František Flos

Útěk ze zajetí

NA TAHITI

„Tak už neplač, Michale, neplač!“ přívětivě domlouval mladý štíhlý muž prostředního vzrůstu statnému muži osmahlých tváří, který se všecek sklíčen skláněl, nad kufřík, na nějž kapaly slzy, „neplač, vždyť se neloučíme navěky. Ani vám, drazí přátelé, neříkám sbohem, ale jen na shledanou.“

„Ach, drahý pane, drahý a milý pane!“ štkal zarmoucený statný muž, „neodjíždějte!“

„Podívej se, Michale na Janka! To je jinší chlapík než ty, neplá-

če! Ale, ale, to jsem tomu dal!“ zvolal mladý muž a pospíchal k chlapci, asi čtrnáctiletému, který se až dosud statečně bránil pláči, avšak když ho mladý muž oslovil hlasitě zaštkal. Mladý muž objal, chlapce a přitiskl svou tvář k jeho obličeji. Konejšil ho jako dítě a horlivě mu domlouval: „Jakže, ty také, Janka? Ty, tatranský junáku, bys plakal? Tolik lidí se na tebe dívá! Cožpak jsi mi neslíbil, že bu-deš statečný a že budeš bedlivě opatrovat mé sbírky?“

Chlapec si otřel rozhodně rukávem oči a zašeptl: „Už nebudu plakat, ale brzy se vraťte, pane doktore.“

„Tak se mně, Janko, líbíš,“ pochválil mladý muž chlapce. „A po-těš strýce Michala, až se mu bude příliš stýskat.“ Mladý muž se vrátil ke skupině staršího pána, paní a děvčete a řekl francouzsky: „Prosím - 3 -

vás, drazí přátelé. nezapomeňte na tyto mé milé krajany. Oba jsou jako děti.

A bude-li se jim příliš stýskat, pošlete je do San Franciska i se sbírkami… Doufám však, že se brzy vrátím, neboť válka nemůže trvat déle než několik měsíců.“

Pán souhlasil a zároveň sliboval, že bude ochráncem obou opuš-

těných.

Siréna na velkém parníku zahoukala, bylo to poslední volání na opozdilce. Kdo nevstoupí do deseti minut na palubu Nymfy, uvázne v papeetském přístavu nejméně na tři měsíce. To by ovšem mladý muž nesnesl, proto objal ještě jednou své přátele a potom vskočil do člunu, který ho rychle odvážel k velikému parníku, chrlícímu kotou-

če a chuchvalce tmavého dýmu z nahnutých komínů.

Na nevelkém nábřeží zůstali jen nosiči a diváci, kteří se v ranních hodinách přišli rozloučit s lodí, odjíždějící k Americe. Ještě z paluby mával mladý muž na rozloučenou a přátelé z ostrova mu odpovídali, zdvihajíce vysoko bílé tropické přílby, avšak po chvilce se lodní kolos otočil tak, že obrátil k ostrovu celý dlouhý bok a potom krásným velikým obloukem se dal na dalekou cestu, zanechávaje za sebou hlubokou brázdu.

Michal, Janko, pán, paní a dcerka zůstali na břehu dokud parník nezmizel v mlhách, jež leží vždy zdánlivě mezi mořem a oblohou.

Pán zval francouzsky Michala a Janka, aby s nimi šli do vily a neoddávali se tak přílišnému stesku. Také paní je zvala a slibovala jim výbornou snídani, avšak Michal jen potřásl hlavou.

„Děkuju vám, pane Amadée, i vám paní, dnes ale nemohu, nemohu…“ Také Janko děkoval dívence, která ho držela za ruku a nuti-la, aby šel s jejími rodiči, avšak jí přece sliboval: „Přijdeme k vám brzy. Miss Aleno, ale dnes ne.“ Michal a Janko mluvili francouzsky sice dost špatně avšak pan Amadée, zdejší plantážník a obchodník, i jeho paní a dcera jim dobře rozuměli a chápali jejich žal. Proto je také nenutili, a jen jim připomněli slib. Potom vsedli do kočáru, který na ně čekal nablízku, a odjeli do své vily za město.

Michal a Janko, se ještě zahleděli na prázdnou zátoku. avšak neu-viděli už ani kouř, a proto se zvolna ubírali spícími ulicemi domů.

- 4 -

Domů? Ach, jak nesmírně daleko byl jejich pravý domov! Ani Michal, ani Janko si to nedovedli představit, neboť veliká čísla se snadno vysloví, avšak představa je vždycky nejasná a neurčitá. Vzdá-

lenosti odhadujeme podle doby, kterou potřebujeme k dosaženi cíle, a potom přirovnáváme. Mnozí lidé opakují čísla vyjadřující vzdálenost nebeských těles, avšak nikdo si tu vzdálenost nedovede představit. Janko sice dovedl podle mapy vypočítat, jak daleko jez ostrova Tahiti do Trenčína, avšak už zapomněl, kolik času by potřeboval, kdyby nepřetržitě jel. Který podivný vítr zavál Michala, člověka již padesátiletého, a Janka, chlapce sotva třináctiletého, od Trenčína až na Tahiti, na ostrov v Tichém oceánu?

Půjdeme-li s oběma opuštěnými Slováky do velmi vzdáleného a dlouhého domu, vystavěného na úpatí pohoří z prken a na kůlech á obklopeného palmami, jejichž veliké roztřepené listy chrání dům před žhavými slunečními paprsky, dovíme se z jejich hovoru, jak podivně se vše přihodilo.

II.

DO AMERIKY

Michal Dvorak odešel v mládí, jako kdysi jeho otec a sta jeho krajanů do světa, aby se živil jako dráteník.

Prošel všecky země střední Evropy, velmi dobře se domluvil se všemi slovanskými národy, ba naučil se i dosti dobře německy a ma-

ďarsky.

Po mnohaleté potulce světem se vrátil do rodné vesnice v tren-

čanské stolici, avšak z četného příbuzenstva zastihl naživu jen sestru, nedávno ovdovělou.

Chudobná chaloupka, kousek kamenitého políčka a zdravý jedenáctiletý synek Janko byli její veškeré bohatství. Michal Dvorak si uspořil za třicet let práce několik set a byl by snad ve společné domácnosti se synovcem a sestrou dožil v tuhé práci svůj věk. Avšak jeho churavá sestra brzy zemřela a v pusté chaloupce zůstal jen strýc, padesátiletý muž, a chlapec.

- 5 -

Právě v té době přijel z Ameriky do vesničky Michalův dávný přítel Štěpán Burčuk, aby navštívil stařičkou matku a pochlubil se sousedům bohatstvím, jehož nabyl v zemi, kde je sice „treba ťažko, robiť“, avšak kde přičinlivý a šetrný člověk může získat jmění.

Štěpán Burčuk chválil Ameriku a svedl mnoho lidí, aby se vystě-

hovali za oceán. Michal Dvorak byl z prvních, kteří se odhodlali k daleké cestě za moře.

Slováci se nelekají dalekých cest a zvláště před světovou válkou se hrnuly zástupy vystěhovalců do Ameriky, protože jim bylo v domovině těžko.

Michal prodal chaloupku i Jankovo políčko a tak rozmnožil společný majetek, že mohl zaplatit jízdenky za sebe i za Janka a že mu ještě zůstaly čtyři stovky, které bude v Americe jistě potřebovat, než najde pro sebe i Janka práci.

Ochotně přijal nabídku Štěpána Burčuka, že odjede ihned s ním a že bude pracovat na Štěpánově farmě nedaleko Albionu, asi třináct set kilometrů západně od Chicaga. Skutečně strávil u krajana přes rok na farmě, avšak shledal, že by se o svého synovce dosti neposta-ral, kdyby ho vychoval jen jako čeledína, který by musel do smrtí sloužit na farmách.

Michal Dvorak byl zkušený muž, a proto brzy poznal, že člověk, který chce v cizině dosáhnout lepšího postavení, musí především umět zdejší řeč. Na farmě by se však Janko nikdy anglicky nenaučil.

Proto se přidali příštího roku na jaře k partě dělníků, která se vydala do San Franciska, kde prý je práce nadbytek a kde z výdělků prý lze nejen dobře žít, ale kde může spořivý dělník! něco ušetřit.

V San Francisku stavěli podnikatelé o překot veliké paláce, takže Michal brzy našel práci a naštěstí i vhodný byt u Němce pana Grilleho, který pracoval na téže stavbě jako Michal. Pan Grille byl „umě-

lec“. Zdobil průčelí domů různými okrasami z malty, ze sádry nebo z kamene a vydělával mnoho peněz. Byl obtloustlý, dobrosrdečný a tichého Michala i čiperného Janka si brzy zamiloval.

Také jeho manželka, paní Trudy, uvítala nájemníky přívětivě a jejich synek Frank, o málo starší než Janko, uzavřel s mladým Slová-

kem upřímné přátelství.

- 6 -

Poradil Jankovi, aby prodával na ulici sirky, tužky, dopisní papír, laciné lulky a aby tak přispíval k výdělkům do společné domácnosti.

Večer zavedl Janka do školy a vtipný Slovák se rychle učil anglicky na ulici i ve škole.

Takových hochů běhá po amerických ulicích na tisíce a mnozí nynější boháči se přiznávají, že v mladostí začínali také tak. Každá práce je čestná, pracujeme-li poctivě, a je mnohem záslužnější, vy-stupujeme-li po žebříčku od nejnižšího stupně bez cizí pomoci.

Jankovi se chtělo nahoru, a proto nedbal ani horka, ani zimy, ani hladu, ani únavy a nabízel své drobné zboží s úsměvem tak milým a tak ochotně, že nikdy nebýval odmítnut pro drzost nebo dotěrnost.

Čas rychle ubíhal.

V zimě, kdy Michal Dvorak nepracoval na stavbě jako dělník, pomáhal panu Grillemu v dílně, kde kameníci otesávali kameny a kde pan Grille vyráběl z hlíny, sádry a cementové směsi různé ozdoby na průčelí příštích domů.

Podnikavý syn pana Grilleho, Frank, se již učil v rozsáhlém dře-vařském obchodě, kdežto Janko dosud běhal po ulicích a prodával nejrůznější denní potřeby.

Strýc Michal a veselý Janko byli už dávno milými členy Grillovy rodiny.

Nejmilejší chvíle nastávaly rodině večer, když se všichni členové sešli k večeři a bavili se vyprávěním, co se jim za celý den přihodilo.

Za krásných svátečních dní vyjížděli do okolí.

Pan Grille si tuze rád popil několik sklenic piva a přitom vzpomí-

nal na svou vzdálenou vlast, na Slezsko, a na rodnou vesničku u Osoblahy. Také strýc Michal a Janko vzpomínali, neboť i když se člověku v cizině daří dobře, nemůže zapomenout na sebe chudší vlast.

III.

MILÝ KRAJAN

Byl opět krásný jarní den a venkov, odívající se do nového zeleného roucha, lákal lidi z dusných městských ulic do volné přírody.

- 7 -

Kdo nemusel pobývat v horkém městě, vycházel nebo vyjížděl, aby v omládlé přírodě uvítal jaro. Také Jankovi se chtělo ven, avšak musel pracovat, musel vydělávat.

Janko se již dost nadýchal amerického vzduchu. San Francisco, ohromné město, v němž každý spěchal za svým cílem, již ho neo-mamovalo. Ruch a hluk ulic mu nepřekážely, chytrost a úskok ho neobelstily. Frank a ulice byli pro něho výbornými učiteli a bystrý Janko rychle chápal.

Viděl, že život je zápas, v němž obstojí jen silný a přičinlivý člo-věk, jako V proudu obstojí jen dobrý plavec.

Janko skočil do života jako do řeky bez bázně, nejdřív napodobo-val Franka, avšak přirozený důvtip mu brzy ukázal vlastní cestu.

Janko se učil horlivě angličtině, neboť znalost řečí byla jeho zbraň k výboji i k obraně, bedlivě si všeho všímal, naslouchal moudrým řečem a sbíral vědomosti jako drobné penízky, z nichž koneckonců musel po letech, vyrůst poklad.

Přestože byl Janko mladší a začátečník, přece byl mnohem bohat-

ší než Frank, avšak toto bohatství bylo bez zásluhy, narodil se totiž jako Slovan. Frank byl hodný hoch, miloval své rodiče, bez příčiny nikomu neublížil, ale také si nedal ublížit, pomohl slabšímu, protože si byl vědom své převahy, byl zdvořilý, vytrvalý v práci, avšak i trochu sobecký. Stále měl na mysli práci a zisk a za tím cílem šel hou-

ževnatě a bezohledně.

Janka též těšila práce i úspěch, avšak v jeho srdci zvučela silněji struna soucitu než chtivosti. Ač byl dosud malý, přesto se s láskou shýbal k menším a slabším. Chápal bídu, dojímal ho cizí zármutek, a když nemohl sám pomoci, aspoň horoucně toužil, aby se ujal toho, komu se děla křivda, a často přijímal rány, kterým by se lhostejný divák dovedl vyhnout.

A ještě měl jeden veliký dar. Vroucně miloval přírodu a všecko krásné. Kde Frank zůstával chladně netečný, Janko se vzrušoval radostným nadšením. Jeho blažil pohled na moře, hory a stromy, na květiny i ptactvo a radostí jásal, kde Frank pouze blaženě odpočíval.

„Hle to tu hezké k odpočinku,“ říkal Frank, „avšak ztrácet zde čas toulkou, to je škoda.“ Lákání jara bylo příliš silné. Janko dnes již rozprodal ranní noviny, a protože mu zbývaly dvě hodiny, než nade-

- 8 -

jde čas, aby doběhl pro objemný balík odpoledního vydání, rozhodl se, že si vyběhne z hlučných městských ulic do krajiny.

V okolí velikých měst to není snadné, protože na jejich okrajích stojí řady vil v zahradách, ohraničených ozdobnými ploty. A tak je často nutno i půl hodiny běžet, než se chtivý hoch octne v polích.

Janko běžel s chutí, avšak přece neodolal, aby se někdy nezadíval do krásných zahrad, v nichž zahradníci upravovali záhony, plné jarních květin. Tak asi po čtvrthodině se opět v běhu zarazil a při tiskl se k mřížím vysokého plotu, aby se podíval do zvlášť krásné a rozlehlé zahrady.

Viděl veliký bazén, uzavřený bílým, mramorovým roubením.

Uprostřed bazénu spatřil skalku a na ní sousoší, které představovalo skupinu rozkošných dětí. Tři dívenky natahovaly ruce, aby dosáhly na velikého kapra, kterého chlapec zdvihal vysoko nad hlavu. Z kap-rovy huby stříkala do výše voda, která se rozevírala jako veliký stří-

brný vějíř a padala v drobounkých krůpějích opět do nádrže. Kolem nádrže se vršil okrouhlý záhon, všecek posetý anemónkami a maceš-

kami tak rozkošně zbarvenými, že Janko nemohl odtrhnout zraky, dokud se dosyta nevynadíval. Široké, pískem posypané cesty oddě-

lovaly jiné a jiné záhony různých tvarů, ale nade všecko krásné byly dvě obrovské smuteční vrby, stojící vpravo i vlevo u širokého schodiště, vedoucího do výstavné vily.

