden na druhého. Přítel pana Bertomyho si dopřál této podívané plné dvě minuty. Nikoli pro osobní potěšení, ale z důvodů spíše studijních. Ve chvíli, kdy trapné ticho vrcholilo, pan Verduret pravil:

„Jak zajisté víte, pane bankéři, můj příbuzný byl propuštěn na svobodu.“

„Ano,“ odpověděl pan Fauvel, který s největším vypětím udržoval zdánlivý klid, „ano, vím, pro nedostatek důkazů.“

„Můj příbuzný se rozhodl odjet do Ameriky, neboť se domnívá, že to bude v zájmu jeho šťastnější budoucnosti.“

Pan Fauvel vypadal, jako kdyby podobné oznámení čekal a jako by je nicméně přijímal s rozhořčením.

„Tak on si odjede,“ řekl pan Fauvel tónem, který jasně naznačoval urážku.

„Považuji to za rozumné rozhodnutí,“ pokračoval pan Verduret neobyčejně klidně. „Chtěl jsem pouze, aby se Prosper přišel rozloučit se svým bývalým šéfem, to je vše.“

„V tom případě si mohl pan Bertomy tuto trapnou návštěvu ušetřit. Nestojím o loučení a nemám mu co říci.“

Pan Verduret se poroučel, neboť pokyn byl jasný.

„Teď to máte! Další urážky a ponížení! Toho jste chtěl dosáhnout?“ To byla první Prosperova slova, která pronesl na ulici.

„Vím, co jsem chtěl vědět,“ řekl Verduret. „Pan Fauvel nemá s krádeží nic společného.“

„Třeba se mýlíte.“

„V tomhle sotva. A také jsem si ověřil, že váš šéf by byl v budoucnu asi ochoten uvěřit jistým nařčením. No, uvidíme.“

Na rohu ulice Laffite se pan Verduret zastavil. Netrvalo dlouho a objevil se Cavaillon, uspěchaný a uřícený, že neměl ani čas blahopřát Prosperovi k propuštění.

„Už šly,“ obrátil se přímo na pana Verdureta.

„Jak je to dlouho?“

„Asi čtvrt hodiny.“

„Hrome! Musíme si pospíšit!“

Pak dal pan Verduret Cavaillonovi nějaký lístek a dodal:

„Hned jí to odevzdejte! A pospěšte si, ať jste co nejrychleji zpátky v kanceláři.“

V okamžiku byl Cavaillon pryč a Prosper ani nestačil projevit údiv nad tím, že pan Verduret jeho přítele zná.

„Ano, ano, znám Cavaillona,“ uhádl silný muž Prosperovy myšlenky, „ale teď musíme dát nohy na ramena.“

„A kam zas běžíme?“ ptal se nespokojený Prosper.

„Uvidíte! Teď není čas na vysvětlování.“

Pan Verduret nasadil ostré tempo a zastavil se teprve před domem číslo 81 v ulici Laffite.

„A jsme tu,“ řekl a hned spěchal do druhého patra, kde stanuli přede dveřmi s nápisem Módní závod.

U dveří byl zvonek, ale Verduret několikrát slabě zaklepal zvláštním způsobem a okamžitě byli vpuštěni.

Otevřela jim asi čtyřicetiletá žena, která zavedla oba muže do malé jídelny. Na její uctivý pozdrav odpověděl pan Verduret pokynem ruky, jímž zároveň označoval dveře jednoho ze sousedních pokojů.

„Ne,“ zašeptala žena a ukázala dveře na protější straně, vedoucí do salónku.

Pan Verduret je otevřel a jemně postrčil Prospera dovnitř.

„Jen klid, příteli, naprostý klid,“ řekl.

Prosper však nebyl schopen uposlechnout dobře míněného pokynu. Při pohledu na ženu, která byla uvnitř, neubránil se výkřiku:

„Magdaléno!“

Uprostřed místnosti, skloněna nad látkami, vskutku stála Fauvelova neteř, krásnější než kdykoli jindy.

Při pohledu na Prospera prudce zrudla, přivřela oči a opřela se o stůl. Zdálo se, že omdlí. Magdaléna byla z těch křehkých žen, jež se s osudovými nárazy nevypořádávají lehce, protože je hodnotí spíše srdcem než rozumem. Přesto se však dívka záhy vzpamatovala a v jejích očích bylo zděšené dojetí vystřídáno povýšeným hněvem.

„Tak vy mě špehujete! Kdo vám dovolil přijít až sem?“

Prosper byl tak zmaten, že se nezmohl na jediné slovo odpovědi.

„Přísahal jste, že mě už nebudete vyhledávat. Takhle dodržujete přísahu?“

„Přísahal jsem, to je pravda, ale teď… ,“ Prosper se zarazil.

„Pokračujte!“

„Přihodilo se prostě tolik věcí a já se domníval, že mohu pokládat přísahu za neplatnou. Aspoň na hodinu! Ostatně byla vynucená – a já se tu s vámi setkávám jen náhodou. Přiznávám, že považuji tuto náhodu za nesmírné štěstí. Jak můžete být v této chvíli tak nemilosrdná a vyhánět mě?“

Jen přílišné vzrušení bránilo Prosperovi, aby viděl, jak hluboce je Magdaléna tímto setkáním zasažena.

„Víte dobře, že trpím stejně jako vy,“ pravila Magdaléna už velmi pevným hlasem. „A věřte, že vás lituji… jako lituje sestra bratra.“

„Zase sestra! Jako v den, kdy jste mě od sebe vyháněla. Sestra! Proč jste mi tedy celé tři roky dávala jiné naděje? Nebo jste mě považovala za bratra, když jsme si v chrámu Matky boží z Fourriéres přísahali věčnou lásku? Zapomněla jste na medailonek, který jste mi dala z lásky? Řekla jste tehdy, že mi přinese štěstí.“

Magdaléna ho chtěla přerušit, ale Prosper pokračoval:

„Měsíc nato jste slovo zrušila. Vynutila jste si na mně přísahu, že vás nebudu vyhledávat. Vymlouvala jste se na vnější překážky, ale já vím, že jedinou překážkou je vaše srdce. Stále nosím váš medailonek, i když mi moc štěstí nepřinesl.“

Po bledých Magdaléniných tvářích stékaly slzy.

„Řekla jsem, abyste zapomněl,“ zašeptala.

„Copak mohu? Poručte krvi, aby obíhala opačným směrem! Vy jste mě nemohla milovat! Jinak byste věděla, že zapomenout lze jen jedním způsobem… smrtí.“

„Kdybyste věděl!“

„Vím jen jedno: že není větší utrpení než si den co den po celý rok připomínat hrozné neštěstí, které mě potkalo. Vším možným jsem zkoušel udusit vzpomínku na vás – marně. Vidíte sama, že zbývá pouze jediný prostředek, sebevražda.“

„Zakazuji vám takhle mluvit! Vy nevíte…“

„Co chcete zakazovat člověku, kterého nemilujete a který vás má rád víc než sám sebe!“ vykřikl Prosper.

Čekal, že Magdaléna ještě odpoví, ale nedočkal se. Do ticha zaznělo pojednou tlumené vzlykání. V koutě salónu seděla Magdalénina komorná a plakala.

Magdaléna na ni zapomněla a Prosper si jí nevšiml. Byla to Nina Gypsy.

Prosper nemohl pohnutím ani promluvit. Velikost bolesti mu však v tomto okamžiku dovolila pochopit utrpení, které musela prožívat Nina. Tím víc se divil, že tato prudká dívka neprotestuje a nic mu nevyčítá.

Magdaléna se vzpamatovala ze všech nejdříve. Zvolna přistoupila k pohovce, vzala si plášť a ještě jednou se obrátila k Prosperovi:

„Oba musíme být silní. Vy můžete aspoň naříkat, já nesmím na veřejnosti prolít jedinou slzu. Vy se můžete svěřit příteli, já nikomu!“

Prosper se chtěl pokusit o odpověď, ale nemohl promluvit.

„Nezapomněla jsem, ale to nic nemění na situaci. Naše budoucnost je bez naděje. Proto však nesmíte k mému utrpení přidávat další. Jestli mě milujete, musíte žít! Nemyslete na sebevraždu. Jednoho dne se snad budu smět ospravedlnit. A teď sbohem, můj bratře, můj jediný příteli! Sbohem!“

Naklonila sek Prosperovi, lehce ho políbila na čelo a rychle vyšla z místnosti, provázena Ninou Gypsy.

Prosperovi bylo, jako by se probudil z těžkého snu.

Kdo je neznámý muž, který si zahrává s jeho osudem a který každého zná? Pod dojmem této naléhavé otázky se vrhl k Verduretovi ihned, jakmile vstoupil do místnosti.

„Kdo jste?“

„Přítel vašeho otce,“ odpověděl pan Verduret klidně.

„Chci vědět víc o člověku, kterému jsem ve chvíli nutnosti svěřil do rukou svůj život!“

„Myslíte, že by vám pomohlo, kdybyste znal můj životopis? Důležité je jen jedno – že vás zachráním a že jsem už podnikl prvé úspěšné kroky.“

„Smím snad něco vědět o prostředcích, kterých používáte!“

„Proč?“

„Abych je buď přijal, nebo odmítl.“

„Důležité je, že vedou k úspěchu!“

„K jakému úspěchu mohou vést? Bojoval jsem za svou čest jen kvůli Magdaléně. Ale teď vím, že je mezi námi konec. Nehodlám už bojovat.“

„Copak jste se zbláznil?“ pravil Verduret, který se poprvé zdál rozrušený.

„Nezbláznil, ale Magdaléna mě nemiluje a na ničem jiném mi nezáleží.“

Prosperovo zoufalství Verdureta dojalo.

„Copak je možné, že nic netušíte? Nechápete skutečný význam jejích slov?“

„Vy jste poslouchal?“ vykřikl hrozivě Prosper.

„Ano, poslouchal. Vím, že to nebylo slušné, ale účel světí prostředky. Prospere, slyšíte, Magdaléna vás miluje! Ani na okamžik vás nepřestala mít ráda.“

„Kéž byste měl pravdu,“ povzdechl Prosper jako tonoucí chápající se každého stébla naděje.

„Můžete mi věřit. Ta dívka svádí těžký a zoufalý boj mezi láskou a mezi tím, co považuje za svou povinnost.“

„Nemá žádné závazky. Miluje mě – a přece přede mnou utíká.“

„Že nemá žádné závazky? Naopak, právě proto vám vrátila slovo, že musela poslechnout nějakou vyšší vůli, před níž nemohla ustoupit. Obětovala se a my se brzy dovíme, pro koho. Tajemství její oběti nám pomůže osvětlit i tajemství krádeže.“

Při těchto slovech se vytrácela Prosperova nedůvěra vůči panu Verduretovi.

„Kéž byste měl pravdu!“ zašeptal znovu.

„Copak, člověče, nechápete, že Magdaléna zná zloděje?“

„To není možné!“

„Ano, zná. Ale žádná moc světa ji nepřinutí, aby ho prozradila. Obětuje vás, to je pravda. Nezapomínejte však, že na to má právo, protože obětovala sama sebe.“

„Musím vám připadat směšný, pane, ale nedovedete si představit, jak trpím.“

„Chápu vás, protože i já jsem se stal kdysi obětí zrady, bohužel skutečné. Opustila mě žena. kterou jsem nade vše miloval.“

Prosper se zamyslel a pak řekl odhodlaně:

„Rozhodl jsem se pokračovat. Jsem vám plně k dispozici, pane.“

Ještě téhož dne prodal Prosper nábytek a poslal přátelům dopis na rozloučenou, v němž jim oznamoval, že odjíždí do San Franciska. Večer se ubytoval s panem Verduretem u Archanděla.

Paní Alexandra mu dala nejlepší pokoj, který se ovšem nemohl zdaleka rovnat salónu v ulici Chaptal. Prosper si to však neuvědomoval, měl hlavu plnou událostí, které právě prožil.

V jedenáct hodin ho trochu rozbolela hlava. Otevřel okno, ale venku byl tak silný vítr, že je okamžitě zavřel. Proud vzduchu pozvedl se země útržek papíru. Prosper jej zvedl a poznal, že je to kus dopisu. Drobné písmo bezpečně prozrazovalo Ninu Gypsy.

Na útržku bylo napsáno:

… od pana Raula a byla jsem velmi neo

… spikla proti němu, který

… zprávu Prosperovi a pak

… ruku slečny Ma…

Té noci Prosper nespal.

XI

Druhého dne čekal Prosper na pana Verdureta v malé kavárně nedaleko Palais-Royal. Přesně ve čtyři se objevil Verduret, uspěchaný, ale nadmíru spokojený.

„Tak co, obstaral jste všechno?“ zeptal se, sotva usedl.

„Ano.“

„Byl jste u maskéra?“

„Dal jsem mu váš dopis. Zítra máme všechno u Archanděla.“

Verduret spokojeně pokýval hlavou a vyndal z kapsy zápisník.

„Než přijdou další spolupracovníci, podíváme se na pana de Lagors.“

Prosper souhlasil, protože od včerejška v něm bývalou jistotu silně nahlodala pochybnost a pan de Lagors mu už nepřipadal tak spolehlivý jako dříve.

„Víte, z kterého kraje pochází váš přítel?“ zeptal se pan Verduret.

„Ze Saint-Rémy, jako paní Fauvelová.“

„Určitě?“

„Určitě, pane. Říkal to nejen mně, ale i Fauvelovým. Ostatně paní Fauvelová mluvila nejednou o Lagorsově matce jako o své příbuzné.“

„To je zvláštní. V Saint-Rémy je římský viadukt, řecké mauzoleum, ale nenajdete tam dnes ani jednoho Lagorse. Narodil se tam Nostradamus, nikoli však váš přítel.“

„Vždyť existují důkazy…“

„Důkazy se dají vyrobit, příbuzenství zařídit. Zatímco jste byl ve vězení, připravoval jsem se k boji. Napsal jsem do Saint-Rémy.“

„No a co vám odpověděli?“

„Jen klid, pane, na všechno dojde.“

Pan Verduret zalistoval v zápisníku.

„Poslouchejte. Dokument číslo jedna.“ Pak četl:

„Věc Lagors. Velmi stará rodina, původem z města Maillane, usazená celé století v Saint-Rémy.“

„Tak vidíte!“ vykřikl Prosper.

„Mohu číst dál?“ usmál se pan Verduret.

„Poslední člen Lagorsova rodu Julien René Henri se jako hrabě oženil roku 1829 se slečnou Rosalií Clanssou Fontanenovou z Tarasconu. Zemřel v prosinci 1848 a zanechal pouze dvě dcery, nikoli mužského potomka. V matrikách dnes není zmínka o člověku jménem Lagors, který by žil v našem okolí.“

„Jak je tedy možné,“ žasl Prosper, „že pan Fauvel zachází s Raulem jako s příbuzným?“

„Přesněji řečeno jako se synovcem své manželky.“

„Jak mi to vysvětlíte?“

„Poslechněte si raději dokument číslo dvě. I když to není úřední zpráva, je neobyčejně zajímavý:

Pan Julien René Henri de Lagors, poslední toho rodu, zemřel 24. prosince 1848 v Saint-Rémy ve velké bídě. Investoval své jmění do pěstování bource morušového, neměl však štěstí a přišel o všechno. Nezůstal po něm chlapec, nýbrž dvě dcery. Jedna je učitelkou v Aix, druhá se vdala za obchodníka z Orgonu. Vdova po panu de Lagors žije pouze z peněžitých darů své příbuzné, manželky bohatého bankéře v Paříži. Arleský okres nemá ve svých matrikách jméno Lagors.

To je vše. Myslíte, že to stačí?“ zeptal se pan Verduret.

„Je mi, jako bych se probudil ze sna,“ žasl Prosper.

„To věřím. Ještě maličkost. Někdo by mohl namítnout, že vdova Lagorsová mohla mít po mužově smrti další dítě, kterému dala jméno Lagors. Tuto námitku však vyvrací stáří vašeho přítele. Raulovi je čtyřiadvacet a pan de Lagors zemřel ani ne před dvaceti lety.“

„Ale kdo je to tedy Raul?“ zeptal se zamyšleně Prosper, který cítil, že proti argumentům pana Verdureta nelze nic namítat.

„To by nám mohl říci pouze jediný člověk, a já pochybuji, že to udělá.“

„Pan de Clameran, že?“

„Správně!“

„Nevím proč, ale byl mi vždycky strašně odporný. Ani o něm dohromady nic nevím.“

„Mám tu pár řádek od vašeho otce, které se týkají tohoto pána. Jsou stručné, ale postačující. A nikterak příznivé

Ludvík de Clameran se narodil u Tarasconu na zámku Clameran. Jeho starší bratr se musel pro rvačku, v níž zabil člověka, vystěhovat roku 1842 z vlasti. Tato skutečnost každého překvapila, neboť to byl hodný, upřímný hoch a lidé ho měli rádi. Naproti tomu Ludvík měl velmi špatnou pověst a nebyl oblíben. Po otcově smrti odešel Ludvík do Paříže a za dva roky utratil dědictví po otci, včetně podílu svého bratra. Z nouze vstoupil do armády, ale choval se u pluku tak, že skončil v trestném oddílu. Po odchodu z armády se jeho stopa ztrácí. Jisto je, že byl nějaký čas v Anglii a v Německu, kde se zapletl do nějaké nepěkné aféry. Roku 1865 je opět v Paříži, žije v bídě a stýká se pouze s městskou spodinou. V té době se dověděl, že se bratr. Gaston vrátil z Mexika a že si u Oloronu koupil železárny. Gaston se dlouho z nového podniku netěšil, neboť před půlrokem zemřel v náručí svého bratra Ludvíka. Tím získal náš Clameran jednak slušné jmění, jednak titul markýze.“

„To znamená,“ řekl zamyšleně Prosper, „že ve chvíli, kdy jsem Clamerana viděl u pana Fauvela poprvé, musel být ve velké bídě.“

„Ovšem.“

„A měsíc po jeho příchodu se se mnou Magdaléna rozešla.“

„Vidím, že už začínáte správně kombinovat,“ zvolal pan Verduret. Nepokračoval však, protože do kavárny vstoupil host, který vzbudil jeho pozornost.

Vypadal jako sluha z velmi dobré rodiny. Zamířil rovnou k Verduretovu stolu.

„Tak co je nového, Duboisi?“ zeptal se Prosperův ochránce.

„Ani nemluvte, pane,“ řekl sluha, „jde to pomalu.“

Prosper měl dojem, že toho člověka odněkud zná, ale nemohl se upamatovat, kdy a kde ho viděl.

„Tak mluv!“ vyzval pan Verduret sluhu, který si zatím sedl k vedlejšímu stolu.

„Musím vám říct, že sloužit u pana de Clameran není žádný med.“

„O tom mi povíš později. Teď k věci.“

„Dobrá. Tak včera šel pan de Clameran – to se budete divit – za tou holkou do hotelu U archanděla.“

„Tam mu řekli, že odešla. Co bylo dál?“

„Pak se vrátil do hotelu Louvre, kde ho čekal ten druhý, Raul de Lagors. Co prý je nového, ptal se Raul. Clameran byl ve špatné náladě a odsekl, že nic, leda to, že ta potvora jim utekla. »A ví něco?« ptal se zase ten Raul. »Dost, aby někdo šikovný mohl podle toho vyčuchat pravdu,« odpověděl mu Clameran.“

„Podívejme se,“ řekl ironicky pan Verduret, „náš markýz je dokonce inteligentní. Pokračuj!“

„Lagors se potom rozzuřil a křičel, že se té holky musí zbavit. »To v jejím případě si nemusíme špinit ruce,« povídal Clameran, »protože takové ženské se můžeme zbavit úřední cestou.« Oba se tomu nápadu náramně smáli.“

„Nápad je to dobrý, ale nedovolím, aby jej uskutečnili. Musíme upozornit kolegy z mravnostního oddělení.“

„Už se stalo,“ poznamenal s úsměvem Josef Dubois.

Prosper se nepřestával divit. Minulé události teď viděl v docela jiném světle. Není pochyb, že Raul je bídák.

Mezitím člověk pana Verdureta pokračoval:

„Včera po obědě se můj pán hodil do plné parády a dal se odvézt k Fauvelovým, kde zůstal až do půlnoci. Zdálo se mi, že se nevracel v nejlepší náladě. Když jsem se ho pak šel zeptat, zda ještě něco nepotřebuje, vynadal mi.“

„Co bylo dál?“

„Druhý den přišel na návštěvu Raul, náladu měl pod psa, zrovna jako můj pán, a tak se ani nedivím, že se začali hrozně hádat. Bohužel jsem jim nerozuměl, protože, mizerové, mluvili anglicky. Tolik jsem však pochopil, že šlo o peníze. Když se uklidnili, začali zas francouzsky, ale to už neříkali nic zvláštního. Mluvili o maškarním plese u Jandinierů a o tom, že musí-li už k nějaké scéně dojít, je třeba, aby se tak stalo hned dnes a aby byl Raul večer doma ve Vésinetu.“

Kavárna se zvolna plnila hosty, venku byla skoro tma. Pan Verduret zpozoroval u dveří další návštěvu a propustil Josefa Duboise se slovy:

„Raději běž, ať tě pán neshání. A zítra na shledanou!“

Dalším informátorem byl Cavaillon. Vypadal velice rozechvěle a rozhlížel se opatrně na všechny strany. Jako Josef Dubois i on si sedl k vedlejšímu stolu, tajně pozdravil Prospera a opatrně podstrčil panu Verduretovi balíček.

„Tohle bylo ve zdi.“

Pan Verduret balíček rozbalil a spatřil sličně vázanou modlitební knihu. Velmi brzy objevil stránky, z nichž byla vystřižena slova použitá v dopise Prosperovi.

„Hle důkaz, že mé předpoklady byly naprosto správné,“ pravil pan Verduret svému mladému příteli. Bertomy strašlivě zbledl, neboť poznal Magdaléninu modlitební knihu, kterou jí daroval za medailonek.

Na první stránku si Magdaléna napsala: Vzpomínka na Matku boží z Fourrieres, 17. ledna 1865. Mezitím co si Prosper vytřeštěnýma očima prohlížel zápis, vítal už pan Verduret mladíka, který vypadal jako obchodní příručí. Mladý muž se dlouho nezdržel: předal Prosperovu ochránci lístek a opět zmizel. Když si doručené řádky přečetl, klidný pan Verduret nedokázal skrýt rozčilení.

„Vypadá to, že je máme v hrsti,“ zvolal.

Ve spěchu zaplatil a vyšel s Prosperem na ulici, zapomínaje na Cavaillona, který zůstal sedět uvnitř.

„Snad je ještě stihneme,“ řekl pan Verduret spíše pro sebe než Prosperovi.

„Co se děje?“

„Pojďte, povím vám to cestou,“ táhl pan Verduret Prospera k Palais-Royal, kde se zastavil u jednoho drožkáře.

„Co by stála cesta do Vésinetu?“ zeptal se.

„No, teď večer asi pětadvacet franků.“

„Potřebuji se tam dostat hodně rychle. Kolik chceš připlatit?“

„No, kdybyste mi dal pětatřicet, tak bych…“

„Dám ti sto franků, když dohoníš povoz, který vyjel půlhodinku před námi.“

„Hrome, proč už nejste uvnitř! Ztrácím drahocenné vteřiny,“ zvolal nadšený kočí.

A trojí zapráskání bičem se rozlehlo nad vozem, který se rozejel tryskem k ulici Valois.

XII

Kousek za vésinetským nádražím se cesta rozdvojuje. Jedna vede přímo k vesnici, je široká a dobře udržovaná, druhá míří do polí. Tato cesta je úzká a jen tu a tam lze podél ní vidět uprostřed hustě zarostlé zahrady nějaké stavení.

V místě, kde se obě cesty rozdělují, nařídil Prosper kočímu, aby zastavil. Před několika minutami zahlédl Verduret s Prosperem světlo fiakru, který sledoval touž cestu jako oni. Kočí si tedy sto franků vydělal.

Verduret seskočil z vozu a podával kočímu stovku.

„Tady je slíbená odměna. Zastav se, prosím tě, v první hospodě, kterou najdeš po pravé straně cesty k vesnici, a hodinu tam počkej. Když se do té doby nevrátím, jeď klidně do Paříže.“

Kočí byl bez sebe štěstím a neustále děkoval. Prosper s Verduretem ho však neposlouchali a rozběhli se opuštěnou cestou. Počasí se zhoršilo: lilo jako z konve a vichřice lomcovala větvemi mohutných stromů. Byla naprostá tma. Asi po pěti minutách běhu se pokladník zastavil.

„Jsme tu. Tady bydlí Raul.“

Před železnými vraty osamělého domu stál fiakr, který před chvílí Verduret s Prosperem pozorovali. Na kozlíku dřímal promočený kočí. Pan Verduret ho probudil.

„Hej, příteli, nechceš si vydělat pětifrank? Stačí, řekneš-li mi, koho jsi vezl. Předpokládám, že dámu, co?“

Ale rozespalý a vystrašený kočí nemel chuť hovořit a slibovaný pětifrank na něho nezapůsobil.

„Jděte svou cestou, nebo budu volat o pomoc,“ řekl hrozivě.

Pan Verduret se okamžitě vzdálil.

Oba muži obcházeli zeď zahrady a hledali vhodné místo, kudy by se nejsnáze dostali dovnitř. V hluboké tmě to nebylo snadné, nicméně po nějaké chvíli se jim podařilo vniknout do zahrady.

Pan Verduret si bedlivě prohlížel okolí úzkého a vysokého domu, který obýval Raul de Lagors.

Ve druhém patře svítilo světlo.

„Co je to za místnost?“ zeptal se pan Verduret.

„Raulova ložnice.“

„Co je v přízemí?“

„Kuchyň, spíž, jídelna a pokoj s kulečníkem.“

„A v prvním patře?“

„Dva obývací pokoje a pracovna.“

„Kde spí služebnictvo?“

„Žádné tu není. Z Vésinetu sem docházejí manželé, ale ti se večer vracejí domů.“

„Výborně!“ mnul si Verduret ruce. „To by v tom byl čert, abychom nezjistili, o čem si Raul povídá s pařížskou návštěvou. Pojďme dovnitř!“

„To snad ne!“ protestoval Prosper.

„A proč myslíte, že jsme sem jeli?“ zeptal se pan Verduret s úsměvem.

„Co když nás uslyší?“ snažil se odporovat Prosper.

„No a? Jste přece jeho přítel, a objeví-li vás, jdete prostě na návštěvu.“

Naneštěstí však byly dveře zavřeny a Verduret se marně pokoušel je otevřít. Litoval, že si nevzal potřebné nástroje. Pobíhal kolem domu, hledaje místo, kudy by se dalo vniknout dovnitř. Byl skoro zoufalý. Chvílemi odbíhal i hlouběji do zahrady a vzhlížel k osvětlenému oknu.

„Musím vědět, co se tam děje,“ zašeptal náhle Prosperovi, který byl nesmírně udiven zoufalou nedočkavostí svého ochránce.

V tom okamžiku kmitla Prosperovi hlavou vzpomínka na minulé dny, kdy sem pravidelně docházel.

„Ale vždyť je tu žebřík!“ zvolal.

„Proč jste to neřekl hned? Sem s ním!“

Žebřík byl vzadu v zahradě, ale ukázalo se, že je krátký: nedosahoval k osvětlenému oknu. Pan Verduret však nebyl z lidí, kteří couvnou před překážkou. Postavil se pod okno, položil si na ramena poslední příčku žebříku a vyzval Prospera, aby šplhal nahoru.

Prosper poslechl a za chvíli nahlédl do osvětleného okna. Ale vtom vykřikl tak silně, že nebýt bouře a větru, jistě by se byl prozradil. Současně se svezl bezmocně k zemi, nestaraje se o to, že by si pádem mohl způsobit nějakou zlomeninu.

„Ten bídák! Ten bídák!“

Verduret okamžitě položil žebřík a pospíchal k Prosperovi, který se zvolna sbíral s blátivé cesty. „Co se děje?“ ptal se.

„Je tam Magdaléna! Raul tam má Magdalénu!“ zaúpěl Prosper.

Verduret byl rovněž vyveden z míry. S tímhle nepočítal. Předpokládal, že u Raula bude paní Fauvelová. „Viděl jste dobře?“ zeptal se.

„Naprosto! A slyšel jste, co říkala včera. Taková zrada! Ještě chcete tvrdit, že mě miluje?“

Pan Verduret neodpovídal; snažil se najít chybu ve svých dosavadních vývodech.

„Tak takhle je to,“ pokračoval Prosper. „Čistá Magdaléna je tedy milenkou podvodníka, který ukradl i jméno, jež nosí. A já si z něho udělal důvěrníka! Z jejího milence! Už toho mám ale dost! Nikdo nesmí říci, že jsem zbabělec a že se nechám beztrestně urážet.“

Jen stěží se panu Verduretovi podařilo Prospera zadržet.

„Nesmíte se mstít, Prospere!“

„Kdo mi v tom může zabránit?“

„Já!“

„To se vám nepodaří. Zabiju ji a pak zemřu sám – to chci udělat.“

„Uklidněte se! Prozradíme-li se, Raul nám uteče a vy budete navždy zneuctěn.“

„Mně už na tom nezáleží.“

„Ale mně ano! Přísahal jsem, že dokáži vaši nevinu. Milenku si opatříte vždycky, ztracenou čest už nikdy.“

„Chci se pomstít, chci se pomstít,“ trval na svém Prosper.

„Pomstěte se, ano, pomstěte se, ale s rozumem a jako muž, a ne bezhlavě jako děcko. Co se stane, když tam vniknete? Zatímco budete holýma rukama bojovat s Raulem, Magdaléna uteče.“ Prosper byl otřesen a mlčel.

„Ostatně bylo by velice nerozumné zabít člověka, kterého můžeme poslat na galeje.“

„A co mám tedy dělat?“ zvolal Prosper.

„Čekat. Pomsta je jako dlouhozrající plod, který nesmíme utrhnout předčasně.“

Když viděl, že se Prosper uklidňuje, přišel pan Verduret s posledním a nejdůležitějším argumentem.

„A kdopak vůbec může zaručit, že tu je Magdaléna dobrovolně? Nenapadlo vás, že ta návštěva třeba souvisí s její obětí? Že ji sem přivádí táž vyšší síla, která ji donutila, aby se vás zřekla?“

„Kdo ví,“ šeptal Prosper, „i to je možné.“

„Dovím se to,“ řekl rozhodně pan Verduret, „ale musím nahlédnout do pokoje.“

„A slibujete mi, že se dovím pravdu, ať je jakákoli?“ zeptal se Prosper.