Pružné a dlouhé větvičky vrb, dosud slabě olistěných, se podobaly zlatým splývajícím vlasům.

Po široké silnici se míhala auta v prudkém letu, hrčely vozy a drnčely motorky, avšak Janko viděl jen ty dva zlaté stromy a za nimi bílou vílu.

Náhle však byl přece vyrušen z pozorování. Sotva na dvacet kroků od něho se zastavilo krásné auto a z něho vystoupili dva muži, když si z auta vyndali aktovky, šál a přikrývku, promluvili několik slov se šoférem, vešli otevřenými vraty do krásné zahrady a zamířili k vile střežené zlatými stromy.

Bystrý Janko si dobře všiml, že jeden z mužů byl starý, že měl vystouplá ramena a že jeho tváře zdobily bílé vousy, kdežto druhý že byl menší, štíhlý a dosud velmi mladý.

- 9 -

Auto se zvolna otočilo, vypustilo modrý, smrdutý dým a již opět letělo, odkud přijelo.

Náhle Janko spatřil, že na chodníku před mřížovými vraty leží úzká, avšak dlouhá kožená taška na spisy. Nebylo pochyby, že ji ně-

který z mužů, jdoucích k vile, vytrousil.

Janko byl skokem u vrat, zdvihl tašku a rozběhl se za muži.

Avšak v zahradě je nedohonil, neboť již vešli do dveří vily. Janko se obával, aby mu nezmizeli, a proto se rozkřikl: „Pánovia, pánovia, počkajte! Toto ste stratili.“ Pošetilý Janko byl nálezem tak rozčilen, že křičel slovensky, jako by tomu mohli v San Francisku rozumět!

Ale stal se div, Mladý muž se ve dveřích vskutku zastavil a projevil nemalé překvapení. Také starý pán se vrátil na schodiště, a když viděl chvátajícího Janka, který přinášel nález, zvolal radostně, ovšem anglicky:

„Nepospíchejte tolik, hochu! Kde jste našel mou aktovku? To jste hodný, děkuji,“ dodával, přijímaje tašku z Jankovy ruky.

Avšak mladý muž mlčel a jen na Janka pozorně hleděl.

Teprve když se Janko měl k odchodu, nečekaje na odměnu za tak nepatrnou službičku, promluvil mladý muž slovensky: „Zdá se mi, že jste volal: Pánové, počkejte!“ Janko se radostí až zarděl, když od cizince uslyšel tu drahou řeč, a proto vyhrkl: „Ano, pane! Volal jsem tak.“

„Jste tedy Čech?“ tázal se mladý pán.

„Jsem Slovák, pane!“

„Tys Slovák, můj hochu?“ zvolal mladý muž a seběhl po schodech, „proto ta poctivost a ten spěch, abys nález vrátil! To mě těší,“

řekl upřímně.

Nato se ozval starší pán:

„Jak pozoruji, našel jste tu krajana, milý příteli! Pozvěte přece poctivého chlapíka blíž, je právě čas k lunchi*. Mluvíte přece také anglicky, milý hochu?“ promluvil na Janka.

„Ano, pane, mluvím již dost dobře anglicky,“ odpověděl Janko a šel za mladým mužem, který ho vedl za ruku.

* lunch = přesnídávka (Čaj, vejce, šunka)

- 10 -

Otevřely se dveře do vily a Janko, všecek překvapen. zíral kolem sebe. Octl se ve vysoké předsíni, v níž byly seskupeny kvetoucí keře, postavené na lesklé kamenné podlaze, uprostřed pokryté měkkým kobercem.

V předsíni bylo příjemné teplo. V pozadí Janko opět spatřil bílé schody širokých stupňů, a i tu byly všude květiny a po schodech se vinul také koberec, připevněný mosaznými tyčemi, aby se nemohl sesmeknout. Pánové vystupovali do prvého patra a Janko všecek omámen, šel za nimi.

Uvedli ho do pokoje, jehož stěny tvořily řady knih.

Mimo velký stůl, pohovku a několik židlí, potažených kůží, nebylo tu jiného nábytku.

Starý pán ihned odešel, podotknuv, že si „milý mladý přítel“ chce pohovořit s krajanem.

Mladý muž usedl na pohovku, přitáhl Janka k sobě a řekl vlídně: „Tak vidíš, jak se náhodou setkávají krajani v daleké cizině. Já jsem také Slovák, jmenuji se Milan Rastislav Štefánik. A jak říkají tobě?“

„Janko Kmeť, pane,“ odpověděl Janko, hledě do modrých, usmí-

vajících se očí mladého muže. Ten objal chlapce kolem ramen a řekl vřele:

„Ani snad nevíš, jak slavné jméno nosíš! Tam u nás doma žil donedávna výborný a velice zasloužilý muž tvého jména. Až se jednou vrátíš k nám, zajdi do Turčanského Svatého Martina a uvidíš, jakou ohromnou práci vykonal. Jmenoval se Andrej*. Vzpomínej často na svého slavného jmenovce!“

„Budu vzpomínat, pane,“ řekl Janko tak poslušně, že se pan Štefánik až usmál. Viděl v Jankovi celý ten svůj drahý pokořený národ.

Miloval ho nesmírně, avšak bylo mu těch utlačených krajanů tak líto, že ucítil v prsou palčivou bolest.

„Co tu děláš, Janko? Kdo tě sem zavedl?“ zeptal se náhle.

„Prodávám noviny.“ Janko ukázal na krabici, kterou položil vedle pohovky. „A strýček Michal Dvorak, se kterým jsem přijel ze Slo-

* Andrej Kmet (1841-1908) - slovenský buditel a vědecký pracovník. Zabýval se národopisem, botani-kou a archeologií

- 11 -

venska do Ameriky, pracuje na staveništi velikého domu. Bydlíme u pana Grilleho v 16. ulici a daří se nám dobře.“

Pan Štefánik se podivil, jak se chlapec moudře rozpovídal. Pově-

děl stručně všechno.

„Řekl jsi panu profesorovi Burkemu, to je ten pán, jehož aktovku jsi našel – že už umíš dost anglicky,“ pravil pan Štefánik.

„Ano, pane! Chodím do večerní školy.“

„Chodíš tam rád? Učíš se rád?“ vyzvídal mladý muž horlivě.

„Ach, velmi rád, pane! Chtěl bych mnoho vědět a mnoho umět.“

„Hleďme, hleďme!“ zvolal pan Štefánik a chlapce k sobě úžeji přivinul. Potom vstal, prošel se pokojem, zastavil se u okna a hleděl chvílí do zahrady.

Janko se domníval, že výslech je u konce, a proto se sešinul z pohovky a zdvihl svou krabici.

Tím vyrušil mladého muže ze zamyšlení „Poslechni Janko, rád bych pro tebe něco udělal, avšak zdržím se v San Francisku už jen týden. Tvůj strýc pracuje do pěti hodin odpoledne, viď? Řekni mu, aby sem s tebou přišel pozítří v sedm, ano pozítří budu mít pokdy.

Nezapomeň a přiveď strýce Dvoraka!“

Vyslovil jméno Dvorak se zjevným zalíbením, na obě samohlás-ky vyšpulil velmi hezké rty a bílou rukou si rozčísl vousky na bradě.

V tom vešel starý pán, o němž pan Štefánik řekl, že se jmenuje Burke a že je profesorem, a když viděl, že Janko je na odchodu, pravil:

„Pozval jsem vašeho malého krajana k lunchi, ale pozoruji, že odchází.“

„Ano, vážený příteli, nechte ho odejít,“ řekl doktor Štefánik, „darmo bychom u stolu hocha uvedli do rozpaků. V kuchyni mu zabalí chléb a studené maso do papíru. Janko posnídá v přírodě. Viď, Janko, že je ti to milejší?

Mně v tvých letech by to také bylo příjemnější.“ Janko horlivě souhlasil, neboť přestože oba pánové byli velmi laskaví, bylo mu zde přece jen úzko a chlapec vřele toužil po tom, aby už byl venku a aby někde v polích v tichu si mohl promyslit všechny podivné příhody z dnešního odpoledne.

- 12 -

„Rád bych vašeho malého krajana odměnil za poctivost,“ namítal ještě profesor Burke.

„Nedělejte to, vzácný příteli,“ pravil doktor Štefánik, „poctivost je u našeho lidu zřejmá povinnost, za kterou nežádá odměnu. Mimoto jsem pozval chlapce i s jeho strýcem sem na pozítří a pokusím se, abych jim nějak prospěl. Nyní jdi Janko, a nezapomeň!“ Znova pohladil hochovy tváře, usmál se, když se Janko zdvořile loučil slovy: „Buďte tady s pánem bohem,“ a vyvedl chlapce z pokoje.

Pan profesor Burke také odešel z místnosti, a než Janko vyšel z vily, sám mu podal balíček, ačkoli sluha stál nedaleko a ze dveří kuchyně vyhlédla zvědavá kuchařka.

Janko poděkoval a už pelášil ze zahrady. Nedal se však k městu, nýbrž rozběhl se směrem k polím…

Se strýcem Michalem se setkal až večer a všecko mu zevrubně pověděl.

Když pak třetího dne přišel v sedm hodin se strýcem k panu doktorovi Štefánikovi, už nepocítil předešlý ostych.

Také strýc Michal se choval statečně. Laskavý mladý muž ho div nelíbal, takovou měl radost z návštěvy krajanů.

Zatímco Janko si směl prohlížet velikou knihu s obrázky tmavých lidí, podivných chýší, nevídaných stromů a keřů, ptáků, ryb, motýlů a brouků, pan doktor Štefánik velmi horlivě rozmlouval se strýcem Michalem.

Janko četl na desce knihy slovo Tahiti, avšak nerozuměl tomu slovu. Teprve když se v hovoru doktora Štefánika to slovo několikrát opakovalo, naslouchal a pochopil, že se mluví o vzdáleném ostrově.

Strýc Michal horlivě přitakával, opatrně souhlasil s panem doktorem, neboť ochotně přijal ruku mladého muže a potřásl jí, jako když se uzavírá smlouva. Doktor Štefánik končil poradu: „O nic se nestarejte, milý Michale, sám všecko připravím. Ze svých věcí vezměte s sebou jen to nejnutnější a nejmilejší a přijeďte sem v pondělí ráno.“

„Avšak na Jankův souhlas jsme zapomněli,“ zvolal náhle pan doktor a přistoupil k chlapci. „Hleď, milý Janko,“ pravil a převrátil všecky listy v knize až na poslední, „víš, co to je?“

- 13 -

„To je mapa moře a ty drobné krupičky jsou ostrovy,“ odpověděl Janko bez rozmyšlení.

„Velmi dobře,“ pochválil ho mladý muž, „je to mapa Tichého čili Velkého oceánu a zde ve skupině četných krupiček je větší ostrov, který se jmenuje Tahiti. Tam jsem několik měsíců žil a tam se opět za pět dní vydám.

Mám na Tahiti hvězdárnu a kromě toho se ze záliby věnuji náro-dopisu a sbírání všelijakých zajímavostí. Nemohu tam však jít sám.

Potřebuji pomocníky a služebníky.

Tvůj strýc Michal se odhodlal, že pojede se mnou. Nuže, co odpovíš ty?“

„Můžete-li mně pane potřebovat, pojedu rád,“ zvolal Janko a dychtivost mu zářila z očí.

„To rád slyším, tedy ujednáno,“ řekl doktor Štefánik, „nyní však na mne čeká mnoho práce. V pondělí ráno na shledanou!“

IV.

V NOVÉM DOMOVĚ

Strýc Michal a Janko se loučili s rodinou pana Grilleho několik dní. Vzájemně si vyměnili mnoho dárků a dali si slib, že na sebe ne-zapomenou. Nikdo z těchto dobrých lidí neměl dosti jasného ponětí, kam Michal a Janko odplují, všichni však cítili, že se musí rozloučit na dlouhou dobu a že na tak vzdálených ostrovech může drahé přátele potkat mnoho zlého. Avšak na věci se nedalo nic změnit.Michal a Janko chtěli odjet a odjeli. Slíbili, že budou často a obšírně psát.

Za plavby se laskavý pán staral o své služebníky velmi pečlivě a nutil Janka, aby se horlivě učil.

Janko často prohlížel mapu ostrova, na němž měl žít tak dlouho, jak uzná doktor Štefánik.

Ostrov Tahiti se na mapě jevil jako husitský palcát s tlustým a krátkým držadlem. Uprostřed ostrova byla naznačena polokruhovitá horstva a z nich vybíhaly paprsky pohoří na všecky strany.

Po šťastné plavbě přistáli v zátoce Papeete při severním břehu ostrova.

- 14 -

Jakmile se loď

zastavila

na

hluboké

vodě,

zarojily

se

v

přístavu čluny a

loďky a hnaly se k

parníku.

Co tu bylo ru—

chu a křiku hně-

dých i žlutých dělníků!

Co tu bylo spě-

chu, aby byly slo-

ženy všecky vaky,

pytle, bedny, kufry

a koše!

Doktora Štefá-

nika tu znal snad

každý člověk, ať už

byl hnědý, žlutý

nebo bílý. Přišli mu

sem naproti úřední-

ci v bílých uniformách, dámy v lehounkých šatech, pánové v tropických přílbách a všichni ho vítali, všichni mu velice srdečně tiskli ruce anebo ho přátelsky objímali.

Janko, kterého doktor Štefánik učil za plavby francouzštině, rozuměl aspoň tolik, že jeho zaměstnavatele všichni zdejší obyvatelé upřímně a radostně vítají a nic se tomu nedivil. Mezi nejvznešeněj-

šími byl guvernér a velkoobchodník pan Amadée s paní a dcerou.

Z přístavu odjeli řídkým palmovým lesem k domu doktora Štefá-

nika, k podivné dlouhé a dřevěné budově, stojící jako v pohádkách na kuřecích nožkách. Dům byl totiž postaven asi na metrových ků-

lech nad zemí, a proto se muselo do něho vcházet po schůdcích.

V domě bylo sedm pokojů, mimo kuchyni a komory, z nichž jeden byl postoupen strýci Michalovi a Jankovi. Udivení Slováci viděli - 15 -

v pokojích sice jednoduchý nábytek, avšak mnoho knih a podivných přístrojů.

Pan doktor Štefánik poručil, kam se má vše, co přivezli s sebou, složit a odjel na návštěvu ke svým známým.

Ačkoli tu stálo mnoho hnědých služebníků, jimž mohl a měl strýc Michal rozkazovat, přece je raději propustil a sám se dal s Jankem do díla.

Uložili bedny, vaky, koše a kufry do prázdných pokojů a nemálo se divili, co tu je různého haraburdí, divných nástrojů, zbraní, domá-

cího náčiní, tkanin a různých ozdob. Že jsou tu bohaté sbírky hmyzu, plazů a rostlin, to poznali, na co ale jsou ty četné přístroje, to nevědě-

li.

A přece je vlastně doktor Štefánik přivezl sebou, aby mu pomá-

hali. Přál si, aby udržovali dům v pořádku, aby bděli nad nespolehli-vými domorodými sluhy a museli se nejen starat o složené sbírky, nýbrž provázet doktora Štefánika na četných vycházkách, když tyto vzácnosti sbíral.

Mnoho času věnoval doktor Štefánik své hvězdárně, ale kdykoli měl čas, vydával se i na sousední ostrovy, aby sbíral vše, co jeho nebo lidi v Evropě mohlo zajímat.

Avšak doktor Štefánik se také dopouštěl činů, které strýc Michal nemohl vůbec pochopit. Často totiž sedával v dědinách, domorodců mezi hnědými naháči, kteří byli opásáni jen kusem kartounu, a dal si od nich vypravovat pověsti anebo je prosil, aby mu zpívali a hráli a stále si něco zapisoval. Jednou ho ale přepadla zimnice, strýc Michal jí říkal „hodonka“, a nechtěla ho pustit. Tenkrát běžel strýc Michal za noci pro lékaře do Papeete a zakusili s Jankem mnoho úzkosti.

Ale i doby strachu minuly, doktor Štefánik se opět uzdravil a Michal s Jankem ho opět provázeli po jeho toulkách.

Strýc Michal i Janko často vzpomínali na své přátele v San Francisku a psali jim, že se jim daří velmi dobře, avšak přátelé Grillovi přece z dopisů poznali, že se jim na ostrově stýská.

Jednoho dne se ale jejich občasný stesk náhle změnil v hluboký zármutek. Milovaný pán, který byl jejich ochranou a útočištěm, jejich živitelem a těšitelem v daleké cizině, je opustil.

Po odjezdu doktora Štefánika se cítili jako ztraceni V pustinách.

- 16 -

V.

OPUŠTĚNI

Když doktor Štefánik odjel, byli strýc Michal a Janko tak zarmouceni, že ani nepocítili hlad, když je Číňan, dosavadní kuchař, zval k jídlu. Neměli na jídlo ani pomyšlení. Rozhodli se propříště, když tu není jejich zaměstnavatel, že si budou vařit sami. Číňan to věděl a chystal se k odchodu jako ostatní služebníci. V domě měli zůstat jen dva domorodci. Jeden, aby konal hrubší práce v domě, a druhý, aby hlídal laboratoř, ačkoli na ostrově nebyli lidé, před nimiž by bylo nutno cokoli zavírat. Hlídač laboratoře měl spíše obsluhovat různé přístroje. Byla to snadná služba, na kterou domorodec stačil.

Proč však odjel doktor Štefánik a zanechal zarmoucené Slováky na ostrově? Každý to ihned pochopí. Vždyť se psal památný rok 1914 a zprávy o vypuknutí světové války dolétly i na vzdálený ostrov Tahiti.

Jakmile se doktor Štefánik dozvěděl, že se Německo spojilo s Rakouskem, které přísahalo pomstu a vyhlazení Srbům, jež obviňovalo z připravené vraždy arciknížete a jeho manželky, a jakmile do-

šly zprávy, že proti všemu právu pronikla německá vojska Belgií, aby napadla milovanou Francii, neměl již doktor ani chvilku stání.

Musil do Francie, musil okamžitě do drahé Francie, kterou miloval.

Avšak ve svém srdci skrýval ještě jedno horoucí přání. Rakousko podnítilo válku a vzbudilo proti sobě mnoho nepřátel. Co kdyby prá-

vě nyní nadešel čas, aby mohlo být povaleno a zkroceno? Naštěstí byl ohlášen blízký příjezd parníku, který mu poslouží k rychlému uniknutí ze zapomenutého ostrova. Proto se doktor Štefánik rychle připravoval k odjezdu. Času však bylo namále. Nemohl náležitě ulo-

žit své četné a drahocenné sbírky, nemohl je vzít s sebou, a proto se rozhodl, že se poplaví sám, a ujednal s Michalem a s Jankem, aby zůstali na Tahiti a sami sbírky uložili a připravili k přestěhování.

Určil je jako dar pražskému muzeu.

Úředníci, kteří museli zůstat na Tahiti, upřímně litovali, že nemohou domů, aby svými těly chránili vlast proti krutému vetřelci.

- 17 -

Všichni však byli přesvědčeni, že válka nemůže trvat dlouho. Jak se však zklamali! Týden ubíhal za týdnem a strýc Michal a Janko zkusili vše, aby zahnali stesk a zármutek, který je přepadal při pomyšlení na osudy milovaného pana doktora. Došel od něho jen jediný stručný dopis, že šťastně přistál a že pospíchá ze San Franciska na východ.

Znovu v dopise těšil své krajany, že se vrátí, avšak neurčoval dobu, a připomenul, že kdyby se jim příliš stýskalo, aby se vrátili do San Franciska a sbírky vzali s sebou.

I na Tahiti přišly brzo zvěsti, že celá Evropa vře a zbrojí. Francouzští úředníci zřejmě obdrželi zlé zprávy, protože byli rozčileni a zarmouceni. O nějakých novinách pro občany nebylo ani řeči.

Jak vzpomínal Janko na svůj bývalý obchod! Kolik novin sám prodal! Jak by si je nyní rád přečetl, dříve než by je dal z rukou! Co se dělo nyní na Slovensku? Pan Amadée, který často odjížděl za ob-chodem na vzdálené ostrovy, přinášel někdy zprávy, avšak vždycky neutěšené. Rakušané se prý hnali s velikou válečnou silou na Srby a Němci pronikli Belgií až do Francie a chlubili se, že dobudou Paříže.

Naštěstí byli zadrženi statečnými francouzskými vojsky. Na Tahiti přicházely zprávy opožděné a často velmi zkomolené. Avšak pan Amadée věděl jistě, že do vojny byly strženy i jiné státy, jako Rusko a Itálie, a že do války již byly povolány i zálohy. Vypravovalo se o tisících padlých, raněných a zajatých, takže se zdálo, že se obyvatelé Evropy vyvraždí.

Všecky tyto zprávy vyslechli též naši Slováci, strýc Michal a Janko, kteří nyní vzpomínali a dohadovali se, kteří z jejich přátel a známých odešli na frontu.

Nejhorší bylo, že od doktora Štefánika nedocházely už další zprávy, a tak jejich stesk denně vzrůstal.

Kdyby byli opuštění přátelé na Tahiti tušili, do jakého víru se pustil jejich zaměstnavatel, kdyby si jen dovedli představit, jak obrovské a nebezpečné práci se podjal, pochopili by, že drahý přítel a pán nemá ani chvilečku k odpočinku.

Bylo lépe, že to nevěděli, umírali by strachem o jeho zdraví a život.

- 18 -

VI.

STESK PO DOMOVĚ

Už devět měsíců uplynulo od náhlého odjezdu doktora Štefánika z Tahiti, devět měsíců odloučenosti, smutku a nezkrocené touhy, když se strýc Michal odhodlal k rozhodnému skutku.

Dověděl se, že v příštím týdnu připluje do zdejšího přístavu z ostrovů Samoa obchodní loď, která zde naloží kopru a vanilku a vrátí se k ostrůvku Apia, odkud se podle mapy lze plavit po linii Apia-Honolulu do San Franciska anebo do Sydney v Austrálii.

Na Apii se trpělivý cestující spíš dočká parníku, který by ho odvezl do Ameriky, než v Papeete.

Hned druhého dne se oba Slováci vydali za časného jitra do vily k panu Amadéeovi a přednesli mu důtklivou prosbu, aby splnil slib, daný doktorovi Štefánikovi. Nemohou zde žít, musí se vrátit do San Franciska a odtud do vlasti.

Pan Amadée se nedivil, avšak odjezd jim nedoporučoval.

„Ani na mořích už není jisto,“ řekl, „německé válečné lodi a ponorky zajmou a potopí každou loď, kterou na moři dohoní. A neboju-jí jen s Francouzi, nýbrž přepadají též lodi národů dosud ve válce nezúčastněných, a vymlouvají se, že hledají kontraband, to je zbraně, střelivo, různé kovy, chemikálie, zkrátka vše, čeho by nepřátelé, mohli použít ve válce.“

„Povezeme jen sbírky pana doktora, takové věci se nedají ve vál-ce použít,“ namítal strýc Michal a znovu prosil, aby je tu pan Amadée nezdržoval.

Pan Amadée poznal, že oba Slováky přepadl stesk po domově, a ten se dosti často promění ve smrtelnou nemoc. Michal byl všecek přepadlý a také Janko ztratil dosavadní čilost a zdatnost.

„Náš milý přítel Štefánik předvídal, že se vám tu zasteskne,“ pravil pan Amadée vlídně. „Nechci vás tedy zdržovat. Na případné nebezpečí jsem vás upozornil, avšak každou loď nestihne nehoda. Pan doktor Štefánik u mne uložil dosti peněz, abyste se pohodlně dostali do Spojených států a abyste ani v San Francisku netrpěli nouzí. Ve vile profesora Burkeho se dovíte, kde váš mladý přítel mešká. Snad tam pro vás nechal rozkazy anebo zprávy. Protože však oba odjedete - 19 -

a do hvězdárny je odtud daleko, složte nejvzácnější přístroje do beden a dejte je dopravit sem do vily. Také mapy a knihy, které měl přítel Štefánik ve svém pokoji přineste, ostatní pečlivě uzavřete. Sám se podívám, jak jste všecko uspořádali, a určím dozorce, který bude hlídat, za vaší nepřítomnosti.“

Když jim pak pan Amadée slíbil, že sám vyjedná s kapitánem ohlášené lodi podmínky přeplavby a odevzdá jím peníze na další cestu, rozloučil se strýc i synovec s paní i s dcerou pana Amadéea, a pospíšili, aby se dali do radostné práce.

Udělali všechno, co jim pan Amadée přikázal, přenesli všecky přístroje do vily a přichystali bedny, v nichž byly uloženy sbírky a kufry, do kterých vložili své vlastní věci, takže již dva dny před od-jezdem bylo vše připraveno k naloděni. Loď připlula včas.

Když kapitán vyslechl přání pana Amadéea, z jehož plantáží měla být naloděna vlastně největší část zboží a plodin, aby přijal na loď dva cestující a dovezl je až do San Franciska, ochotně svolil. Na ostrovy Samoa se nevrátí, zastaví se pouze na Markézách a odtud se poplaví přímo k rovníku a od rovníku k Honolulu, odkud dopluje již po obvyklé lodní linii k San Francisku. Němců se v těchto končinách nebojí. Strýc Michal a Janko se vesele loučili s ostrovem i se zná-

mými. Francouzští úředníci jim záviděli, neboť i je nesla touha po ohrožené milované vlasti, kde bojují jejich bratři.

Pan Amadée odevzdal strýci Michalovi pět set dolarů a kapitánovi zaplatil za dopravu osob i zboží. Plantážníkova manželka a její dcera Alena vyprovodily milé bělochy až do přístavu.

Loď, které velel kapitán Herzet, náležela – jako několik jiných – francouzsko-americké obchodní společnosti. Byla pevně stavěná, rychlá a opatřena nejen plachtami, nýbrž i stroji. V příznivém případě využívala síly větru, nebyl-li však vítr příznivý, stáhla plachty, jako pták složí křídla, a proměnila se v rybu, poháněnou šroubem, přičemž statně odfukovala chuchvalce dýmu.

Protože sloužila jen obchodu, nebyla vyzbrojena a její dvanácti-

členná posádka sice rozuměla dobře řemeslu, nikoli však boji.

Kapitán Herzet, muž padesátiletý, štíhlý a elegantní, byl rodem Francouz z osad. Janko čítal a slýchal, že kapitáni lodí jsou vesměs lidé rázní, pánovití a často ukrutní, kteří zasluhují jména mořských - 20 -

vlků, avšak nyní na vlastní oči viděl muže, který by mohl být otcem nebo starším bratrem milovaného doktora Štefánika. Byl to jemný muž uhlazených mravů. Jeho řeč byla sice rázná, avšak plná ušlechti-losti. Kormidelník, druhá nejdůležitější osoba na lodi, byl pomalý člověk, ale silák. Na první pohled bylo zřejmé, že je Američan. Nemiloval zbytečné řeči, ani liknavou a zdlouhavou práci. Rychle se rozhodoval a rázně postupoval. Jmenoval se Abrahám Struwe, avšak kapitán Herzet mu říkal zkráceně Abram. Janko se ke kormidelníkovi blížil nesměle, když však ho po anglicku pozdravil: „Dobré jitro, pane!“ přimhouřil Struwe levé oko, jak měl ve zvyku, a jeho vyhole-né rty se usmály. „Haló,“ zvolal, „my brave boy, how do you do?“*

Od té doby vzniklo mezi statným pětatřicetiletým mužem a tři-náctiletým chlapcem zvláštní přátelství. Janko spatřoval v Abramovi vzor síly, odvahy a ráznosti, kdežto kormidelník viděl v Jankovi sa-ma sebe z doby, kdy opustil domov, aby se oddal milovanému ná-

mořnictví.

Panu Struwemu lahodila chlapcova příchylnost, jeho zjevný obdiv a horlivá touha po vědění.

Janko nikdy kormidelníka neobtěžoval, stával opodál a trpělivě čekal, až ho Struwe k sobě zavolá. Potom ovšem spěchal a radostně poslouchal, ať již kormidelník vykládal o lodi, o mořích, plavbě, ostrovech nebo o příhodách, které zažil.

Při plavbě, nemusí-li loď zápasit s větrem nebo s vlnami, je dosti času k družným hovorům. Abram Struwe se vyjadřoval stručně, avšak jasně a přesvědčivě, dbal na kázeň u mužstva a na přesné plně-

ní povinností.

Na ostrovy Markézy doplula Minerva (tak se jmenovala loď) šťastně za klidného a krásného počasí. Zastavila se jen nakrátko na ostrůvku Hiau, kde přijala poštovní pytel a jen půl tuctu soudků, je * Haló můj statečný hochu, jak se vám daří!

- 21 -

jichž obsah zůstal našim přátelům neznám. To všechno přivezli na člunu dva plavci, kteří, když popřáli mužstvu štěstí k další plavbě, opět odrazili od lodi a vrátili se na ostrůvek.

Abram Struwe ukazoval Jankovi na mapě rudé husté čárky a vý-

razné modré křivky, kterým se strýc Michal podivoval, domnívaje se, že to bude nejspíš červená voda v tom velikém modru. Avšak Janko dobře věděl, co to znamená.

Čárkování bylo vyznačeno podél rovníku, nahoře i dole. A podle šipek Janko poznal, že jižně od rovníku se žene proud od Ameriky k Nové Guineji a že severně od rovníku jde jeden proud právě směrem opačným, zatímco ještě severněji, v šíři od desáté ke dvacáté rovnoběžce, se žene zpátky od Kalifornie ke břehům Číny. Byly to mořské proudy.

Na celém Tichém oceáně viděl jen dvě dlouhé čáry, spojující Severní Ameriku s Japonskem a San Francisco přes ostrovy Samoa s Austrálií (Sydney), kdežto na východní polokouli spatřil mezi Evro-pou a Amerikou hustou sít čar. Jsou to vyznačené dráhy, kudy se lodi pravidelně ubírají, každá ta dráha má své jméno.