„Přísahám!“

Prosper vynaložil nadlidské úsilí a pozvedl žebřík na svá ramena. Ve chvíli byl pan Verduret nahoře.

Ano, Prosper měl pravdu, byla to Magdaléna. Stála uprostřed pokoje, v klobouku a plášti. Mluvila zřejmě velice rozčileně, soudě podle výrazu obličeje i gest. Svým chováním prozrazovala nejen rozhořčení, ale i pohrdání člověkem, s nímž je nucena hovořit. Raul seděl u krbu, rozhrabával oheň a občas pokrčil rameny jako člověk chtějící naznačit, že je v něčem nevinně.

Verduret by byl dal nevímco za to, kdyby mohl zaslechnout aspoň několik slov. Musel se však spokojit zjištěním, že ti dva se pro něco hádají.

Magdaléna neustále mluvila. Od výčitek přešla zřejmě k prosbám. Sepjala ruce a pokročila k Raulovi, který odvracel hlavu a odpovídal jen velmi stručně. V jedné chvíli se zdálo, že Magdaléna odejde. Ale pak si to rozmyslela a znovu se obrátila k Raulovi, tentokrát pravděpodobně s nějakým rozhodujícím argumentem, neboť Raul přistoupil k malému stolku, vyndal ze zásuvky svazek papírů a podal je Magdaléně.

Verduret se zprvu domníval, že si sem dívka přišla pro kompromitující korespondenci. Byly to však zástavní lístky. Verduret se o tom přesvědčil, když Magdaléna hodila svazek na stůl a vybírala z něho jen ty lístky, které potřebovala. Ostatní štítivě odsunula. Hned nato se chystala k odchodu. Raul vzal do ruky lampu a doprovázel ji.

Ve chvíli byl pan Verduret dole a během několika vteřin ležel žebřík na zemi. Oba muži se pak skryli v hloubi zahrady, odkud mohli dobře pozorovat domovní dveře. Netrvalo dlouho a objevil se v nich Raul s Magdalénou. Mladík postavil lampu na schody, aby mohl podat ruku odcházející ženě. Magdaléna ji však odstrčila. Raul opět pokrčil rameny a ironicky se usmál. Doprovodil Magdalénu až k zahradním vratům a pak se rychle vrátil do domu. Hluk zapadajících dveří se mísil s rachotem kočáru, v němž dívka odjížděla.

„Dřív než za měsíc se budete stydět za nesmyslné podezírání Magdalény,“ pravil Verduret. „Je vyloučeno, aby byla Lagorsovou milenkou.“

„Jenže všechno nasvědčuje tomu, že..

„Zdání často klame, příteli. Uvidíte! Teď rychle odtud!“

„Co bude se žebříkem?“

„Necháme ho, kde je. Nejvýš se budou domnívat, že šlo o návštěvu zlodějů. Všechny stopy stejně nemůžeme zahladit.“

Sotva přelezli zeď a ušli několik desítek metrů, zaslechli znovu hluk otevírajících se zahradních dveří. Viděli siluetu muže, který spěchal k nádraží.

„Raul jde referovat Clameranovi,“ poznamenal pan Verduret. „Doufejme, že náš přítel Dubois nám podá zítra přesnou informaci o jejich rozmluvě.“

Chvíli šli oba muži mlčky. Když se blížili k hostinci, kde měl čekat fiakrista, pravil pan Verduret.

„Jen aby nám kočí neujel. Vlakem bychom jet nemohli, protože by nás mohl vidět Raul.“

Třebaže dávno uplynula hodina, kočí seděl ještě v hostinci a popíjel spokojeně víno, které mu zachutnalo.

Pohled na oba muže ho potěšil i vyděsil. Byl rád, že se nebude vracet s prázdným vozem, zároveň se však ulekl, když zjistil, v jakém stavu jeho zákazníci přicházejí.

„Co se vám stalo?“ zeptal se s účastí.

Prosper mu vysvětlil, že hledali přítele, zabloudili ve tmě a spadli do příkopu. Kočí pokyvoval hlavou, ale v hloubi duše pochyboval o pravdivosti tohoto vysvětlení. Také ostatní hosté se tvářili velmi nedůvěřivě, a tak pan Verduret urychlil odchod, aby se vyhnul dalším dotazům.

Zpáteční cesta byla dlouhá a nudná. Prosper chtěl několikrát navázat rozhovor s panem Verduretem, ale neuspěl. Dostalo se mu jen stručných, jednoslabičných odpovědí. Byl mrzutý a navíc strašně unavený. Ani pan Verduret však nebyl spokojen. Jeho předpoklady se dnes velice zkomplikovaly. Fakta se, pravda, nezměnila, ale okolnosti ano. Bude muset hledat nové souvislosti a nové kombinace.

Přesně o půlnoci dorazil kočí před hotel U archanděla.

Paní Alexandra měla i v této pozdní době přichystanou večeři.

„Zítra se uvidíme asi až po večeři, možná že hodně pozdě v noci,“ pravil při jídle Verduret. „Doufám totiž, že půjdu na ples k Jandinierovům; věřím, že tam najdu, co potřebuji.“

„Jste pozván?“

„Zatím ne, ale budu!“

Prosper se nemohl ubránit tiché závisti. Vždyť Verduret uvidí zítra Magdalénu!

XIII

V sobotu byla ulice Saint-Lazare přeplněna kočáry, neboť toho večera se konal maškarní ples u bankéře Jandiniera, který tu má dva rozlehlé paláce.

V deset hodin byla zábava v plném proudu; tančilo se ve dvou salónech.

Kostýmy a masky byly nákladné a originální. K nejpozoruhodnějším patřil šašek, znamenitě maskovaný, který držel v ruce něco na způsob ohromné korouhve, na níž bylo primitivním způsobem namalováno asi osm obrazů. V pravé ruce měl hůlku a občas jí tloukl do plátna po způsobu kejklířů, kteří chtějí tímto způsobem přilákat obecenstvo. Kolem bylo plno zvědavců, ale produkce nezačínala: šašek stál vytrvale u vchodu. Své místo opustil teprve v půl jedenácté, přesně ve chvíli, kdy se objevili Fauvelovi s neteří Magdalénou. Jejich příchod vzbudil pochopitelně pozornost, neboť deset dní už se v Paříži nemluvilo ve vyšší společnosti o ničem jiném než o krádeži u bankéře Fauvela. Zraky všech se k bankéřově rodině upínaly i z jiného důvodu. Krása obou žen byla vskutku oslňující. Paní Fauvelová, rozená Valentina de La Verberie, jako by nalezla v kostýmu dvorní dámy z doby Ludvíka XIV. všechen půvab mládí, zvyšovaný teď leskem prostředí i září světel, zatímco Magdaléna vypadala ve své toaletě jako královna. Obě ženy postupovaly zvolna do salónu, opětovaly pozdravy a ukláněly se s nesmírnou grácií. Pokud jde o pana Fauvela, ten vyhledal co nejrychleji hernu.

Šašek, na kterého se zapomnělo, stál mezitím ve výklenku nedaleko okna a pozoroval jeden tančící párek. Byla to Magdaléna a markýz de Clameran, převlečený za dóže.

K šaškovu značnému znepokojení se zdálo, že se oba mladí lidé srdečně baví a že Magdaléna přijímá s potěšením projevy obdivu, jež jí Clameran zřejmě projevoval.

Ještě že tu není Prosper, pomyslil si s úlevou šašek.

Vtom se před ním zastavil starší, důstojně vyhlížející muž v benátském plášti.

„Nezapomeňte, pane Verdurete,“ pravil s ironickým úsměvem, „co jste mi slíbil. Jen žádné nepředloženosti!“

„Pane hrabě, můžete být úplně klidný, máte mé slovo.“

Za této kratičké rozmluvy skončila čtverylka a šaškovi se Magdaléna s Clameranem ztratili z očí. Předpokládal, že najde Magdalénu u paní Fauvelové, a vydal se hledat bankéřovu manželku. Zahlédl ji u ohromné vázy, plné květů, nedaleko dveří herny. Vedle ní seděla z jedné strany její dcera, z druhé stál Raul de Lagors v masce dvořana Jindřicha III.

Magdaléna byla smutná. Raul a paní Fauvelová tiše hovořili a pozornému diváku, jímž šašek byl, neušlo, že jsou oba vzrušeni. Šašek by byl dal nevímco za pár slov z jejich rozhovoru. Snažil se opatrně obejít hovořící skupinku, ale když se blížil z opačné strany ke květinám, které by ho mohly krýt, viděl, jak Magdaléna odchází do salónu s jakýmsi Peršanem a kterak i Raul míří za Clameranem, aby mu podal informace.

Ti dva, uvažoval šašek, mají ty ubohé ženy v hrsti.

V té chvíli začínal ve vedlejší místnosti menuet a salón se skoro vyprázdnil. Šašek usoudil, že přišla jeho chvíle. Uchopil svou korouhev, několikrát do ní udeřil hůlkou a postavil se před lenošku, kde seděla paní Fauvelová. Okamžitě se kolem seběhli lidé. Šašek se rozkročil, odkašlal si a začal deklamovat s přehnaným patosem:

„Dámy a pánové! Dnes jsem si u slavného úřadu vašeho města vyžádal povolení, aby mi byla dopřána čest ukázati vám tragédii, s níž jsem došel úspěchu ve všech pěti světadílech. Zde v této lóži, dámy a pánové, začne naše neslýchané drama, které se poprvé v proslulém Pekingu hrálo a na němž nejlepší autoři světa mají podíl. Za nepatrný poplatek několika centimů se vám, dámy a pánové, dostane vzrušující podívané. Hle, tyto nádherné obrazy vyjevují nejstrašnější drama…“

„Znáte ho?“ zeptal se mohutný Turek svého souseda, ukazuje na šaška.

„Ne. Ale dělá to výborné.“

„Máte pravdu. Čeho však chce dosáhnout?“

Šašek chtěl dosáhnout jediné věci: vzbudit pozornost paní Fauvelové. Když viděl, že se mu to podařilo, pokračoval:

„Nuže, dámy a pánové, jsme v Číně. Na prvém obraze vidíte velkého mandarína jménem Li Fo v kruhu rodinném. Hezká dáma, jež své rámě o něho opírá, není nikdo jiný než jeho manželka. A zde na koberci ta dítka, to jsou plody šťastného manželství. Zajisté i vy, dámy a pánové, cítíte dech počestného uspokojení, jenž z obrazu vane. Ano, paní Li Foová je žena počestná, a proto i šťastná. Neboť, jak praví Konfucius, ctnost poskytuje mnohem více potěšení než neřest.“

Paní Fauvelová sledovala šaška se zájmem, a dokonce si poposedla o kousek kupředu.

„Vidíte něco na těch jeho obrazech?“ zeptal se melancholický harlekýn svého souseda.

„Na mou duši, skoro nic. Vy ano?“

Čmáraniny na plátně mohly opravdu znamenat cokoli.

Šašek pokračoval:

„Dámy a pánové, obraz číslo dvě! Víte-li pak, kdo je tato stará žena, jež před zrcadlem sedíc, zoufale si rve z hlavy vlasy? Krásná žena mandarínova z prvního obrazu. Již není krásná více, a žel není také ctnostná. Jednoho dne jí v kterési pekingské ulici mladík nehodný do oka padl a od té chvíle propadá neřesti a zlu. Ona padesátiletá a on mladík s polovicí let!“

Šašek se při těchto slovech pozorně zadíval na paní Fauvelovou, ale ta byla dokonale klidná. Rozhodl se tedy, že povede drama jiným směrem.

V okamžiku, kdy se chystal k dalšímu vystoupení, všiml si, že má nového posluchače v panu de Clameran.

„Na třetím obraze, dámy a pánové, vidíte opět ženu mandarínovu, která si vší silou svou lásku udržeti chce, a proto se ani před zločinem nezastaví. Aby mladíkovi umožnila vstup do společnosti předních mandarínů města, opatří mu titul, arci falešný, a aby si jeho náklonnost udržela, všeho bohatství se v jeho prospěch zbavuje a dary v podobě náramků, prstenů a šperků ho zahrnuje. A co dělá on, dámy a pánové? On všechno to bohatství do zastavárny jen nosí, a co horšího je, i lístky zástavní vrátit odmítá!“

Tentokrát mohl být šašek spokojen. Paní Fauvelové zřejmě nebylo dobře. V jedné chvíli se pokoušela vstát, ale neměla k tomu dosti sil.

„Leč všechno bohatství a poklady se jednoho dne vyčerpají,“ pokračoval šašek. „I nastal den, kdy žena mandarínova nižádný dar pro miláčka svého neměla. Tu pojal mladý nešlechetník ďábelský plán. Umínil si, že se vzácného klenotu mandarína Li Foa zmocni totiž jaspisového knoflíku nesmírné ceny, odznaku to jeho moci, který měl mandarín v žulové schránce uložený a který tři vojáci dnem i nocí střežili. Žena ubohá dlouho se bránila, neboť věděla, že za krádež budou nevinní vojíni trpěti. Leč mladíkovy řeči lichotné ji nakonec tak zmámily, že podlehla a ke krádeži hanebné mu nápomocna byla. Na čtvrtém obraze vidíte, dámy a pánové, oba hříšníky, jak tajně se schodů se ubírají, aby…“

Šašek ztichl, neboť paní Fauvelové se udělalo nevolno. Přispěchalo několik lidí, aby jí pomohli.

Současně šašek ucítil, že mu někdo stiskl rameno. Otočil se a stanul před panem de Clameran a Raulem de Lagors.

„Co si přejete, pánové?“ zeptal se zdvořile.

„Říci vám několik slov!“

„Prosím!“

Odešli kousek stranou a zůstali stát mezi dveřmi, které vedly na balkón. Nikdo jim nevěnoval pozornost, až na staršího muže v benátském plášti.

Slova se ujal Clameran, který se sotva ovládal.

„Nejdříve chci vědět, s kým mám tu čest!“

Šašek dělal, jako kdyby šlo o maškarní komedii, a spustil rozpustile:

„Chceme po mně papíry a doklady, urození pánové? Mám je, mám a ujišťuji vás, že jsou v naprostém pořádku. Bohužel v této chvíli jsou v držení ctihodných představitelů tohoto města se vším, co se sluší a patří, aby v nich bylo, to jest jméno, příjmení, věk, zaměstnání, bydliště, zvláštní znamení.“

Clameran ho zarazil. Tvářil se hrozivě.

„Dopustil jste se hanebné podlosti!“

„Já, pane?“

„Ano, vy! Co to vykládáte za odporné historky?“

„Proč odporné?“

„Přiznejte, že jde o urážlivé nařčení paní Fauvelové!“

Šašek se tvářil jako člověk, který spadl z měsíce.

„To je dobré! Kde je ve vyprávění o mandarínovi Li Foovi jaká narážka na paní Fauvelovou? Vždyť ji ani neznám!“

„Chcete nám napovídat, že nevíte o neštěstí, které potkalo pana Fauvela?“ vykřikl Clameran. „Neštěstí?“

„Ano, neštěstí. Myslím tu krádež!“

„Máte pravdu! Pokladník mu prý utekl s tři sta padesáti tisíci. Ale to je docela všední záležitost. V mém vyprávění šlo o něco úplně jiného.“

Clameran neodpovídal. Náležité „upozornění“ Lagorse, který do něho strčil loktem, ho uklidnilo. Podezíravě si šaška prohlížel a zdálo se, jako by litoval, že se nechal unést svým hněvem.

„No dobrá, mohl jsem se mýlit,“ poznamenal suše. „Přijímám vaše vysvětlení.“

„Nic jsem vám nevysvětloval,“ vybuchl šašek.

„Pane!“

„Nechte mě domluvit. Jestliže jsem urazil ženu člověka, kterého si vážím, pak jen on má právo být mým soudcem. Ptal jste se, kdo jsem. Ale kdo jste vy, že vystupujete jako ochránce paní Fauvelové? Příbuzný? Přítel? Vždyť vy sám ji urážíte, když hledáte narážky tam, kde nejsou.“

„Jsem přítel pana Fauvela,“ začal se vytáčet Clameran, „a mám tedy právo hájit jeho čest. Ostatně, stanu se zanedlouho členem jeho rodiny.“

„Ale, ale,“ podivil se šašek.

„V nejbližších dnech se oficiálně ohlásí můj sňatek se slečnou Magdalénou.“

Tahle novina byla i na šaška trochu silná a vzala mu na chvíli dech. Nicméně brzy se vzpamatoval a s přehnanou úklonou pravil:

„Blahopřeji. Slečna Magdaléna je nejen krásná, ale má i půl miliónu věna.“

Raul naslouchal rozmluvě se zřejmou netrpělivostí.

„To už snad stačí,“ vskočil oběma do řeči. „Jisto je, že máte trochu dlouhý jazyk, pane šašku.“

„Snad, ale prsty mám ještě delší!“

„Tak dost,“ řekl pro změnu Clameran, „nebudeme se bavit s člověkem, který se schovává za šaškovský převlek.“

„Hostitel vám poví, kdo jsem. Běžte se ho zeptat, máte-li k tomu odvahu.“

„Víte, kdo jste?“ rozčilil se Clameran. „Vy jste, vy jste…“

„Já jsem nejlepší přítel vašeho zesnulého bratra Gastona. Byl jsem jeho rádcem, důvěrníkem.“

Clameran strašlivě zbledl. Ta slova dopadla na jeho hlavu jako rána. Chtěl odpovědět, ale nezmohl se na jediné slovo.

„Pojďme už,“ řekl Lagors, který si zachoval chladnou hlavu.

Musel přítele doslova odvést, neboť Clameran se potácel.

Neméně překvapen byl i šašek. Řekl tu větu nazdařbůh a nyní viděl, že se dotkl nebezpečného a bolavého místa.

„Spokojen, pane Verdurete?“ vyrušil šaška pojednou hlas muže v benátském plášti.

„Ano i ne, pane hrabě. Nepodařilo se mi dosáhnout cíle do té míry, jak jsem si to představoval. Na druhé straně jsem spokojen, protože oba darebáci se chytili do nastražené pasti.“

„A to vám nestačí?“

„Ale ano, pane hrabě. A navíc děkuji náhodě, že mi tu zjevila tajemství, o němž jsem neměl nejmenší ponětí.“

Několik kolemjdoucích hostů přerušilo rozhovor. Hrabě se vzdálil, šašek odložil korouhev a vmísil se mezi maskovaný dav. Zahlédl Clamerana v živé rozmluvě s Lagorsem a byl si jist, že hovoří o něm. Oba muži se ubírali zvolna k šatně, vyzvedli si pláště a chystali se k odchodu.

Zanedlouho odešel i šašek.

Jeho poslání na plese skončilo.

Venku byla krásná noc, a proto se šašek rozhodl, že půjde domů pěšky. Zapálil si doutník a stoupal zvolna vzhůru ulicí Saint-Lazare.

Když chtěl zabočit do ulice Olivier, vyskočil pojednou ze stínu muž, zvedl ruku a vší silou šaška udeřil. Ačkoli byl útok proveden rychlostí blesku, přece v posledním zlomku vteřiny šašek útočníka zpozoroval. Spíš podvědomě než záměrně učinil obranný pohyb –– a zachránil si život. Rána dýkou, která ho měla zabít, dopadla na rameno.

Šašek okamžitě uskočil dozadu, aby se připravil na další útok. Zločinec, který viděl, že neměl úspěch, dostal strach a dal se na útěk směrem k Montmartru. Šaška okamžitě napadlo, že útočníkem byl pravděpodobně Lagors a že Clameran nebude daleko.

Prohlédl si pod lucernou své zranění. Bylo bolestivé, nikoli však nebezpečné. Roztrhal kapesník na několik kusů a dovedně si ránu ošetřil.

Na další cestu se šašek vydal středem ulice. I když nikoho nezpozoroval, měl neustále dojem, že ho někdo sleduje. A opravdu, když přecházel na jednom místě ulici, zahlédl dva stíny, které daleko vzadu přecházely ulici společně s ním. Uvědomil si, že se jich musí za každou cenu zbavit. Nesmí dopustit, aby ho sledovali až domů, nebo k hotelu U archanděla a aby poznali, že za šaškem se skrývá pan Verduret a za Verduretem detektiv Lecoq. Ani na okamžik nepochyboval, že by v takovém případě oba bez meškání ujeli za hranice. Ne, Raul s Clameranem mu nesmějí uniknout.

Naštěstí přišla panu Verduretovi na pomoc náhoda v podobě dvou policistů, které potkal cestou. Zastavil je a žádal o nějakou informaci. Raul s Clameranem se okamžitě schovali za rohem nejbližší ulice. Tím se rozšířila vzdálenost mezi Verduretem a jeho pronásledovateli, což stačilo k tomu, aby Prosperův ochránce došel za roh a zazvonil u jednoho domu. O chvíli později zvonili u téhož domu Raul s Clameranem. Domovník jim však nemohl říci nic bližšího o člověku, který byl převlečen za šaška; neviděl prý do domu vcházet žádnou masku. Ostatně, dům má ještě druhý vchod z ulice Saint-Denis.

„To se mu povedlo,“ zabručel Lagors spíš pro sebe než k svému neméně zklamanému příteli, „teď už se asi nedovíme, kdo byl ten šašek!“

XIV

Přibližně v téže chvíli mířil už Verduret k hotelu U archanděla. Věžní hodiny odbíjely třetí. Prosper, který od půlnoci seděl u okna, viděl už z dálky známou postavu. Pln netrpělivosti spěchal vstříc panu Verduretovi.

„Co je nového? Viděl jste Magdalénu? Byl tam Raul s Clameranem?“

„Pojďme do vašeho pokoje. Potřebuji si vymýt tuhle ránu.“

„Proboha! Vy jste raněn?“

„Malá pozornost od vašeho přítele Raula.“

Verduret si ovázal ruku a pak se věnoval jejich případu.

„Musíme být co nejrychlejší, protože naši protivníci nyní vědí, že je někdo sleduje.“

„Co Raul a…“

„Pokud jde o vztahy mezi paní Fauvelovou a Raulem, zmýlil jsem se.“

„Myslíte, že paní Fauvelová s nimi nemá nic společného?“

„To netvrdím, ale její vina je docela jiná, než jsem původně předpokládal. Domníval jsem se, že se zamilovala do mladého dobrodruha, kterému dala jak jméno své příbuzné, tak i společenské postavení a všechen svůj majetek. Nejdříve peníze, pak klenoty a šperky, které nosil do zastavárny. A potom že mu dokonce umožnila krádež peněz z pokladny vlastního manžela. Teď však vidím, že mé předpoklady nebyly správné, protože za těchto okolností nelze vysvětlit vliv Clameranův a jeho podíl na zločinu.“

„Je prostě Raulovým spoluviníkem.“

„To je právě omyl, kterému jsem i já dlouho věřil. Když se včera večer hádali, řekl Clameran Raulovi: »Kdybys mi chtěl odporovat, bez milosti tě zničím!« A stejně jako má v moci Raula, ovládá Clameran i Magdalénu.“

„S tím bych nesouhlasil,“ poznamenal Prosper.

Verduret pokrčil rameny. Mohl se sice ještě zmínit o chystaném sňatku Magdalény s Clameranem, ale nechtěl zvyšovat Prosperovo utrpení; ostatně doufal, že sňatek včas překazí. Teprve později se měl Verduret přesvědčit, jak se mu jeho ohleduplnost nevyplatila.

„Nejen to. Clameran má ve své moci i paní Fauvelovou. Poprvé se viděli před patnácti měsíci, to mám zjištěno. Paní Fauvelová se vždycky těšila nejlepší pověsti. Nevím tedy, čím ji ten zločinec drží v šachu. Tajemství tohoto vlivu musíme hledat kdesi v minulosti.“

„Myslíte?“ zapochyboval Prosper.

„Jsem přesvědčen, že jakmile poznáme Clameranovu minulost, dovíme se vše. Nemáte ponětí, jak se ho strašně dotklo, když jsem včera vyslovil jméno jeho zesnulého bratra Gastona. Krve by se v něm nedořezal! A Gaston přece zemřel v době, kdy u něho byl Clameran na návštěvě.“

„Myslíte, že jde o vraždu?“

„Proč ne? Nechtěli snad zavraždit i mě? Situace se teď změnila. Krádež je vedlejší a snadno ji mohu už dnes vysvětlit.“

„Vy tedy víte, kdo…?“

„Ano, vím! Vím, kdo vydal klíč, a vím, kdo prozradil heslo.“

„Klíč mohl být Fauvelův, ale pokud jde o heslo…“

„Heslo jste prozradil sám. Pravděpodobně jste na to zapomněl, ale vaše přítelkyně má naštěstí lepší paměť. Vzpomínáte si, že jste dva dny před krádeží večeřel s Ninou i s Lagorsem a s dvěma dalšími přáteli?“

„Ano, vzpomínám si.“

„A jistě se upamatujete, že si Nina stěžovala, jak ji zanedbáváte a že na ni nemyslíte.“

„To je možné, říkávala to často.“

„Víte, co jste jí tehdy odpověděl?“

„Bohužel se nepamatuji.“

„Nuže, řekl jste něco v tom smyslu, jako že si naříká neprávem, a že kdybyste na ni nemyslel, nezvolil byste její jméno za heslo chránící pokladnu pana Fauvela.“

Prosperovi bylo, jako by ho zasáhla střela.

„Máte pravdu, teď si vzpomínám.“

„Další postup byl snadný. Stačilo vyhledat paní Fauvelovou a donutit, ji, aby vydala klíč. Určitě ustoupila jen pod tlakem nějakých strašlivých hrozeb. Den po krádeži byla nemocná.“

„Kdo ale ukradl peníze? Raul nebo Clameran? Čím vydírají paní Fauvelovou? A co s tím vším má společného Magdaléna?“

„Na tyto otázky zatím nedovedu odpovědět. Dejte mi ještě deset dní. Když do té doby nic nevypátrám, půjdeme k soudci a všechno mu oznámíme.,Za hodinu odjíždím do Beaucairu, odkud pochází Clameran i paní Fauvelová.“

„Co když mezitím Raul s Clameranem zmizí?“

„Nezmizí, protože oba hlídá policie. Na vás, Prospere, však chci, abyste mi slíbil, že neopustíte hotel celou dobu, co budu pryč.“

„Slibuji, pane. Byl bych jen rád, kdybyste mi konečně řekl, kdo vlastně jste a proč se zabýváte mým případem.“

„Řeknu vám to den před vaším sňatkem s Magdalénou, v přítomnosti slečny Gypsy.“

V příštích dnech měl Prosper čas uvažovat o všem, co se v poslední době seběhlo. A musel znovu obdivovat schopnosti, vytrvalost a důvtip pana Verdureta, který se věnoval pátrání s neobyčejnou energií.

Celkem obdržel Prosper od Verdureta dvě zprávy. Nejprve dopis, v němž mu oznamoval, že se setkal s jeho otcem. Potom to byl vzkaz, který mu vyřizoval od šéfa Clameranův komorník Dubois, že je všechno na dobré cestě.

Devátého dne od Verduretova odjezdu se Prosper náhle rozhodl, že se trochu projde. Paní Alexandra mu to rozmlouvala, ale Prosper tvrdil, že ho bolí hlava a že potřebuje malou procházku na čerstvém vzduchu.

„Půjdu jen po nábřeží k Botanické zahradě. Tam nemůžu nikoho potkat.“

Bohužel nezůstalo jen při malé procházce. Prosper dostal žízeň a zašel do hostince. Zatímco popíjel pivo, listoval v jedněch novinách a náhle padl jeho zrak na zprávu v rubrice Ze společnosti. S hrůzou četl:

V nejbližších dnech uzavře neteř známého pařížského bankéře Andrého Fauvela sňatek s markýzem Ludvíkem de Clameran. Blahopřejeme.

Prosper byl pojednou úplně zmaten. Řekl si, že Verduret přijde pozdě a že všechno je ztraceno.

V naprostém zoufalství požádal číšníka o dopisní papír, a zapomínaje, že neexistuje situace, jež by ospravedlňovala tak hnusnou věc, jako je anonymní dopis, napsal svému bývalému zaměstnavateli:

Vážený pane,

dál jste zatknout svého pokladníka, neboť jste přesvědčen, že vám ukradl tři sta padesát tisíc franků. Byl to však rovněž on, kdo ukradl vaší manželce diamanty a odnesl je do zastavárny? Být vámi, dával bych větší pozor na manželku a nedůvěřoval bych vzdáleným bratrancům. A rozhodně bych se před podepsáním svatební smlouvy slečny Magdalény informoval na policii o panu de Clameran.

Váš přítel

Když napsal dopis, Prosper zaplatil a spěšně zamířil k hlavní poště. Bez rozmýšlení, jako by ho hnala nějaká tajemná síla, vhodil dopis do schránky. Pak zamířil zpět k hotelu, ale místo uspokojení cítil výčitky a lítost.

Na stole našel Verduretův telegram, v němž mu tajemný ochránce oznamoval, že je s vyšetřováním hotov a že se zítra vrátí do Paříže. Prosper byl v té chvíli zoufalý. Co by za to byl dal, kdyby mohl vzít anonymní dopis zpět! Tušil totiž, že jím může narušit Verduretovy plány.

V téže chvíli nasedal pan Verduret v Tarasconu do vlaku. Byl spokojený, neboť se mu podařilo vypátrat vše, co potřeboval.

Nové zprávy, které mu poskytli jednak služka a komorník Clameranových, jednak lidé z Vésinetu, kteří byli zaměstnáni u Lagorse, a konečně i Dubois-Fanferlot, zkombinoval se zprávou z policie a s dosavadním výsledkem pařížského pátrání. Tak se mu podařilo zrekonstruovat drama osvětlující příčiny zločinu, jehož obětí se stal ubohý Prosper.

Pan Verduret pečlivě sepsal průběh tohoto dramatu pro vyšetřujícího soudce, domnívaje se, nikoli neprávem, že by se mohlo stát podkladem obžalovacího spisu.

DÍL DRUHÝ

DRAMA

I

Dvě míle od Tarasconu leží na levém břehu Rhóny zámek Clameran, sešlý, zanedbaný, ale dosud pevný. Od roku 1841 tam žil starý markýz Clameran se dvěma syny, Gastonem a Ludvíkem.

Markýz patřil k těm podivínům, pro něž se čas zastavil v roce 1789 a který se na vše, co se událo po Velké revoluci, díval jako na krutý žert. Emigroval z Francie a vrátil se zpět až se spojenci v roce 1815.

Naštěstí pro něho se shledal s částí majetku, který mu mohl zajistit skromný, ale velmi slušný život. Markýz se snažil získat postavení u dvora, neměl úspěch, a tak se odstěhoval zpět na svůj zámek a zanevřel na celý svět. Ačkoli jeho roční důchod nepřevyšoval patnáct tisíc liber, utrácel pravidelně pětadvacet až třicet tisíc. Však dluhy vyrovná, říkával, až dojde ke skutečné restauraci.