Abram Struwe upozornil Janka, že po celé cestě až na Havaj není žádný ostrůvek mimo britský Exchequer, jemuž se ale Minerva vy-hne.

VII.

PŘEPADENÍ NA MOŘI

Jakmile Minerva vnikla do proudu, musela použít páry, a ačkoli kormidelník nařídil běh lodi k severu, proud ji srážel k severozápadu.

- 22 -

Přechod rovníku se na každé lodi oslavuje. Také na Minervě vy-prázdnili několik lahví vína a všichni se těšili, že i další plavba bude šťastná.

Avšak sotva Minerva proplula dva stupně na sever, byla objevena časně ráno loď v dohledu. Přicházela od severozápadu, jak tvrdil Abram Struwe, ačkoli Janko a Michal marně napínali zraky, aby objevili něco viditelného na obzoru.

Teprve za hodinu spatřili i bez dalekohledu lehounký mráček.

Teď už bylo jisté, že kormidelník Struwe a kapitán Herzet dobře rozpoznali, že je to parník.

„Za dvě hodiny zkříží naši cestu,“ mínil Struwe. „Ale jeho směr je podivný, protože v téhle čáře není nikde nablízku země, ledaže by parník mířil k některému přístavu v Jižní Americe.“ Kapitán i kormidelník neodkládali dalekohledy a vyměňovali si spolu názory.

„Nevidím vlajky,“ pravil kapitán, „nejspíš to bude také obchodní loď.“ Avšak po dvou hodinách se oba námořníci znepokojili.

Cizí parník již beze vší pochyby mířil k Minervě, a když se přiblížil nejen na dohled, nýbrž i na doslech hlásné roury, poroučel Minervě, aby se zastavila.

Kapitán Herzet odpověděl, že pluje svou cestou a nestará se o rozkazy cizí lodi, která ani vlajkou neoznámí svou národní přísluš-

nost.

Místo odpovědi se na cizí lodi zablesklo a hned na to se Minerva zachvěla pod úderem dělové koule.

„Němci!“ vykřikl kormidelník, který spatřil, jak na stěžeň vylítla německá vlajka.

Kapitán Herzet zbledl hněvem a zvolal:

„Jakže, Němci? Jakým právem přepadají obchodní loď a střílejí bez výstrahy?“ Z německé lodi, která se stále víc a víc přibližovala, zazněl poroučivý hlas:

„Jestli okamžitě nezastavíte, bez milosti vás ponoříme.“

„Jakým právem?“ tázal se kapitán Herzet.

„Právem silnějšího,“ odpověděl výsměšný hlas. „Přesvědčíme se, jestli nevezete kontraband.“ Kapitán chtěl odporovat, avšak uznal kormidelníkovu radu, který řekl:

- 23 -

„Nemáme zbraně, dělům se neubráníme a uniknout nemůžeme, jsou rychlejší než my. Musíme povolit, avšak budeme si stěžovat.“

Stroje na Minervě přestaly rachotit a kapitán Herzet poručil kormidelníkovi, aby vykřikl na Němce, že se mohou očitě přesvědčit, jaké zboží Minerva veze. Na německé lodi se ozval souhlas, avšak na Minervu doletěl i potupný smích.

Cizí parník spustil velký člun, do něhož sestoupil důstojník a za ním naskákalo do člunu asi patnáct vojáků ozbrojených puškami.

Kapitán Herzet protestoval proti této návštěvě, avšak člun se již rychle blížil, a když se nevolaní návštěvníci vyšplhali po spuštěných schůdcích, ustoupil důstojník stranou a zavelel: „K líci zbraň!“ Na palubě Minervy zazněly výkřiky největšího úžasu.

„Vzdejte se!“ velel důstojník. „Zajímáme vás i vaši loď s nákladem!“ Nikdo nepozoroval, že již druhý člun, obsazený stejným po-

čtem vojáků, pluje k Minervě.

„Pane!“ zvolal kapitán Herzet nejvýš rozčilen, „to je pirátství, námořní lupičství! Tato loď i s nákladem patří obchodní společnosti francouzsko-americké a kormidelník i mužstvo jsou Američané, pří-

slušníci neutrálního státu.“

Důstojník nechal kapitána patrně jen proto mluvit, aby mužstvo z druhého člunu nabylo času a vyšplhalo se na loď, potom zavelel: „Svažte všem ruce, a kdo bude odporovat, toho skolte!“ První část vojáků dosud mířila na překvapené lodníky Minervy, avšak když lodníci viděli, že se na ně žene tlupa vojáků s provazy, zahořeli hně-

vem a skočili proti nim.

Nastal strašný zápas.

„Chopte se kapitána!“ velel důstojník.

„Jakže? Mě se dotkne mizerný lupič?“ vykřikl kapitán a vytrhl z náprsní tašky revolver, avšak nevystřelil, neboť ho předešly současně tři nebo čtyři rány z řady vojáků a statečný kapitán padl mrtev. V

nastalé řeži padli ještě tři lodníci a kormidelník, bodnutý do ramene a sečnou ranou do hlavy sražený na palubu, ležel v kaluži krve. Bitka byla krátká, neboť ozbrojení vojáci snadno přemohou bezbranné mužstvo. Na Minervě nastal jásot. Byla to pro Němce výborná kořist.

Neběželo jim ovšem o kopru a vanilku, nýbrž jásali nad tím, že uko-

- 24 -

řistili dobrou loď, kterou vyzbrojí děly a obsadí posádkou, a že Minerva bude potom ve válce také konat pirátské služby.

Zkušení němečtí lodníci se ihned ujali řízení Minervy, zatímco vojáci sestoupili do podpalubí, aby prohlédli náklad.

A kde byli za bitky Janko a strýc Michal? Po prvním výstřelu z děla je kormidelník zahnal z paluby do kajuty.

Tam je ustrašené našel německý důstojník a hned je velmi přísně vyslýchal, kdo jsou, odkud a kam se plaví.

Jak teď Michalovi posloužila ta trocha němčiny, kterou se kdysi naučil!

Pověděl důstojníkovi všecko podle pravdy. Důstojníka nejvíc zajímalo jméno doktora Štefánika. Neznal ho ovšem, ale nechtěl pochopit, že by někdo jiný než Němec mohl být vědcem. Po krátkém výslechu pravil:

„Oba vás dám převézt na loď Lübeck a velitel rozhodne o vašem osudu. A teď marš nahoru!“ Janko vyběhl na palubu a hleděl kolem všecek vyjeven.

Uvítal ho smích vojáků, avšak Janko se zděsil, když uviděl svá-

zané lodníky Minervy a na palubě plachtu, pod níž zřejmě ležela lidská těla.

Náhle vzkřikl a skočil ke kormidelníkovi, který ležel u roubení v krvi. Opatrně zdvihl jeho zkrvavělou hlavu.

Kormidelník zasténal.

„Vodu, vodu,“ vykřikl Janko. „Je živ! Je živ!“ Dojem hrůzy a bolesti v jeho obličeji byl tak mocný, že i němečtí vojáci uhnuli chlapci z cesty. Janko věděl, kde je vědro s pitnou vodou. Nabral vodu do konvice a vrátil se ke kormidelníkovi. Opatrně a něžně smýval krev s obličeje i s vlasů a když kormidelník sebou hnul, otevřel oči a vydechl „vodu“, vléval mu Janko tenkým proužkem vodu do horkých úst.

„Má ho rád,“ řekl německý voják.

„Nejspíš otec a syn,“ odpověděl druhý.

Je podivné, že ani vojáci ve válce nemohou zapřít lidské city, když vidí velikou lásku, oddanost a obětavost.

Ten chlapec, pečující o raněného, získal bezděčně aspoň souhlas k samaritánské službě.

- 25 -

Důstojník se vrátil na palubu a rozkázal, aby Michal a Janko sestoupili do člunu, neboť nepatřili k posádce, a bylo třeba předvést je veliteli.

Jankovu úsilí se podařilo, že kormidelník se vzpamatoval a teprve nyní cítil bolest v rameni a na hlavě.

Dovolával se, že je příslušníkem a občanem Spojených států se-veroamerických, avšak důstojník mu odpověděl, aby jen čekal, že na všecky dojde.

Janko se rozloučil s kormidelníkem jen bolestným pohledem a zašeptal:

„Bůh s vámi!“

„Na shledanou, můj hochu!“ volal za ním Struwe.

Obě lodi se tak přiblížily, že stačilo jen několik úderů vesly a člun přistál u německé lodi.

Strýc Michal a Janko spatřili na palubě německé lodi osm děl a ještě několik vojáků s puškami na ramenou. Na velitelském můstku stál důstojník a rozhlížel se dalekohledem na všechny strany. Uprostřed paluby stál velký kruhový stan, jehož přední strana byla otevře-na. Ve stínu stanu sedělo na rákosových židlích pět důstojníků různých hodností. Velký silný důstojník, jehož tváře byly lemovány hnědými vousy a na jehož nose trčel skřipec, seděl uprostřed. Na vypjatých prsou na bílé blůze byla připevněna hvězda, jinou ozdobu na sobě neměl.

Když vešel důstojník, který poručil Jankovi a Michalovi, aby po-

čkali před stanem dovnitř, srazil paty a držel chvíli ruku u štítu čap-ky, patrně oznamoval,co se stalo na lodi Minervě.

Mluvil důrazně a velmi stručně, neboť brzy skončil.

Jistě se mu dostalo pochvaly, protože se zarděl a opět zdvihl ruku k čapce a uklonil se.

Důstojnici ve stanu se rozhovořili, náhle však jeden z nich zahlé-

dl Michala a Janka a upozornil na ně důstojníka s hvězdou.

Ihned vyšel důstojník, který zajal lodníky na Minervě, krátce poručil, aby Slováci přišli před stan. Opakoval se týž výslech jako v kabině, avšak důstojník s hvězdou, jistě velitel, se nespokojil s dosavadními odpověďmi. O doktoru Štefánikovi také nic nevěděl, chtěl - 26 -

však vědět, jaké je národnosti, a když uslyšel, že Slovák, projevil svůj odpor slovy:

„Ta slovanská pakáž je rozlezlá po celém světě a tihle dva jsou nepochybně také Slované.“ Michal velitelovu domněnku potvrdil.

Žádal, aby jeho, Janka a sbírky dopravili co nejdříve do San Franciska.

Důstojníci se smáli a dobře se bavili.

„Prohlédneme tu vaši veteš, než ji vhodíme do moře,“ řekl velitel.

„Můžete jít.“

Tomu strýc Michal dobře rozuměl, a proto vyšel s Jankem dále na palubu, avšak nevěděl, kam a ke komu by se měl ve svých nesnázích obrátit.

Důstojníci se ve stanu opět rozhovořili. Bylo třeba rozhodnout, co se má stát se zajatci. Němečtí důstojníci si byli vědomi, že zajali proti všemu právu americké příslušníky a že by nebylo radno poštvat proti sobě Ameriku. Také nejvyšší vojenské velitelství by takový čin nepochválilo.

Zavražděný francouzský kapitán a jeho tři lodníci se dali snadno odstranit, avšak mají zavraždit i ostatní? Mladý důstojník, jehož pěk-ný obličej byl ozářen modrýma očima a jehož horní rty byly ozdobeny dlouhými plavými knírky, navrhl cosi dosti moudrého, neboť velitel souhlasně přitakal.

„Na nové Guineji ve Stephansortu, kam se musíme vrátit, abychom vyzbrojili Minervu, je vskutku mnoho práce a málo lidí. Tam se mohou zajatci dovolávat mezinárodního práva.“ Důstojníci se hlasitě smáli a libovali si, jak jejich výtečný velitel umí znamenitě roz-luštit spletité otázky. Že velitel vlastně přijal myšlenku podřízeného důstojníka, nesměl ovšem nikdo připomenout, avšak všichni se před-stihovali v žertech a v předpovědích, jak se bude zajatcům líbit perná práce, těžký bič a podnebí na Nové Guineji.

„A kdyby chtěli utéci, přivítají je ve vnitrozemí domorodci velmi přívětivě. Už dávno se jim stýská po lidském mase.“ Velitel poručil, aby padlí v bitce byli vhozeni do moře, polovice zajatců aby byla převezena na Lübeck. Nebude třeba je věznit, avšak pouta s rukou jim nebudou sňata, dokud se Němci nepřesvědčí, že zajatci nepomýš-

lejí na vzpouru.

- 27 -

Jen strýc Michal a Janko nebyli spoutáni. Zkušení Němci poznali, že tito dva Slované, zádumčivý muž a chlapec jsou lidé pokorní.

Avšak potravu nedostávali zadarmo, museli pomáhat v lodní kuchyni! A tak než bylo poledne, stali se ze zámožných cestujících kuchař-

ští pomocníci, jimž byly uloženy nejhrubší práce.

Kormidelník Abram Struwe však zůstal na Minervě, která řízena teď německými lodníky, plula za Lübeckem k západu.

Obě lodi se vyhýbaly ostrovům a unášeny proudem i poháněny šroubem, pluly rychle k cíli. Obepluly Gilbertovy ostrovy a potom se již octly ve vlastních vodách Šalomounových ostrovů. Plavba trvala přece dlouho, a kdykoli se objevila na obzoru loď, vyjel Lübeck na výzvědy.

Jednou se Janko vskutku polekal, když se nedaleko Lübecku náh-le vynořil z moře netvor. Nebyla to ryba, byla to loď, dlouhá, oblá, s jakousi okrouhlou věžičkou a tenkým komínkem.

Němci se však netvora nelekli, ale naopak se zaradovali, a velitel poručil, aby byl ihned spuštěn člun. Sám do něho vstoupil a plavil se k podivné lodi. Do velitelova člunu vstoupili dva cizí důstojníci a vystoupili na palubu Lübecku. Potom byla na lodi hostina, důstojníci pili mnoho piva a vína a zpívali až do noci. Ráno však nebylo na lodi po cizích důstojnících ani potuchy a také podivuhodná loď se ztratila.

Tato příhoda a návštěva vzrušila všechno mužstvo jen jednou na dlouhé a nudné plavbě…

VIII.

V ZAJETÍ

Když Lübeck a Minerva přistály pozdě odpoledne v Konstantino-vě zálivu, vynořila se v myslích našich přátel vzpomínka na Tahiti.

Také zdejší břehy byly porostlé štíhlými kokosovými palmami, také zde se zdvíhalo blízké, ale vysoko zalesněné horstvo, a prkenné do-my u přístavu ve Stephansortu nebyly o nic výstavnější než domky v Papeete.

- 28 -

Jediný rozdíl tu byl však patrný, na pobřeží byly vystavěny dlouhé kůlny plné nejrůznějšího nářadí, vozů, kol, plodin, sudů a beden.

Pobíhalo tu mnoho bělochů v různých uniformách.

Avšak také domorodci tu byli, ale naprosto jiní než na Tahiti.

Většinou byli nazí, jen kus látky měli kolem beder.

Jejich pleť byla rozhodně tmavší než pleť Tahiťanů. Ani jediný člověk neozdobil svou hlavu věncem z květin, jejich hlavy byly pokryty jen černou načechranou vlnou.

Dozorci s bambusovými holemi v rukou hnali celé houfy domorodců do lodic, do nichž museli hnědí lidé vykládat kopru z Minervy.

Od přístavu tvořily přímou ulici jen dvě řady domků a chýší.

Janko a strýc Michal se octli v přístavu velmi brzy a hned se jich na povel poddůstojníka ujal strážce, který jim poručil, aby šli s ním.

Prošli ulicí nízkých domku, avšak brzy spatřili velký zděný dům.

Strážce k němu zamířil a poručil Jankovi a strýci Michalovi, aby vešli do dvora.

Strýc a synovec poznali podle dlouhých chodeb a malých světnic, že vešli do věznice. Avšak po únavné cestě v nesnesitelném horku bylo i to úlevou, byl tu klid a chládek. Je skutečně pozoruhodné, že kdekoli se Němci v cizině usadí, ihned se tam postarají o pevné vě-

zení, snad podle zvyku z domova, neboť i v evropských německých městech jsou věznice význačnými budovami.

V přístavu Jankovi neušlo, že z mužstva Minervy odvedla stráž jen čtyři lodníky. Velmi se však zaradoval, když spatřil kormidelníka Abrama Struweho, sice pobledlého a pohublého, avšak rázně vykra-

čujícího. Je tedy živ a snad i zdráv!

Mohl ho jen zdaleka pozdravit, neboť němečtí vojáci přistáli se zajatými lodníky později, když už strážce nutil Michala a Janka, aby šli za ním.

Michal a Janko měli bezpochyby kdesi přímluvce, kterého neznali a o němž neměli ani tušení.

Je pravda, že již za dlouhé plavby na lodi oslovil Janka mladý dů-

stojník s plavými dlouhými kníry, avšak neprojevil mu zvláštní pří-

zeň. Jednou, když chtěl důstojník na lodi službu, napomínal Janka, aby dobře poslouchal a pilně pracoval, jindy se ptal, jestli ho kuchaři netýrají a jestli dostává dost jídla, a posledně, když už lodi přijely na - 29 -

dohled ostrovů, se Janka při náhodném setkání zeptal, jestli se mu nestýská po domově. Se strýcem Michalem však nikdy nepromluvil.

Bystrý Janko zpozoroval, že mladý důstojník mu přeje a že by mu rád řekl víc, že však zřejmě nechce, aby o tom někdo zvěděl.

Strážce uvedl strýce Michala a Janka do světnice, v níž byl hrubý stůl, vojenská železná postel a lavice. Potom zdvihl velký džbán a řekl, že jde pro vodu, avšak dveře za sebou nezamkl, naopak, když se vrátil s vodou, přinesl i vojenský chléb, mazlavý a nasládlý a čtyři banány.

Před odchodem strážce řekl:

„Pan nadporučík Szimberski rozkázal, abych vám oznámil, že nejste zajatci. Nikdo vás nesmí nutit, abyste pracovali v přístavu, budete však pracovat v zahradách.

V době odpočinku se můžete procházet, kde budete chtít.

Dobrou noc!“

Bylo zřejmé, že strážce vykonal jen rozkaz, a proto nečekal ani na přání, ani na námitky.

Strýc Michal i Janko už znali tento druh chleba z Tahiti, byl vyroben z chlebovníku s přísadou obilné mouky.

Banány však byly velmi dobré.

Janko i Michal měli na lodi dosti příležitosti, aby naříkali na svůj osud a stokrát si vzpomněli na varovná slova pana Amadéea, že plavba v téhle době je nebezpečná.

Avšak ani pan Amadée nebyl o nebezpečí tak určitě přesvědčen, protože jinak by byl nesvěřil náklad Minervě. Michal a Janko byli tak nezkušení a důvěřiví, že dlouho nemohli pochopit jednání ně-

meckých vojáku a spíš se domnívali, že upadli do rukou loupežníků, avšak čím déle tím více se přesvědčovali, že se bezděčně stali obětí válečných událostí, a že pokud potrvá ta strašná válka, na vysvobození není ani nejmenší naděje.

Strýc Michal byl povahy klidné a trpělivé, mnohem prudší a od-vážnější Janko byl však příliš mladý a slabý.

A tak nezbývalo než poslouchat – a snad spoléhat na pomoc nadporučíka Szimberského, který projevil o jejich osud aspoň zájem.

- 30 -

Janko hádal, že se tak nejspíš jmenuje onen důstojník, který na něho několikrát promluvil.

Ani v noci si Michal ani Janko dobře neodpočinuli, neboť Janko spal na tvrdé lavici a strýc Michal na zemi, protože na vojenském lůžku nebyla prkénka ani slamník.

Budou-li zde bydlet déle, postará se Michal o lepší lůžko.

Ráno je probudil vojenský budíček.

Janko a strýc Michal rychle vstali. Vzali džbán a vyšli na dvůr, aby se umyli. Na dvoře dosud nikdo nebyl, všude dosud panovalo ticho, avšak v přístavu houkala lodní siréna.

Strýc a synovec si nevěděli rady, proto se vrátili do světničky.

Doufali, že se objeví strážce. Přišel vskutku, ale až za půl hodiny a v plechovkách přinášel černou kávu, a v režném pytlíku opět chléb!

„Ach, černá káva!“ zvolal překvapený Michal. Strážce se usmál a byl dnes hovornější.

„Stephansort,“ řekl, když postavil plechovky na stůl, „je opěrný bod a zásobovací stanice pro císařské loďstvo, které pracuje v sousedních mořích. Proto zde panuje vojenský řád, jemuž se musí každý podrobit. Každý den dostanete snídani, oběd a večeři jako každý vo-ják, musíte si však pro jídlo chodit sami. Ukážu vám, kde je kuchyně.

Vypijte rychle kávu a pojďte, zavedu vás do zahrad, kde budete pracovat.“ Janko a Michal rychle vypili kávu, a když si vsunuli chléb do kapes, měli se rychle k odchodu.

„Kde jsou naše kufry a bedny?“ ptal se Michal, který chtěl využít dobré nálady strážce, avšak tán ho nevlídně odbyl: „Nevím, nic o tom nevím! Ostatně na pochodu se nemluví, pa-matujte si to!“

Jak vyšli ze dvora, hned oba Slováci poznali, že jsou ve vojenském táboře, ba spíše ve vojenském skladišti.

Neboť kamkoli se podívali, všude viděli jako v přístavu kůlny, pod nimiž byly složeny hromady plných pytlů, beden a sudů, a všude vojáky na stráži s puškami s nasazenými bodáky na rameni. Pod jinou kůlnou spatřili hromady kamenného uhlí a opět pod jinou řady děl na lafetách…

Janko si všiml, že ve Stephansortu nestály domky chýše v neladu jako v Papeete, ale že byly postaveny v řadách podél dobrých cest. U

- 31 -

veliké kůlny uprostřed osady se kupilo mnoho lidí. Byli tu však nejen vojáci, nýbrž i polonazí, hnědí domorodci, všichni však drželi v rukou nádoby.

„To je kuchyň.“ řekl strážce a zabočil do blízké ulice k západu, kterou vytvořilo půl tuctu evropských dřevěných domů, velmi úhledných s čistými dvorky a zahrádkami.

„Domy zdejších úředníků,“ hlásil strážce, ani se neohlédnul. A když ušli asi padesát kroků, poroučel: „Teď se neohlížejte a držte krok! V tom velkém domě bydlí nejvyšší velitel. Je velmi přísný a dbá na pořádek.“*

Janko si však přece dobře všiml veliké budovy na vysoké po-dezdívce u dvou vojáků, stojících na stráži před vchodem.

Bezděčně přirovnával tuto nemotornou budovu s krásným palá-

cem guvernérovým v Papeete.

IX.

U DOBRÝCH LIDÍ

Jitro bylo svěží. Z blízkého pohoří vanul čerstvý vánek plný vů-

ně. Slunce se dosud skrývalo za horami. Za velitelovým domem stály ještě dva domky, patrně obydlí služebníků, a potom se již do daleka prostírala rovina. Skupina stromů a řady keřů prozrazovaly, že jsou zde asi založeny zahrady. A vskutku, cesta ústila přímo do nich.

Nebyly to zahrady, jaké my známe, ale pole, na nichž pěstoval skutečně zkušený zahradník mnoho užitečných keřů, stromů a bylin.

U vchodu stál dřevěný dům, opět na kůlech jako na Tahiti. Bylo to zahradníkovo obydlí, a za domem chlévy a kůlny. Naštěstí byl zahradník doma, takže se strážce brzo zbavil obou Slováků.

„Podle rozkazu,“ hlásil po vojensku nevelikému, avšak obtloustlému muži, který vyšel zřejmě od snídaně, neboť dosud měl ubrousek kolem tučného krku, „podle rozkazu přivádím dva muže, kteří jsou určeni k pracím v zahradě.

* Zde bydlel nejvyšší vojenský velitel. Guvernérovo sídlo je ve Friedrich-Wilhelmsharenu (v přístavu Bedřicha Viléma) na ostrůvku u pobřeží severně od Stephansortu - 32 -

Bydlí v kasárnách a stravu dostávají s mužstvem.“ První pohled na muže s ubrouskem pod krkem vyvolal v myslích Slováků obraz milého pana Grilleho, neboť zdejší zahradník mohl být jeho bratrem.

Zahradník nafoukl tváře, až se mu kníry zježily nad plnými a lesklý-

mi rty, odfoukl si a zeptal se:

„Jakpak se jmenují!“ Tato přirozená otázka uvedla strážce do rozpaků, ze kterých si však pomohl vojenskou úsečnosti: „Číslo 37 a 38.“

„Dobře, přijímám je. Práce je tu do alejujá a rozumných pomocníků málo. Chcete potvrzení?“ zeptal se strážce. Když však uslyšel, že potvrzení „na dodané zboží“ není žádoucí, mávl rukou a řekl zajatcům: „Tak pojďte!“

Strážce vojensky pozdravil a rychle se vracel do osady.

„Tak pojďte dál,“ opakoval tlustý zahradník a vedl nenadálé pomocníky k domu, kde je přátelsky zval, aby vstoupili po dřevěných schodech do budovy.

Jakmile vešel do síně, zavolal vesele:

„Gretchen, pojď a podívej se! Dostal jsem dva zahradnické pomocníky.“ A když vyšla z postranních dveří ještě menší a ještě tlustší paní v široké krátké sukni a v zástěře s „ladem“, představoval jí oba příchozí.

„Tenhle velký se jmenuje číslo 37 a tenhle hoch číslo 38, tak, teď to víš a dones ještě dva talíře polévky do pokoje!“

„Pěkně vás vítám,“ pravila paní a podala tlustou ručku nejprve číslu 37 a potom pohladila tvář číslo 38 a řekla: „Jak je to směšné!“ Ze strýce Michala i z Janka spadla všechna starost. Budou-li tu pracovat a žít s těmito tlouštíky, nebude jim zle, vždyť dobrota a laskavost jim zářila nejen z modrých očí, ale i z pl-ných obličejů.

„Tak jen dále, jen dále!“ pobízel je zahradník a sám šel napřed do světlé a prostorné světničky, ve které kromě stolu, několika židlí a skříní nebylo jiného nábytku.

„Doufám,“ pravil zahradník, když přišoupl ke stolu ještě dvě židle, „že ačkoli jste jen čísla, že přece nejste němí. Tak spusťte!“ V

tom již přinášela tlustá paní dva talíře polévky. Zahradník jí volal v ústrety:

- 33 -

„Právě včas, Gretchen, právě včas, neboť chci naše pomocníky vyslechnout, odkud pocházejí a kdo jsou.“ Ukázal na poslední židli, aby se paní Gretchen posadila.

„Snad aby se dřív najedli,“ mínila paní.

„No, jak se jmenují, nám mohou říci hned,“ usoudil zahradník a usednuv k nedokončené snídani, pobídl hosty, aby si sedli a jedli.

Hosté usedli a milý strýc Michal, drže lžíci v ruce, sebral všecku svou němčinu a spustil.

Vzal to až od Adama: Jak se s Jankem vypravil do Ameriky, jak se Janko setkal v San Francisku s panem doktorem Štefánikem, jak krásně žili na ostrově Tahiti, a jak tu se opatrný strýc Michal zarazil a nevěděl kudy kam.

Jak jen tomu Němci má říci, že jeho krajané přepadli loď, zabili kapitána a je zajali? Avšak když zahradník všecek zaujat vypravová-

ním, pořád volal: „Nurzu!“* vypověděl milý Michal, jemuž se nedostávalo vhodných slov, příhodu na moři tak jadrně, že zahradník ude-

řil pěsti na stul a zaklel: „Verdammt“**

Ubohý strýc Michal se tuze polekal a chtěl se omlouvat, avšak zahradník tloukl pěstí a křičel: „Hanba, hanba! ti suroví Prušáci!

To je jejich řemeslo! Proklatě, proklatě!“ Paní Gretchen vstala a všechna dojata přistoupila k Jankovi, který zatím dojedl polévku a pohladila ho po vlasech.

„Ubožáčku, co jsi musel vytrpět a jsi ještě dítě! Co by se tvá ubo-há maminka naplakala! Lépe že už umřela!“ Janko sice německy nerozuměl, avšak poznal, že paní, hladící jeho vlasy, mu povídá něco laskavého, a proto vykoktal, co uměl: „Danke, liebe Frau, dan-ke!“***

„Tak vy se jmenujete Michl,“ pravil dobrácky tlustý zahradník, když se uklidnil, „a chlapec se jmenuje Hans, teď už to víme. Jste Slováci z Uher, dobrá. Já se jmenuji Müller a také Hans, má manželka se jmenuje Gretchen.

* Jen dál!

** Proklatě!

*** Děkuji milá paní, děkuji!

- 34 -

Jsem z Bádenska a byl jsem tu již, než začala ta proklatá válka.

Také mně tady vzali Prušáci mou farmu a přinutili mě, abych pro ně založil zahrady a pěstoval všechno, co by mohli sníst. Tak, teď víte, na čem jste a jsem rád, že vás dali ke mně. Práce tu není těžká, protože zdejší země málo přijímá a hojně vrací. Nu, uvidíte, co se musí dělat. Mám houf domorodců k ruce, a ti vykonávají těžší práce. Bě-

loch by v tomto horku pracovat nemohl.“

Strýc Michal teprve nyní dojedl už vystydlou polévku.

Pěkně poděkoval paní Gretchen a prosil pana Müllera, aby se ne-hněval, jestli se ho něčím ve své řeči dotkl.

„Dokud jste tady,“ odpověděl pan Müller, „můžete říci všechno, co si myslíte, avšak tam ve Stephansortu buďte opatrný. Ale teď pojďme do zahrad.“ Strýc Michal a Janko poděkovali za snídani a ochotně vyšli za panem Müllerem.

Některé keře a byliny znali z Tahiti, avšak pan Müller jim přece ukázal mnohé, co neznali a jakživi neviděli.

„Žiji tu už dvanáct let,“ pravil pan Müller, „a pokusil jsem se o pěstování některých užitečných stromů a křovin, které se daří v ji-ných tropických krajinách. Některým se tu zalíbilo, jiné zakrněly a některé vůbec zašly.