Oba synové se řídili příkladem otce a peníze raději utráceli, než by je šetřili nebo shromažďovali. Mladší Ludvík vyhledával zábavu a dobrodružství, rád se napil a měl v oblibě hazardní hry. Starší Gaston trávil většinu času nad knihami a časopisy, jejichž odběr musel před otcem tajit, neboť se v nich vysvětlovaly a ozřejmovaly všechny nebezpečné novoty, které markýz nenáviděl a které jeho syn chtěl pochopit,

Uvážíme-li všechny okolnosti, nežil si v tom svém sobeckém osamění starý markýz právě špatně. Trávil čas na honech, dobře jedl a pil, a nudil-li se někdy za horkých letních dnů, měl neomylný prostředek, který ho vždycky bezpečně rozptýlil. A nejen v době letních veder. Tímto spolehlivým prostředkem byla zábava spočívající v pomlouvání sousedky, hraběnky de La Verberie.

Hraběnka de La Verberie, již markýz de Clameran považoval za „temnou skvrnu“ okolí, byla velká hubená žena, hrdá a chladná k lidem sobě rovným a neobyčejně tvrdá k poddaným. Podobně jako markýz i ona emigrovala a stejně jako on se vrátila do Francie až po roce 1815, zanechavši v cizině manžela, který padl v bitvě u Lutzenu. Na rozdíl od markýze se však musela spokojit nevelkým statkem i zámkem, které jí poskytovaly rentu ve výši pouhých dvou tisíc pěti set franků ročně. A tak stará hraběnka nepřestávala proklínat svět a při každé příležitosti opakovat, že by mileráda vyměnila zámek de La Verberie, jenž byl označován za drobný skvost kraje, za podstatně vyšší rentu.

Hraběnka měla jedinou dceru, osmnáctiletou Valentinu, dívku nevšedního půvabu. Po obou březích Rhóny se mluvilo o její kráse s velkou úctou.

Ačkoli osud obou sousedů byl v mnohém podobný a třebaže měli obdobný vztah k vnějšímu světu, nevládla mezi zámkem La Verberie a Clameran shoda. Dělila je nejen Rhóna, jež v těchto místech měla prudší spád, ale hluboká nenávist. Hraběnka i markýz by byli na rozpacích, kdyby měli říci, kdy tato vzájemná nevraživost vznikla. Nevěděli nic přesného. V obou rodech se vyprávělo, že kdysi za vlády Jindřicha IV. či Ludvíka XIII. svedl kdosi z rodu de La Verberie nevinnou dívku z rodu Clameranů a pak ji opustil. Byl z toho souboj, tekla krev a zrodila se nenávist na život a na smrt mezi oběma rody.

Během času se z příhody stala legenda, opředená strašnějšími a hrůzyplnějšími podrobnostmi, jež rodovou nenávist jenom zvětšovaly.

Nicméně se přihodilo to, co se stává pouze v románech nebo o čem se říká, že je předurčeno osudem. Gaston spatřil kteréhosi dne Valentinu na nějaké slavnosti – a zamiloval se do ní bláznivou láskou. Rovněž Valentina si všimla Gastona a nezůstala lhostejná.

Překážky, které je dělily, dodávaly jejich tajné lásce na přitažlivosti. Nemohli se stýkat, a tak se tím více utíkali k snům, pro něž jim jejich samota poskytovala čas i prostředí.

Jednoho dne se však stalo, že se oba setkali u staré vévodkyně Arlangeové, která sem přijela jen proto, aby prodala své statky. Strávili spolu celý den a připadalo jim, že se znají odjakživa. Samota, jež vystřídala toto náhodné setkání, jim pak připadala mnohem těžší. Aniž si řekli, chodívali oba ve stejnou dobu na břeh Rhóny a mlčky na sebe pohlíželi.

Když jednou hraběnka de La Verberie odjela do Beaucairu, odvážil se Gaston vstoupit do parku a vyhledat Valentinu. Byl vlahý májový večer a oba mladí lidé se dlouho procházeli alejí, šťastní i smutní zároveň. Cítili, že se milují, a věděli, že jejich láska nepřemůže starou rodovou nenávist. Přísahali si, že na sebe nezapomenou, a ujednali si novou schůzku, která měla být jejich posledním setkáním. V zimě totiž chtěla hraběnka odjet se svou krásnou dcerou do Paříže a uvést ji do společnosti. Pevně věřila, že tam Valentina najde mladého a bohatého šlechtice, svého budoucího manžela.

Jenže druhá schůzka s Gastonem nebyla poslední. Láska nezná překážek. I přes obtíže, s nimiž bylo každé setkání spojeno, chtěl Gaston Valentinu vidět. Aby nemusil vážit dlouhou cestu k mostu, rozhodl se, že přeplave Rhónu. Nebyl to snadný úkol, ale Gaston se denně cvičil v plavání, denně sváděl zápas s prudkým tokem, až jednoho večera vystoupil z Rhóny právě před zděšenou Valentinou. Druhého dne použil téže cesty a dalšího dne rovněž.

Valentina měla o Gastona pochopitelně strach; aby se chvíle hrůzy, kterou prožívala každého večera, co možná zmenšila, dohodli se mladí lidé, že Gaston rozsvítí světlo v určitém okně zámku těsně před tím, než se vrhne do vln.

Jako všichni zamilovaní, domnívali se Valentina a Gaston, že se jim podařilo lásku před veřejností utajit. A jako všichni zamilovaní byli slepí a neuvědomovali si, kolik vesničanů je při jejich nočních schůzkách zahlédlo a kolika lidem zavdali příčinu k úsměškům a pomluvám.

Gaston se o tom přesvědčil jednoho večera na začátku listopadu.

Rhóna byla tehdy rozvodněná a její proud už velmi chladný. Pokoušet se o přeplavání znamenalo hazardovat se životem.

Gaston se vydal do Tarasconu, kde chtěl přejít na druhý břeh po mostě a vrátit se zpět na zámek La Verberie. Valentina ho měla čekat v jedenáct hodin.

V Tarasconu, při občasných návštěvách, večeříval Gaston u příbuzných. Toho dne však potkal jednoho z přátel a společně zašli na večeři do hostince U tří císařů. Poté se zastavili na tržišti v malé hospůdce, aby vypili ještě jedno pivo.

U vedlejšího stolu seděla skupina místních mladíků a popíjela víno. Sotva se Gaston s přítelem napili, prohodil jeden z mladíků několik slov a celá společnost se začala smát. Všichni se dívali na Gastona. Ten přiskočil ke stolu a obrátil se na hezkého černovlasého mladíka, jenž pronesl onu poznámku.

„Opakujte to ještě jednou!“ řekl podrážděně.

„Proč ne?“ odpověděl mladík klidně. „Řekl jsem, a opakuji to znova, že vznešené slečny nejsou o nic lepší než venkovské holky, a že má-li některá dívka šlechtický titul, neznamená to ještě, že je ctnostná.“

„Zdá se mi, že jste vyslovil i nějaké jméno!“

Mladík se zvedl. Jmenoval se Julius Lazel a patřil k místním silákům.

„Samozřejmě,“ pravil Lazel s drzým úsměvem. „Vyslovil jsem jméno té rozkošné krasotinky ze zámku La Verberie.“

Všichni hosté vstali a utvořili kolem obou mladíků kruh. Netřeba říkat, že sympatie těchto lidí nepatřily šlechtickému synkovi, jehož otec nebyl v kraji dvakrát oblíben.

Gaston to cítil, ale nebyl z těch, kteří ustupují.

„Jen zbabělec,“ pravil rozechvělým hlasem, „jen bídný zbabělec může tak ubohým způsobem urážet dívku, která nemá ani otce, ani bratra, aby hájili její čest!“

„Má milence, a to snad stačí,“ posmíval se Lazel.

Gaston se už neovládl. Vrhl se na Lazela a udeřil ho do tváře.

Hostincem se rozlehl výkřik hrůzy. Lidé znali násilnickou povahu Lazelovu a tušili, co se stane.

V témže okamžiku Lazel převrátil stůl a skočil po Gastonovi. A začala rvačka. Clameranův přítel chtěl Gastonovi pomoci, ale ostatní mu v tom zabránili způsobem ne právě nejjemnějším.

Mezitím oba mladí lidé zápasili a jejich síly byly zřejmě vyrovnané. Lazelovi přátelé chtěli svému kamarádovi pomoci a napadali Gastona ze zálohy.

„Nechte mě! Jděte pryč!“ křičel Lazel.

Na horké hlavy přátel neplatily ani domluvy, ani příkazy. Pět nebo šest mladíků se vrhlo na Gastona a zdálo se, že zápas ukončí. Zuřivý Gaston kopl dva nejbližší do břicha a na okamžik se osvobodil. Ustoupil a opřel se o vedlejší stůl, aby si kryl záda. Viděl, že se na něho sápe další skupina mužů, která mu chtěla hodit na hlavu ubrus. V té chvíli se přestal ovládat. Uchopil nůž ležící na stole a slepě se jím rozmáchl po útočnících.

Jeden z nich se okamžitě skácel, zasažen naplno do prsou. Byl to Julius Lazel.

Nastal strašlivý zmatek. Gaston toho využil a vyběhl s nožem v ruce ven. Za okamžik měl však své pronásledovatele v patách.

„Chyťte ho! Chyťte ho! Vrah!“ křičel dav a běžel stále za Gastonem. Přestože byl Clameran vrcholně rozčilen, uvědomoval si, že může svým pronásledovatelům uniknout jen tehdy, dosáhne-li zarostlého břehu Rhony dříve než oni. Změnil směr útěku a zamířil k řece. Ve tmě však zakopl o nějaký keř a upadl. Tím se vzdálenost mezi ním a pronásledovateli značně zmenšila. Slyšel křik: „Do Rhóny s ním! Do Rhóny!“

Vtom už ho první pronásledovatelé dostihli. Kdosi mu rozbil hlavu lahví od vína. Gaston cítil, jak mu krev stéká do očí, a ztratil hlavu podruhé. Znovu se rozmáchl nožem a znovu zasáhl jednoho z útočníků, který bezvládně klesl k zemi. Všichni se vrhli k raněnému a této chvíle využil Gaston k novému útěku. A tentokrát unikl. Prodíral se asi čtvrt hodiny houštinami pobřežního porostu a nakonec vyčerpán klesl na zem.

Od chvíle, kdy Gaston vstoupil s přítelem do nešťastné hospody, neuplynulo ani čtyřicet minut. Ale co všechno se v té době přihodilo!

Do hospody vcházel jako šťastný mladý muž a utíkal z ní vyděšený a zoufalý, protože zabil člověka. Je vrah. Pohlédl s odporem na nůž, který dosud držel v ruce. Štítivě ho zahodil.

Uvědomil si, že tu nemůže zůstat. Jistě ho už hledají a není pochyb o tom, že se vypraví na zámek. Musí tedy uprchnout; dříve se však rozloučí s otcem a Valentinou.

Namáhavě vstal a vydal se směrem k zámku. Celé tělo měl jakoby rozbolavělé. Rána na čele přestala naštěstí krvácet, ale zaschlá krev mu zalepila víčka, takže jen s námahou otvíral oči.

K desáté hodině dorazil konečně k zámku. Přišel mu otevřít sluha, a když ho spatřil, zděšeně zvolal:

„Dobrý bože, co se vám stalo, pane hrabě?“

„Tiše,“ zasípal Gaston, „kde je otec?“

„Pan markýz je ve svém pokoji s panem Ludvíkem. Nemůže se opět ani hnout. Trápí ho dna. Vy ale, pane…“

Víc Gaston neslyšel. Vyběhl po schodech a vpadl do pokoje, kde otec a bratr hráli karty. Pořádně je vyděsil.

„Co se stalo?“ zvolal markýz.

„Přicházím se rozloučit. Musím uprchnout do ciziny, otče, a potřebuji peníze.“

„Ale proč?“

„Zabil jsem dva muže. Četníci tu mohou být každou chvíli.“

„Jak se to stalo? A kde?“ zašeptal otec. „V hospodě v Tarasconu. Bylo jich na mě patnáct, vzal jsem tedy nůž…“

„Urazili tě?“

„Urazili přede mnou mladou šlechtičnu.“

„A tys je potrestal? Správně! Šlechtic nesmí něco podobného připustit. Koho ses zastal?“

„Slečny Valentiny de La Verberie.“

„Dcery té čarodějnice? Tahle rodina nám přináší jen neštěstí. Ale koneckonců konal jsi jen svou povinnost.“

V té chvíli vstoupil do místnosti komorník Saint-Jean a zeptal se:

„Zvonil jste, pane markýzi?“

„Nezvonil, ty zvědavče stará, nezvonil, a ty to dobře víš! Ale když už jsi tady, skoč honem pro prádlo a šaty. A dones obvazy pro pana hraběte.“

Gastonovo poranění nebylo tak vážné, jak se domníval. Až na bodnutí pod levým ramenem šlo o lehká škrábnutí. Po ošetření se cítil dokonce dobře. Byl odhodlán čelit všem nebezpečím, jež ho čekají.

Markýz poslal komorníka pryč a zeptal se Gastona:

„Myslíš, že musíš utíkat do ciziny?“

„Ano, tady zůstat nemohu.“

„Gaston nemá na vybranou,“ poznamenal Ludvík. „Kdyby ho chytli, šel by do vězení, dostal by se před soud a kdoví… Nesmí ztrácet ani minutu.“

„Asi máš pravdu,“ povzdechl otec, „ale na cestu do ciziny potřebuje peníze. A já tu mám jen pár zlaťáků.“ Markýz otevřel tajnou zásuvku a přepočítal peníze.

„Devět set dvacet franků! To nic není!“

Obrátil se k Ludvíkovi a přikázal mu, aby donesl malou železnou skříňku z psacího stolu. Otevřel ji klíčem, který nosil neustále na krku, a vyndal z ní náhrdelník, prsteny a další šperky.

„Drahý Gastone,“ pravil s pohnutím, „tyto klenoty jsou po matce. Neprodal jsem je ani v nejtěžších dnech, když jsem v Londýně jako emigrant vyučoval hře na klavír. Dnes ti je odevzdávám. Prodej je, dostaneš za ně dvacet tisíc liber.“

Gaston se bránil, ale otec řekl:

„Kdyby žila tvá matka, jednala by stejně jako já.“

„Díky, otče, díky,“ šeptal Gaston a oči měl plné slz. Po chvíli dodal:

„Otče, neřekl jsem ti vše. Miluji dívku, které jsem se dnes večer zastal. A tou dívkou je Valentina.“

„To snad ne!“ lekl se markýz.

„Ano. A prosím tě, abys mým jménem požádal paní de La Verberie o ruku její dcery. Jsem jist, že Valentina půjde do vyhnanství se mnou.“

„To je hanebnost!“ vykřikl markýz, celý rudý v obličeji.

„Přísahal jsem, otče, že si ji vezmu. Jinou dívku nechci.“

„Povídačky!“

„Slečna de La Verberie se stane mou ženou, ať se děje cokoli. Nemohu vzít své slovo zpět.“

„To jsou hloupé řeči!“

„Přísahám to při matčině památce!“

„Já k tomu svolení nedám. To bych tě raději viděl na galejích!“

„Dobrá, otče,“ rozhněval se Gaston, „dobrá, zůstanu doma. Ať mě zatknou a odsoudí. Zde máš klenoty, nepotřebuji je.“

Situace byla hrozivá a jistě by byla vyústila v prudkou bouři. V té chvíli se však rozletěly dveře a do místnosti vpadl sluha.

„Četníci jsou tady!“ zvolal.

Markýz se hrozivě vztyčil, přemáhaje strašlivou bolestí „Četníci na zámku Clameran? To jim přijde draho! Vyženeme je!“

„To je šílenství,“ řekl klidně Ludvík, který nepropadl panice a zachoval si klidnou hlavu. „Dnes je zaženeme a zítra jich tu máme třikrát tolik.“

„Ludvík má pravdu,“ pravil po krátkém zamyšlení markýz. „Dnes jsou jiné časy. Četníci mohou všechno.“

„Kde jsou?“ zeptal se Ludvík.

„U mřížových vrat.“

„Gaston uteče vraty od zelinářské zahrady,“ rozhodl markýz.

„Je obsazena,“ řekl čeledín, který přinesl další informace chvíli po sluhovi.

„To znamená, že pan Gaston nemůže uprchnout,“ lekl se sluha.

„Hrome, to se ještě uvidí!“ vykřikl markýz. „Když nejsme silnější, budeme tedy chytřejší. Dávejte pozor! Ludvík a čeledín La Verdure si vezmou koně a co nejtišeji se přiblíží k mřížovým vratům. Ostatní sloužící se postaví u zbývajících vrat. Až vystřelím, naráz všechna vrata otevřete. Vznikne zmatek, Ludvík a La Verdure vyrazí každý jiným směrem, aby odlákali četníky, a Gaston zatím přeleze zeď v parku a pokusí se dostat podle vody k domku rybáře Pilorela. To je náš člověk, ten Gastona zachrání. Až bude hrabě na loďce uprostřed Rhóny, nemusí se ničeho bát… Rozuměli jste? Dobrá, můžete jít!“

Starý markýz zůstal se synem sám. Podal Gastonovi váček s klenoty, rozpřáhl náruč a pravil pohnutým hlasem:

„Žehnám ti, synu! Živého tě nesmějí dostat!“ Oba muži se objali. Gaston spěchal, nikoli však do zahrady, nýbrž do svého pokoje, aby dal znamení Valentině, kterou chtěl ještě jednou vidět. Tím se ovšem zpozdil, takže ve chvíli, kdy markýz vystřelil, byl jeho syn teprve dole v chodbě. Nicméně i tak se lest podařila. Markýz s potěšením pozoroval z okna četníky, jak se tryskem rozjeli za oběma jezdci, kteří na svých koních snadno prorazili jejich řady.

A Gaston by se byl zachránil, nebýt náhody byla-li to ovšem náhoda která markýzův plán skoro zmařila. Necelých sto metrů od zámku náhle Ludvíkův kůň upadl. Četníci obklopili jezdce ležícího na zemi a pochopili, že jde o lest. Okamžitě se vrátili zpátky k zámku, právě včas, aby zastihli Gastona přelézajícího zeď zahrady.

„Tamhle je vrah!“ zvolal strážmistr a všichni se pustili za Gastonem.

Situace byla zlá. Naštěstí se Gaston výborně vyznal v okolní krajině a zamířil k řece mokřinou, kterou snadno přejde člověk, ale jež je nepřekonatelnou překážkou pro koně. Ti skutečně zůstali daleko za Gastonem, marně zápasíce s bahnem, do něhož se bořili až po břicha.

Když se Gaston blížil ke svahu, který ho měl přivést k řece, zpozoroval před sebou siluety tří jezdců. Byl zaskočen. Zbývaly dvě možnosti. Buď se zastřelit, nebo ustoupit a vrhnout se z útesu do řeky. Gaston se rozhodl pro druhé řešení.

Slyšel blížící se četníky a slyšel, jak první z nich volá:

„Vzdej se!“

Gaston neodpověděl. Hluboko pod ním se hlučně valila Rhóna.

„Vzdej se!“ zaznělo z větší blízkosti.

Hrabě odhodil pistoli, postoupil k okraji, okamžik ještě zaváhal, a pak se vrhl do hlubin řeky.

„To je konec!“ řekl strážmistr. „Zítra vyloví jeho tělo někde u Arlesu.“

Třebaže před chvílí štvali Gastona jako divé zvíře, nyní k němu četníci cítili obdiv i úctu.

„Zatracená práce,“ odplivl si nejstarší z nich.

„E co!“ zafilosofoval si strážmistr, „má to za jedny peníze: Rhóna nebo porota. Jen mi je líto starého markýze… Ať mu to řekne kdo chce, já na to sílu nemám.“

II.

Valentina věděla, že Gaston jde na schůzku přes Tarascon, a podle úmluvy ho čekala v jedenáct hodin. Proto byla nesmírně překvapena, když spatřila krátce před smluvenou hodinou světelný signál v Gastonově pokoji.

Ihned spěchala na břeh Rhóny, která byla rozbouřená víc než kdykoli jindy. Musela si sednout, protože rozčilením a strachem nemohla stát. Každou chvíli se jí zdálo, že vidí bezmocné Gastonovo tělo unášené proudem. Nedovedla si představit, že by někdo byl s to, zdolat běsnící příval vod, které se jí valily u nohou. Byla skoro mrtvá hrůzou.

Gaston se však nestal obětí proudu. Dokázal nemožné: zvítězil nad rozzuřeným živlem.

Sotva skočil do vody, byl stržen ke dnu. Naštěstí věděl, že v rozvodněné řece není proud ve všech hloubkách stejný a že místo marného zápasu je výhodnější se zpočátku nechat vodou unášet a šetřit silami i dechem. A tak čekal asi patnáct či dvacet vteřin a teprve potom se mohutným rozmachem dostal na hladinu.

Po řece pluly keře, kmeny stromů a nejrůznější předměty, které rozvodněná Rhóna strhla do vln. Gaston si uvědomil, že za těchto okolností by bylo nemožné řeku přeplavat. Věděl však, že kousek pod Clameranem se Rhóna prudce ohýbá, a počítal, že ho tam proud vrhne na druhou stranu.

Jeho očekávání se splnilo, pouze s tím rozdílem, že se mu podařilo zachytit břehu až velmi daleko pod pánkem zámku La Verberie.

Byl zachráněn! Sotva si trochu odpočinul, rozběhl se směrem k parku. Našel tam Valentinu na zemi, zoufale plačící.

Nemohla věřit svým očím.

„Jsi to opravdu ty?“ zvolala, když se vzpamatovala. „Štěstí nám tedy přeje!“

„Ach ne, Valentino, nepřeje!“

„Co se stalo? Proč tak hazarduješ se životem?“

„Jsme prozrazeni, Valentino!“ Ucouvla, jako by ji zasáhl blesk.

„Mluví se o naší lásce. Slyšel jsem dokonce surové vtipy. A lituji, že jsem zneškodnil jen dva z těch ničemů!“

„Cože, Gastone? Snad jsi někoho nezabil?“

„Ano. Zabil jsem dva pomluvače. Šlo o tvou čest i o čest mého jména. Proto teď utíkám. Na druhé straně je spousta četníků.“

„A kam chceš jít?“

„Nevím. Pokusím se dostat do ciziny.“

Valentina se zamyslila, ale neřekla nic. Gaston byl trochu zklamán.

„Chtěl jsem tě ještě jednou vidět,“ pokračoval s náhlou horoucností. „Spoléhal jsem na tebe, důvěřoval jsem tvé lásce. Jsme přece spojeni na celý život! Patříme k sobě! Valentino, uprchněme společně! Čeká nás krásná budoucnost, pokud budeme spolu.“

Gaston byl rozrušen na nejvyšší míru. Uchopil Valentinu za ruku a táhl ji za sebou. Také Valentina byla dojata, avšak dokázala své pohnutí ovládnout. Lehce vymanila svou ruku z Gastonova sevření, odstoupila poněkud a pravila:

„To není možné, Gastone! Víš, že bych s tebou šla kamkoli, ale nemohu opustit matku. Je stará, bez přátel, má jenom mě. Povinnost je tentokrát silnější.“

„Dovedeš si představit, co ti řekne matka, až se všechno doví?“

„Bude mi dělat výčitky. Bude možná tvrdá a nelítostná. Ale vždyť to zasluhuji,“

„Nemluv tak! Nesmíš se ponižovat a sklánět před nikým!“ zvolal pobouřeně Gaston.

„Budu si muset zvykat. Přijdou ještě další ponížení a další potupy.“

„Jak to? Proč?“

„Gastone, musím ti říci…“ Zarazila se a pak dodala: „Nic, nevšímej si toho, jsem šílená.“

Kdyby nebyl Gaston tak hluboce ponořen do vlastního neštěstí, pravděpodobně by za Valentininou narážkou vytušil další komplikace.

„Nic není ztraceno. Věřím, že se otec smíří s naší láskou. Byl tak dojat, když jsem odcházel. Věřím, že nakonec požádá paní de La Verberie o tvou ruku.“

Valentina se zhrozila:

„Dej Bůh, aby se o to pan markýz nepokusil. Matka by ho určitě odmítla. Chce, abych se provdala za člověka s velkým jměním. A tvůj otec je chudý.“

„A pro takovou matku se chceš obětovat?“

„Nemám právo ji soudit. Naopak je mou povinností u ní zůstat, a já tu zůstanu.“

Gaston pochopil, že další naléhání by bylo zbytečné. Ba vycítil, že by mohlo jejich vzájemný vztah narušit. Byl zoufalý a zdálo se mu, že je zbytečné žít.

Valentina jako by uhodla jeho myšlenky, uchopila Gastona za ruku a řekla:

„Nesmíme zoufat, Gastone. Nikdy nevíme, co překvapujícího nám může přinést budoucnost.“

Tonoucí, jak známo, se chápe i stébla a pro Gastona bylo v tomto okamžiku oním stéblem slovo budoucnost.

„Máš pravdu, Valentino. Proč hned zoufat? Paní de La Verberie touží po bohatství. Získám je. Do tří let se vrátím jako boháč – nebo se vůbec nevrátím a zemřu v cizině opuštěn všemi.“

Valentina neodpovídala, ale bylo vidět, že je šťastná.

„Dřív než uprchnu,“ pokračoval Gaston, který se už docela uklidnil, „chci ti svěřit šperky své matky. Jen ty jsi hodna je nosit. Nevrátím-li se do tří let, ponech si je jako památku na člověka, který tě miloval víc než cokoli na tomto světě.“

Valentina přijala šperky se slzami v očích.

„Mám k tobě ještě jednu prosbu. Všichni mě budou pokládat za mrtvého. To je v pořádku, neboť chci zmizet beze stopy. Také mi to ulehčí útěk. Ale nerad bych působil otci zbytečné utrpení. Prosím tě, zajdi ráno k němu a řekni mu, že jsem se zachránil.“

„Slibuji,“ řekla pevně Valentina, „slibuji ti to. Kam teď půjdeš?“

„Chci se dostat do Marseille. Tam už najdu nějakou loď.“

„Takhle nemůžeš jít,“ rozhodla praktická Valentina, „opatřím ti průvodce. Pojď, zavedu tě k otci Menoulovi, to je náš soused, který má člun.“

Vyšli zadními vraty a zanedlouho budili starého lodníka. Valentina mu stručně vysvětlila situaci.

„To je šílenství, za takovéhle vody!“ řekl věcně starý Menoul.

„Pro mne to snad uděláte, otče,“ zaprosila Valentina.

Lodník se ještě chvilku zdráhal, pak se však zvedl, aby se připravil na nebezpečnou cestu. Když viděl, v jakém stavu jsou Gastonovy šaty, přinesl mu dokonce oblek po zesnulém synovi.

Valentina doprovodila oba muže k vodě. Zatímco stařec odvazoval člun, oba mladí lidé se naposled objali.

„Za tři roky!“ zavolal na rozloučenou Gaston. Chvíli poté zmizel člun s oběma muži ve tmě.

Třetího dne byl už Gaston – díky otci Menoulovi – v podpalubí amerického trojstěžníku Tom Jones. O den později zvedla loď kotvy. Jejím cílem bylo Valparaiso.

III

Teprve když Gaston odjel, přestala se Valentina ovládat a dala se do hlasitého pláče. Chlad, přicházející od řeky, ji však záhy vzpamatoval. Vstala a pomalu se vracela k zámku. Matka ještě svítila. Paní de La Verberie byla zvyklá dlouho do noci číst. Ráno vstávala velmi pozdě. O dceru se sobecká hraběnka příliš nestarala, neboť se domnívala, že jí v jejich samotě nehrozí žádné nebezpečí.

Valentina se vrátila do svého pokoje, aniž ji kdo zpozoroval. Dlouho do noci bděla u svého stolku, přemýšlejíc o své šťastné budoucnosti, jež se možná naplní za tři roky, až se Gaston vrátí. Plna dojetí si prohlížela šperky, které jí svěřil. Když konečně ulehla, ještě si uvědomila, že hned ráno musí zajít do Clameranu a oznámit starému markýzi, že Gaston žije.

Sotva se rozednilo, vydala se Valentina na cestu. Pro případ, že by se po ní matka sháněla, oznámila služce, že jde na ranní mši. Cesta do Clameranu byla dlouhá, neboť Valentina musela přes most, který byl dobré dvě míle od zámku. Na oběd musí být bezpodmínečně doma.

Bylo asi devět hodin, když se blížila k mřížovým vratům clameranského zámku. Několik kroků před ní šel muž, v němž poznala markýzova sluhu Saint-Jeana. Zavolala na něj a stařec se zastavil. Oči měl zarudlé od pláče a bylo vidět, že je nanejvýš rozčilen. Ani nepozdravil a bez okolků se zeptal, ne právě zdvořile:

„Jdete do zámku?“

„Ano.“

„Jestli hledáte pana Gastona, tak si můžete ušetřit námahu. Mladý pan hrabě zemřel kvůli své milence.“

Valentina se musela velmi ovládat, aby mohla klidně odpovědět:

„Chci mluvit s panem markýzem.“

Sluha se zatvářil, jako by ho Valentina udeřila.

„V tom případě se vraťte! Pan markýz zemřel. Ráno v pět hodin!“

Valentina se musela opřít o strom, aby neupadla.

„Ano, pan markýz zemřel,“ řekl sluha nezvykle ostrým tónem, který Valentinu přímo zraňoval. „Když mu v noci oznámili, že jeho starší syn skončil ve vlnách Rhóny a že už nežije, starý pán se skácel k zemi. Pan Ludvík jel ihned pro lékaře, ale nedalo se už nic dělat. K ránu se markýz na chvíli probral a chtěl zůstat s Ludvíkem o samotě. Nedlouho poté upadl do agónie. Jeho poslední slova byla: »V La Verberie mohou mít radost. Otec i syn umírají téhož dne.«„

Stačilo jediné slovo a bolest věrného služebníka by se aspoň z poloviny rozptýlila. Valentina se však bála o Gastonův osud.

„Chci tedy mluvit s panem Ludvíkem,“ prohlásila rozhodně.

„Po tom všem byste se odvážila přijít mu na oči?“ vykřikl Saint-Jean pobouřeně. „Jděte domů, slečno! Jděte domů a už sem nechoďte!“

Valentina nedokázala odporovat. Nanejvýš nešťastná a pokořená obrátila se k domovu. V tuto dobu se vracelo z města hodně vesničanů. Věděli už o událostech, které se zběhly včera, a tu a tam častovali dívku ironickou poznámkou.