Evropskému obilí a stromům se zde vůbec nedaří, avšak tabáku, rýži a vinné révě, jestliže byla vsazena do kamenité půdy na svahu hor, se tu daří obstojně. Největšími zdejšími škůdci jsou hlodavci, potkani, kteří zpustoší často celé záhony. I když je tu velmi vlhko, přece je zde ještěrek, hadů a jiné havěti tolik, že je nutno, aby domy stály na kůlech, protože jinak by ti žrouti vlezli člověku až na stůl a do lože“

„Jako na Tahiti,“ souhlasil strýc Michal, „tam jsou ještě ke všemu i ohyzdní krabi.“

„Také tady jich najdete na pobřeží až hrůza,“ ubezpečoval ho pan Müller, který uvedl Michala a Janka k drátěnému plotu, po němž se šplhaly rostliny tuhých zelených listů. Janko i strýc Michal poznali vanilku.

„Není tu dost vhodného hmyzu,“ řekl zahradník, „proto musíme sami přenášet pyl do květu, aby se oplodnily a nasadily lusky. Dělá - 35 -

se to takto štětcem.“ Janko už nečekal na vybídnutí a hned se dal do práce, kterou často viděl na Tahiti, a sám ji i dělal.

„Velmi dobře, velmi dobře,“ liboval si zahradník. „Vida, jak Janko obratně pracuje. Jde vám to výborně. Pracujte tedy zde, já se mu-sím podívat mnohem dál, kde domorodí dělníci kypří zemi pro kultu-ru cukrové třtiny. Až půjdu zpátky, zastavím se pro vás.“ Tlustý zahradník si třel kapesníkem zapocené čelo a již hbitě cupal odtud.

Strýc Michal a Janko pracovali pilně, vždyť to byla spíš hra než práce, a libovali si, že je osud zavál k tak dobrým lidem. Oba souhlasili, že v zahradníkově bytě se jim zdálo, jako by se vrátili do rodiny pana Grilleho, jen Frank tu chyběl a pak paní Trudy přece jen nebyla tak tlustá jako paní Gretchen.

Janko si vzpomněl na kormidelníka Struweho a litoval, že tu není s nimi. Snad musí někde jinde těžce pracovat u hrubých lidi.

Janko prosil strýce Michala, aby se laskavému panu Müllerovi zmínil o Abramu Struwem a požádal ho, bude-li to možné, aby se i kormidelník dostal do zahrady. Jak by bylo všem veseleji, kdyby spolu pracovali a spolu vzpomínali.

Kormidelník Struwe jistě trpěl, jeho zranění nemohlo být ještě vyhojeno a při práci v zahradě by se rychleji zotavil.

Jankovi se stýskalo po kormidelníkovi, protože s ním se dovedl dobře domluvit, kdežto s panem Müllerem to šlo velmi nesnadno.

A pak Abram Struwe věděl tolik zajímavého, všemu rozuměl a ve všem si věděl rady.

To všechno Janko vypravoval strýci Michalovi, jen jedno pomíjel a to bylo to nejmocnější, Janko měl pana Struweho velmi rád a straš-

ně se mu po něm stýskalo, skoro tak jako po doktorovi Štefánikovi.

Kdyby byl Janko zkušenější, byl by poznal, odkud vzešla ta ná-

klonnost k doktoru Štefánikovi a ke kormidelníkovi Struwemu. Je to bezděčná sympatie lidí stejných povah, stejné vůle a stejných cílů.

Ačkoli Janko byl dosud hoch, bude přece jednou podoben svým vzorům, až se stane mužem. Nedospěje snad tak vysoko, ale půjde k témuž cíli, třeba po cestách neschůdných a křivolakých, avšak přece půjde. Komu zasvitla hvězda ideálů, ten již k ní pospíchá celý život, ačkoli ví, že k ní třeba nedojde.

- 36 -

V tropických krajinách bývá již po desáté hodině dopoledne tak teplo, že i sebemenší pohyb bělocha nesmírně unavuje, proto se na-máhavé práce vykonávají za ranních hodin. Večery tu skoro nejsou, neboť slunce zapadá kolem šesté hodiny a potom nastává hned noční tma, pokud není na obloze měsíc.

Zahradník Müller se vrátil kolem jedenácté a hned vybídl Michala a Janka, aby nechali práce a šli s ním k domovu. „Hleďte, jak jsem se vykoupal v potu,“ upozorňoval zahradník a stále si utíral hlavu i krk. „Pojďte, musíme vychladnout, než nás paní Gretchen pozve k obědu.“

Michal skromně připomenul panu Müllerovi, že musí s Jankem do Stephansortu do společné kuchyně, avšak pan Müller jen mávl tlustou rukou.

„Kam byste v tom horku běželi? Nepřijdete-li si pro oběd do kuchyně, nikdo si toho nevšimne, tam nikdy nic nezbude, neboť domorodci zhltají všecko.“ Všichni tři kráčeli zvolna k zahradníkovu pří-

bytku.

„U nás najdete stravu postaru,“ sliboval jim pan Müller. „Prušáci sem navezli všeho, neboť o vojáky se musí dobře pečovat, na to jejich císař velmi dbá. Navezli sem rýže, hrachu, krup, kukuřičné mouky, krupice a konzerv celé hromady. O zeleninu se musím starat ovšem já. Protože jsem v armádním svazku v hodnosti šikovatele, dostávám čili fasuji také svůj díl. Kávu, čaj, koření, cukr a nějakou tu lahvičku kořalky dostanu velmi snadno za ovoce a květiny, které dodávám důstojníkům, a jestliže si rád zakouříte, mám dost tabáku, doutníků a cigaret.“

„Já tak někdy rád z dýmky,“ přiznával se skromný Michal, kterému se již po kouření vskutku zastesklo, protože na cizí lodi se neodvážil. „Rád si koupím tabák, mám peníze.“

„Hele! Máte peníze!“ zvolal pan Müller. „Nikomu to raději nepovídejte! Nemyslím, že by vám je někdo vzal, avšak zajatec nesmí mít peníze, a kdybyste je musel odevzdat vojenskému úřadu, kdo by vám je vrátil, až je budete potřebovat? Musíte si je dobře uschovat.“

„Mám pět set dolarů,“ přiznával se Michal. „Měl jsem je schova-né pod podšívkou a nikdo je u mne na lodi nenašel.“

- 37 -

„Dobře je schováme,“ sliboval pan Müller, „peníz je vždycky dobrý přítel, kdoví jestli vám peníze jednou nepomohou odtud? Jen mlčte, sám nic nepodnikejte, moc byste si mohl uškodit.“ Michal sliboval, že uposlechne dobré rady, a prosil pana Müllera, aby mu našel bezpečný úkryt již dnes, protože má peníze u sebe.

„Mám také svůj malý poklad,“ svěřil se mu pan Müller, „přiložíte si své peníze k němu, máte-li ke mně dost důvěry.“

Strýc Michal podal místo odpovědi panu Müllerovi jen ruku a silně ji stiskl.

Mezi poctivci je to pevnější smlouva než kolkovaný desetkrát ověřený papír.

Paní Gretchen už vyhlížela hosty. Jí ani nepřipadlo, že by běloši měli jíst s domorodci anebo běžet až do Stephansortu.

Napoprvé jim připravila pochoutku.

Když příchozí pozdravili a na pozvání domácí paní vešli do jídel-ny, kde už ráno snídali, přinesla paní Gretchen všecka zářící plné mísy. Na jedné byla hromada hrachu a z druhé vonělo nakrájené rů-

žové uzené!

Pan Müller uvítal mísy i paní Gretchen s radostným hlaholem.

„Zrovna jako u nás v Neulahru o posvícení, Gretchen!

Sedněte a jezte! Hrách je z Německa, ale vepřové ze zdejších prasátek. To je jediné zdejší větší domácí zvíře, ale dobré.“

Všem chutnalo, ačkoli je dost obtěžovalo horko. U nás otvíráme dveře a okna, abychom ochladili byt, avšak v horkých krajinách se zvenku tlačí teplejší vzduch, než je vzduch v místnosti, proto je nejlepší udělat tu co největší průvan.

„Jindy jídáme venku pod stromy,“ vypravoval pan Müller, „má-

me tam však malý stůl a krátkou lavici, až se ochladí, pořídíme si větší, abychom se tam všichni pohodlně vešli.“

Michal ochotně souhlasil a nepochyboval, že bude nutno přidělat ještě jednu lavici, neboť pro manžely Müllerovy stačila sotva jedna dosti dlouhá. Na Jankovu připomínku se strýc Michal zmínil panu Müllerovi o kormidelníkovi a vylíčil mu, jak byl Abram Struwe na Minervě raněn.

Pan Müller kroutil povážlivě hlavou a pravil: - 38 -

„Jestli se kormidelník na lodi bránil, považují ho vojenské úřady za válečného zajatce. Kdyby byl užil k obraně zbraně, stihl by ho kapitánův osud. Dnes večer půjdu do Stephansortu s domorodci, kteří ponesou ovoce a květiny důstojníkům, a opatrně vyzvím, co je s kormidelníkem. Že je Američan, mu valně neprospěje, komu si může tady stěžovat?“

„Bude si stěžovat, až se vrátí do Ameriky,“ mínil strýc Michal.

„Jestli se vrátí! A kdyby se nakrásně vrátil a stěžoval si, Prušáci všecko zapřou. Já je znám!“ řekl pan Müller a navrhl odpočinek.

„Tady je krabice tabáku, kuřte jako Holanďan, já jdu spát, v těchto hodinách je to tu nejmoudřejší zaměstnání,“

Pan Müller přijal od strýce Michala peníze, zavolal k tomu Janka a paní Gretchen jako svědky, pečlivě je kdesi uložil a už se nevrátil.

Také Michal a Janko, když poděkovali za oběd, vyšli pod stromy, aby si vyhledali stinné místečko k odpočinku.

Janko však dlouho neodpočíval, protože nedaleko vypátral vodní nádrž, do které přinášel vodu potok sbíhající z nedalekého pohoří.

Janko se příjemně ochladil. Když se po hodině navrátil ke strýci Michalovi, shledal, že ani strýc dlouho neodpočíval, ale že robil z pruž-

ných větví něco, co slibovalo být lenoškou.

Na podobné věci byl strýc Michal obratný řemeslník.

Pevnou kostru už měl a nyní vyhledával ohebné pruty a liány, aby mohl sedadlo a opěradlo pěkně proplést.

Také na svou nepohodlnou postel ve věznici, kterou strážce ráno povýšil na kasárny, vzpomněl a poručil Jankovi, aby se poohlédl, neroste-li v okolí bambus nebo něco podobného, co by nahradilo prkénka. Položí-li na ně potom tlustou vrstvu velkých listů, bude lože jistě měkčí než tvrdá země.

Když se po čtvrté hodině odpolední objevili pod stromy za domem manželé Müllerovi, podivili se, co strýc Michal již udělal. Na jeho vybídnutí usedla paní Gretchen do lenošky, skoro již hotové, a velmi si libovala, že si může opřít těžké ruce o postranní opěradla.

Také pan Müller pochválil lenošku a přál si ještě jednu, avšak plán s postelí nepochválil.

„Co byste se nosili s větvemi! Jak vidím, umíte dobře, ba výborně plést, stačí, uděláte-li si podle míry rám a propletete-li jej, tak získáte - 39 -

pružnou matraci, která nebude tlačit. Nabídl bych vám nocleh u nás, ale to by vojenská správa nepovolila, protože vás nepustí z dozoru.

Teď se však musím podívat do zahrad, aby domorodci naložili na vůz ovoce a zeleninu pro Stephansort. Na toho kormidelníka se ne-zapomenu zeptat. A vy tu zatím vyrobte ještě jednu lenošku.“

Pan Müller zaměnil ranní helmu za slaměný širák a opíraje se o hůl s bodcem, vykročil do zahrad.

Strýc Michal pracoval s Jankem do večera. Paní Gretchen byla se svou prací hotova a mohla se oddat nejmilejší zábavě. Přinesla si objemnou knihu a četla pilně překrásný román, pojednávající a ne-

šťastné hraběcí rodině, jejíž hrad stával ve Schwarzwaldu, na břehu milovaného Rýna.

Četla román o spanilé Hildě už popáté, jak pravila, a nikdy se nemohla ubránit slzám, když dočetla k místům, kde spisovatel líčil, jak najatí lupiči vnikli do parku a unesli paní hraběnce rozmilou dcerušku. Tenkrát plakala paní Gretchen vždycky ze žalosti a vřelého soucitu, avšak v knize byla ještě jiná dojímavá místa, například, když po dvacíti letech šťastnou shodou okolností hraběnka dceru našla, a pak, když ji na stránce pětisté šedesáté páté vdávala za udatného kní-

žete von Waldheima, plakala paní Gretchen zase, ale to už z radosti a dočetla s uspokojením dalších dvě stě padesát stránek, na kterých se původce únosu dcerušky, zlý baron Diettrich von Felsenburg, bránil ve svém orlím hnízdě proti útokům statečných rytířů.

„Dopadne to dobře,“ vypravovala paní Gretchen pracujícímu Michalovi. „Kníže Waldheim má svou paní velmi rád, každý druhý rok jsou křtiny na hradě a potom radovánky v celém hrabství. Zlý baron Diettrich se neubrání, a když je nejhůř a nemůže uniknout, vrhne se i s koněm z hradeb do Rýna a utone.“

Všecko to je skutečná pravda, neboť paní Gretchen to místo, kde skočil baron do Rýna, sama viděla. Ano, bylo jí tenkrát čtrnáct let, a už tu pověst o zlém Diettrichovi slyšela a potom dlouho a dlouho se po románu, ve kterém je všechno podrobně vylíčeno, pídila, až jej šťastně koupila za pět marek ve Stuttgartu u knihkupce Mayera.

Bylo to dost peněz, ale román se jí vyplatil. Ubohá paní Gretchen jistě nevěděla, jestli se jí víc líbí podivuhodný děj anebo spíš to, že ji kniha odnášela aspoň v duchu zpět do rodné země, a že zmínky o - 40 -

známých místech a opakování domácích pověstí jí vykouzlují nade všecko drahý domov.

Ta láska, ta nevyslovitelná touha po místech, kde jsme žili s rodi-

či a se sourozenci, kde lidé mluví naší mateřštinou, kde jsme v mládí běhali třeba okolo zdí hřbitova, na němž zetlely kosti našich pradědů a prababiček, se donedávna jmenovala láska k vlasti. Novější mudr-lanti neuznávající vlast, tuze dlouho o tom přemýšleli, ale aby přece pro tu „pošetilou nemoc“ měli slovo, vymyslili je – a je to krásné slovo! – nostalogie, stesk po domově.

X.

STAŘÍ PŘÁTELÉ PŘIJDOU

Strýc Michal a Janko odešli ze zahradníkova domu před západem slunce a před večeří, avšak nesměli odmítnout dva krajíce chleba a kus studeného uzeného masa.

Janko i strýc si naložili na ramena rohože z lýčí, na nichž se jim bude pohodlněji ležet než na holé zemi a na tvrdé lavici, dokud si nevyrobí proutěnou matraci podle rady pana Müllera. Nikdo si jich nevšímal a jejich světnice nebyla zavřena, takže nemuseli vyhledávat cizí radu ani cizí pomoc.

Když šel Janko večer se džbánem pro vodu, spatřil ho na dvoře dozorce, který něco volal. Janko z toho vyrozuměl, že se ptá, jsou-li už doma, proto jen pozdravil a odpověděl:

„Ja.“ Druhého dne, hned jak zavřeštěl ranní budíček, Janko vstal, sebral plechovky a běžel do kuchyně pro kávu.

Kuchaři sice nerozuměl, avšak dostal dvě velké plné sběračky vonné tmavé tekutiny. Dnes na strážce již nečekali a po snídani se sami vydali k zahradám.

Laskavá paní Gretchen jim opět nabídla snídani, avšak strýc Michal poděkoval a řekl, že již snídali ve Stephansortu.

„Už to nikdy nedělejte!“ poroučela paní Gretchen.

„Snídani a oběd dostanete vždycky u nás. Copak je to, černá ká-

va? Pro vytrávení, ano, ale k nasycení ne. K tomu je dobrá jen polév-ka, dobře zapražená a hustá. Tak už jezte, Hans se vedle holí a už - 41 -

snídal.“ Za chvíli se objevil Hans Müller, zardělý a s hladkými tvá-

řemi jako jablíčka.

Sám hned začal o kormidelníkovi a věděl leccos i o jiných věcech a osobách. Spustil proto:

„Když jste se už najedli, pojďme do zahrady, dnes budeme sázet a sklízet. Je to tu divná země, tady se sazí, seje i sklízí po celý rok.

Naši vojenští páni stále něco vymýšlejí a přivážejí sem různá semena, abych je vyzkoušel. Jaká pomoc, musím poslouchat, ale vím, že z toho nebude nic.“ Když všichni tři vyšli z příbytku, vypravoval pan Müller, na co byli Janko i Michal nejvíce zvědavi.

Parník Lübeck odpluje dnes večer. Z Minervy se udělá bitevní loď asi desátého řádu, avšak aby přepadala bezbranné nebo méně vyzbrojené lodi, na to bude dobrá.

Osm členů posádky vezme Lübeck s sebou a vysadí je po dvou mužích na větší ostrovy, neboť kdyby prý zůstali pohromadě, vyžadovali by přísného dozoru.

„Tady ve Stephansortu zůstanou také jen dva.“

„Proboha, odvezou také kormidelníka,“ zvolal Janko slovensky.

„Co povídá ten hoch?“ zeptal se pan Müller.

„Je mu líto kormidelníka, že ho odvezou,“ odvětil Michal.

„Neodvezou. Váš kormidelník a ještě jeden lodník zůstanou tu,“

pravil pan Müller.

„A co my dva?“ otázal se strýc Michal všecek polekán.

„Vy dva nepatříte k zajatcům, jste pouze cestující, které nelze dopravit k cíli cesty,“ odpověděl pan Müller.

„Jen kdyby vskutku chtěli!“ vzdychl si Michal.

„Váš známý kormidelník tu taky zůstane,“ vypravoval pan Müller, „a bude pracovat v přístavu. Vojenské velitelství nepovažuje kormidelníka za nebezpečného, avšak dosud jsem se neodvážil požá-

dat o jeho přidělení do zahrad,“ skončil pan Müller, náhle si však ještě vzpomněl.

„A ještě něco. Když jsem odcházel, vyšel za mnou nějaký nadporučík a ptal se mě, jestli jste dobře zaopatřeni a co prý dělá chlapec.

Nejspíš vás zná?“

„Měl světlé knírky a byl mladý?“ tázal se Michal.

- 42 -

„Ano, ano, kroutil si dlouhé knírky a věděl, jak se chlapec jmenuje. Řekl: Janko.“

„To byl jistě nadporučík Szimberski,“ zvolal Janko, který pochopil, o kom se mluví.

„Snad Szimberski, nevím,“ mínil pan Müller, „to však není ně-

mecké jméno. Bude to nejspíš Polák, u německého námořnictva a u jízdy slouží mnoho polských šlechticů.“

Zatím došli ke skupině keřů, na nichž rostlo ovoce veliké jako pěst. Bylo podobné zeleným hruškám. Pan Müller řekl, že se keře jmenují avoka a poručil, aby Janko a Michal to ovoce natrhali a opatrně je uložili do dvou velkých košů.

„Slíbil jsem je důstojníkům,“ pravil pan Müller, „vezmou si je na loď. Ochutnejte je, jsou jako máslo.“ Janko ochutnal, ale druhý plod už nechtěl, prohlásil, že naše hrušky jsou lepší.

To byl dnešní úkol pro

strýce

a

synovce,

pan

Müller však pospíchal opět

k plantáži cukrové třtiny. Za

hodinu byly oba koše plné,

a protože byly příliš těžké,

strýc a Janko museli jít

dvakrát, než je odnesli k

zahradníkovu příbytku.

A poněvadž strýc Michal o jiné práci nevěděl,

dal se do druhé lenošky, a

než se pan Müller o jedenácté hodině vrátil, řádně

dokončil své dílo.

Toho

dne

všichni

obědvali pod stromy a velmi si libovali. Strýc Michal

slíbil, že nadělá pasti proti

ohyzdným potkanům, jen

když dostane prkénka a

- 43 -

dostatek drátů.

Také s paní Gretchen se domluvil, že jí opraví plecháče, a bude-li dost plechu, že opatří nová dna. Též o několika hrncích prohlásil, že je musí sdrátovat, a taky slíbil, že přestaví plotnu.

Po mnoho dní byl strýc Michal ve svém živlu a jen Janko chodil s panem Müllerem. Moc spolu hovořit nemohli, ale přece si rozuměli, neboť Janko znal aspoň podstatná jména a německá slovesa byla velmi podobná slovesům anglickým.

Pan Müller byl s „učedníkem Hansem“ velmi spokojen, protože hoch byl do práce jako vítr, obratně vylézal na stromy, prodíral se keři, rychle chápal, co pan Müller chce, a projevoval stále ochotu a dobrou mysl. A to každého člověka těší. Není protivnějšího chlapce než takového, který se stále ušklíbá, všeho se bojí, chodí, jako kdyby měl nohy svázané a pracuje, jako by mu v loktech někdo paže vyvrá-

til. Takový protiva zasluhuje pětadvacet každý den, aby nabyl přirozené chlapecké čilosti a chuti k životu.

Dobrá mysl, úsměv a zpěv na rtech, radostná ochota a svižná ob-ratnost jsou nejkrásnější vlastnosti hochů, ze kterých potom vyrostou celí muži, kteří se neleknou obtíží života a jdou s hlavou vztyčenou k cíli. To jsou dobrodinci lidstva. Takoví lidé objevují nové země, vynalézají nové stroje, rozmnožují národní majetek, a když je třeba, chopí se zbraně– a zaženou nepřítele, aniž by počítali, kolik jich stojí proti nim. Jen takoví muži a jim podobné ženy otáčejí kolem pokro-ku, jen ti vedou ostatní k ideálům lidství.

Janko byl z nich, a proto miloval doktora Štefánika víc než strýce Michala a proto ho všecko vábilo a táhlo k Abramu Struwemu.

Pan Müller byl tak zaměstnán v zahradách, že zapomínal naprosto na své pohodlí a na svůj prospěch. Měl co dělat s mnohými škůdci.

Papoušci, zoborožci, vačnatci, hlodavci, žáby, ještěrky a hadi ho čas-to rozčilovali. Někteří z nich kazili ovoce a jiné plodiny, zatímco druzí mu překáželi anebo ohrožovali jeho život. Není jistě příjemné, když člověka zraní štír nebo jedovatá stonožka. Proti některým ptá-

kům, zvláště proti četným papouškům, bylo nutno používat střelné zbraně a tu byl Janko jako stvořen k tomuto zaměstnání.

Velmi rychle se naučil střílet z brokovnice pana Müllera a brzo se mu stal lov na škůdce nejmilejší zábavou. Pan Müller tu zábavu na-

- 44 -

zýval užitečnou prací. A od té doby byl zajisté podle tohoto názoru Janko nejpracovitějším člověkem, neboť probíhal plantážemi ve všech denních hodinách a často přinášel i chutný úlovek, když za-skočil chytré a opatrné holuby s korunkami z tuhého peří.

Tak v dobré shodě uplynulo několik měsíců. Jednou, když se k večeru zas vraceli strýc Michal a Janko do kasáren, uslyšeli z přístavu hlučný jásot a zpěv válečných písní.

To jistě došly zprávy o velkém vítězství Němců, že tak jásali.

Druhý den se vrátil pan Müller ze společnosti důstojníků se zprávami, že Němci sice ještě nedobyli Paříže, že však jí dobudou, jakmile jim padnou do jejich rukou pevnosti na belgicko-francouzských hranicích. Francouzi blednou a zatínají nehty do dlaní, když vidí, jak německá děla srovnávají výstavná města se zemí. Německá vojska dorážejí na nepřítele po celé délce Rýna a na severu posunula své zákopy od Remeše až k moři.

Rakousko zkrotilo Srby a udržuje nápor Rusů. Naštěstí se vybar-vila věrolomná Itálie, bývalý člen trojspolku (Německo, Rakousko a Itálie), a ohlásila nepřátelství ústředním mocnostem. Avšak co na tom? Čím více nepřátel, tím slavnější vítězství. A až se Němci nále-

žitě opřou do ruské zdi, zeď povolí a prohne se až k Moskvě.

To byly nejnovější zprávy.

Janko nezapomínal na Abrama Struweho a opět prosil pana Müllera, aby si ho vyžádal na práci do zahrad.

Požadavky vojenské správy byly čím dál tím větší. Již nedochá-

zely potraviny z Evropy, a lodí, které se zastavovaly ve Stephansortu, přísně vymáhaly náklady nejrůznějších plodin.

Proto se pan Müller odvážil a požádal o nové pomocníky, mezi nimiž jmenoval i oba bývalé námořníky z Minervy. Na velitelství věděli, že vzdělaný běloch vydá za deset domorodců.

A kupodivu velitelství žádosti pana Müllera ochotně vyhovělo.

Nastal totiž obrat. Za krátkou dobu byli odvoláni všichni zdraví vojáci, strážci a úředníci a na jejich místa byli přiděleni lidé nemocní, nebo se uzdravující z ran, které utržili v bojích. I přeslavný pan guvernér a nejvyšší velitel se dočkali znamenitého vyznamenání a nejbližší parolodí odcestovali na frontu! Za tři čtyři měsíce nebylo ve - 45 -

Stephansortu ze starých úředníků a důstojníků ani jediného a ti noví, churaví nebo zmrzačelí již nic nevěděli o zajaté lodi Minervě.

Zahradník, který tak vydatně opatřoval zeleninu, ovoce a různé plodiny, potřeboval dva bělochy. Ať si je vezme, práce v přístavu obstarají hnědí domorodci! Janko jásal, když vedl Abrama Struweho poprvé do zahrad, a Michal s lodníkem Benjamínem Smithem se jen usmívali, když viděli, že každých padesát kroků Janko Struweho, nebo Struwe Janka objímal.

Ach, co všecko si museli říci! Jak se jim stýskalo po celou dobu!

Nikdy se nesmělí sejít, neboť dokud byl na ostrově velitel, musely být jeho rozkazy, na které se snad již zapomnělo, přísně vykonávány.

Po připlutí Minervy vydal velitel rozkaz, že se lodníci nesmějí stýkat s bývalými cestujícími a německá poslušnost otrocky vykoná-

vala příkaz. Nyní však bylo jinak.

Všecko se uvolnilo, a když zahradník Müller navrhl, že by se je-ho dělníci měli stravovat na plantážích, byl jeho návrh schválen jako moudrý. A poněvadž nikdo na tom netrval, aby se běloši denně hlásili „u rozkazu“, rozhodl pan Müller, že všecky ubytuje u svého bydliš-

tě. A tak vznikla v zahradách cizinecká kolonie.

Strýc Michal byl vůbec zbaven prací v zahradě, protože ho paní Gretchen stále potřebovala, a domácí hospodářství pod jeho dozorem jen kvetlo.

Ve chlívcích postavených ve stínu stromů chrochtalo vždycky několik vepřů, zatímco v bahně se opatrně rozvalovala prasnice s houfem kvikajícího potomstva. Ze čtyř slepic a kohouta vyrostlo hejno drobných kuřat, které Michal určil vesměs k chovu, a v kuchyňské zahradě u domu se objevily rostliny kupodivu krásné. Rostl tu hrášek, rostly tu fazole i boby, rozkvetl mák a zavoněl fenykl. Mi-lý strýc Michal, zasel všechna semena, která našel v zásuvkách pana Müllera. Vzešla z toho sotva padesátina, ale něco k jeho veliké radosti přece vzrostlo.

Pan Müller sice tvrdil, že se všechno zvrhne, zplaní, avšak sám s radostí pozoroval vzrůst starých známých bylin.

Avšak strýc Michal miloval také květiny a vydával se na daleké cesty, a kde něco pěkného našel, to opatrně vyrýpl, nebo sebral semena a přenesl.

- 46 -

V tropických krajinách se nečeká na rostlinu dlouhé měsíce a na ovoce stromů řadu let jako u nás. Když se rostlina uchytí a zalíbí se jí v půdě, dorůstá v týdnech a stromy rodí již ve třetím a čtvrtém roce.

Manželé Müllerovi si zamilovali strýce Michala a Janka tak, že by je byl odchod ochotných a tichých lidí velmi zarmoutil.

Těšili se tedy srdečně z jejich radosti, když mezi ně zavítal patrně jejich dobrý přítel kormidelník Struwe s lodníkem Smithem.

Janko nezapomínal na pana Müllera a na jeho pokyn vždycky pospíchal, aby mu vyhověl, jakmile však měl chvilku volnou, již byl u Abrama Struweho, takže pan Müller až trochu žárlil, protože nerozuměl, co si ti dva anglicky vypravovali.

Podle všeho si měli mnoho co vypravovat.

Lodník Smith byl prostý a málomluvný muž. Uložené práce vykonával ochotně a často vzbudil obdiv svou tělesnou silou.

„Jí sice za tři, ale práce udělá za čtyři,“ posoudil ho pan Müller.

Benjamín Smith sehnul mladou palmu až k zemi, zdvihl a odnesl největší naplněný koš jako hračku, a když ho Janko požádal, zdvihl ho na dlaních až do výše svých mohutných prsou: Říkáváme, že čím větší je kdo silák, tím větší je dobrák, a Benjamín byl toho důkazem.

Paní Gretchen, pilná čtenářka, jednou pravila: „Četla jsem v bibli, že Benjamín byl nejmladší z dvanácti bratrů, zeptejte se někdo pana Smithe, jsou-li jeho bratři silnější než on?“ Na tuto otázku však vyšlo najevo, že Benjamín Smith nemá bratry, že má v Los Angeles jen sestru a tu že nosí na rameni jako dítě, když tam po letech přijde na návštěvu.