Doma na ni už čekala služka Mihonna:

„Slečno, honem, pospěšte si! Milostivá tu měla ráno návštěvu a od té chvíle vás shání. A je strašně rozzlobená.“

Paní hraběnku navštívila hned zrána jedna z jejích dobrých přítelkyň, která jí s velkou lítostí i s velkou chutí vyprávěla o všem, co se včera ve vsi přihodilo, i o tom, co se povídá mezi lidmi.

Hraběnka zuřila. Po pravdě jí nešlo ani tak o čest její dcery jako o důsledky, které z toho plynou. Uvědomovala si, že tato neblahá epizoda může ohrozit její plány s provdáním dcery za nějakého boháče.

„Nešťastnice!“ uvítala hraběnka dceru. „Co jsi to provedla? Čest byla vždycky nejvzácnějším pokladem pro každou ženu z rodu La Verberie!“

Valentina sklopila hlavu a mlčela.

„Tak odpovíš mi?“

„Co ti mám odpovědět?“

„Co? Že je to všechno lež! Že jsi svou čest neztratila a že se budeš bránit.“

Valentina zavrtěla smutně hlavou. „Odpusť mi, matko! Odpusť mi!“

„Cože? Tak je to přece pravda? Nestoudnice!“ křičela hraběnka celá rudá v obličeji. „To mám za důvěru, kterou jsem ti vždycky projevovala. Věřila jsem ti, považovala jsem tě za čestnou a cudnou dívku – a tys zatím obětovala čest prvnímu mužskému, který se namanul. A teď se dokonce kvůli tobě chlapi v hospodě perou!“

Valentina se pokusila protestovat, neboť byla matčinými slovy uražena.

„Gaston mě miloval, a kdyby byla sebemenší naděje, že dáš svolení…“

„K sňatku, ne? Nikdy! Nikdy! Ostatně se utopil a starý markýz prý také zemřel. Bůh nás pomstil.“

Valentina smrtelně zbledla, zatápala rukama a padla na zem. Přitom narazila čelem na hranu stolu a poranila si hlavu.

Hraběnka pohlédla bez účasti na bezvládnou dceru u svých nohou a zazvonila na služebné.

„Dopravte slečnu do pokoje, zamkněte ji a přineste mi klíč.“

Valentina se sice vzpamatovala z mdloby, ale bylo jí velmi zle. Služce Mihonně dalo velkou námahu, než přesvědčila hraběnku, že je nutné poslat pro doktora Rageta do Tarasconu.

„Slečna je vážně chorá,“ pravil po krátké prohlídce doktor. Byl to drobný, podsaditý muž, nesmírný dobrák a výborný znalec lidí. Obrátil se k hraběnce:

„Nechala byste nás chvilku o samotě?“

Hraběnka, ač nerada, vyhověla doktorovu přání. Asi za půl hodiny ji vyhledal ve vedlejším pokoji a oznámil jí, že Valentina bude matkou.

Hraběnka se strašně rozzlobila a její hněv byl tak veliký, že doktor považoval za svou povinnost dodat:

„Upozorňuji vás, že dítě se musí narodit živé.“

Paní de La Verberie cítila, že doktor uhodl zločinný záměr, který jí bleskl okamžitě hlavou, přemohla svůj hněv a pravila s udivenou tváří:

„Já vám nerozumím, doktore.“

„Dobrá, dobrá. Jestli jsem se mýlil, tím lépe pro vás.“

„Pochopte, že jsem jako matka velice rozčilená. Valentina se stala obětí bídného zrádce, který ji svedl a opustil.“

„Chápu vás, paní hraběnko,“ řekl chladně doktor a měl se k odchodu. Paní de La Verberie ho však zadržela:

„Mám k vám prosbu, doktore. Přála bych si, aby vše zůstalo jen mezi námi a aby Valentinin poklesek nevyšel na veřejnost. Ráda bych na nějakou dobu odtud odjela.“

„Paní hraběnko,“ řekl doktor, „pokud jde o mne, můžete být klidná. Chcete-li odjet z La Verberie, nikdo vám v tom nemůže zabránit. Upozorňuji vás jen, že mi musíte poskytnout důkazy o tom, že dítě žije.“

Doktor Raget se uklonil a odešel.

Hraběnka se chvěla vzteky. Musela se však ovládnout, neboť byla odkázána na milost a nemilost doktora. Nejvíc ji ovšem mrzelo, že s nadcházejícím příchodem dítěte se zvolna rozplýval její sen o bohatství, přepychu, nádherných povozech a slavnostních hostinách. Její stáří bude smutné, protože bude nucena poslední léta života trávit v chudobě. Cítila, jak se jí zmocňuje nenávist, a v duchu proklínala Valentinu i její dítě.

V příštích dnech se Valentina zvolna zotavovala. Často myslívala na Gastona, zda se v pořádku dostal na loď a kde teď asi je. Sotva se natolik pozdravila, že mohla vycházet, navštívila starého lodníka Menoula, který jí musel vyprávět o Gastonově cestě. Jistota, že se zachránil, byla pro nešťastnou dívku nejlepším lékem.

Stará hraběnka se pečlivě připravovala k odjezdu. Prodala polovinu statků a stržila pětadvacet tisíc franků. Svým známým prohlašovala, že ji už delší dobu zve příbuzná do Anglie, a že jakmile se dcera zotaví, obě tam na nějaký čas odjedou.

Chvíle, které se Valentina děsila, jednoho večera nadešla. Stalo se tak bezprostředně po odchodu doktora Rageta, který prohlásil, že Valentina je už docela zdráva.

„Pozítří jedeme,“ pravila rozhodně paní de La Verberie.

Valentina byla nešťastná. Nemohla dosud oznámit Ludvíkovi de Clameran, že jeho bratr žije. Rozhodla se, že mu pošle dopis po služce Mihonně. Leč zámek Clameran byl opuštěný a Ludvík prý odešel z kraje.

Na cestě do Anglie provázela obě ženy služka Mihonna, která se musela před odjezdem zapřísáhnout, že nic neprozradí.

Hraběnka se usadila v malé vsi nedaleko Londýna a vy stupovala tu jako paní Wilsonová.

Jedné květnové noci se zde Valentině de La Verberie narodil syn, kterého nechala hraběnka zapsat do matriky pod jménem Raul Wilson.

Podle předem připraveného plánu zařídila hraběnka všechno tak, aby Valentina neměla ani čas, ani možnost si na svého syna zvyknout. Jak to jen bylo trochu možné, svěřila děťátko jedné vesničance, která za odměnu pěti set liber slíbila, že se o chlapce postará až do chvíle, kdy se vyučí nějakému řemeslu a bude se moci živit sám.

Když se nešťastná Valentina ptala, co je s dítětem, dostalo se jí od matky velmi strohé odpovědi:

„Dítě je v bezpečí a má, co potřebuje. Zapomeň na všechno, jako by to byl zlý sen.“

Koncem června se hraběnka s dcerou a služkou vrátily na zámek La Verberie. První hraběnčina návštěva platila doktoru Ragetovi. Ukázala mu výtah z matriky, který si v Anglii dala vystavit, a pravila:

„Jak vidíte, dítě je na světě. Nebude mu špatně: Zaplatila jsem jedné selce pěknou sumu za to, že je vychová.“

„Mně to stačí, hraběnko,“ potřásl smutně hlavou doktor, „jde o to, jak se s tím vyrovná vaše svědomí.“

„Svědomí mám v pořádku,“ odsekla hraběnka, která měla pramálo chuti k diskusím s doktorem. Spěšně se rozloučila a odešla.

Protože ztratila značnou část jmění, musela se teď hraběnka hodně uskrovňovat. Vinu svalovala na Valentinu a často ji zahrnovala výčitkami.

Nešťastná dívka trpěla a jedinou útěchou, pro ni byly vzpomínky na Gastona. Ale neměla od něho zprávy a nevěděla, zda žije, či nikoli. Někdy ji přepadaly pochybnosti a tu si říkala, že už na ni Gaston možná zapomněl. Přála si, aby se vrátil třeba bez peněz. Dobře však věděla, že to není možné už z toho důvodu, že Gaston byl odsouzen in contumaciam k několikaletému vězení. Stalo se tak poté, když marně hledali v Rhóně jeho mrtvolu, a neměli tedy důkaz o jeho smrti.

Také o Ludvíkovi de Clameran se v kraji nic nevědělo. Někteří říkali, že žije v Paříži a vede tam bohémský život. Uplynula čtyři léta.

Pro hraběnku to byla léta plná odříkání a nejistoty. Protože nemohla vyjít s nízkým důchodem, paní de La Verberie si půjčovala, kde se dalo. A tak se brzy dostala do katastrofální situace: její dluh dostoupil výše čtyřiceti tisíc franků a hraběnka už neměla ani na placení úroků ze svých dluhů. Hrozila jí exekuce.

Ve chvíli největší bídy jí pomohla náhoda.

Ve vesnici nedaleko zámku La Verberie se objevil inženýr André Fauvel, který tu pracoval na výzkumu regulace Rhóny. Byl to mladý a duchaplný muž, často ho zvali do šlechtických společností a hraběnka se s ním za těchto návštěv setkávala.

Když André Fauvel spatřil Valentinu, zamiloval se do ní dříve, než s ní poprvé promluvil. Trochu překotně, ale velmi pevně se rozhodl, že se musí stát jeho ženou. Od hraběnky věděl, v jakých tísnivých finančních poměrech žijí, a kdykoli se mu paní de La Verberie svěřovala se svými potížemi, ochotně naslouchal, přesvědčen, že tíživá peněžní situace hraběnčiny rodiny usnadní jeho záměry.

Ve chvíli, kdy hraběnka poznala, že mladý inženýr je vážným uchazečem o ruku její dcery, měla pouze jedinou starost: jak finančně zabezpečit Valentinu a sebe. A když se jí na jednom večírku dostalo i po této stránce nanejvýš uspokojivých záruk, pozvala inženýra Fauvela na večeři, která měla být večeři zásnubní.

Doma vyhledala Valentinu v její ložnici a bez okolků jí pravila:

„Mám pro tebe ženicha. Je mladý, bohatý…“

„To není možné!“ vykřikla Valentina.

„Ale je, dítě, je to dokonce nutné.“

„Kdo to je?“

„Inženýr André Fauvel.“

„Řekla jsi mu, že mám v Anglii…“

„Chraň Bůh! A ty mu neříkej také nic!“

„Ale to je zrada! Takhle mám začínat nový život?“

Hraběnka se zatvářila zkroušeně, ačkoli v hloubi duše byla pobouřena. Věděla však, že násilím a hrozbami by ničeho nedosáhla.

„Kdybys znala naši hroznou situaci, mluvila bys jinak, drahá Valentino. Věřitelé mě chtějí vyhnat z La Verberie.. A jistě ti nemusím říkat, co je příčinou naší zkázy. Sňatek je jediným východiskem, věř mi.“

Nešťastná Valentina požádala matku o čas na rozmyšlenou. Věděla, že ať už se rozhodne jakkoli, bude její život plný utrpení a smutku. Kdysi ji posilovala vzpomínka na Gastona; od chvíle, kdy se s ním na břehu Rhóny rozloučila, nedostala o něm nejmenší zprávu, a tak i jeho tvář se už začínala ztrácet v mlze času.

Valentina probděla noc a ráno byla rozhodnuta, že řekne panu Fauvelovi pravdu. Večer však k tomu neměla sil. Mladý inženýr byl příliš příjemný a pohledy matky příliš hrozivé. Snad později, odhodlávala se Valentina, ale vždy zůstalo jen při tom odhodlání. A tak se André Fauvel nedověděl nic ani před svatbou, ani po ní.

Svatba se konala jednoho pěkného jarního dne ve vesnickém kostelíku. Nevěsta byla pobledlá, ale krásná.

„Bude to šťastný pár,“ řekla hraběnce jedna ze starých přítelkyň.

Vskutku, Valentina by byla opravdu šťastná, kdyby občasná vzpomínka na zatajenou pravdu nekalila poklid jejího manželství. Půldruhého roku po svatbě se jí narodil syn a o rok později další. Z obou chlapců měla radost, vyplňovali její život tím nejkrásnějším způsobem. Přesto se neubránila tíživým vzpomínkám. Kdo ví, jak se daří jejímu ubohému dítěti v Anglii. Kdyby aspoň měla v sobě tolik síly, aby po něm pátrala. Ale paní Fauvelová se bála.

IV

Ludvík de Clameran byl z oněch uzavřených povah, jež skrývají pod chladným povrchem velmi vášnivé nitro. Otce nemiloval a Gastona nenáviděl. Popud k nenávisti dal sám markýz, který rozhodl, že jmění se nebude dělit a že Gaston se stane po jeho smrti univerzálním dědicem. Nic nepomáhalo, že Gaston mnohokrát Ludvíkovi prohlašoval, že s rozhodnutím otce nesouhlasí a že se jím nebude řídit. Bratrova ušlechtilost Ludvíka jen dráždila; viděl v ní falešnou a pokryteckou šlechetnost.

Jestliže markýz a Gaston neměli o Ludvíkově nenávisti ponětí, neušla některým ze sluhů. Proto onoho dne, kdy nešťastný pád Ludvíkova koně znemožnil Gastonův útěk, viděli v této události spíše záměr než náhodu. Starý Saint-Jean, který byl na zámku ve službě už čtyřicet let, řekl dokonce Ludvíkovi:

„To je smůla, že tak dobrý jezdec jako vy upadne právě ve chvíli, kdy jde o život bratra. La Verdure neupadl.“

Ludvík zbledl a vykřikl:

„Jak to myslíš, mizero?“

„Však víte jak, pane,“ odpověděl klidně sluha.

„Nic nevím? Mluv!“

Saint-Jean pohlédl na Ludvíka takovým způsobem, že rozhněvaný mladík se chtěl na starce vrhnout a zmrskat ho bičíkem. Služebnictvo mu v tom však zabránilo.

Za chvíli poté přišli četníci s tím, že Gaston de Clameran skočil do Rhóny a utonul. Všichni byli pohnuti, jediný Ludvík zachoval naprostý klid.

Protože četnický strážmistr odmítl oznámit tragédii starému markýzi, vypravil se za otcem Ludvík. Bez nejmenších okolků mu sdělil, že Gaston zahynul.

Starý markýz Ludvíka vyslechl a pak beze slova klesl k zemi. Jeho srdce tuto ránu nevydrželo. Přivolaný lékař pouze zjistil, že markýzovi už není pomoci a že mu zbývá několik málo hodin života.

Po markýzově smrti se stal pánem na Clameranu Ludvík. Však také podle toho jednal. Okamžitě po pohřbu začal s prodejem hospodářských zvířat a zařízení, propustil služebnictvo a dal notáři plnou moc k prodeji všech pozemků. Jako zálohu si vybral dvacet tisíc franků. Klíče od zámku dal do úschovy Saint-Jeanovi, který měl nedaleko zámku domek, a odjel do Paříže.

Ludvík byl nyní markýzem, měl hodně peněz, byl mladý a lehkomyslný, jaký div, že ho pařížská společnost přijala s otevřenou náručí. A jaký div také, že po třech měsících zjistil, že utratil čtvrtinu svého jmění a že nemá na kontě ani frank. Dopsal notáři a žádal ho o peníze. Dostal zdvořilou, ale zdrcující odpověď: na prodej už nezbývá nic kromě zámku. Najít kupce bude ovšem velice nesnadné. Nicméně se notář vynasnaží a doufá, že se mu to podaří.

Ludvík byl zničen. Nedovedl se však vzdát života, na který si už zvykl. Zpočátku si půjčoval, hrál se střídavým štěstím, pak bylo stále více netrpělivých věřitelů a méně důvěřivých přátel, až skončil na dně společnosti. Zapletl se dokonce do vyděračské aféry, a nebýt hraběte Commarina, starého přítele rodiny, který ho v poslední chvíli zachránil, kdo ví, jak by to bylo s Ludvíkem dopadlo. Hrabě mu potom opatřil peníze, aby mohl ujet do Anglie.

Zdá se, že ani zde nežil Ludvík lépe než ve Francii. Jeho domovem se postupně stalo velkoměstské podsvětí, při čemž nezůstalo jen při londýnském, ale na řadu přišlo i podsvětí celé řady evropských měst. Někdy v roce 1865 se na Ludvíka usmálo hráčské štěstí v Hamburku. Zbědovaný markýz této šťastné náhody využil a vrátil se – po osmnácti letech – opět do Paříže.

Peníze Ludvíkovi de Clameran nikdy dlouho nevydržely a teď jich měl znovu málo. I vzpomněl si na rodný kraj, na zámek a tajně doufal, že se v době jeho nepřítomnosti třeba našel nějaký kupec.

O tři dny později vcházel Ludvík do dveří Saint-Jeanova domu.

„Co si přejete?“ zeptal se ho asi čtyřicetiletý muž příjemné a upřímné tváře.

„Bydlí tu pan Saint-Jean, bývalý komorník markýze de Clameran?“

„Otec zemřel před pěti lety, pane,“ odpověděl muž. „Jsem jeho syn a jmenuji se Josef.“

Ludvík si povzdechl a pravil na vysvětlenou:

„Jsem markýz de Clameran.“

Muž měl neskrývanou radost.

„To jste vy, pane markýzi? Škoda že se téhle chvíle nedočkal otec. Co se na vás navzpomínal! Ale musím zavolat ženu. Ta bude mít radost, že vás uvidí.“

Mladá žena měla opravdovou radost z nenadálé návštěvy. Muž jí často o Clameranech vypravoval a teď měla před sebou jednoho z nich. Také ostatní vesničané přišli markýze pozdravit, neboť zpráva o náhlé návštěvě se rychle rozlétla celou obcí.

Odpoledne požádal Ludvík Josefa o klíče k zámku.

„Stačí klíč od vrat, pane markýzi,“ řekl Josef.

Opravdu, zámek byl již zpola zříceninou, jíž se dalo libovolně procházet.

Ludvík si prohlížel s Josefem jednotlivé místnosti a měl skoro strach. Prázdnými prostorami zněly jejich kroky jako výhružné varování. Ludvíkovi nebylo v těchto místech dobře a co nejrychleji skončil prohlídku. Cestou nazpět se svěřil Josefovi, že by rád zámek prodal.

„Věděl bych o kupci,“ řekl Josef, „ale záleží na tom, kolik budete chtít.“

Tímto kupcem byl jakýsi Fougeroux, který, jak ochotně sděloval Josef, se asi před dvanácti lety oženil se služebnou nebožky hraběnky de La Verberie, starou Mihonnou; vzal si ji tehdy jen pro peníze. Fougeroux je asi o dvacet let mladší než jeho manželka, na peníze je náramně opatrný a nakládá s nimi rozhodně lépe než s ubohou ženou, kterou často bije.

Ludvík požádal Josefa, aby ho ihned zavedl k Fougerouxovi, jenž bydlil na druhém břehu Rhóny.

Fougeroux byl ochota sama. Uvedl markýze do své „pracovny“ a stařenu, choulící se před krbem, poslal pro víno. Nikdo z mužů si nevšiml, že při vyslovení markýzova jména se žena zachvěla. Dokonce se zdálo, že chce něco říci, ale při pohledu na manžela jí slova odumřela v hrdle. Přinesla víno a schoulila se opět u krbu.

Markýzova návštěva byla pro Mihonnu znamením. Velice trpěla a byla v hloubi duše přesvědčena, že je to trest za podílnictví na hraběnčině činu, o němž nesměla mluvit. Potřebovala ulehčit své zmučené duši a návštěva markýze de Clameran byla jedinečnou příležitostí.

Mezitím se oba muži dohodli. Fougeroux zaplatí za pozemek a zámek šest tisíc franků v hotovosti, nábytek, pokud nějaký zbyl a dá se ho použít, připadne Josefovi. Fougeroux pak odešel pro láhev starého vína, které měl na zvláštním místě ve sklepě, o němž nikdo nevěděl.

Mihonna využila příležitosti a řekla markýzovi, že s ním musí nutně mluvit.

„Se mnou?“ divil se Ludvík.

„Ano, s vámi! Jde o důležité tajemství. Přijďte večer o osmé tamhle pod kaštany.“ Pak opět odešla ke krbu, neboť Fougeroux se už vracel s vínem.

„Co mi může ta baba chtít?“ ptal se Ludvík Josefa, když znovu usedali do převozníkovy loďky.

„Uvidíte. Být na vašem místě, rozhodně bych si s ní promluvil. Sloužila přece u ženy, která byla milenkou vašeho bratra Gastona. Vím to od otce.“

V osm hodin se dal Ludvík de Clameran znovu převézt a zamířil ke skupině kaštanů nedaleko Fougerouxova stavení. Stará Mihonna na něj už čekala. Markýz neměl příliš chuti k rozhovoru a zeptal se přímo, co mu stařena chce.

„Je toho víc, pane markýzi. Ale nejdříve mi řekněte, co nového víte o bratrovi.“

Ludvíka napadlo, že Mihonna není při smyslech. „Víte přece, že bratr zahynul.“

„Proboha! Vždyť se zachránil. Copak vám nikdo nic neřekl?“

A Mihonna vyprávěla Ludvíkovi celou pohnutou historii Gastonova útěku do ciziny.

„Ještě vám musím povědět to nejdůležitější,“ pokračovala služka po chvíli odmlky. „Pan Gaston má syna.“

„Vy jste se zbláznila!“ neudržel se Ludvík.

„Vůbec ne, pane markýzi. Však jsem dítě sama chovala, než jsme je odložili.“

A opět vyprávěla Ludvíkovi všechno o cestě do Anglie, o narození dítěte a o tom, jak je svěřili jedné venkovské ženě, která se za slušný obnos zavázala, že chlapce vychová. Pamatovala si každou podrobnost a ochotně ji Ludvíkovi svěřila, včetně vesnice i jména oné ženy. Politovala při té příležitosti ubohou Valentinu, která se musela vzdát dítěte, ačkoli by se o ně dnes mohla dobře starat – vždyť je manželkou neobyčejně bohatého pařížského bankéře Andrého Fauvela.

Víc Ludvík nepotřeboval vědět. Ještě během stařenina vyprávění se v jeho hlavě zrodil podlý plán, který se rozhodl uskutečnit. Znal bankéře Fauvela a věděl, že existují tajemství, za něž se platí zlatem. A on peníze nutně potřebuje.

Nejdříve ze všeho je třeba zjistit, zda stařena nelhala nebo zda se nenechala unést chorobnou fantazií, uvažoval Ludvík. Pak se uvidí.

Proto hned druhého dne odcestoval s šesti tisíci franky v kapse do Anglie.

V

Valentina de La Verberie, která se stala paní Fauvelovou, žila v šťastném manželství. Jen jednou za dvacet let pocítila opravdovou bolest, v roce 1859. když jí zemřela matka na zápal plic. Od té doby žila klidně a spokojeně. Její manžel nahromadil ohromné jmění, měla krásné syny, Luciána a Ábela, kteří jí dělali radost.

Když někdy manžel se syny odešli do společnosti, měla doma děvče Magdalénu, neteř pana Fauvela. Magdaléna ztratila jako malé děcko rodiče a Valentina ji přijala na vychování. Pan Fauvel si záhy oblíbil malého sirotka a na důkaz náklonnosti mu uložil na knížku deset tisíc, které průběhem let hraním na burze několikanásobně rozmnožil. Magdaléna měla tedy velmi pěkné věno.

Spokojenost paní Fauvelové nenarušovala ani minulost; pokud na ni bankéřova manželka vůbec vzpomínala, podobala se minulá léta jen mlhavému snu.

Jednoho listopadového odpoledne, kdy její manžel vyřizoval na venku nějaké obchodní záležitosti, přinesl paní Fauvelové sluha dopis, který kdosi odevzdal u domovníka. Valentina roztrhla obálku a četla:

Vážená paní,

doufám, že mohu spoléhat i na sílu vzpomínek, jež chováte ve svém srdci, a požádat i Vás o půlhodinový rozhovor. Navštívím Vás, dovolíte-li, zítra mezi druhou a třetí hodinou.

Markýz de Clameran

Srdce paní Fauvelové se sevřelo úzkostí. Minulost, o níž se domnívala, že je zapomenuta, hlásila se nemilosrdně k životu. Ale ne, není se čeho obávat. Gaston se pravděpodobně vrátil do Francie a chce ji navštívit. Zavzpomínají si na zašlé časy, odevzdá mu rodinné šperky – a to bude vše. Na okamžik ji napadlo, že by měla Gastonovi říci o synovi. Ale to by znamenalo vydat se na milost a nemilost muži, který se za dvacet let mohl dost změnit.

Druhého dne přesně v půl třetí ohlásil sluha markýze de Clameran.

Třebaže si paní Fauvelová říkala, že musí zachovat naprostý klid, byla natolik rozčilená, že při markýzovu vstupu do pokoje se nedokázala zvednout z křesla.

Markýz stál uprostřed salónu a čekal, až ho paní Fauvelová osloví.

Valentina si prohlížela přísného padesátiletého muže, v jehož rysech nenacházela nic, co by jí připomínalo bývalého milence.

„Gastone!“ vydechla sotva slyšitelně. „Nejsem Gaston,“ pravil muž, „jsem Ludvík de Clameran. Bratr zesnul cestou do vlasti.“

Paní Fauvelová si s hrůzou uvědomila, že se mylným oslovením prozradila. Ovládla se však a pravila klidně: „Co si přejete, pane?“

„Jak už jsem vám řekl, Gaston je mrtev a já tu jsem jako vykonavatel jeho poslední vůle. Nechci mluvit o neblahých příčinách jeho smrti. Jen bych vám rád připomněl, že z lásky k vám neváhal riskovat život a že před dávnými lety jste i vy…“

„Pane!“ přerušila Ludvíka paní Fauvelová. „Nebudete přece zapírat svou lásku! Bratr mi ostatně řekl naprosto vše.“

Paní Fauvelová věděla, že Gaston nemohl říci to nejdůležitější, poněvadž sám nevěděl, že bude otcem.

Připouštím, že mě váš bratr miloval. Ale uvědomte si, že jsem byla mladá a nezkušená a že to vše patří minulosti.

„Copak jste opravdu na všechno zapomněla?“

„Na všechno!“

„I na své dítě?“

Byla to dobře mířená rána a zasáhla paní Fauvelovou přímo do srdce.

Věděla však, že se musí hájit.

„To je urážka, pane!“

„Copak je možné, abyste zapomněla na Valentina Raula?“

Paní Fauvelová měla chuť markýze vyhodit, ale včas se zarazila.

„Co ode mne chcete?“

„Rád bych vám řekl ještě několik slov. Asi před dvěma lety přišel můj bratr náhodou do Londýna. V jedné rodině se setkal s mladíkem, který ho velice zaujal jak zjevem, tak inteligencí. Jmenoval se Raul a.byl to sirotek. Informace, které bratr získal, ho přesvědčily, že jde o vašeho a jeho syna.“

„Vyprávíte mi tu nějaký román, že?“

„Ano. A na vás záleží, jak dopadne. Přes všechna opatření, která vaše matka tehdy udělala, se věc prozradila. Jedna její přítelkyně byla do věci zasvěcena a vyslovila kteréhosi dne před vychovatelkou neprozřetelně vaše skutečné jméno. To byl pro Gastona postačující důkaz.“

„A co dál?“ pravila paní Fauvelová nevzrušeně.

„Gaston dítě adoptoval. Záhy nato však zemřel a nezanechal bohužel žádné jmění. Jeho poslední starostí na smrtelné posteli bylo, jak zajistit Raulovu budoucnost. Mluvil o vás a vyslovil přesvědčení, že se o syna postaráte. Jste přece bo…“

„Už dost!“ zvolala paní Fauvelová. „Všechno má své meze. Měli jsme k sobě kdysi s vaším bratrem určité vztahy. Vážil si mě, důvěřoval mi. Svěřil mi dokonce šperky vaší matky, které bych vám teď ráda odevzdala.“

Paní Fauvelová na okamžik opustila pokoj a vrátila se s váčkem, v němž byly šperky rodiny Clameranu.

„Nechápu,“ pravila Valentina, „proč se váš bratr o klenoty nepřihlásil.“

„Gaston mi zakázal o těchto věcech mluvit. Naopak mi však důtklivě kladl na srdce, abych se postaral o Raulovu budoucnost a abych vás případně donutil mu pomoci, kdybyste se snad zdráhala.“

Paní Fauvelová zazvonila a řekla chladně:

„Souhlasíte, doufám, abychom náš rozhovor ukončili. Přijala jsem vás jen proto, abych vám mohla odevzdat rodinné šperky.“

Markýz de Clameran se ironicky uklonil a místo pozdravu pravil:

„Přísahal jsem bratrovi, že jeho přání vyplním.“

Po odchodu markýze de Clameran se zničená paní Fauvelová zamkla v ložnici. Nebyla schopna s nikým mluvit. V hlavě se jí honily nejrůznější myšlenky. Věděla, že markýz svou hrozbu určitě splní. Nemá se snad přiznat manželovi? Ale jakým právem by mu směla po tolika letech šťastného manželství způsobit nyní strašlivou bolest? Jednu chvíli pomýšlela dokonce na sebevraždu, naštěstí však tuto myšlenku zavrhla. Věděla, že by markýze nezastavila ani její smrt a že jako mrtvá by mu dala jen větší příležitost, jak ji veřejně potupit.

Naštěstí pro paní Fauvelovou byl její muž na obchodní cestě a dva dny zcela postačily, aby se rozrušená žena vzpamatovala.

Jediná Magdaléna zaznamenala bezpečně změnu, která se s její tetou náhle stala, a nepřestávala se jí vyptávat na příčiny rozrušení a smutku. Paní Fauvelová se vymlouvala na migrénu.

V příštích dnech se markýz de Clameran neobjevil, zato přišel od něho lístek. Omlouval se nemocí a prosil paní Fauvelovou, aby ho navštívila příštího dne v hotelu Louvre.

V té době byla Valentina odhodlána ke všemu. Přijala pozvání skoro s ulehčením.

Pokoj markýze de Clameran byl ve třetím patře. Když Valentina zaklepala na dveře, ozval se zevnitř neznámý hlas:

„Dále!“

Uprostřed pokoje stál mladík, skoro by se mohlo říci dítě a upřeně ji pozoroval.

„Promiňte,“ řekla paní Fauvelová v rozpacích, „asi jsem se zmýlila. Hledám markýze de Clameran.“

„Jste u něho.“

Když mladík viděl, že příchozí neodpovídá, dodal:

„Mám tu čest hovořit s paní Fauvelovou, že?“

Paní Fauvelová byla zmatena. Markýz tedy prozradil její tajemství.

„Můžete být naprosto klidná, vážená paní. Pan de Clameran nepřijde a požádal mě, abych ho omluvil. Změnil totiž své původní záměry. Uznal, že byl zaslepen hněvem, a své výhružky bere zpět. Vrací vám dokonce písemné důkazy, které proti vám nahromadil. Zde je křestní list, prohlášení paní Dobinnové a zde jsou výpovědi svědků, kteří se v Londýně setkali s paní de La Verberie.“

A nečekaje, až si paní Fauvelová papíry vezme, vhodil je do krbu.

„Hle,“ pravil spokojeně, „minulost shořela jako ty papíry.“

Teprve nyní paní Fauvelovou napadlo, že mladý muž, který tu pomáhá ničit její minulost, nemůže být nikdo jiný než její syn.

„Raule!“ vydechla sotva slyšitelným hlasem a rozevřela náruč.

„Matko! Má nejmilejší matko! Věř, že bych raději zemřel, než bych dovolil, aby ti kdokoli působil příkoří.“

Pod paní Fauvelovou se podlomila kolena. Usedla do křesla a dlouze si Raula prohlížela. Teprve teď si uvědomila, že má podobný hlas jako Gaston.

Raul pokračoval:

„Před několika dny jsem se dověděl o strýcových akcích a hned jsem zakročil. Jsem chudý, ale díky Bohu zdravý. Mohu pracovat a nemusím tě připravovat o peníze. Nechci tvé bohatství, chci tvou lásku!“

Paní Fauvelová byla okouzlena. Ani nepozorovala, jak ubíhá čas. Až Raul ji upozornil, že je sedm hodin, čas k návratu domů.

„Kdy se uvidíme, matko?“

„Brzy. Hned zítra.“

Domů přišla paní Fauvelová v půl osmé. Ani manžel, ani synové si nevšimli, jak je rozrušena. Zato Magdaléna si ji velmi významně prohlížela. Bylo zřejmé, že před touto dívkou se musí mít paní Fauvelová na pozoru.

Při večeři Valentina uvažovala, jak to zařídit, aby Magdaléna neměla příležitost ji neustále sledovat. Nejvýhodnější by bylo, kdyby se Magdaléna provdala. To by dokonce odešla z domu. Dva roky už se mluví o tom, že pokladník jejich bankovního domu, pan Prosper Bertomy, se stane jejím manželem. Proč tedy plánovaný sňatek neurychlit?

Po večeři si paní Fauvelová vzala Magdalénu stranou a začala hovořit o Prosperovi. Nedalo jí příliš mnoho práce zavést dívku tam, kde ji chtěla mít. Magdaléna se přiznala ke své lásce.

„To jsou mi ale tajnosti. Domnívala jsem se, že se se mnou poradíš, až budeš hledat mezi svými ctiteli ženicha,“ prohlásila paní Fauvelová, předstírajíc že se cítí dotčena.“

„Myslela jsem, tetičko, že o tom víš.“

„Máš pravdu, Magdaléno. Věděli jsme o tvém tajemství a schvalujeme tvou volbu. Proč myslíš, že bychom jinak zvali pana Prospera a přijímali ho jako člena rodiny?“

Dívka už nemohla skrýt radostné dojetí a vrhla se tetě kolem krku:

„Dík, tetičko, díky za vše!“

Paní Fauvelová se usmívala. Teď zbývá jen promluvit s Andréem a s panem Bertomym – a do dvou měsíců může být svatba.

V příštích dnech však na svatbu zapomněla, neboť se v myšlenkách obírala pouze Raulem. Všechny volné chvíle trávila u něho a neustále přemýšlela, jakým způsobem by mu nejvhodněji zajistila společenské postavení a jmění.

Aby měla o Raulovi co nejvíce zpráv, stýkala se i s markýzem de Clameran, a dokonce ho uvedla do rodiny. Manželovi ho představila jako starého rodinného přítele.

Měla teď o Raulovi hodně zpráv, žel v poslední době nebyly dobré.

„Raulovy nároky jsou stále větší,“ stěžoval si markýz. „Mám strach o jeho budoucnost. Chlapec dosud neví, kolik peněz mu poskytujete. Myslí, že může rozhazovat díky mé štědrosti. A on vskutku rozhazuje, jako by byl synem milionáře.“

„Jste příliš přísný,“ snažila se omlouvat syna paní Fauvelová. „Vždyť tolik trpěl! Proč mu teď nedopřát trochu potěšení? Jistě přijde k rozumu.“

„Nepochybuji o tom, ale bojím se, aby nebylo pozdě. Jen vy na něho máte blahodárný vliv, na vás záleží jeho budoucnost. Měla byste se mu více věnovat.“

O několik dní později přišel markýz de Clameran s návrhem, že by paní Fauvelová mohla u sebe přijímat i Raula.

„To přece není možné!“ vykřikla. „To by byla hanebnost!“

„Snad. Ale zachránila byste syna.“

Nazítří po tomto rozhovoru se paní Fauvelová zeptala markýze:

„A jak byste to chtěl zařídit, abych mohla Raula přijímat?“

‚Hodně jsem o tom přemýšlel a nalezl jsem docela přijatelné řešení,“ pravil markýz. „Máte přece v Saint-Rémy příbuznou, ne?

„Ano, starou sestřenici, vdovu Lagorsovou.“

„Pokud vím, je chudá, takže ji musíte podporovat. Také vím, že váš manžel nemá potuchy ani o sestřenici, ani o penězích, které jí posíláte.“

Pani Fauvelová se znovu přesvědčila, že markýz má velmi dobré informace.

Pan de Clameran pokračoval:

„V příštích dnech dostanete od sestřenice dopis, v němž vám ta dobrá žena oznámí, že posílá do Paříže syna, nad nímž vy máte laskavě bdít. Dopis ukážete manželovi a za několik dní uvítáte u sebe synovce Raula de Lagors.“

„Sestřenice se k tomu nepropůjčí!“

„Však ji o to nebudeme žádat. Dopis obstarám já.“

„Ale to je zločin, pane markýzi!“

„Nemluvil bych na vašem místě o zločinu,“ řekl ledově pan de Clameran, který se musel vší silou ovládat. „Kdysi jste byla méně úzkostlivá a šlo o věci mnohem závažnější. Vzpomeňte na bratra, kterého jste opustila v nejtěžší chvíli, vzpomeňte na dítě, jež jste surově odložila. Co dělalo vaše svědomí a vaše čest, když jste si brala pana Fauvela?“

„Dost, pane! Poslechnu vás,“ zašeptala nešťastná žena.

Týden nato obědval Raul de Lagors u bankéře Fauvela.

VI

Paní Fauvelová zakoušela nevyslovitelná muka, když představovala Raula rodině. Bankéř přivítal nového synovce, o němž v životě neslyšel, s úsměvem. Potřásl mu rukou a řekl:

„Nedivím se, že mladý a bohatý člověk dá přednost Paříži před Saint-Rémy.“

Během týdne si získal Raul náklonnost celé rodiny, včetně pana Prospera Bertomyho, který trávil večery u svého šéfa.

Zpočátku měla paní Fauvelová z Raulových přátelských vztahů radost. Záhy si však uvědomila, že se Raul s jejími syny dostává do společnosti, pro niž peníze nemají žádnou cenu. Jestliže dříve Raul jen bezmyšlenkovitě utrácel, nyní doslova rozhazoval.

Stále častěji se obracel na matku s žádostí o peníze. Jakkoli byla paní Fauvelová jednou z nejbohatších žen v Paříži přece její jmění nebylo nevyčerpatelné. S hrůzou si tedy uvědomovala, že nadejde den, kdy nebude moci Raulovi dát vše, co potřebuje, natož co požaduje.

Pomyšlení, že by pak mohla Raula ztratit, ji doslova děsilo. Jednoho dne navrhla synovi, aby si najal domek ve Vésinetu, nedaleko statku, kam pravidelně v létě odjížděla. Raul k jejímu údivu souhlasil a paní Fauvelová se toho roku vydala na venkovské sídlo už na jaře.

Bylo to pro ni výhodné i proto, že Raul nebude moci na venkově tolik utrácet jako v Paříži. Nedávno totiž prosázel na dostizích dva tisíce franků. Když se nad tím paní Fauvelová pozastavila, poznamenal její manžel:

„Však to matinka Lagorsová zaplatí. Takový už je úděl všech matek.“

Paní Fauvelovou při těchto slovech zamrazilo. Slyšela, jak manžel pokračuje:

„Nedělej si, chlapče, s penězi starosti. Kdykoli budeš potřebovat, přijď ke mně a já ti půjčím.“

Koncem týdne si Raul vypůjčil od strýce deset tisíc franků.

Ve svém bezradném zoufalství se paní Fauvelová obrátila na markýze de Clameran s prosbou, aby Raulovi domluvil.

Markýz se velice rozhněval a domlouval Raulovi takovým způsobem, že se mezi oběma muži strhla nepěkná hádka. Ale i když na sebe křičeli, paní Fauvelová se nemohla zbavit dojmu, že hádku jenom předstírají. Neodvážila se však nic říci a přesvědčovala samu sebe, že si to jen namlouvá.

Když si po čase opět na Raula stěžovala, překvapil ji markýz svérázným návrhem. Jediný prostředek, jak zabránit finanční katastrofě, je jeho – markýzův – sňatek s Magdalénou.

Paní Fauvelová byla už na leccos od markýze zvyklá, ale tohle ji nesmírně pobouřilo. Velíce rozhořčeně a rozhodně odmítla markýzův návrh.

„Moje neteř, pane, už si vybrala ženicha. Miluje Prospera Bertomyho,“ pravila paní Fauvelová.

„Ach, studentské poblouznění,“ odsekl markýz, „na toho brzy zapomene.“

Na okamžik se odmlčel a pak spustil zvolna a jistě jako hráč, který má v ruce nejdůležitější trumfy:

„Ten sňatek, vážená paní, přinese prospěch také vám. Račte si uvědomit, že slečna Magdaléna má obrovské věno. Jen tyto peníze vás mohou zachránit. Víte dobře, že Raul se nezmění. To znamená, že co nejdříve přijde den, kdy pro něho nebudete mít peníze. Pak nadejde má chvíle, pak vám budou dobré mé peníze. Vidíte, že je tedy ve vašem zájmu, abyste mne podporovala a abyste slečnu Magdalénu přesvědčila o výhodnosti sňatku, který se mnou uzavře.“

„Zbytečně se namáháte,“ řekla paní Fauvelová rozhodně. „Jsem odhodlána ke všemu. Půjdu a přiznám se manželovi. Miluje mě a odpustí mi.“

„Odpustí vám? Šílíte? Snad, říkám ale snad, by vám odpustil, kdybyste se přiznala před časem, když jsem se tu objevil poprvé. Ale teď? Dovedete si představil, jak by se tvářil, až byste mu řekla, že Raul je vaším synem? Ba ne, vážená, vy uděláte přesně to, co já chci. A uděláte to proto, že jste v úzkých a že pro vás neexistuje jiné východisko. Zachráním vás Magdaléninými penězi. Ostatně nevím, proč bych si ji nemohl vzít – vždyť ji miluji! Uvažujte o všem, paní Fauvelová, myslete na čest rodiny a na své štěstí. Za tři dny si přijdu pro odpověď.“

Poté se markýz uklonil a odešel.

Paní Fauvelová se ještě nevzpamatovala ze strašného zážitku, když za sebou zaslechla kroky. Byla to Magdaléna. Na smrt bledá, s očima plnýma slz pravila tetě:

„Musíš ho poslechnout. Vím všechno. Dovol mi, prosím tě, abych se směla obětovat.“

„Ale vždyť musíš markýze nenávidět!“

„Přesto se chci stát jeho ženou.“

„A co Prosper?“

„Zítra se s ním rozejdu. Ne, nepřerušuj mě, tetičko! Nemohu dopustit, aby na váš dům padla hanba. Je to i můj domov. Za všechno, co mám, za celý svůj život vděčím tobě a strýčkovi. Ano, stanu se markýzou de Clameran.“

Paní Fauvelová byla dojata dívčinou oddaností, ale stále se bránila myšlence na nerovný sňatek:

„Nemohu přece, Magdaléno, dopustit, aby sis zkazila celý život. Jak bys mohla s takovým člověkem žít?“

„Kdoví,“ povzdechla si trpce Magdaléna. „Ostatně tvrdil, že mě miluje. Tak mě snad aspoň nebude bít.“

Dívka se na okamžik odmlčela, jako by se rozhodovala, má-li se tetě svěřit s nějakým tajemstvím či nikoli. Pak řekla:

„Něco jiného mi v této chvíli dělá starosti, tetičko. Nemohu se zbavit dojmu, že ti dva, markýz a Raul, jsou smluveni a že s námi hrají nějakou nepěknou a nebezpečnou hru.“

„To není možné!“ zvolala paní Fauvelová, v níž promluvila matka, zcela zaslepená láskou k dítěti.

A přece i ji napadla před časem podobná myšlenka. Paní Fauvelová se jí bránila a nevěřila jí, protože jí věřit nechtěla.

„Markýz se opravdu zlobí a skutečně chce pomoci Raulovi,“ pokračovala paní Fauvelová. „A Raul je bohužel doopravdy tak lehkomyslný a marnotratný. Věř mi, že má dobré srdce a že podléhá jen špatným přátelům.“

„Kéž bys měla pravdu, tetičko. V každém případě hned napíšeme markýzovi de Clameran.“

Pan de Clameran jistě toho večera v duchu triumfoval. Dostal dopis, v němž mu paní Fauvelová sdělovala, že svoluje; žádá pouze malý odklad. Svůj souhlas na konci dopisu připojila i Magdaléna.

Ubohá dívka vyhledala druhého dne Prospera a donutila ho k bezdůvodnému rozchodu. Prosila, aby vzal příčiny roztržky na sebe, a místo vysvětlení mu pouze řekla, že na tomto rozchodu závisí její štěstí i čest.

Prosper, třebaže nechápal, oč jde, a třebaže byl poraněn do hloubi duše, přece souhlasil.

Markýz de Clameran byl teď naprosto klidný. Věděl, že má obě ženy ve své moci a že vývoj dalších událostí je pouze otázkou času. Den, kdy paní Fauvelová nebude mít z čeho uhradit Raulovy dluhy, musí přijít co nevidět.

I když bydlil ve Vésinetu, Raul se nezměnil a dělal všechno možné, aby utratil poslední zbytky peněz paní Fauvelové.

Markýz zatím klidně vyčkával.

Asi tři neděle po rozmluvě, v níž se rozhodovalo o Magdalénině osudu, pořádal bankéř Fauvel večeři pro dvacet lidí.

Mezi pozvanými byl pochopitelně i markýz de Clameran.

Po večeři – právě když se nosily zákusky – obrátil se bankéř k markýzovi:

„Chtěl jsem se vás zeptat, pane markýzi, zda nemáte nějaké příbuzné vašeho jména?“

„Pokud vím, tak ne.“

„Existuje totiž ještě nějaký markýz de Clameran.“ Ludvík se zarazil a bedlivý pozorovatel by zjistil, že zbledl.

„Clameran… a markýz… to je mi podezřelé,“ koktal, předstíraje nezájem a klid.

Panu Fauvelovi dělalo dobře, že může trochu pozlobit sebevědomého šlechtice, a pokračoval:

„Ať už je markýz nebo ne, jisto je, že nedělá hanbu ani jménu, ani titulu, neboť má pěkné jmění. Jeden můj obchodní partner mi pro něho poukázal čtyři sta tisíc franků.!

„Je to patrně také obchodník,“ řekl markýz, který se už zase ovládal.

„Snad. Vím jen tolik, že peníze jsou od rejdaře z Le Havru za náklad nějaké brazilské lodi.“

„Přijíždí tedy z Brazílie?“

„To nevím. Jediné, co vám ještě mohu říci, je jeho křestní jméno.“

Bankéř odešel do salónu a vrátil se se zápisníkem. Chvíli v něm listoval a pak pravil:

„Ano, tady to je. Clameran… Gaston de Clameran.“

Markýz na sobě nedal znát sebemenší vzrušení.

„Gaston? Ach, už vím! To bude syn otcovy sestry, která se provdala do Havany. Po návratu do Francie si pravděpodobně osvojil matčino jméno. Mám dojem, že se jmenoval Boirot nebo Poirot.“

„Ať už se jmenuje jak chce, myslím, že vás budu moci v dohledné době seznámit,“ pokračoval rozšafně bankéř. „Pan Gaston de Clameran si totiž dal poukázat jen sto tisíc a zbytek si nechal na běžném účtu. To znamená, že hodlá žít v Paříži.“

„Budu opravdu rád, když mě s ním seznámíte.“

Třebaže rozhovor proběhl uprostřed všeobecné zábavy, markýz si všiml, že paní Fauvelová zbledla. Raul při vyslovení Gastonova jména zděšeně pohlédl na Ludvíka.

Když po večeři odešli všichni do salónu, zůstali markýz a Raul v jídelně sami.

„Myslíš, že je to on?“ zeptal se Raul.

„Asi ano.“

„To je konec! Musíme pryč!“

„Nesmíme se ukvapit. Důležité je zjistit, kde onen pán bydlí,“ pravil markýz a s úsměvem sáhl po zápisníku, který bankéř nechal ležet na stole. Brzy našel, co hledal.

„Zde to je. Gaston, markýz de Clameran, Oloron, departement Dolní Pyreneje. Myslím, že jsme zachráněni. Pojď, ať nás zbytečně nehledají.“

Nikdo je nehledal, ale kdosi je viděl, jak se skláněli nad zápisníkem: Magdaléna.

Když pozdě večer doprovázel markýz Raula do Vésinetu, měl už promyšlený přesný plán.

„Nesmíme ztrácet čas,“ vysvětloval Raulovi. „Pěkně se za ním rozjedeme a zjistíme, co ví o Valentině.“

„To je dost nebezpečné“

„Čekat a nic nepodnikat je ještě nebezpečnější.“

„Kdo k němu pojede?“

„Já. Ty zůstaneš tady. Kdyby se cokoli stalo, pošlu ti telegram a okamžitě utečeš.“ Mezitím oba muži dorazili k Raulovu domu.

„Zatím žádné hlouposti,“ napomínal markýz. „Buď hodný syn a moc neutrácej. Sbohem! Zítra jsem v Oloronu.“

Raul se zamyšleně díval za Ludvíkem, jehož postava se zvolna ztrácela ve tmě.

VII

Díky otci Menoulovi dostal se prchající Gaston na loď Tom Jones. Nevypadala právě slibně – ostatně ani kapitán a posádka se od ní v tomto směru nikterak nelišili. Za situace, v níž Gaston byl, mohl si však“ těžko vybírat. Hned druhý den zjistil, že se dostal do společnosti zlodějů a darebáků.

Tom Jones plul do Valparaisa, ale kapitán příliš nespěchal. Nevolil také nejkratší cestu. Při jedné ze zastávek Gaston zjistil, jaké je pravé poslání lodi: obchodovala s černými otroky. Gaston byl pobouřen, ale věděl, že by nebylo moudré dávat kapitánovi najevo nesouhlas s jeho činností. A to už jen proto, že si kapitán Gastona oblíbil. Trávil s ním většinu volných večerů a byl zřejmě šťasten, že našel společníka, s nímž si může promluvit. Kapitánova náklonnost šla tak daleko, že když zemřel druhý důstojník, jmenoval na jeho místo Gastona.

Čas ubíhal a Gastonovi bylo jasné, že se za tři roky do Francie nevrátí. Když kotvil Tom Jones podruhé v Guinejském zálivu a nakládal černé otroky, uvědomil si Gaston, že tomu jsou právě tři roky, co vstoupil na loď. Odtud zamířil Tom Jones do Rio de Janeira a zde se mohl Gaston konečně rozloučit s kapitánem a jeho lodí.

První Gastonovou starostí bylo zjistit, jak vypadá situace doma. Chtěl vědět, jak se daří otci a bratrovi a co dělá Valentina. Napsal zároveň otci a jednomu příteli v Beaucairu. Téměř rok čekal na odpověď. Přítel mu oznamoval, že otec zemřel a Valentina že se provdala. Ludvík opustil kraj a on, Gaston, byl odsouzen pro vraždu k desetiletému žaláři.

Gaston byl nešťastný a div nepropadl naprostému zoufalství. Věděl, že ho může při životě udržet pouze jedna věc: práce. Vrhl se do ní se zuřivou odhodlaností. Začínal s dvanácti tisíci franky, které si našetřil během služby na lodi. Několikrát získal bohatství a několikrát je při různých spekulacích opět ztratil. Konečně po letech usilovné práce nahromadil asi milión v hotovosti a získal rozlehlé plochy nejrůznějších pozemků.

Zestárl a byl bohatý. Nechtěl však zemřít v cizině, zatoužil po Francii. Když si ověřil, že jeho zločin je promlčen, nasedl jednoho dne na loď, která ho zavezla do Bordeaux. Psal se rok 1866 a od doby, kdy na palubě Toma Jonese opouštěl Marseille, uplynulo přes třiadvacet let.

Tehdy před lety odjížděl za moře mladík plný odhodlání a víry, dnes vstupoval na francouzskou půdu starý muž s podlomeným zdravím, který už od života nic nečekal. Krátce po příjezdu onemocněl Gaston kloubovým revmatismem. Lékaři mu doporučili Pyreneje. A protože se tam Gastonovi zalíbilo, rozhodl se pro tento hornatý kraj. Věděl, že jeho nejhorším nepřítelem je nečinnost, a začal okamžitě pracovat. Koupil si v Oloronu továrnu a rozhodl se v ní zpracovávat dřevo, kterého bylo v okolních horách nesmírné množství.

Byl v Oloronu teprve pár týdnů, když mu jednoho dne přinesl sluha navštívenku s jménem Ludvíka de Clameran.

Chvíli nemohl Gaston dojetím promluvit. Pak se vrhl ke dveřím a spěchal po chodbě do haly. Tam stál Ludvík. Gaston se vrhl bratrovi do náruče a táhl ho do salónku, aby si mohli nerušeně popovídat.

„Jsi to opravdu ty?“ opakoval několikrát, jako by nemohl věřit svým očím. Důkladně si bratra prohlížel a občas pokýval hlavou.

„Ale ano, byl bych tě poznal. Tvůj pohled se nezměnil a úsměv také ne. Ach, nejsem tedy na světě sám! Pověz, bratře, jak se ti podařilo mě najít?“

Ludvík byl na tuto otázku připraven.

„Asi před třemi dny vyprávěl v jedné společnosti mladý muž, který se vrátil z Pyrenejí, o markýzi de Clameran. Chtěl jsem vědět, kdo si to přisvojuje mé jméno. I sedl jsem do vlaku a zajel do Oloronu.“

„A nenapadlo tě, že to jsem já?“

„Třiadvacet let jsi pro mě mrtev!“

„Mrtev? Já?… Copak vám slečna de La Verberie nevyřídila můj vzkaz? Přísahala, že dojde za otcem a oznámí mu, že jsem se zachránil.“

„Nevzkázala nic,“ řekl Ludvík s pokryteckou lítostí.

„Nechápu, jak mohla být tak ukrutná,“ poznamenal Gaston.

„A proč ty jsi nepsal?“

„Byl jsem dlouho na moři. Když jsem konečně mohl psát, dověděl jsem se, že otec zemřel a ty žes opustil Clameran.“

„Prodal jsem ho.“

„Škoda. Bylo to sídlo našich předků… Ale co, vzpomínky žijí v srdcích, a nikoli v kamenných zdech. Musím se ti přiznat, že jsem se zatím neodvážil podívat do našeho kraje. Zažil jsem tam tolik krásného, že bych při vzpomínce na ony dny asi příliš trpěl.“

Po těchto slovech se Ludvík uklidnil. Měl jistotu, že Gaston zatím nic neví.

Bratři pokračovali v rozhovoru i po večeři a skončili teprve ve dvě hodiny po půlnoci.

Druhý den odeslal Ludvík Raulovi telegram:

Buď opatrný. Dbej pokynů. Vše na dobré cestě.

Při obědě zavedl Ludvík záměrně řeč na majetkové otázky:

„Je zapotřebí dát do pořádku dědické záležitosti. Protože jsem tě považoval za mrtvého, přijal jsem otcovo…“

„Přestaň s tím, přestaň! Považuješ mě snad za chudáka? Počkej, po obědě ti ukáži svůj… totiž nás majetek.“

Ludvík si musel prohlédnout vše: dům, konírny, zahradu. Gaston ho dokonce zavedl na nedaleké návrší a odtud mu v údolí řeky Gare ukázal továrnu. Když viděl bratrovo nadšení, nabídl mu, aby u něho zůstal. Ještě před rokem by byl Ludvík tuto nabídku srdečně přijal. Dnes nemohl. V sázce bylo mnohem víc, a hlavně – nedalo se už couvnout. Buď musel vyhrát, nebo ztratit svobodu a možná ještě víc.

„Nerad bych ti byl na obtíž,“ zašeptal Ludvik.

„Zbláznil ses? Mně na obtíž? To, co jsem ti ukázal, je sotva čtvrtina mého majetku. Mám státní papíry, které mi ročně vynášejí čtyřiadvacet tisíc liber, mám v Brazílii nejrůznější koncese, mám pozemky, zkrátka peníze a majetek pro mne nejsou důležité. Nedávno mi jeden z obchodních partnerů poukázal čtyři sta tisíc franků.“

„Nějaký tvůj společník?“

„Ano, bývalý společník. Peníze mám u bankéře Fauvela v Paříži.“

„To je tvůj přítel nebo známý?“ zeptal se Ludvík, pro nějž byla tato otázka rozhodující.

„Ne. Ale doporučili mi ho jako bohatého a poctivého finančníka. Brzy ho poznám i osobně, protože bych tě rád doprovodil do Paříže. Musíš si dát do pořádku své záležitosti, než se usadíš u mne. Netvrdím, že toužím po Paříži, ale hrozně rád bych se setkal se slečnou de La Verberie, která se tam provdala. Svěřil jsem jí kdysi rodinné šperky a pak… tobě se mohu přiznat… dodneška jsem ji nepřestal milovat.“

„A jak ji chceš v té ohromné Paříži hledat?“

„Zítra napíši do Beaucairu. Tam přece musí znát jméno muže, kterého si vzala.“

Ludvík byl příliš chytrý na to, aby podobný záměr bratrovi rozmlouval. Přijímal jeho plány jako samozřejmost.

Na druhý den se při vyjížďce svěřil Gastonovi, že se už těší, jak se bude podílet na práci v továrně. Gaston mu na oplátku sdělil, že už napsal do Beaucairu Lafourcadovi. Od té doby měl Ludvík pouze jedinou starost: vypozorovat, v kterou hodinu chodí listonoš s poštou, a zmocnit se Lafourcadovy odpovědi. Snažil se vše zařídit tak, aby byl v tuto dobu buď dole v salónu, nebo přímo na dvoře, a mohl od listonoše přijmout poštu.

Asi po týdnu se mu skutečně podařilo zachytit dopis z Beaucairu. Na třech stranách tam Lafourcade informoval Gastona o novinkách v kraji a o lidech, jež kdysi znal. Pokud jde o slečnu Valentinu, oznamoval, že se provdala za bohatého pařížského bankéře Andrého Fauvela.

Ludvík si uvědomoval, že dopis má pro něho cenu zlata. Věděl však, že nebezpečí dosud trvá. Bratr bude svůj dotaz určitě opakovat. Ludvík si spočítal, že mu zbývá už jen asi deset dvanáct dnů klidu. Co se stane, až bratr vysloví před bankéřem jméno Clameran, na to Ludvík nechtěl raději ani pomyslet. Jediné možné řešení situace viděl v útěku, pokud možno hodně daleko. Ludvík se rozhodl, že požádá pod nějakou záminkou bratra o půjčku dvou set tisíc franků. Přidá k tomu vlastní peníze a pak – sbohem Paříži, sbohem Raule, hledejte si mě v Americe!

Příštího dne k večeru se oba bratři procházeli v okolí Oloronu. Gaston mluvil o továrně a o šťastné budoucí spolupráci, Ludvík přemýšlel, jak vhodně zavést řeč na půjčku. Když při návratu vcházeli na cestu vedoucí ke Gastonovu domu, potkali mladého člověka, který je slušně pozdravil. Podle oblečení se dalo soudit, že jde o truhlářského řemeslníka, hledajícího pravděpodobně práci.

Ludvíkovi ztuhla krev v žilách. Všechny jeho plány se zřítily. Oním mladíkem byl zcela nepochybně Raul.

Gaston si nevšiml Ludvíkova rozčilení a mluvil dále o nejrůznějších věcech. Ludvík slyšel pouze hlas, ale význam slov mu unikal. Před očima měl neustále Raulovu trochu výsměšnou a vyzývavou tvář.

Toho večera se nemohl Ludvík dočkat, až půjde bratr spát. Stalo se snad něco nepředvídaného v Paříži? Není Raul na útěku a nepřišel si pouze pro peníze? Sotva Gaston ulehl, vyšel si Ludvík ještě na procházku. Sluhovi řekl, že ho bolí hlava a že nemůže spát.

Sotva i šel po cestě, vedoucí k silnici, asi sto metrů, vystoupil z houští Raul.

„Co se stalo?“ zeptal se markýz.

„Nic, co by se mělo stát?“ odpověděl s klidným úsměvem Raul.

„Proboha, co tu tedy děláš?“

„To je moje věc!“

„Mluv, nebo… za sebe neručím.“

„Zbytečně se namáháš, mně strach nenaženeš. A řeknu ti rovnou, proč jsem tady. Nevěřím ti, poněvadž tě příliš dobře znám. Nevěřím ti a bojím se, že mě chceš nějak doběhnout. Jsi tu totiž podezřele dlouho.“

Ludvík de Clameran nebyl překvapen. Místo aby se hájil, seznámil Raula se složitou situací, do níž se dostal.

„To jsme v pěkné bryndě! Co budeme dělat?“

„Všechno bude v pořádku, ale musíš být rozumný.“

„Co to znamená?“

„Musíš mi důvěřovat. Vrať se do Paříže, aby si nevšimli tvé nepřítomnosti. Mám určitý plán a k jeho uskutečnění potřebuji čas. Jsme v situaci, kdy nemůžeme couvnout. A já necouvnu, věř mi!“

Raul cítil, že Ludvík mluví pravdu. Znal ho natolik, aby věděl, že započaté dílo dokončí. Stiskli si ruce a rozešli se jako dva mírumilovní přátelé.

Několik dní po Raulově odjezdu se Gastonovi udělalo špatně. Nemohl ani stát; pokoušela se o něho závrať. Domníval se, že několik hodin spánku pomůže nevolnost zaplašit, ale večer mu bylo tak zle, že ani nemohl jíst.

Ludvík chtěl poslat pro lékaře, Gaston se však bránil: „Doktor mi dá plno prášků a udělá ze mne skutečného maroda. To nic není, pouhá nevolnost, zítra mi bude líp.“

Druhého dne se Gastonovi vskutku ulevilo. Ludvík přece jen poslal pro lékaře, který prohlásil, že to nic není, dal Gastonovi nějaké prášky.

Gaston klidně usnul, ale v noci nastal náhlý obrat. Nesmírně se mu přitížilo, cítil strašný tlak na prsou a trpěl naprostou malátností a otupělostí.

Ráno zavolali opět lékaře; byl nastalým obratem překvapen. Pozorně prohlédl pacienta a všiml si, že mu začínají otékat klouby. Předepsal nové léky a slíbil, že se přijde na nemocného zítra podívat.

Po lékařově odchodu poslal Gaston pro advokáta, aby mu nadiktoval závěť. Celé jmění odkazoval bratrovi. Advokát mu poradil, aby učinil Ludvíka společníkem firmy,_ neboť v případě Gastonovy smrti bude platit poloviční dědickou daň.

O týden později si Gaston dal zavolat kněze. Poté ještě naposled objal bratra, který mu musel slíbit, že si ponechá továrnu a že se za všech okolností bude pečlivě starat o dělníky.

Krátce nato upadl Gaston do agónie a v poledne zemřel.

Ludvík de Clameran byl nyní opravdu milionářem.

V příštích dnech dal spěšně do pořádku všechny záležitosti týkající se dědictví, vypravil bratrovi pohřeb a předal řízení továrny inženýrovi. Týden po bratrově smrtí byl již na cestě do Paříže.

VIII

V době Ludvíkovy nepřítomnosti se Raul choval skoro vzorně. Věnoval hodně volného času paní Fauvelové a za celou dobu ji nepožádal o peníze.

Když se markýz de Clameran vrátil, vládla v rodině Fauvelových bezmála idyla. Aby nebudil zbytečnou pozornost, Ludvík zůstal zatím v hotelu Louvre, ačkoli si vzhledem k svému bohatství mohl dovolit přepychové bydlení.

První schůzka obou spiklenců se konala v hotelovém pokoji. Byla velmi bouřlivá. Raul chtěl už celou věc skončit. Uváděl, že mají po Gastonovi tolik, že to oběma postačí k spokojenému životu.

„Chci ještě získat Magdalénu,“ odpověděl Raulovi de Clameran. „Jednak ji miluji, jednak mi přinese další peníze a upevní moje společenské postavení.“

„Myslím, že je to zbytečné riskování.“

„Možná, ale já ji musím dostat. Neproděláš na tom ani ty, protože její věno ti dám jako podíl na zisku.“

Raul už nic nenamítal.

Ludvík de Clameran rozvíjel dál své plány. Až se u Fauvelových představí jako dědic velkého bohatství, změní se situace. Paní Fauvelová jistě uzná, že pro Magdalénu je výhodnější sňatek s milionářem než život s bezvýznamným pokladníkem. Pro případ, že by ani Ludvíkovo bohatství nebylo dostatečným důvodem, povedou oba muži útok ještě z druhé, osvědčené strany. Jinými slovy, Raul se hned od zítřka stane zase oním lehkomyslným a marnotratným mladíkem, který plnýma rukama rozhazuje jmění ubohé paní Fauvelové.

Do tří měsíců musí být bankéřova manželka na mizině.

V té chvíli se jako vznešený zachránce objeví markýz. Ženy budou dojaty jeho šlechetností, neboť jim bude zřejmé, že Ludvíkovi, jako nesmírnému boháči, nejde o Magdalénino věno.

„Je tu ještě Prosper. Magdaléna ho miluje,“ namítal Raul.

„Věřím, že se najde příležitost, jak ho zničit. Spoléhám i v tom na tvou pomoc.“

„Dobrá. Ale teď mi přesně vyčísli podíl za mou námahu.“

„Dostaneš pětadvacet tisíc liber důchodu a můžeš si ponechat všechno, co se ti podaří vymámit z paní Fauvelové. Do mého sňatku s Magdalénou, samozřejmě,“ dodal s úsměvem Ludvík.

„Souhlasím,“ řekl Raul.

V příštích týdnech pocítila paní Fauvelová důsledky úmluvy obou mužů tak bezprostředně, že z toho byla zoufalá.

Raul si počínal neobyčejně zdatně a během měsíce utratil zbytek úspor obou žen. Jeho požadavky však stále vzrůstaly. I stalo se, co se muselo stát: paní Fauvelová dala Raulovi své šperky. Tím se konečná katastrofa oddálila jen o několik měsíců, neboť zastavárny nejsou velkorysé a proplácejí malou část skutečné ceny.

Koncem listopadu se paní Fauvelová rozhodla, že se obrátí na markýze de Clameran.

„Ten bídák!“ rozhořčoval se markýz, když vyslechl nářky bankéřovy manželky. „Ten bídák, vždyť jsem mu za poslední čtyři měsíce dal přes dvacet tisíc franků! Vyhrožoval, že se jinak obrátí na vás.“

„Já mu dala skoro čtyřicet tisíc,“ povzdechla si paní Fauvelová.

Markýz slíbil, že promluví s Raulem rozhodné slovo, a nabídl paní Fauvelové své jmění. Nešťastná žena odmítla, ale byla nesmírně dojata.

„Snad není tak zlý, jak jsme se domnívaly,“ říkala Magdaléně, která se však nedala přesvědčit tímto důkazem Ludvíkovy šlechetnosti.

Markýz byl nanejvýš spokojen. Pochválil Raula a oznámil mu, že jeho úloha v bankéřově domě je skončena. Na řadě je nyní Prosper Bertomy.

I když mladý pokladník pana Fauvela vedl lehkomyslný a dost nákladný život, nedařilo se Raulovi dostat ho do situace, jež by mohla způsobit jeho pád. Prosper hrál, ale bez oné vášně přivádějící oběť na kraj propasti. Měl marnotratnou milenku, která mu však byla natolik oddaná, že respektovala jeho finanční možnosti.

Markýz de Clameran byl netrpělivý. Dny ubíhaly a situace se neměnila.

Raul mu bůhví pokolikáté opakoval:

„Prosper se změnil. Od té doby, co se rozešel s Magdalénou, ztratil o všechno zájem,“

Jedné noci, asi ke třetí hodině, přispěchal Raul za markýzem do hotelu.

„Co se děje?“ zeptal se rozespalý Ludvík.

„Jdu od Prospera! Byli jsme na večeři s paní Gypsy a s třemi přáteli. Prosper se opil a prozradil heslo. Je to jméno jeho milenky!“

„Gypsy!“ vykřikl markýz. „Na mou duši, pět písmen!“

Ludvík byl neobyčejně vzrušený. Přecházel po pokoji a hlasitě uvažoval:

„Tak jsme ho konečně chytli! Nechtěl sáhnout na pokladnu, náš poctivec, tak na ni sáhneme sami! Máme heslo, Raul obstará od paní Fauvelové klíč, ať už po dobrém, nebo po zlém… Ach, milý Prospere, tahle chybička ti přijde draho!“

„Prosper může změnit heslo. Musíme si pospíšit,“ poznamenal Raul.

„Nejen to. Musíme zařídit, aby v pokladně byla slušná suma peněz. Mám u Fauvela tři sta padesát tisíc franků. Když si objednám výplatu na ráno, budou peníze v noci v pokladně.“

„To není špatný nápad,“ žasl Raul.

Na rozdíl od strýce nebyl však Raul plánem loupeže příliš nadšen. Cosi se v jeho duši přece jen vzpíralo. Když v pondělí večer stanul s markýzem před bankéřovým domem, Raul měl dokonce výčitky svědomí. Ale strýc, který ho doprovázel, byl nemilosrdný. Raul zazvonil. Zeptal se sluhy:

„Je teta doma?“

„Milostivá paní je v salónku vedle ložnice.“ Raul vešel a stoupal pomalu nahoru.

IX

Raul, pamětliv Clameranových pokynů, vstoupil do salónku jako člověk stojící na pokraji zhroucení.

„Se vším je konec, matko! Jsem ztracen!“ pravil místo pozdravu.

„Co se stalo?“

„Musím zemřít. Není už jiné východisko. Prohrál jsem svěřené peníze. Ne, neboj se, nechci na tobě nic. Vím, žes mi dala už všechno.“

„Snad by nám pomohl pan de Clameran.“

„Není v Paříži a vrátí se až za týden.“

„Požádám tedy…“

„Potřebuji peníze hned. Vidíš, že mně nezbývá než tohle.“

Při těch slovech vyndal Raul z kapsy revolver.

„Počkej!“ vykřikla paní Fauvelová. „Kolik potřebuješ?“

„Třicet tisíc.“

„Zítra je budeš mít!“

„Musím je mít dnes večeří“

„Proč jsi nepřišel dřív? Teď je už pokladna zavřená a nikdo tam není.“

Raul se naráz proměnil. Jeho obličej se rozjasnil a pohlédl na matku jako na zachránkyni.

„Pokladna! Máš pravdu. Víš, kde je klíč?“

„Ve stolku vedle v ložnici.“

Všechno, co následovalo, se podobalo překotnému, zlému snu. Paní Fauvelová se už nedokázala bránit. Sledovala Raula do Prosperovy kanceláře a přihlížela apaticky jeho počínání.

Raul nařídil knoflíky tak, že jejich písmena tvořila jméno GYPSY, a bez námahy otevřel pokladnu malým klíčem, který mu dala paní Fauvelová. V okamžiku, kdy Raul bral z pokladny tři svazky bankovek, paní Fauvelová se vzpamatovala a vrhla se k němu.

„Proboha, Raule, vrať ty peníze! Smiluj se nade mnou! Počkej do zítřka.“

A jako nepříčetná cloumala Raulem právě ve chvíli, kdy vyndával klíč ze zámku pokladny. Mladík se paní Fauvelové bránil, ruka s klíčem se mu svezla po dveřích pokladny a vyryla do nich znatelný šrám.

„Alespoň neber všechno,“ šeptala paní Fauvelová. „Zničíš Prospera! Vrať peníze, nebo budu křičet o pomoc.“

Raul pochopil, že paní Fauvelová je v takovém duševním stavu, kdy je schopna pohrůžku splnit.

„Copak nechápeš, že o tom Prosper ví? Odkud bych znal heslo? Potřebuje peníze právě tak nutně jako já.“

Víc mrtvá než živá vrátila se paní Fauvelová do salónku. Raul pečlivě zavřel pokladnu a klíč uložil zase do stolku v ložnici.

„Právě jsi mi dala podruhé život, matko,“ pravil Raul, který se přece jen nemohl zbavit lítosti při pohledu na zničenou ženu.

„A tys mě skoro zabil,“ vydechla paní Fauvelová.

Raul ji spěšně políbil na čelo a odešel. Markýz de Clameran ho čekal v nedaleké restauraci. Když slyšel, že Raulova výprava byla úspěšná, poznamenal:

„Teď je Magdaléna moje. Peníze si můžeš, Raule, nechat.“

„Díky, strýce. Jsou perně vydělané. Podruhé bych to už asi neudělal. Ale mám dojem, že to není celá odměna. Kdy dostanu zbytek?“

„V den mého sňatku s Magdalénou.“

S tím se oba muži rozešli.

Paní Fauvelová strávila hroznou noc. Nezamhouřila oka a představy, které se jí honily hlavou, byly strašlivější než ten nejděsivější sen.

Ráno s hrůzou naslouchala, jak se probouzí dům, jak počíná denní ruch v bankovních kancelářích. Měla horečku a byla tak zesláblá, že nemohla ani vstát.

Náhle se pootevřely dveře ložnice a do místnosti vstoupila Magdaléna.

„Doufám, že víš, co se stalo,“ pravila na smrt bledá dívka. „Prosper je obviněn z krádeže. Je tu komisař.“

Místo odpovědi se paní Fauvelová rozplakala.

„V tom má prsty markýz nebo Raul,“ pokračovala dívka. „Bídáci! Prosper asi půjde do vězení.“

Rozhovor obou žen přerušil pan Fauvel. Bankéř byl neobyčejně rozrušen a přišel oznámit své ženě, co se stalo.

„Mizera! Opovážil se naznačit, že jsem peníze vzal já,“ uzavíral své vyprávění pan Fauvel. „A markýz se tvářil také všelijak. Dělal, jako by mi nedůvěřoval. Kde to jsme? Co se to děje?“

Poté se odebral bankéř do své pracovny. Na práci neměl však ani pomyšlení. Asi ve dvě hodiny mu sluha přišel oznámit, že s ním chce mluvit markýz de Clameran.

Pan Fauvel sešel dolů, rozhodnut co nejrychleji odbýt markýze, který ho ráno urazil.

„Peníze jste přece dostal, pane. Co ještě chcete?“ řekl bankéř ihned po pozdravu.

K velkému překvapení pana Fauvela odpověděl mu de Clameran klidně a uctivě.

„Přišel jsem, abych se vám v přítomnosti vašich zaměstnanců omluvil za své ranní chování. Byl jsem rozrušen a lituji, že jsem se nechal unést rozčilením.

Bankéř byl tak překvapen, že nemohl ani promluvit.

Podal jen markýzovi ruku a pokýval souhlasně hlavou.

„Rád bych pozdravil paní Fauvelovou, dovolíte-li,“pokračoval de Clameran.

„Prosím. Myslím, že potřebuje rozptýlení po tom, co se dnes u nás stalo.“

Paní Fauvelová, která jen s největším sebezapřením vstala k obědu, odpočívala nyní na pohovce v salónku. Magdaléna jí dělala společnici. Když sluha ohlásil pana de Clameran, obě ženy se vyděsily.

„Odpusťte, prosím, že vás v tak pohnuté chvíli vyrušuji,“ pravil s pokryteckou uctivostí markýz de Clameran. „Ale teprve před malou chvílí jsem se dověděl pravdu. Věřte mi, že to byla…“

„Jakou pravdu?“ zeptala se Magdaléna.

„Pravdu o krádeži,“ odpověděl markýz a sklopil hlavu.

„Vy tedy znáte zloděje?“ vykřikla dívka.

„Ano. Dověděl jsem se o Raulově lsti, o tom, jak donutil paní Fauvelovou, aby mu vydala klíč od pokladny, a pak…“

„Je to pravda?“ obrátila se zděšená Magdaléna na svou tetu. „Je to pravda, tetičko?“

„Bohužel ano,“ zašeptala paní Fauvelová. „Tys dovolila, aby obvinili Prospera?“

„Byli s Raulem domluveni.“

„To není možné! Tomu nevěřím!“ zvolala rozhořčená Magdaléna.

„Je tomu tak, slečno,“ vmísil se do rozhovoru markýz. „Raul se přiznal, že měl od Prospera heslo.“

„To je strašné. Co budeme dělat? Co jen budeme dělat?“ naříkala Magdaléna.

„Chápu vaši starost,“ řekl s přehnanou účastí markýz, „a rád bych vám pomohl. Zde je tři sta padesát tisíc franků. Je to víc než polovina mého jmění. Ale ochotně bych dal celé, abych vám dokázal svou náklonnost a úctu.“

Markýz položil na stolek svazky bankovek a pozoroval, jaký účinek bude jeho gesto mít.

„Díky, pane,“ pravila paní Fauvelová, „jste ušlechtilý člověk.“

Magdaléna však zřejmě nesdílela uspokojení své tety a zeptala se:

„A co máme s těmi penězi dělat?“

„Vrátit je panu Fauvelovi, slečno.“

„A kdo je má vrátit, pane? My? Víte, co to znamená? Prozradit Raula a zničit tetu. Ne, ne, víte dobře, že to není možné. Vezměte si své peníze, pane markýzi, a jděte. Vaše velkorysost nám není k ničemu.“

Markýz de Clameran se zatvářil, jako kdyby mu obě ženy těžce ublížily. Nicméně vzal se stolu peníze, obřadně se uklonil a odešel.

V příštích dnech se paní Fauvelová s Magdalénou od pana Fauvela dovídaly, jak probíhá Prosperův výslech.

Dívka byla přesvědčena o pokladníkově nevině. Když byl propuštěn, poslala mu deset tisíc franků, které si vyžádala na strýci pod záminkou, že peníze potřebuje na nutné nákupy a na dobročinné účely.

Obě ženy se v té době chystaly na ples u Jandinieru, a tak Magdalénina žádost nebyla panu Fauvelovi nápadná. Horší bylo, že nemohly jít na ples bez šperků, které však byly v zastáváme. Proto se Magdaléna rozhodla, že se vypraví k Raulovi, aby jí vrátil aspoň část ukradených peněz a ona mohla šperky vyplatit. Netušila ovšem tehdy, že ji pan Verduret s Prosperem sledují.

Rovněž oba zločinci neměli ponětí o tom, že Verduret je na stopě jejich špatností. Teprve přítomnost tajemného šaška na plese u Jandinierů je vyvedla z míry. Kdo je ten člověk, který s tak podivným důrazem řekl Ludvíkovi:

„Jsem přítel vašeho bratra Gastona

Ať to však byl kdokoli, Ludvík a Raul v něm vytušili nepřítele. Třebaže se v té době často zle hádávali, neznámý šašek je aspoň na chvíli opět sjednotil. Pokusili se ho zavraždit, ale zločin se jim nepovedl, a dokonce ztratili jeho stopu.

Byli tím velice zneklidněni.

Kdyby věděli, kdo je jejich tajemným nepřítelem, byli by asi zoufalí. A právem.

X

Pan Verduret přijel do Paříže v devět hodin večer. Okamžitě se vydal do hotelu U archanděla, kde na něj čekal netrpělivý Prosper.

„Vidím, že se nemůžete dočkat, až vás seznámím s výsledky pátrání. Nebylo to lehké. Nevěřil byste, jak daleko do minulosti se musí jít, chcete-li přijít na kloub dnešním zločinům.“

Během vyprávění nahlížel Verduret často do svých poznámek. Když skončil, byly čtyři hodiny ráno.

„Jak vidíte, příteli, mám je v hrsti. Do týdne jste, Prospere, rehabilitován,“ skončil svou obsáhlou zprávu spokojený pan Verduret.

„Jednu věc ovšem nechápu,“ divil se Prosper.

„Copak vám není jasné, příteli?“

„Jak jste to mohl všechno dokázat, když jste pracoval docela sám,“ pravil pokladník.

„Mýlíte se. Nepracoval jsem sám. Když jsem dospěl k názoru, že Clameran je zločinec, umístil jsem u něho Josefa Duboise. A u Fauvelových, s nimiž se náš markýz stýkal, mi pomáhala Nina Gypsy. Ostatně u Fauvelů jsem měl ještě jednoho pomocníka – jeho jméno vám prozradím později. Zatímco jsem na jihu Francie shromažďoval zprávy o Clameranově minulosti, moji lidé v Paříži mi prokazovali neocenitelné služby. Jim vděčím za to, že mohu teď doplnit chybějící články v řetězu svého pátrání. Ale teď je na vás, milý příteli, abyste mi pověděl, co jste dělal celou dobu vy.“

Při těchto slovech Prosper zbledl, sklopil hlavu a zkroušeně doznal:

„Myslím, že jsem udělal hloupost, pane.“

„Jakou hloupost?“

„Dočetl jsem se v novinách, že si má Magdaléna vzít de Clamerana, a napsal jsem panu Fauvelovi anonymní dopis.“

„To je strašné!“ praštil pan Verduret pěstí do stolu, „uvědomujete si, co jste udělal? Víte, že jste možná zmařil všechno mé dosavadní úsilí? Proboha, Prospere, proč jste chodil ven?“

„Bolela mě hlava, a tak jsem se šel večer projít. Zašel jsem do kavárny a tam se mi dostaly do rukou noviny s tím oznámením.“

„Měl jste poslouchat, vy chytráku, a sedět pěkně doma. Kdy jste odeslal dopis?“

„Včera večer asi tak v deset hodin,“ řekl poslušně Prosper.

„Řekněte mi pokud možno přesně, co jste napsal,“ zeptal se pan Verduret.

Prosper opakoval obsah dopisu. Pan Verduret pokyvoval smutně hlavou a uvažoval nahlas:

„Pan Fauvel dostal psaní ranní poštou. Doufejme, že byl sám. A doufejme dále, že na udání nereagoval příliš prudce, protože jinak by bylo všechno ztraceno.“

„Proč, pane?“ odvážil se zeptat Prosper.

„Proč? Vy se ještě ptáte proč? Představte si, že by pan Fauvel vtrhl k manželce a chtěl vidět její šperky. Představte si, že by se mu paní Fauvelová ke všemu přiznala. Došlo by samozřejmě k hádce, ba možná i ke skandálu, a tenhle hluk by docela určitě postačil k tomu, aby se naši dva ptáčkové vyplašili a okamžitě uletěli.“

„Je mi hrozně líto, že jsem vám zkomplikoval práci,“ pravil Prosper.

„Lítost mi teď nepomůže. Musíme doufat, že se pan Fauvel neunáhlil a že nám zbývá ještě trochu času k doplnění mezer v našem pátrání.“

„Jakých mezer?“ divil se pokladník.

„Předně je třeba zjistit, zda Ludvík de Clameran otrávil svého bratra.“

„To je, myslím, dost jasné.“

„Souhlasím,“ usmál se Verduret, který se už trochu uklidnil. „Ale potřebujeme bezpečný důkaz, a ten nám zatím bohužel chybí. Za druhé je tu Raul, přesněji řečeno jeho minulost, kterou neznám. Poslal jsem už do Londýna svého člověka… totiž jednoho z přátel, který je sice na stopě, ale definitivní zprávu mi bude moci poslat až za několik dnů.“

Pan Verduret se zamyslil. V té chvíli odbíjely hodiny šestou.

Jako by se rozpomněl na důležitou věc, kterou měl vyřídit, vyběhl pan Verduret z pokoje a zavolal:

„Paní Alexandro! Paní Alexandro!“

Majitelka hotelu se okamžitě objevila na schodech. Bylo zřejmé že ani ona nešla té noci spát.

„Přejete si, pane?“ zeptala se Verdureta.

„Pošlete mi hned pro Josefa Duboise a také pro Palmyru. Jdu si trochu zdřímnout, ale jakmile přijdou, hned mě vzbuďte.“

Asi v devět hodin zaklepal někdo potichu na dveře, za nimiž spal pan Verduret. Na lenošce vedle odpočíval Prosper. Oba muži byli okamžitě na nohou. Vstoupil Josef Dubois, sluha markýze de Clameran.

„Konečně jste se vrátil, pane!“ pravil udýchaně. „Už nevím kudy kam.“

„Jde tedy do tuhého?“ usmál se Verduret.

„To bych prosil, pane, už to tam nemohu vydržet. Musíte si pospíšit a celou věc ukončit. Od té doby, co jste je vystrašil v šaškovském převleku na plese u Jandinierů, mají se na pozoru. A včera u nás došlo dokonce k bouři. Pán si chtěl dát do pořádku papíry a zjistil, že je někdo prohlížel. Nevím, jak to je možné, srovnal jsem je pečlivě a přesně, jak byly. Přesto markýz hrozně zuřil a tvrdil, že někdo musel dopisy fotografovat. Vrhl se na mě a křičel, že mě zabije. Pro jistotu jsem se uklidil za stůl a snažil jsem se markýze přesvědčit, že se mýlí, že u náš nikdo nebyl. Zavolal si vrátného a ten mu pověděl totéž co já, totiž že u nás v poslední době nikdo nebyl; až na pana Raula pochopitelně. Nakonec se markýz uklidnil a dal mi ještě dvacetifrank.“

„Takže jsi z toho vyvázl celkem dobře. Hlavně že tě nepodezřívá,“ usmál se pan Verduret. „A co bylo dál?“

„Hned nato šel pan markýz ven. Nejdříve zamířil do směnárny, potom šel do banky. Vypadá to, že se chystá na cestu.“

„To je vše?“

„Pokud jde o markýze, ano. Ale je tu ještě ta věc s Palmyrou. Chtěli ji dostat za mříže, a nebýt vašich opatření, nevím, jak by to s ní dopadlo.“

Během rozhovoru stál Prosper u okna a díval se ven. Pojednou zvolal:

„Tamhle je Clameran!“

Opravdu, markýz Ludvík de Clameran se skrýval za kioskem, odkud mohl dobře pozorovat dveře hotelu.

„Hleďme,“ poznamenal suše Verduret, „z pronásledovaného se stává pronásledovatel. Clameran ví, že je stopován, a snaží se vypátrat své protivníky. Nepochybně čeká, až Josef vyjde z hotelu, a pak se bude na něho vyptávat.“

„Neměl bych zmizet zadem?“ zeptal se Josef.

„To je zbytečné. Mám lepší nápad. Běž se dolů převléknout a snaž se vypadat tak, abys pana markýze důkladně vylekal.“

Josef okamžitě zmizel. Pan Verduret s Prosperem pozorovali zatím Clamerana, který setrvával na svém stanovišti.

Neuplynulo ani deset minut a Josef Dubois se vrátil. Odcházel jako lokaj a vstoupil jako poněkud ošuntělý zaměstnanec policejní prefektury.

Prosper měl co dělat, aby leknutím nevykřikl. Poznal totiž úředníka, který v den krádeže pomáhal policejnímu komisaři při vyšetřování.

„Ujde to,“ řekl s uznáním pan Verduret. „Policajt je z tebe cítit na sto honů. Výborně jsi pochopil můj záměr. Musíš prostě odvést Clamerana pryč, protože teď nemohu potřebovat, aby se sešel s Raulem, rozumíš?“

„Jak tě Clameran uvidí, dostane strach a bude chtít zmizet. Musíš ho sledovat tak, aby věděl, že má policii v patách. Předpokládám, že se vynasnaží, aby tě svedl ze správné stopy, a že se neodváží vrátit do hotelu Louvre.“

„A co kdyby se přece vrátil?“ zeptal se Josef. „No tak počkáš, až zase vyjde, a půjdeš za ním, kdyby to mělo být třeba na Sibiř. Máš dost peněz?“

„Řeknu si paní Alexandře.“

„Dobrá. Kdyby ten lump chtěl náhodou odjet, nezapomeň mi ihned podat zprávu.“

„Smím použít zbraně?“

„Ne! Jen žádné hlouposti. Leda že by tě napadl.“

Sotva Dubois-Fanferlot odešel, přistoupili oba muži opět k oknu. Neuplynulo ani pět minut a s Clameranem se stala patrná změna. Zneklidněl, začal přecházet sem tam, jako by něco hledal, a najednou přešel ulici a vyrazil ostře směrem k třídě Saint-Jacques.

„Tak to bychom měli,“ mnul si ruce pan Verduret, pozoruje s uspokojením malého Fanferlota, který uháněl za Clameranem.

XI

Druhá návštěva na sebe nedala dlouho čekat. Palmyra Chocareillová, to jest Nina Gypsy, se poněkud opozdila, nicméně přišla natolik včas, že se pan Verduret nemohl zlobit. Po pravdě řečeno její dnešní zpoždění mu vůbec nevadilo.

Pohlédl vlídně na mladou ženu a pravil: „Tak co mi nesete, drahoušku?“

Nina byla bledá, pohublá a ztrápená. Prosperovi se zdálo, že ji sužuje nějaký těžký žal. Domníval se, že se mu vrhne do náručí, ale Nina si ho sotva povšimla.

„V domě se schyluje k bouřce, pane. Chtěla jsem už několikrát za vámi jít, ale nemohla jsem se uvolnit. Dnes mi vymohla vycházku slečna Magdaléna.“

„Poděkujte jí mým jménem. Doufám, že plní naši úmluvu.“

„Ano, pane.“

„Co markýz de Clameran? Dochází k Fauvelovým?“

„Od té doby, co bylo ohlášeno přesné datum sňatku, je u nás každý den. A slečna Magdaléna je k němu velmi milá.“

„Cože?“ vykřikl podrážděně Prosper. „Ten bídný zloděj se dvoří Magdaléně? Co jste mi to napovídal, pane? Proč jste…“

Verduret zastavil příval jeho výčitek:

„Dost, příteli, dost! To je dětinství, co říkáte. Nechte mě jednat a důvěřujte mi.“

Pak se opět obrátil k Nině Gypsy. „Pokračujte, prosím.“

„Jak už jsem vám řekla, mám dojem, že se u nás něco stane. Nějaké neštěstí. Paní Fauvelová chodí jako tělo bez duše, a také pán je celý proměněný. Je nervózní, popudlivý, jako by se užíral nějakým vnitřním žalem, který nechce dát najevo. Když k nám včera přišel pan de Clameran, pan Fauvel se omluvil a odešel.“

„Ano, ano,“ pokyvoval hlavou pan Verduret, „přesně tohle jsem čekal. Byly včera paní Fauvelová a Magdaléna venku?“

„Chvíli; odpoledne.“

„Co dělal pan Fauvel?“

„Nevím. Zůstal doma. Doprovázela jsem obě dámy.“

„To je zlé. Asi hledal důkazy a nepochybně je našel. Zatracený dopis, Prospere, všechno nám to pokazil.“

„Vzpomínám si, pane,“ řekla slečna Nina Gypsy, „že pan Fauvel nařídil komorníkovi, aby mu odevzdával všechnu poštu, která chodí do domu.“

„Kdy dal tento příkaz?“

„Včera odpoledne.“

„To znamená, že dosud nic paní Fauvelové neřekl. Chystá zřejmě pomstu. Musíme přijít včas, abychom zmařili jeho plány a přesvědčili ho, že anonym nemá pravdu.“

Pan Verduret se zamyslil. Prosperova zbrklost způsobila, že musel změnit původní plán. Po chvíli se obrátil k Nině a řekl:

„Můžete jít domů. Děkuji vám za zprávy. Kdyby se něco stalo, nezapomeňte mi dát vědět.“

Nina se nehýbala.

„A co Caldas, pane?“ vydechla tiše.

Potřetí během dvou týdnů se Prosper setkal s tímto jménem. Poprvé je zaslechl na chodbě policejní prefektury, podruhé je vyslovil vyšetřující soudce, když mluvil o Nině Gypsy.

Prosper marně hledal souvislost tohoto jména se svým životem.

„Slíbil jsem vám, že ho najdu,“ pravil pan Verduret a bylo znát, že je rozechvěn. „A nyní jděte. Sbohem.“

Protože se blížilo poledne, připravila paní Alexandra oběma mužům vydatný oběd. Ale ani výtečné ústřice, ani znamenité víno nerozptýlily chmury na čele pana Verdureta.

„Moc jsem vám zkomplikoval situaci?“ zeptal se Prosper starostlivě, neboť se mu zdálo, že poprvé v životě vidí pana Verdureta nejistého.

„Dost, příteli, dost. Nevím, zda mám ještě čekat, nebo raději celou záležitost ukončit. Musím se poradit s vyšetřujícím soudcem. Můžete jít se mnou.“

XII

Onoho rána, kdy pan Fauvel dostal anonymní psaní, otvíral jako obyčejně poštu ve své pracovně. Když bral do ruky asi dvanáctý dopis, povšiml si obálky, jejíž písmo mu bylo nápadné.

Třesoucí se rukou otevřel list a s hrůzou četl:

Vážený pane,

dal jste zatknout svého pokladníka, neboť jste přesvědčen, že vám ukradl tři sta padesát tisíc franků. Byl to však rovněž on, kdo ukradl vaší manželce diamanty a odnesl je do zastavárny?. Být vámi, dával bych větší pozor atd. atd.

Panu Fauvelovi se zatmělo před očima. Při nejlepší vůli si nemohl v hlavě srovnat tuto hroznou skutečnost. Jeho žena ho tedy podvádí! A podplácí svého mladého milence šperky! Ale to je hanebnost, to nemůže být pravda! Který bídák to mohl napsat?

Rozhořčení naneštěstí nezahnalo pochybnosti. Pan Fauvel by byl nejraději všechno svěřil své ženě. Uvědomil si však, že by se tím zbavil možnosti poznat pravdu, V případě, že anonym nelže, by ženu vlastně varoval. Po dlouhých úvahách se rozhodl, že bude manželku bedlivě sledovat a že při nejbližší příležitosti zjistí, zda jsou její šperky na místě.

Příležitost se naskytla po obědě, kdy se paní Fauvelová vypravila s Magdalénou na nákupy.

Výsledek prohlídky byl zdrcující. V prádelníku paní Fauvelové chybělo mnoho pouzder od šperků a zbývájící – byla prázdná. Zoufalý bolestí hledal na nejrůznějších místech, ale rovněž marně. Nenašel nic.

V té chvíli se mu vybavil rozhovor s manželkou před plesem u Jandinierů.

„Proč si nevezmeš diamantový náhrdelník?“ zeptal se tehdy bankéř své ženy.

„K těmto šatům se nehodí. Ostatně budu nápadnější právě proto, že si jej nevezmu.“

Uvědomil si, že mu manželka odpovídala s klidným úsměvem

Jiskřička naděje panu Fauvelovi zasvitla, když si vzpomněl, že si manželka mohla uložit šperky u Magdalény. Leč i tato jiskřička záhy zhasla. Také u Magdalény našel jen prázdná pouzdra. To znamená, napadlo pana Fauvela, že dívka je spoluviníci jeho manželky.

Rodinné štěstí, které spočívalo na tak pevných základech, se v jediném okamžiku zhroutilo. Pan Fauvel pochyboval nyní o všem. Kdo ví, jak dlouho už ho manželka klame. Kdo ví, zda ho vůbec kdy milovala. Bolest, již pociťoval, se ponenáhlu měnila v hněv. Pan Fauvel byl odhodlán vybrat tvrdou daň za věrolomnost své ženy.

Jakmile se poněkud uklidnil, zavolal komorníka a nařídil mu, aby všechny dopisy odevzdával přímo jemu.

Téhož dne si vyžádal od svého přítele, notáře v Saint-Rémy, podrobné informace o rodině Lagorsů, zejména o Raulovi.

Samozřejmě že se příští den šel informovat na policii o markýzi de Clameran, ale nepochodil. Policie ho odkázala na státního návladního, jemuž se pan Fauvel však nehodlal se svými starostmi svěřovat.

V příštích dnech došla zpráva ze Saint-Rémy, v níž se pravilo, že rodina Lagorsů živoří v bídě. O existenci Raula zpráva nemluvila. Paní Lagorsová měla prý jen dvě dcery.

Nyní pan Fauvel už nepochyboval o pravdivosti anonymního listu. Navíc otevřel druhého dne dopis z Vésirnetu, adresovaný paní Fauvelové. Dočetl se toto:

Milá teto,

nutně s Tebou musím mluvit. Ihned ke mně přijeď. Vysvětlím Ti, proč nemohu do Paříže.

Raul

Teď mi neujdou, pomyslel si pan Fauvel s bolestným uspokojením. Otevřel psací stůl, vyňal revolver a položil jej na krb. Pak pečlivě zalepil dopis a odešel, aby jej odevzdal domovníkovi. Jeho manželka nesmí tušit, že měl psaní v rukou.

Chvíle, kterou pan Fauvel potřeboval k odevzdání dopisu, stačila Nině Gypsy, aby vstoupila do pokoje a vyndala z revolveru náboje. Pamětliva Verduretova příkazu, nespouštěla pana Fauvela z očí. Klíčovou dírkou sledovala bankéřovo počínání a využila první příležitosti, aby zneškodnila revolver. Pak spěchala za Cavaillonem a poslala ho se vzkazem do hotelu U archanděla.

O hodinu později si objednala paní Fauvelová kočár a odjela. Pan Fauvel ji sledoval.

Nepřijde-li pan Verduret včas, pomyslila si Nina Gypsy, nedopadne to setkání pro nikoho z nich dobře.

XIII

Poslední Clameranovou překážkou, která stála mezi ním a Magdalénou, byl Raul. Dvakrát se markýz pokusil Raula odstranit a v obou případech marně.

Jednou přepadli Raula nedaleko jeho obydlí tři muži, ale jako zázrakem se mu podařilo uniknout. Podruhé se zapletl v kavárně do hádky s jakýmsi chlapíkem, který ho nakonec vyzval na souboj. Oba muži se bili kordy a Raul mohl mluvit o štěstí, že to odnesl jen lehkým škrábnutím.

Bylo zřejmé, že mezi přepadnutím a soubojem je určitá souvislost. Raul nepochyboval, že v pozadí stojí markýz de Clameran. Chtěl se mu pomstít a umínil si, že za každou cenu musí zmařit sňatek s Magdalénou. Z toho důvodu požádal písemně paní Fauvelovou o schůzku.

Ubohá žena se okamžitě vypravila do Vésinetu, přesvědčena, že Raul na ní bude chtít peníze. Setkala se však s milým, okouzlujícím mladíkem, který ji zahrnul pozornostmi jako v dobách po jejich prvém setkání.

„Chtěl bych se ti, milá matko, omluvit za řadu trpkých chvil, které jsi mou vinou musela v poslední době prožít,“ pravil krátce po příchodu paní Fauvelové její syn.

Víc už neměl možnost říci, protože se náhle otevřely dveře – a mezi nimi stál pan Fauvel s revolverem v ruce.

Raul i paní Fauvelová zděšeně vykřikli.

„Nečekali jste mě, co?“ zasípal na smrt bledý bankéř. „Ale teď vás mám a se vším je konec!“

Při těch slovech pozvedl ruku a zamířil na paní Fauvelovou.

Raul se postavil před zničenou, vystrašenou ženu, aby ji chránil svým tělem. „Věřte mi, pane…“

„Nechte těch lží, mám už všeho dost!“ vykřikl bankéř. „Přísahám…“

„Dost! Vím vše, vím, kde jsou šperky mé ženy, a vím také, kdo ukradl tři sta padesát tisíc franků.“

Paní Fauvelová klekla na kolena.

„Smiluj se, André, prosím tě, smiluj se!“ zasténala.

Hlas vyvolal v bankéři vzpomínky na minulost. Na chvíle štěstí, které vyplňovaly minulých dvacet let života a za něž vděčil této ženě. Byl dojat, ba skoro obměkčen. Už se nehněval, v jeho slovech byla jen bolest a touha po odpuštění.

„Co jsem ti udělal? Nabažila ses lásky a rodinného štěstí? Valentino, jak jsi to mohla udělat? Copak jsi nepomyslila aspoň na děti?“

Raul vycítil, že bankéř neví zdaleka vše a že je obětí omylu. Proto pravil:

„Kdybyste dovolil, pane…“

Bankéř upadl okamžitě do svého původního hněvu.

„Mlčte! Už jsem vám jednou řekl, že nechci slyšet vaše lži. Chtěl jsem vás překvapit a zabít. Nejsem však vrah. Braňte se! Na krbu leží revolver, vezměte si ho a postavte se do opačného rohu pokoje. Při prvním úderu hodin, které za několik vteřin začnou bít, oba vystřelíme.“

Bankéř a Raul se postavili na určená místa. Ale dříve, než mohli pozvednout zbraň, vrhla se mezi ně paní Fauvelová. Rozpřáhla paže, jako by chtěla svýma rukama zachytit střely.

„Pro milosrdenství boží, nezabíjejte se. Smiluj se, André, ušetři ho!“

Pan Fauvel nechápal, že jde o výkřik matky bránící své dítě, a ještě více se rozzuřil. Surově odstrčil paní Fauvelovou, jež se okamžitě vzchopila a vrhla k Raulovi.

„Zab raději mě! Já jsem vinna!“ vykřikla zoufale. Bankéři se zatmělo před očima. Už se neovládl. Namířil na dvojici a několikrát vystřelil. Zbytečně. Z revolveru nevyšla jediná rána.

Vtom se rozletěly dveře a do místnosti se vřítil muž, vyrval překvapenému bankéři revolver a přistoupil k paní Fauvelové. Byl to Verduret. Když zjistil, že není nikdo zraněn, obrátil se k bankéři:

„Máte štěstí. Spáchal byste zbytečný zločin. Anonym lhal.“

Pan Fauvel byl sdělením natolik vyveden z míry, že se ani nezeptal, kdo je muž, který ho odzbrojil.

„Žena se přiznala,“ poznamenal sklíčeně.

„Ano, ale provinila se něčím docela jiným. Tento mladík není její milenec, nýbrž syn.“

Také Raul se vylekal. Neznámý muž měl nebezpečně přesné informace.

„To není možné,“ zašeptal pan Fauvel. „To není možné. Kde máte důkazy?“

„Důkazy vám ukáži později. Teď zatím dobře poslouchejte.“

Verduret pak v zkratce vyprávěl celé pohnuté drama Raulova života.

„Copak je možné, aby tenhle netvor, který připravoval mou ženu o peníze, šperky i zdraví, byl její syn?“ ptal se rozhořčeně bankéř.

„Správná otázka,“ poznamenal klidně Verduret. „Tento muž také není synem vaší manželky. Její dítě, Raul Valentin Wilson, zemřelo na záškrt, když mu bylo půldruhého roku.“

Při těch slovech vyňal pan Verduret z kapsy výtah z matriky a několik ověřených svědectví, potvrzujících pravdivost jeho sdělení.

Pak pokračoval:

„Muže, kterého vidíte, si najal v Londýně de Clameran, aby mohl jeho prostřednictvím vydírat paní Fauvelovou.“

„Copak je to možné?“ povzdechla si paní Valentina, marně skrývající slzy.

„Lže!“ vykřikl Raul. „To je lež!“

Verduret zůstal i nadále klidný.

„Zde jsou důkazy – přivezl mi je přímo z Londýna můj přítel pan Palot. Z nich plyne, že jste synem žokeje Spencera, který se zabil v Epstonu. Vychoval vás lord Murrey, u něhož byl váš otec zaměstnán. V šestnácti letech jste se dobráckému lordovi vymkl z rukou a utekl jste z domova, protože jste padělal směnky. Stal jste se členem hráčské bandy a protloukal jste se všelijak životem až do doby, kdy vás objevil de Clameran.“

Raul byl zděšením skoro bez sebe.

„Vy musíte být tajný,“ vydechl.

„Na tom teď nezáleží. Důležitější je, abyste nám řekl, kde je ukradených tři sta padesát tisíc franků.“

„Tamhle ve skříňce,“ řekl po malém zaváhání Raul.

Pak otevřel klíčkem skříň, vyndal svazky bankovek a balík zástavních lístků.

Zatímco Verduret s manžely Fauvelovými všechno kontrolovali. Raul se přikradl ke dveřím a dal se na útěk.

„Pozor!“ vykřikl pan Fauvel, „utíká!“

„Nechte ho! Doufal jsem, že ho to napadne,“ řekl s naprostým klidem pan Verduret. „Má ještě dost peněz, aby mohl prchnout do ciziny. Buďte jist, že o něm už nikdy neuslyšíte.“

„Máte pravdu, musím uznat, že to je nejlepší řešení,“ pravil bankéř. „Ale jak se vám, pane, odměníme za vaši službu?“

Verduret se zamyslil a pak řekl:

„Měl bych jednu prosbu, kterou byste mohl splnit. Hleďte, jsem přítel Prospera Bertomyho a jde mi o to, aby se mu dostalo zadostiučinění. Navíc miluje, pokud vím, slečnu Magdalénu…“

„Magdaléna bude jeho! A vrátím mu dobré jméno. Přísahám!“

Verduret si vzal klobouk a hůl a jen tak mimochodem řekl.

„Odpusťte, ještě je tu paní Fauvelová.“ Bankéř zaváhal, rozmýšlel se, ale pak přistoupil k manželce a objal ji.

„Na všechno chci zapomenout, Valentino. Na všechno zlé…“

Z Vésinetu spěchal pan Verduret do Paříže. Dal se zavézt přímo k hotelu Louvre. Zbýval ještě markýz de Clameran. Verduret si uvědomoval, že by nebylo spravedlivé, kdyby tento darebák vyšel ze hry stejně snadno a lacino jako Raul. Záležitost byla komplikována tím, že Verduret nechtěl za žádnou cenu kompromitovat paní Fauvelovou.

Když přijel před hotel Louvre, byla skoro noc. Před hotelem i v hale byla spousta lidí, kteří o něčem vzrušeně debatovali.

„Co se stalo?“ zeptal se pan Verduret jednoho muže.

„Říká se, že tu honili po střechách nějakého člověka.“

„Však jsem ho viděl,“ přidal se jeden z přihlížejících. „Vylezl polonahý tamhle z té mansardy a utekl jim na střechu.“

Na další podrobnosti pan Verduret nečekal a zmizel ve dveřích hotelu. Vzadu pod schody našel Fanferlota a tři muže.

„Co je?“ zeptal se Verduret.

„Šéf!“ vykřikli všichni najednou.

Fanferlot ho pak informoval o událostech.

„Jak víte, sledoval jsem Clamerana. Nejdřív se hnal jako blázen, potom však zvolnil, obrátil se a vrátil se do Louvrů. Sotva otevřel dveře a vešel do haly, uviděl tady ty tři pány kolegy. To byl pro něho takový šok, že to zřejmě nevydržel. Pověstná kapička, která způsobila, že pohár přetekl. Prostě mu přeskočilo.“

„Kde je teď?“

„Na policii. Viděl jsem, jak ho strážníci svázali a odvezli.“

Fanferlot měl pravdu.

Markýz de Clameran se pomátl na rozumu. Když ho přišel pan Verduret v doprovodu lékaře navštívit, zmítal se ve svěrací kazajce. Přesto měli tři zřízenci co dělat, aby ho udrželi; lékař mu totiž potřeboval vpravit do úst lék.

„Pomóóc!“ řval de Clameran. „Pomóóc! Chtějí mě otrávit?“

Později lékař Verduretovi objasnil podstatu markýzovy choroby.

„Je to nevyléčitelný druh šílenství. Má fixní ideu, že ho chce někdo otrávit. Nikomu se nepodaří přimět ho k jídlu a pití. Je odsouzen k smrti. Zemře hladem.“

Pan Verduret byl otřesen. Jediná výhoda na tom je, pomyslel si, že paní Fauvelová nemůže být kompromitována. Akta tohoto případu zůstanou už navždy v archívu.

XIV

O čtyři dny později se procházel po kanceláři detektiv Lecoq a co chvíli netrpělivě pohlížel na hodinky. Z četných svých podob zvolil tu, kterou znali všichni jeho spolupracovníci a v níž obyčejně vystupoval v kanceláři.

Očekávaná návštěva konečně přišla. Byla to Nina Gypsy a Prosper Bertomy.

„Jste přesní, což je u zamilovaných nevídané,“ vítal je pan Lecoq.

„Nejsme zamilovaní,“ bránila se Nina. „Přišli jsme sem na pozvání pana Verdureta. Máme tu s ním schůzku.“

„Posaďte se na chvilku, hned mu ohlásím, že jste tady.“

Asi za čtvrt hodiny se objevil pan Verduret.

„Přišli jste,“ začal bez dlouhých okolků, „abych vám; objasnil některé skutečnosti, které se vám mohly zdát poněkud nepochopitelné. Jde zejména o mého přítele Caldase. Vím, že byl před půldruhým rokem velice šťastný. Zamiloval se do mladé a krásné ženy a poněkud pošetile se domníval, že i ona ho miluje.“

„Ale vždyť ho skutečně milovala, pane,“ vpadla mu ‚do řeči Nina Gypsy.

„Možná. Jisto však je, že mu jednoho krásného dne utekla s jiným. Caldas šílel. V první chvíli se chtěl zabít. Pak uvažoval, že se nějak krutě pomstí. Nakonec volil cestu, jež mu sloužila ke cti – dokázal svou mravní převahu nad sokem, kterého dokonce zachránil ve chvíli, kdy se řítil do propasti. Chápete mě? Víte už, o kom mluvím? Tou ženou byla Nina, svůdcem vy, Prospere. A Caldas stojí před vámi.“

Při těch slovech sňal Verduret paruku a falešné vousy. Objevila se tvář pana Lecoqa, tentokrát skutečná. „Caldasi“ vykřikla Nina.

„Nikoli. Ani Caldas, ani Verduret, ale detektiv Lecoq.“

Prosper byl naprosto zmaten. Nevěděl, co má říci. Z rozpaků mu pomohl Lecoq.

„Za svou záchranu nevděčíte jen mně. Zásluha patří především slečně Magdaléně, která měla dost odvahy, aby se mi se vším svěřila. Přísahal jsem jí, že se pan Fauvel nic nedoví. Jenže váš dopis všechno zkazil.“

Když chtěl Lecoq odejít, zastoupila mu Nina Gypsy cestu.

„Caldasi!“ zaprosila, „nemůžete mi přece odejít… Nesmíte…“

Nedlouho po těchto událostech se konala v chrámu Notre-Dame-de-Lorette svatba slečny Magdalén v Fauvelové s panem Prosperem Bertomym,

Bankéř Fauvel odejel krátce nato s manželkou na venkov, kde hodlali trávit zasloužený odpočinek. Bankovní dům v ulici Provence změnil firmu. Nad jeho vchodem mohli nyní Pařížané číst: Prosper Bertomy a spol.

F. A. ELSTNER

Část V.

8. zbojnický čakan,

9. sklopný chránič ostří,

10. – 13. běžné tvary pro rázný druh práce,

14. pro dva,

15. obloukovka,

16. s kovovým rámem a vypínací,

17. plíšek na úpravu rozvodu zubů, tvary zubů,

18 v pouzdře na opasku.

Sestrou všech lidí, které odvádí povolání, turistika, výcvik nebo volná chvíle do přírody, je příruční sekerka s dvakrát prohnutým houževnatým topůrkem.. Nosí se za opaskem nebo na opasku v pouzdře, zapínaném horní nebo dolní klopou. Spodní zapínání umožňuje rychlou pohotovost, ale musí být spolehlivé Úzkými, rovně sbroušenými sekerami se dobře štípou polínka a klíny, rychle se zpracuje dříví na otop. Nařezané špalky půlíme a čtvrtíme úzkou, těžkou sekerou na dlouhém topůrku, aby působila i její váha. Ta neprospěje, když nemáme dobré oko a cvik Také špalek, na kterém dříví štípeš, musí být rovný a pevně stát, nikdy neštípej dříví, opřené o zem, nebo dokonce o podlahu v kuchyni.

Není to tak snadné, správně zabrousit sekeru.

Zkus to na nějaké staré, kterou nemůžeš ublížit!

Není to nůž, aby bylo třeba naprosté přesnosti, ale přece tu jsou důležitá pravidla. Ostří se nejprve na vlhkém a jemném brusu vyrovná na plocho do prosté špice. Zuby na břitu, pokud zbudou, opatrně vyrovnáme pilníkem nebo také na bruse; pak ovšem přebrousíme celou hlavici znova. Někdy se také na sekeře vytvoří jehla, plíšek; odbrousíme jej, a teprve pak se nám podaří pravidelný výbrus. Zakončíme jej úzkým a všude stejně širokým klínkem, „srazíme ostří do klínku“, jak se říká.

Výbrus do ztracena,

do jehly,

do klínku,

dole chránič ostří.

Dříví je různě vyschlé, různě tvrdé a houževnaté, různě štěpné. Velkou překážkou jsou někdy suky. Navlhči jejich okolí a chvíli počkej! Do některého dřeva vjede čepel jako do másla, o jiné bys ji přerazil. V Latinské Americe roste strom – je z něho výborné tříslo – jmenuje se „kebrač“. To je výslovnost dvou španělských slůvek „qué“ a „brácho“, „zlom sekeru“.

Při každé práci s delší sekerou se pevně rozkroč a chraň si nohy. Když osekáváš z ležícího kmene větve, stůj za ním, ne u kořene větve – sekera často sjede!

Hladce se pracuje po kmeni podle jeho let, hůř napřič, to si pomáháme klínováním, vyštipováním klínů.

Nikdy nezatínej sekeru kolmo k délce kmene, to je marná námaha! Jdi do toho šikmými záseky, střídej je shora a zdola a vyštipuj klíny; ani tužku nepřeřízneš kolmým řezem, musíš jí točit.

Trpělivým a zručným vyštipováním klínů rozdělíme nejobjemnější výřezy z kmene, jen tak sekerou porazíme silný strom. Chce to zvláštní způsob práce: uchopíš topůrko levou rukou na konci a pravou nahoře pod hlavou. Pak v pravém slova smyslu „hodíš“ sekeru proti dřevu; po každém záseku se také druhá ruka smekne až ke konci topůrka.

Neosekávej šlahouny kořenů a pařezů proti směru jejich růstu, jde rovněž po dřevě. Nic neosekávej a neštípej na holé zemi, to je špatný podklad pro sekeru; kdyby zajela do hlíny, do písku nebo narazila na kámen, vznikne zub.

Přehlídka pil

Bude stručná.

Druhů je mnoho, a různé tvary mají svoje lidová jména: ocasnice, kořenářka, stromka, zlodějka, čepovka.

V každém táboře i ve venkovských domácnostech je obyčejná pila, napjatá v dřevěném oblouku. Po práci ji pověsíme, aby nevlhla na zemi nebo na sněhu. Ozubený list občas namažeme olejem a zuby vyhneme kusem silného plechu se zářezem, aby měly rozvod. Řez dřevem je vždycky širší než list pily.

Když se dřevěný oblouk unaví, vypneme pilu znova. Jsou v prodeji celokovové obloukové pily, list napínáme pákou, kterou zase po práci uvolníme. Obloukovými pilami řežeme na hrubo dříví, tam, kde nezáleží na přesnosti řezu.

Pro přesnější práci použijeme truhlářské rámové pily, hlavně na řezání prken. Musíme přesně sklonit rám k listu, asi o třicet stupňů; snadno se to povede dřevěnými držadly. Na palivové dříví je rámovky škoda. Řežeme jen přiměřeným tlakem, po práci povolíme vypínací páku, nasazenou do provazu, nebo páčku u pil kovových.

Jednomužné pily řežou pouze v jednom směru, dvoumužné, pro dva, řežou oběma směry. Obloukovka je pro dva, ale když nejsou – řeže jeden.

Pravou dřevorubeckou pilou je dvoumužná „kolébka“, břichatka, tou porážíme silné stromy a děláme z nich výřezy. Nemá napínací rám, taháme ji střídavě za dvě krátká dřevěná držadla. Pilový list mívá délku kolem půldruhého metru a výšku deset až patnáct centimetrů; je to někdy mistrovský výrobek z ušlechtilé oceli, najdou se umělci, že na něj hrají smyčcem jako na housle.

Obyčejné pily mají trojúhelníkové zuby, vyhnuté do rozvodu, do „šraňku“. Ozubení je někdy přerušováno pravidelnými mezerami, aby vypadávaly piliny. Také korunkové ozubení má pilinové mezery, jsou zuby hoblovací nebo tvaru písmene ,.M“.

Název „kolébka“ je podle vydutého spodního obvodu listu a pohybu rukou dřevařů, podobného kolébání dětskou kolébkou. „Břichatka“ je v ozubení silnější a zužuje se ke hřbetu, má „bříško“.

Zkušený dře vař řeže kratší břichatkou i sám, má jistou ruku. Ve dvou řežeme tak, že pouze taháme, nesmíme tlačit do protisměru; pohyb je mírně houpavý, kolébavý, chce to cvik a souhru.

U všech pil i pilek musíme dbát, aby řezané dřevo nesvíralo list.

Divoši poráželi stromy ohněm. U kmenu rozdělali oheň, topili kolem dokola a přihrnovali žhavý popel; byl-li to suchý strom, rychle se vypaloval a potom se skácel.

Mohli také rozdělat dva ohně proti sobě, i to se dělá.

Jen sekerou

Pro strom, určený k pokácení, najdeme nejprve lože, místo, kam padne. Odhadneme nebo změříme jeho výšku; nesmí nikoho při pádu zranit ani poškodit okolní stromy nebo stavby, nesmí zatarasit veřejnou cestu. Prohlédneme si jeho přirozený sklon, odhadneme směr pádu. Podle toho nasekneme kmen, a přirozený sklon můžeme změnit; někdy si pomůžeme stažným lánem, které na kácený kmen nahodíme, slabší vzepřeme „pérem“, tenkým pružným kmenem, vzepřeným do směru pádu. I když taková odrazová tyč nedonutí strom k pádu správným směrem, pojistí, aby se neskácel tam, kam nemá. Je to opatření, které dobře znali už staří indiánští dřevorubci; přečkalo věky, tak jako všechno, co se osvědčilo.

Na směr pádu nemáme vliv na stráni, strom klesne po jejím sklonu.

Padající kmen odskočí od pařezu, někdy dost daleko, to je další důvod, abychom nebyli v blízkosti. V každém případě ustupujeme do bezpečí na chráněnou stranu, nikdy ne do blízkosti lože, i když se možná zdá, že větve nešlehnou tak daleko.

Větší stromy stejně nemůžeme porážet bez rady a dohledu zkušeného člověka ze vsi nebo z lesní správy; jde o život. Ošlehaný chlapík ze sibiřských pralesů by se s nikým neradil, jde mu o život na každém kroku, cítí každé nebezpečí na dálku. Touto dobrou vlastnosti se už chlubit nemůžeme.

Jak se porazí strom sekerou?

Práce má přesný postup: nízko nad zemí, aby nezbyl příliš vysoký pařez, zatneme ze strany, na kterou strom padne, širokou sekeru vodorovně do kmene, a pak šikmým zásekem vyštípneme zespoda první klínový vrub. Ten dalšími záseky rozšiřujeme asi do poloviny kmene zdravého stromu. Kdybychom nasekli tak daleko suchý kmen, může se zlomit předčasně. Horní plocha záseku je vodorovná, spodní šikmá. Potom vyštípneme protilehlý zásek tak, aby jeho spodní, vodorovná ploška byla nad vodorovnou ploškou záseku hotového. Druhý zásek má totiž spodní plochu vodorovnou a horní šikmou. Druhý zásek je trošku hlubší než první, a mezi konci obou záseků je právě místo, kde se kmen odlomí.

Když chceme stromu pomoci lanem, nikdy je netáhneme k sobě, ale dvěma šikmými směry. Jak zaslechnete praskot a šum větví, ustoupíme pokud možno daleko, nebo se skryjeme za jiný strom Místo ústupu si najdeme předem.

Sekerou a pilou

Z té strany, kam strom padne, nařízneme kmen vodorovně asi do jedné třetiny. Řežeme pokud možno nízko u země, aby nebyl zbytečně vysoký pařez. Pod tímto řezem vyštípeme sekerou zásek.

Na protější straně nařízneme kmen poněkud výše, také do třetiny, nebo tak daleko, až strom padne.

Někdy nasadíme do řezu za list pily dřevěný klín, dlouhý asi třicet centimetrů, a zatloukáme ho obrácenou sekerou tak dlouho, až se řez rozevře a praskot ohlásí konec práce; to si může dovolit jen zkušený člověk, kmen odskočí a může zranit.

Velmi silným kmenům pomůžeme k pádu ještě zářezy a záseky z boku

Zbylý pařez zařízneme do roviny a poražený strom oklestíme.

Uřízneme korunu a proměříme délku a průměr u paty a pod korunou; vypočítáme střední průměr a množství dřeva v pevných metrech.

Potom kmen dělíme podle určení dřeva na topivo nebo na výřezy, proměřené pro stavbu. Pořízem nebo sekerou odstraníme součky, oloupeme kůru, dokud nepřischne. Pod kůrou neoloupaných stromů se usazuje hmyz. Snad potřebujeme co největší plochy kůry; nařízneme ji po celé délce kmene a pak ji sekerkami slupujeme a stahujeme, pravidelně, aby se nelámala.

Někdy chceme výřez rozpůlit.

Naznačíme si po délce čáru, zasekneme doprostřed velkou sekeru a pak po směru čáry zasekneme sekerky další. Ty pak zatloukáme dřevěnou palicí, až se výřez rozdělí. Někdy do spár po několika sekerkách zasadíme klíny z tvrdého dřeva a zatloukáme je, až kmen „praskne“.

Slabý strom se může ze země vyvrátit. Odhadni, jak má hluboko kořeny a jak je půda sypká.

Někdy napneme dvojitě mezi stromy pevné lano a zkrucujeme je uprostřed páčidlem tak dlouho, až se slabší strom začne naklánět. Pak odhrabeme hlavní kořeny a přesekáme je.

Co s pařezy? Dnes je dřevaři vytahují šroubem, jen okopou a přesekají kořeny. Ruční vykopávání chce motyku, pantok a pot. Dřevo totiž hřeje třikrát: poprvé, když je dobýváme, podruhé, když je řežeme a štípeme, a teprve potřetí v kamnech.

Z upravených pařezů vzniknou hezké sedačky a špalky na štípání dříví, smolné kořeny výborně hoří. Z tenkých šlahounů stočíme houžve, když chceme napodobit primitivní divošské práce nebo si zahrát na trosečníky z Velrybích ostrovů.

Postel pod nebesy

Postel pod nebesy

1. Sbalený a rozložený „lesní gauč“, prohlédni si č. 5 a 6, zhotov si model,

2. různé tvary kolíků,

3. pomoce a jak se vážou,

4. nejjednodušší postel,

5. a 6. jiné úpravy „lesního gauče“,

7. špatně,

8. dobře,

9.Kolíková kotva,

10. zahrabané zakotvení, ve sněhu a v písku.

Nikdy nespi na holé zemi, to je staré pravidlo! Zvlhneš, prochladíš se, poleze po tobě všelijaká havěť!

Uprav si lůžko aspoň tak, jako lovec bez domova na obrázku. Je kupodivu pružné, pevné a přitom ze všech nejjednodušší. Spokojenému člověku, který usíná s čistým svědomím, bylo by kdekoli na světě místem pokojných snů.

Zhotov si nejjednodušší postel. Do silných výřezů vyhloubíš záseky, po dvou na každém, v šíři budoucího lůžka. Pak si připravíš dvě čerstvé a pružné tyče, nejlépe stromové kmínky; snadno na ně vyrovnáš kratší příčky ze silných prutu, navlékneš na ně spací plachtu, kterou s sebou nosíš. Nasoukáš se do spacího pytle, přikryješ se kusem nepromokavého plátna, a probudí tě teprve hlasy prvních ranních ptáků. Neboj se, že spadneš, podélné tyče tiskneš do zářezů svou vlastní váhou

Je tu další vynález; dvojitá spací plachta Sešiješ ji jako spací pytel, nahoře otevřenou, a vycpeš ji senem, suchým mechem nebo listím. Bude to měkčí a teplejší než holá země, skoro jako doma, kde tě místo ptáků probouzí jen budík.

Bivak – nouzový kryt

Bivouac – francouzský název pro vojenský tábor pod širým nebem, má obdobu v českém lidovém názvu „bejvák“. Všude se tak říká nouzovým krytům pro jednu noc.

Pokračování v příštím čísle.

VLÁDCE BLESKŮ

Ze života českého vynálezce Prokopa Diviše (1696 – 1765)

Klikatý blesk rozčísl oblohu a na okamžik ozářil namodralým světlem krajinu. Proti jasnému nebi se zatemněly vysoké topoly a věž přímětického kostela. Po blesku vzápětí následovala hromová rána. Zuřivý déšť vtáhl nad krajinu a vytrvalý vítr přinášel stále nové a nové těžké mraky, které vylévaly na pole a luka své vodopády. Blesk za bleskem osvětloval rozbouřený kraj, který se co chvíli ztrácel v temnotě.

V tomhle čase by člověk ani psa ze stavení nevyhnal. Rodiny se sešly ve svých chalupách. Stařenky se po každém zaburácení hromu pokřižovaly a z ustrašených rtů jim úzkostně splynulo: „Pán bůh s námi a zlé pryč!“ Děti zalezlé na peci pokukovaly s vyjevenýma očima po světnicích a marně si zacpávaly uši, aby neslyšely hromobití. Hospodáři zatím chmurně počítali, jakou zkázu přinese bouře jejich polím.

„To všechno zavinil ten neznaboh kněz, který v boha nevěří a jen tajemným kouzlům a čarám se oddává“

„Však povídali ve znojemském klášteře, že všechno zlo, které v poslední době tak trpce sužuje náš kraj, zavinilo to dílo ďáblovo, ta jeho kouzelná mašina. Vždyť se jí zabývá víc než kázáním v kostele.“

Bouře zuřila dál a zdálo se, že nikdy nepřestane. Znovu a znovu hromobití a nové a nové proudy vody zaplavovaly přesycenou zem. Divoké potůčky, ženoucí se z polí, se zvětšovaly, spojovaly a v nezadržitelných proudech se řinuly se strání. Strhávaly úrodnou prsť a promáčely bezmocně polehlé obilí, jež by už ani sebevíc zářící slunce nezvedlo. Letošní úroda, která se zdála tak slibná a znamenala chléb pro všechny, byla ztracena.

Sedláků se zmocňoval hněv a lítost. Jejich zaťaté pěsti se výhružně obracely proti tomu, kdo byl vším vinen – proti přímětickému faráři. Postavil ve své zahradě tajemnou „mašinu“ a tím pohněval všemohoucího boha, jenž se teď mstí bouří.

Obavy před budoucností donutily sedláky k činu. Vzdorujíce nepohodě, táhli v hučícím davu k farské zahradě, kde obrovská tajemná „mašina“ trčela proti nebi jako mnohonásobný kříž. Ten proklínaný nástroj jako by přitahoval veškerou bouři z celého širokého kraje právě sem – do Přímětic. Sedláci, ozbrojeni sochory, lopatami a sekyrami, na okamžik zaváhali a zastavili se před plotem zahrady. Avšak nový závan deštivého větru jim připomněl, že příčina nepohody stojí před nimi a že je nutno ji zničit. Jako zběsilí se vrhli vpřed a ráznými ranami sekyr porazili tajemný kříž. S rachotem se zřítil k zemi. V návalu zuřivosti sedláci rozbili domnělého nepřítele na kousky.

Však co to? Jiná záře prosvítala od vesnice. Došková střecha jedné chalupy, právě zasažená bleskem, vzplála ohněm. Nová bázeň obešla přímětické sedláky. Ale po chvilce strnutí se rozběhli zabraňovat požáru…

Tak byl zničen přístroj, výsledek mnohaleté práce a studia přímětického faráře Prokopa Diviše.

Mnozí geniální vynálezci byli často za svého života pokládáni za podivíny a mnohdy i za čaroděje. Toto nepochopení stihlo i českého vynálezce bleskosvodu – Prokopa Diviše.

Prokop Diviš prožil své dětství v rodné vesnici u Žamberka. Byl to bystrý hoch a dobře se učil u venkovského faráře. Povzbuzován svým učitelem, rozhodl se, že bude studovat. A jak to v tehdejší době ani jinak nešlo, musel chudý chlapec, který toužil po vzdělání, vstoupit do klášterní školy.

Tak se tedy malý Prokop rozloučil s rodiči a s doporučením a požehnáním svého učitele odešel do znojemského jezuitského gymnasia. Později vstoupil do řádu premonstrátského, studoval filosofii a posléze byl vysvěcen na kněze. Opat kláštera pověřil Prokopa Diviše, aby vyučoval přírodním vědám, o něž se mladý kněz vždy horlivě zajímal.

Po nějakém čase se Prokop Diviš usadil v Příměticích a působil tam jako farář. O přírodní vědy, a zvláště o fyziku se však zajímat nepřestal. Někteří sedláci si na něho často stěžovali v klášteře, že tráví více času u svých „mašin“ než při kázáních a bohoslužebných obřadech.

Ve svých fyzikálních pokusech se Prokop Diviš zabýval především třecí elektřinou a k jejímu hromadění používal leydenské láhve. Přišel také na revoluční myšlenku – léčit pomocí elektřiny. V tomto léčení dosáhl na svou dobu znamenitých výsledků. Podařilo se mu vyléčit na padesát lidí, jejichž údy byly i po léta zchromlé. Vyvolal tím však proti sobě hněv okolních lékařů a lékárníků. Záviděli mu jeho úspěchy. Metoda léčení pomocí elektřiny, které tehdy Diviš používal, je běžná v modernější podobě i dnes.

Prokop Diviš byl také znám jako výrobce zvláštního hudebního nástroje, zvaného „Denis d’or“. Jeho struny napájel elektrickým proudem, a tak tento nástroj dosahoval prý dokonalého a krásného znění tónů. „Denis d’or“ byl později z Přímětic odvezen a kdesi se bohužel nenávratně ztratil.

Ohlas Divišových pokusů pronikl až do Vídně, na císařský dvůr, odkud Diviše pozvali, aby císařským manželům předvedl své pokusy. Císař František se také zabýval experimenty s elektřinou a jejím hromaděním a chtěl se Prokopu Divišovi pochlubit svými úspěchy. Když císař předváděl pokusy, ukryl Diviš do své paruky ostré hřeby a naklonil se k přístrojům. Hřeby vysávaly elektřinu a císaři se pokusy nedařily. Teprve po chvíli prozradil Diviš své tajemství: zašpičatělé kovové hroty jsou schopny bez vodiče – na dálku – vysávat elektřinu. Proto císař se svými pokusy neuspěl. Prokop Diviš chtěl využít císařovy náklonnosti a jeho dobrého rozmaru a navrhoval mu, aby dal podle jeho plánu sestrojit zvláštní ochranné přístroje. Rozestavili by je po celé zemi a přístroje by z mraků vysávaly elektřin nu. Tak by zabraňovaly bouřím. Císaři se však Divišův návrh zdál příliš nákladný, a proto jej odmítl uskutečnit.

Doma – v Příměticích – však Diviš v pokusech pokračoval. ‚ Vystavěl na farské zahradě pokusný bleskosvod. Svou složitostí připadal Divišův bleskosvod tehdejším lidem jako obludná tajemná „mašina“. Byl to vodorovně položený kříž. Středem každého ramene kříže položil Diviš železnou tyč, takže dostal celkem dvanáct konců, na něž připevnil kovové krabičky s kovovými pilinami. Třináctou krabičku pak opatřil hroty a celou tuto kovovou spleť spojil řetězem se zemí.

V době bouře Divišův elektrický stroj chránil faru tím, že z mraků, v sával do sebe elektřinu a odváděl ji do země. Tak bylo okolí fary zbaveno nebezpečí blesků. Avšak jezuitští knězi ze znojemského kláštera neradi viděli, že se přímětický farář zabývá vědou. Proto štvali nevědomý lid, až konečně sedláci, kteří se domnívali, že Divišova „mašina“ zavinila bouři, bleskosvod strhli a zničili. Záhy ale poznali svůj omyl. Nic již nebránilo bleskům v jejich zkázonosném řádění. Blesk zapálil stavení.

Hned druhý den přišli sedláci prosit faráře Prokopa Diviše, aby elektrickou „mašinu“ postavil znovu. Avšak starý farář už nechtěl. Byl příliš roztrpčen nepochopením svých krajanů, kteří v několika málo chvílích zničili jeho dlouholeté dílo. Unaven, bez chuti k další práci, dožil svůj život na faře v Příměticích.

Za krátký čas po osudném stržení Divišovy elektrické „mašiny“ ohlásili Američané halasně nový vynález Benjamina Franklina: přístroj ke svádění blesků – bleskosvod. Prokop Diviš na tuto myšlenku přišel mnohem dřív, ale nesnáze, s nimiž se jeho snahy setkaly, zavinily, že tak významný český vynález na dlouhá desetiletí upadl v zapomění a že v historii světové vědy nebylo Divišovi nikdy přiznáno prvenství.

Josef Bubrt

HALIBŮV PROTEST

Bak Halib byl ambulantní obchodník a veliký cestovatel. Někteří lidé dokonce o něm tvrdili, že zná celý svět. On sám s velikou chutí vyprávěl, kde všude byl a kam se opět chystá.

Po svých předcích zdědil vyprávěčské umění. Jeho rodina pocházela z rodu slavných griotů, lidových básníků, a snad proto byli všichni Halibové rozenými vyprávěči. Vědělo se o nich, že byli zpřízněni se slavným královským rodem Keitů, jenž se téměř po tři století podílel na vládě slavné říše Mali. To bylo dávno před tím, než se na celém obrovském území ležícím mezi řekou Nigerem, Čadským jezerem, guinejským a senegalským pobřežím objevili první běloši. Halib ochotně tvrdil, že kolébka jeho rodu stála kdysi v královském městě Tombouctou. Sám legendární město nikdy nespatřil, ale byl na ně velmi hrdý. O Halibovi bylo rovněž obecně známo, že je váženým příslušníkem guinejské pokrokové strany, jejímž stěžejním bodem programu byl boj za svobodu quineiských kmenů.

Vždycky, když Bak Halib při svých obchodních cestách sedával za tropických hvězdnatých nocí před venkovskými chatami, vyprávěl svým dočasným hostitelům o svých cestách, o liliích rostoucích v době déšťů v jižních lesních oblastech, o lidech, s nimiž se setkal. Vyprávěl o tom všem stejně zajímavě jako o opicích stádech, která se přestěhovala z údolí řeky Nigeru na stráně vysokých kopců. Tvrdil, že opice utíkají před hlukem automobilů, kterých se na prašných cestách objevovalo každý rok více. Někdy, a to byl zvláštní důkaz přízně k zákazníkům, vyprávěl rovněž o vzniku královského města Kankánu, či o slavném náčelníku Samoryovi, jenž se kdysi postavil se svými bojovníky proti Francouzům, aby bránil svobodu. Pro tohle všechno byl velký cestovatel, vyprávěč a obchodník vítán vždycky s úctou dychtivými kupci a posluchači.

V údobí velikých déšťů v roce osmapadesátém ho lidé nepoznávali. Najednou jako by zapomínal na svůj obchod. Nenabízel pestré ženské šátky, ani vyšívané mužské čepičky či sněhobílé nebo šedé bavlněné čapky. Díval se nepřítomně na mladé dívky, které si vždycky představoval s korály na šíjích a náramky na zápěstí. A přece právě on měl ze všech potulných obchodníků největší výběr podobných drahocenností. Dokonce zapomínal zalovit ve svém kapsáři, aby podaroval děti sladkými oříšky. A čím méně vysedával před chatami svých zákazníků, tím častěji stával na venkovských návsích a vášnivě hovořil k shromážděným vesničanům o blížící se svobodě. Každá jeho řeč byla složena z mnoha otázek, na které museli posluchači vždycky odpovědět – ne!

„Splnili snad někdy běloši své sliby? Postavili slibované školy? Postavili nemocnice a poslali lékaře? Zvýšili platy plantážních dělníků či výkupní ceny obilí, medu a zeleniny? Dodali slibované…

A vesničané ho poslouchali, uvážlivě kývali hlavami, luskali prsty. Muži říkali rozhořčeně své „nikoli“ a „ne“, zatímco zvědavě naslouchající ženy mlaskaly v hlasitém údivu své „ta – ta“.

takových chvílích Bak Halib vášnivě pokračoval: „Sami říkáte, že ne. Avšak chcete-li to konečně všechno mít, musíte o volbách, které se blíží rychlostí tornáda, odevzdat lístek, na němž je natištěno NE! Ti, kteří dovedou číst, vám řeknou, který to je. NE! znamená svobodu. ANO! znamená prodloužení otroctví.“

deštivém měsíci září byl neúnavný, a když 2. října. v roce 1958 byla Guinea prohlášena samostatným státem, oblékl si nejvzácnější oděv s bohatým vyšíváním a širokými rukávy, na hlavu si nasadit sněhobílou bavlněnou čapku, z krabice zhotovené ze slonoviny vyňal rodinný prsten a drahocenný mohamedánský růženec, jehož každá kulička se honosila kouzelnými řezbami. Pak šel do mešity, aby se oddal radostnému rozjímání o svobodě. Chtěl poděkovat Alláhovi. Nyní bude všude vítanější a ještě váženější, protože všechno, co svým posluchačům říkal, se uskutečnilo.

Čas plynul, Bak Halib cestoval a prodával a měl dojem, že je velikým mužem. Byl sečtělý, od nové vlády dostal vlastní cestovní pas, což považoval za velikou poctu. Ten osobní pas znamenal společensky mnohem víc než jednoduchá propustka k volnému pohybu, kterou kdysi vystavovali Francouzi.

Jednou, po skončení velikých mohamedánských svátků, se chystal Halib na novou obchodní cestu. Měl tentokrát namířeno na Pobřeží slonoviny a chtěl se se svým hrkajícím nákladním automobilem dostat až do hlavního města Abidjanu. Byl přesvědčen, že to je slavné město. Ne snad proto, že jsou tam veliké a moderní domy – těch se v oblastech, jimiž projížděl, objevovalo stále více –, ale proto, že v tomhle městě byla kolébka vítězného boje afrických kmenů. Pravda, nebyli tam lidé jeho víry, ale měli stejnou barvu pleti a stejně teplou krev jako on.

Vydal se na úřad, aby do jeho pasu přibylo nové povolení. Když seděl v předsíni ministerské kanceláře, začetl se do novin, které přivezlo do Conakry letadlo z Dakaru. Byly to noviny z minulého dne. Náhle zpozorněl. Zaujal ho článek s velikým nadpisem: Francouzi chystají atomový výbuch na Sahaře! Smrtelné nebezpečí pro africké národy se přiblížilo!

Když přečetl článek do posledního písmene, nechápavě vrtěl hlavou a u srdce pocítil podivný tlak. Z toho palcového nadpisu čišela hrůza. Nedaleko hranic jeho vlasti vyrůstalo nové nebezpečí.

„Bak Halib, prosím!“

Pohlédl nepřítomně na sluhu, který mu otevíral dveře, a ani si neuvědomoval, jak se dostal před čekajícího úředníka. „Co si přejete, příteli Halibe?“

Trochu zrozpačitěl a pak vyhrkl: „Řekněte mi všechno o atomové bombě.“

Po hodinovém rozhovoru věděl toho až příliš mnoho. Pak se tiše otázal: „A kdyby se to stalo, byly by naše děti v nebezpečí?“

„Ano.“

„A dá se tomu zabránit?“

„Snad ano. Protestem! A nyní mi dovolte otázku. Kam tentokrát na obchodní cestu?“

Bak Halib chvíli přemýšlel, pak se usmál a lehce řekli „Stárnu a nikdy jsem nebyl v Tombouctou. Mám tam příbuzné. Tuším, že odtud není daleko na Saharu.“

„Dost daleko, ale v Tombouctou je ještě francouzský režim.“

„Vím o tom. Ale tolik bych si přál dostat se do Tornbouctou.“

Úředník se pobaveně usmál. Pomyslel si, že ti stárnoucí lidé jsou někdy opravdu dětinští. „Přijďte se za čtrnáct dní zeptat. Musím pro vás žádat vízum.“

Když veliký cestovatel a potomek lidových básníků odcházel z ministerstva, byl už pevně rozhodnut. Poprvé v životě poletí letadlem. Jeho víra to nezakazovala.

Slavné město v ohbí Nigeru ho po několika dnech přivítalo bílou přílbou francouzského policejního úředníka. Na úřední otázku, jaký je účel jeho pobytu, řekl pevně: „Protest!“

„Cože?!“

„Protest, pane. Protest proti výbuchu atomové bomby. Jdu na Saharu. Nevíte, kde to vybuchne? Budu tam tak dlouho, dokud si to Francouzi nerozmyslí. Kvůli našim dětem tam jdu. Vy děti nemáte?“

Policejní kapitán zalapal po dechu. Pak se na Haliba pozorně zahleděl, a když usoudil, že cestující míní svá slova vážně, položil mu ruku na rameno a mírně prohlásil: „Mám děti a mám je také rád, ale vás musím prozatím zadržet. Byla by to pro vás příliš dlouhá a nebezpečná cesta. Je to ve vašem zájmu. Odveďte ho!“ dodal k svému podřízenému.

Po několika týdnech se dveře Halibooy cely otevřely a suchý hlas mu oznamoval: „Jsi propuštěn. Můžeš jít domů. Včera to vybuchlo. Letadlo ti letí za dvě hodiny.“

Unavený Bak Halib se zahleděl do netečné dozorcovy tváře, pohlédl na své ušpiněné šaty s bohatým vyšíváním, na umolousanou, kdysi sněhobílou čapku a v koutcích jeho očí, které nikdy neplakaly, se objevily dvě veliké slzy. Snad proto, že nevěděl nic o miliónech lidí, kteří po dlouhé týdny stáli na celém světě po jeho boku, aniž by ho znali.

L. M. Pařízek

ČTENÍ

Vychovatelka vyprávěla malému Juanovi pohádku:

„… a přišel zlý vlk a nevinné jehňátko rozsápal… Co mu máme to udělat?“

„Umýt krk a uši!“ vyhrkl Juan.

„Kdybys v kapse u kalhot našel dva dolary 13 centů a v druhé kapse tři dolary 80 centů, co bys pak měl?“

„To bych měl docela určitě cizí kalhoty.“

„Včera jsem koupil v antikvariátě knihu Jak se stanu milionářem a chybí v ní polovina listů…“

„To nevadí, půl miliónu není taky k zahození.“

K profesoru angličtiny přijde dvanáctiletý kluk a vysvětluje:

„Potřeboval bych se naučit anglicky, za týden bych chtěl jet rýžovat zlato!“

„Za týden?“ diví se profesor. „To se toho moc nenaučíš!“

A ten kluk povídá:

„Já bych se chtěl naučit jenom jednu větu: Nechte tu hroudu zlata ležet, já ji viděl první!“

Dívá se malý Johnny v Egyptě na pyramidy. Pak se obrátí na otce:

„A je uvnitř výtah?“

Patrick si koupil past na myši. Aby ušetřil, vložil za návnadu reklamní leták s barevnou reprodukcí sýra.

Druhý den zjistil, že je v pasti přiskřípnutá myší fotografie.

Na policejním komisařství v Richmondě zazvoní telefon:

„Prosím vás, pošlete sem ihned někoho. Jedna žena mne zbila.“

„Hmm… a kolik je vám let?“

„Deset pryč.“

„A co to bylo za ženu?“

„Máma…“

Malý Angličan přistoupí k pánovi a povídá:

„Promiňte, prosím, že oslovuji neznámého pána na ulici, ale můj mladší bratr spadl právě do řeky.“

„Kolik je u vás ve třídě žáků s vyznamenáním?“

„Když nepočítám sebe, tak sedm.“

„A proč nepočítáš sebe?“

„Já nejsem s vyznamenáním.“

„Kolik je polovina z jedné třetiny?“ ptá se učitel.

„Přesně to nevím, ale moc toho asi nebude.“

„Martine, jaký je rozdíl mezi opatrností a zbabělostí?“

„Opatrnost je, když má člověk strach, a zbabělost je, když má strach ten druhý…“

Jiřík přinesl v žákovské knížce poznámku:

„Váš syn nic nezná!“

Otec si to přečetl a napsal pod to:

„Právě proto ho posíláme do školy!“

Ptá se uklízečka na začátku nového školního roku učitele:

„A co s těmi starými sešity?“

„Srovnejte je podle abecedy a pak je spalte!“

„Čím bys chtěl být, Františku?“

„Prosím, kovbojem v živočišné výrobě.“

„Proč jsi přišel pozdě na vyučování?“ ptá se Pavlíka učitel. „Vyšel jsem pozdě z domova.“

„A proč jsi tedy nevyšel dřív?“

„Bylo už pozdě vylít dříve.“

„Jak se jmenovala královna, pro kterou se vedla slavná bitva ve starém Řecku?“ ptá se učitel dějepisu Heleny.

„Nevím.“

„Pomohu ti. Jmenovala se jako ty..

„Cože? Kropáčková?“

„Rozhodl jsem se, že už nikdy nebudu uzavírat sázky.“

„Ty? Nevěřím.“

„Nevěříš? Tak se pojď vsadit!“

„Kdo s tou rvačkou vlastně začal?“ vyšetřuje učitelka. „On!“

„Jak to?“

„Začal se bránit!“

Obávaný učitel zkouší žáka: „Tak co, chceš jednu těžkou otázku nebo dvě lehké?“

„Raději jednu těžkou,“ vyhrkne žák.

„Tak mi řekni, kde se objevil první člověk,“ ptá se učitel.

„Bylo to na Karlově náměstí v Praze.“

„Jak jsi na to přišel?“

„To je, prosím, ale už druhá otázka.“

Pepík sedí na stromě v cizí zahradě a trhá jablka. Objeví se majitel.

„Sakra, kluku, co tam děláš?“

„Vy mně to nebudete věřit, pane Souček, ale já tu dávám pozor, aby se vám do nich nedali červí…“

„Co tam děláte na tom stromě, uličníci?“ ptá se sadař.

„Josef chtěl trhat švestky.“

„A ty?“

„Já ne, já za ním vylezl, abych mu vyřídil, že to nemá dělat.“

Do obchodu vejde kluk s nápadnou velkou taškou.

„Máte jed na myši?“ ptá se prodavačky.

„Ovšem. A to chceš toho jedu tolik, že sis vzal tak velkou tašku?“

„Ne, já jsem přinesl ty myši s sebou.“

Ptá se Hanička listonoše: „Vy chodíte s těmi dopisy do každé ulice?“

„Samozřejmě.“

„A do každého domu?“

„Přirozeně.“

„A do každého poschodí?“

„Ano.“

„Já být vámi, tak bych to nedělala. Raději bych všechny ty dopisy poslala poštou!“

„Zajímáš se o nějaký sport?“

„Jo kopaná, hokej, košíková, odbíjená, kolová, ragby a plavání.“

„Ale to mi řekni, jak to všechno stačíš, věnovat se tolika sportům najednou? Nevyčerpává tě to?“

„Ani ne. Já si na všechno kupuju lístky k sezení.“

Děda vypráví vnukovi staré zážitky z vojny:

„No a taková je historie té velké bitvy a mé účasti v ní.“

„Dobře, jen nerozumím, na co tam potřebovali i ty ostatní vojáky…“

„Ty opravdu nevíš, kolik teček má sluníčko sedmitečné? Tak počkej, já ti pomohu. Jak dlouho trvala třicetiletá válka?“

„Třicet let.“

„A kolik má tedy sluníčko sedmitečné teček?“

„Třiceti“

„Jaké to bylo v Koněpruských jeskyních?“

„Byla tam taková tma, že když jsem zapálil jednu zápalku, musel jsem zapálit i druhou, abych se podíval, jestli ta první hoří!“

„Pane doktore,“ prosí hlas v telefonu, „přijďte k nám. Naše Maruška si zlomila nohu.“

„A na kterém místě?“

„Na schodech.“

„Maminko, jak se jmenovala ta stanice, z které jsme právě vyjeli?“ ptá se kluk ve vlaku.

„Nevím, copak mohu všechno vědět.“

„To je škoda, Jiříček tam vystoupil…“

Zastaví starý pán plačící holčičku a ptá se:

„Copak se ti stalo?“

„Spadl mi do kanálu chleba…“

„S máslem?“

„Ne s bráchou…“

„Vy máte hezká dvojčata,“ diví se Pavlovi kamarádi. „A vůbec, jak je od sebe rozeznáš?“

„Miladu poznám, ale Jiřinu si často spletu.“

„Proč tvůj tatínek, jak přijde z práce, hupsne do studny?“

„On je teď u potápěčů a bere si vždycky nějakou práci domů.“

„Co se tak olizuješ?“

„Dostal jsem facku od cukráře.“

„Věř mi, že si nedovedu představit, jak tak mohli naši předkové žít bez televize, rozhlasu, kin…“

„Však taky do jednoho vymřeli!“

„Znáš ten vtip o tom dítěti, jak přišlo k tátovi a povídá: Tati, já jsem spolkl špendlík, a táta povídá: Z toho si nic nedělej, maminka ti dá jiný?“

„Neznám, řekni mi ho!“

„Přijde chlapeček domů a naříká. Matka se ho ptá:

„Co se ti stalo?“

„Popral jsem se s kamarádem. Udeřil mne.“

„A vrátils mu to aspoň?“

„Ano, už předtím.“

„Maminko, uhodil jsem se ve sklepě do nohy.“

„Ukaž, do které?“

„To nevím, byla tam tma.“

„Kolik je ti let?“

„Bude mi šest, prosím.“

„Ale vypadáš na staršího.“

„To víte, pane průvodčí, starosti.,

„To je vody!“ diví se Pepíček u moře.

„A to vidíš jen tu, co je navrchu,“ povídá Milan.

„Půjč mi zelenou pastelku!“

„Kdo?“

„Ty.“

„Já?“

„Ano.“

„Ne.“

„To je divné! Ty máš jednu botu hnědou a druhou černou!“

„To nic není, ale co je opravdu divného, že mám ještě jeden takový pár doma…“

„Proč mám mluvit pravdu?“

„Aby sis nemusel pamatovat, co jsi říkal předtím.“

Šla dvě děvčata po silnici a nesla tašku. Potkal je Milan a povídá: „Máte tu tašku těžkou, holky?“

„Ano, dost…“

„Tak si ji přehoďte do druhé ruky…“

„Jak to?“ zlobil se tatínek na Milana, „zas máš z dějepisu čtyřku?“

„Víš, tati, to je kvůli Janu Lucemburskému…“

„Tak proč s ním kamarádíš?“

Povídá v zimě syn domovníka otci, když spatřil muže, jak sype ptáčkům:

„Tati, že se ten pán bojí, aby ptáčci neuklouzli?“

„Mami, co to vlastně byla dřív služka?“

„To byla taková paní, která doma všechno dělala, prala, uklízela, čistila okna, vařila, starala se o děti…“

„A teď se jí říká babička, viď?“

„Mami, viď, že je tamhleten pán učitel?“

„Proč myslíš?“

„Protože když si sedal na židli, tak si ji pořádně prohlédl.“

„Kde ses toulal?“ ptá se matka desetiletého syna.

„My jsme s Arnoštem a Gustou dělali dobrý skutek. Převedli jsme jednu starou paní přes ulici…“

„A to jste na to museli být tři a muselo vám to trvat tak dlouho?“

„Nedalo se nic dělat, když ona nechtěla…“

Přišel se zeptat otec do školy: „Tak co, pane učiteli, jak jde synovi historie? Já z ní odjakživa propadal.“

„Historie se opakuje,“ pravil taktně pedagog.

Otec si prohlíží vysvědčení syna.

„Ruprechte,“ rozčiluje se, „zdá se mi, hochu, že jsi stále na posledním místě ve třídě. Nemohl bys to vytáhnout výš?“

Syn se zakabonil:

„Všechna místa jsou již obsazena, otče.“

Otec vzal Petříka s sebou na ryby. Dlouhé hodiny seděl otec s prutem v ruce na břehu – a nic. Ryby nebraly. Večer povídá Petřík matce:

„Mami, to jsme doopravdy tak chudí, že si nemůžeme koupit ani jednu rybu?“

Tatínek čte při obědě noviny. Petřík křičí:

„Tatííí, tatííí…!“

„Nevyrušuj mě,“ přeruší ho rázně otec, „když čtu. A víš, že při jídle se má mlčet.“

Po obědě se otec ptá:

„Co jsi chtěl, Petříku?“

„Chtěl jsem ti jen říct, že jsi měl v polévce mouchu.“

Přijde domů syn ze školy, položí na stůl vysvědčení a povídá:

„Tak tady to máte, ale upozorňuji vás, že jsem pro mírové řešení veškerých otázek a že televize už mě stejně nebaví…“

„Vis, že je naše televize nejzdvořilejší na světě?“

„Jak to myslíš?“

„Stále se jen omlouvá.“

Jiří ukazuje otci vysvědčení se slovy:

„Tak vidíš, že je to dědičné!“

„Tati, je krásný den?“

„Safra, kluku, proč se každý den tak hloupě ptáš?“

„Víš, tati, pan učitel říkal, že se ze mne jednoho krásného dne zblázní.“

„Vážená televize! napsal jistý rozhořčený otec. „Způsobili jste, že naše děti nejdou ani jeden den včas do postele. Buďte proto tak laskaví a zařiďte také vysílání na sedm hodin ráno, aby alespoň včas vstávaly!“