Za poledních odpočinků, když manželé Müllerovi vyspávali a všichni ostatní odpočívali, sedávali Abram Struwe a Janko ve stínu stromů a schýleni nad mapou, něco horlivě hledali. Kormidelník Struwe si přinesl několik map, avšak nikdy se nezmínil, jak je dostal.

Měl i velkou mapu Nové Guineje a nad tou s Jankem často i hodiny vyseděli.

Ostrov, podobný letícímu ptáku s malou hlavou a dlouhým krkem, na němž visel lalok, s tlustým tělem a dlouhým ocasem, byl rozdělen na tři části. Krk, hlava a půl trupu byly namalovány žlutě, hřbet a část ocasu oranžově, břicho se spodkem ocasu červeně. Za - 47 -

velkým ptákem, letícím k západu, letělo ještě hejno ptáku malých, oranžově zbarvených.

Pták se patrně vznesl z ostré skály, trčící pod ním.

Abram Struwe nepotřeboval mnoho vysvětlovat. Janko již věděl, že všechno žluté náleží Holanďanům, všechno oranžové Němcům a všechno červené Angličanům. Ti drobní ptáci v hejně byly Bismarc-kovy ostrovy a za nimi ostrovy Šalomounovy. Červená skála, z níž se pták vznesl, byl poloostrov Yorský, nejsevernější výběžek Austrálie.

Co však zvlášť zajímalo Abrama Struweho?

Stephansort, ležící v zářezu, jejž vytvořilo moře, byl obklopen horami. Na východ se podél moře prostíralo příkré pobřeží Maclayo-vo a s ním rovnoběžně pohoří Finisterre, jehož nejvyšší hory dosahovaly výšky přes 3000 metrů.

Ještě jižněji a opět rovnoběžně se zdvihalo pohoří Kraetke do vý-

še nad 3000 metrů, širokým údolím mezi pohořím Finisterre a Kraetke protékala řeka Kabenava.

Na hranicích mezi německým a britským územím bylo vyznačeno obloukovité horstvo Bismarckovo a na hranicích v britském úze-mí pohoří Albertovo, jehož rozsochy vybíhaly v nejužší části až k Papuánskému zálivu, do něhož se vlévalo několik řek, jako Filipova, Stanhope, Královnina, Keath aj.

Avšak střed ostrova byl příliš prázdný. Byla tu horská skupina Viktora Emanuela s Bllicherovou horou, kde vzniká největší řeka Fly s přítokem Sticklandem, avšak holandská část byla skoro celá bílá, jen na krku ptáka a na prsou bylo vyznačeno dlouhé horstvo Karla Ludvíka, na celém ostrově nejvyšší.

Z mapy bylo zřejmé, že chtiví Evropané si rozdělili ostrov po své chuti a podle dohody, že však zůstali opatrně na pobřeží a do vnitrozemí že se neodvážili. Nejhustěji byla obsazena holandská hlava a britský ocas, ale nejřidčeji břicho.

Řece na německé části na hřbetě ptáka, ačkoli se jmenovala Císa-

řovna Augusta, nevěnoval Abram Struwe pozornosti. Bylo zřejmé, že ho nejvíce zajímala skupina horstev v německém východním území.

Po několikerém měření kormidelník Struwe prohlásil, že by bylo nutno urazit nejméně tři sta kilometrů. Komu však ukládal tak dlouhou cestu, neřekl nikdy nahlas.

- 48 -

V té době byl ve Stephansortu vojenským velitelem major Strobach, člověk ve všech údech jaksi rozklížený.

Všecek se třásl a nejraději vysedával před vojenskou budovou mezi dvěma invalidy, stojícími na stráži. Bylo zřejmé, že všech statných a zdravých lidí bylo potřebí jinde.

Také na moři se již tak snadno nepracovalo. Německým obrně-

ným lodím se už tak snadno nedařilo přepadání a zajímání bezbranných lodí.

Několik přepadů, podobných zabrání Minervy, poučilo kapitány obchodních lodí, že je nutné, aby mimo náklad do podpalubí postavili též několik děl na palubu a stateční kapitáni se nedali dvakrát pobí-

zet, aby na útok německých lodí odpověděli pozdravem z děl a z pušek.

Nyní již německé křižníky a ozbrojené lodi nepřivážely zajatce, zato však velmi často vojáci vynášeli raněné druhy a ukládali je na tvrdá lůžka do kasáren.

Naši přátelé v zahradách a plantážích pana Müllera se o tom dovídali od kormidelníka, který často večer zmizel a vracel se někdy velmi pozdě.

Abram Struwe nesnášel zajetí tak snadno jako strýc Michal, a proto se zabýval plány na útěk.

Janko o těch plánech již dávno věděl, avšak slíbil, že bude mlčet.

Konečně však nadešel čas, aby o nich zvěděl i strýc Michal, ne-boť strýc Michal musel pomoci.

Při nedávné poradě Abrama Struweho s Jankem si kormidelník naříkal, že mu Němci v době, kdy byl nemocen, vzali všecko, co měl.

„Milý hochu, těch tři sta kilometrů, které musíme urazit, je poseto sterým nebezpečím, a kdybychom se na ně důkladně nepřipravili, vydali bychom se do jisté záhuby.

Pro šest osob, které mají naspěch, aby brzy zmizely co nejdále od Stophansortu, potřebujeme zbraně a střelivo.“

„Myslím, že prchneme jen čtyři, vy, pan Smith, strýc a já,“ řekl Janko, přerušuje řeč Struweho.

„Uprchnou s námi také dva domorodci,“ poučoval ho Abram Struwe. „Už dávno jsem to s nimi domluvil. Tedy pro šest osob je potřebí potravin nejméně na tři až čtyři dny, běloši musí mít spací - 49 -

pytle a kukly proti moskytům, musíme si opatřit čtyři dobré pušky a dostatek nábojů, revolvery a nože nebudou také na škodu. Mimoto musíme mít dobrý oblek, prádlo, obuv a různé zboží na výměnu, sice neprojdeme osadami domorodců. To všechno je zde, avšak bez peněz toho nelze dosáhnout. I kdybych si to všecko vzal, nebyla by to krá-

dež, protože Minerva, její náklady a náš soukromý majetek tisíckrát převyšují vše, co potřebujeme, avšak vzít to nemohu. Musím podpla-tit hlídače, aby nic neviděl a nebránil mi v tom. Avšak běda, peníze nemám, a nevím, kde bych je sehnal.“ A tu si Janko vzpomněl, že strýc má peníze a bez rozmyslu vyhrkl:

„Strýc Michal si uložil u pana Müllera pět set dolarů.“

„Pět set dolarů?“ vykřikl překvapený Struwe. „Sto nám stačí, abych opatřil všecky potřebné věci. Musím promluvit s vaším strý-

cem, Johne, musím!“

Janko přemluvil strýce Michala, aby v době poledního odpočinku vyslechl pana Struweho.

Strýc Michal byl plánem na útěk zprvu ohromen, avšak po kormidelníkově výkladu ihned souhlasil.

Čeho by se neodvážil, aby se mohl vrátit do Ameriky. Avšak jak to navléci, aby mu pan Müller vydal peníze a neptal se, k čemu je Michal potřebuje?

To byla ovšem vážná otázka.

Ačkoli byl pan Müller výtečný člověk, který nemiloval ani války, ani Prušáky, byl přece Němec. Kdyby se mu svěřili, zdali pak by nepovažoval za svou povinnost oznámit veliteli, co se dovědělo plá-

nech zajatců?.

Kormidelník radil, aby se postupovalo opatrně a vyčkalo se na vhodnou příležitost.

Majoru Strobachovi nepomohlo vysedávání na slunci.

Zimnice, kterou utržil na některém bojišti, se nedala zapudit ani horkým rovníkovým sluncem, naopak, zachvátila vysílené tělo. Major Strobach zemřel daleko od své vlasti a velitelství ve Stephansortu opět osiřelo.

- 50 -

Brzy po majorově pohřbu se ozývalo v přístavu ve Stephansortu volání: „Gott strafe England!“*, z čehož Abram Struwe poznal, že se Anglie postavila po bok Francie.

Šťastným lidem utíkají dni velice rychle, avšak kormidelník Struwe nebyl šťasten, jemu se dny vlekly jako hlemýždi, a dobrácký pan Müller mu připadal jako drak v pohádce, hlídající žádoucí poklad. Jak mu to jen říci, aby vydal peníze strýci Michalovi a nepátral, k čemu je potřebuje?

XI.

PŘIPRAVY K ÚTĚKU

Jednoho dne, když Janko opět slídil v zahradě po zlodějských papoušcích, kteří se dovedou tak obratně skrýt v korunách stromů, že je nelze vypátrat, náhle spatřil. že k němu přichází německý důstojník.

Důstojník se opíral o hůl, protože na levou nohu kulhal, také pravý rukáv bílé blůzy byl prázdný a byl zastrčen do kapsy.

Patrně opět některý invalida, který se přišel podívat na plantáže!

Janko postál, neboť se mu zdálo, že důstojníka již někdy viděl, jaké však bylo jeho překvapení, když poznal – nadporučíka Szimberského! Leknutím pustil pušku a běžel důstojníkovi vstříc.

„Pane, drahý pane,“ koktal hoch, „přeji vám dobré ráno!“

„Děkuji a jsem rád, že jsem tě našel, hochu,“ odpověděl důstojník, ale nemluvil německy, nýbrž takovou měkkou řečí, které Janko dobře rozuměl, i když to nebyla slovenština.

Důstojník se rozhlížel a Janko poznal, že jeho zraky hledají mís-to, kde by se mohl posadit.

Janko měl takové sedátko, bylo tu jeho „čekání“ na chytré ptáky.

„Prosím, jen do stínu, tady si dobře odpočinete,“ Janko ukázal na skácený kmen.

Chlapec byl tak dojat a hleděl na důstojníka tak soucitně, že dů-

stojník se trpce usmál a řekl:

* Bože, potrestej Anglii!

- 51 -

„Díváš se na mě a divíš se, jak jsem se změnil. To je, milý hochu, úděl války. Buď smrt, anebo zmrzačení.“

„Pane nadporučíku, je mi vás tolik líto,“ vybuchl Janko a slzy mu vyskočily z očí na tváře.

„Aj, aj! To slyším po mnoha letech poprvé, že mě někdo lituje,“

pravil důstojník, usedaje na kmen, „na vojně se o lítosti nikdy nemluví! Pojď blíž, hochu, a sedni si!“

„Pane nadporučíku, neodvažuji se…“

„Už nejsem nadporučíkem,“ řekl důstojník vlídně, „ale setníkem a velitelem ve Stephansortu, proto ti poroučím, aby ses posadil. Tak je to dobře. Vidíš, ve válce se sice rychle postupuje, ale i mnoho ztrácí. Jak rád bych oblékl kabát pěšáka a měl obě paže a zdravé no-hy! Avšak již se stalo, nepřítel mně jen vrátil staré dluhy. Smrt je ve válce příliš častý host, sráží naše přátele k zemi, aby nám pomohla na jejich místa, ale srazí i nás, aby mohli přijít jiní. Smutná, nekonečná písnička. Ale co, začneme jinou. Jak se dařilo tobě a tvému strýci?“

„Děkuji vám, pane setníku, na vaši přímluvu velmi dobře. Pan zahradník Müller i jeho paní jsou velmi hodní, žijeme u nich jako u svých,“ odpověděl Janko.

„To mě těší,“ řekl setník vřele, „avšak domnívám se, že se vám tu přece stýská.“

„Ano, stýská se nám, pane setníku, hrozně, stýská se nám po domově a přátelích, nevím, co se děje ve světě, jsme tu jako zakleti.“

Janko bezděčně vypověděl, co je trápilo a po čem toužili, protože kormidelník neustále dráždil a budil touhu po svobodě.

„Chápu vaši touhu po domově,“ pravil setník Szimberski, „avšak není naděje, aby se vaše touha splnila. Válka bude trvat ještě velmi dlouho.“

„Ještě dlouho?“ vykřikl Janko a potom svěsil hlavu a stiskl ji dlaněmi.

„Německo nepovolí, dokud nezvítězí, a nedopustí, aby Rakousko samo uzavřelo mír,“ poučoval setník Janka. „Avšak vítězství Něm-cům stále uniká a nepřátel stále přibývá. Nyní vyhlásila nepřátelství i Anglie a jihoamerické republiky. Na německé lodi odplout nemůže-te.“

- 52 -

„Na německé ovšem ne,“ vyhrkl Janko, „ale na anglické lodi by nás přijali.“

„Anglické lodi sem však nepřiplouvají,“ namítl setník.

„Sem ne, zato na jihu ostrova přistávají,“ řekl Janko, ačkoli se hned vzpamatoval, bylo přece jen pozdě. Jistě prozradil něco, co ne-měl říci, neboť setník se k němu naklonil, potom zdvihnuv chlapcův zardělý obličej, podíval se mu bystře do očí a řekl: „Ale, ale! Odkudpak to víš? Snad nepřemýšlíte o útěku?

Milý hochu, takový plán by byl příliš odvážný a nebezpečný.“

Janko odvracel oči od pronikavých zraků setníkových.

Nyní již věděl, že se prozradil. Co řekne Abram Struwe a strýc?

Setník jistě uhádne, že plán na útěk do anglického území vymyslel kormidelník. Jaký trest pro ně vymyslí? Jistě je dá opět zavřít do kasáren a dá je hlídat.

Důstojník kreslil hrotem hole na zemi různé čáry a jistě vážně a hluboce přemýšlel, neboť na delší chvíli panovalo takové ticho, že papoušci na stromě byli oklamáni a tiše se snesli do plantáží na sladké ovoce.

Po chvíli trapného očekávání Janko spatřil, že setník pozvedl hlavu a znova se zadíval na Janka, avšak v jeho očích nebyl hněv, ani hrozba. Setník mluvil jakoby pro sebe:

„Čekat tady na konec války je strašné, avšak projít dvě až tři sta kilometrů novoguinejskou divočinou je ještě horší. Podnebí, pralesy, divocí domorodci, ne nelze na to ani pomyslit! I dobře vyzbrojené vojenské čety by se musely vrátit s nepořízenou. A kam by došli dva muži a chlapec?“

Janko s ustrnutím poslouchal setníkovu samomluvu.

Uhodl, že chtějí uprchnout dva muži, jistě tedy podezírá kormidelníka. A co kdyby věděl, že se na útěk chystají čtyři běloši a dva domorodci? Že si chtějí opatřit zbraně, potravu, šaty a obuv z vojenských skladišť? Jistě by je dal zastřelit a pan Müller, ten hodný pan Müller a jeho manželka by taky jistě neušli trestu.

Janko se vmyslil tak horlivě do těchto obav, že bezděčně sepjal ruce a zvolal:

- 53 -

„Odpusťte, drahý pane, odpusťte, to jen já jsem myslel na anglické lodi, ostatní o tom nic nevědí.“

„Bylo by však dobré, kdyby o tom odpovědně přemýšleli, můj hochu! Ty neumíš lhát. A to by nebylo ani přirozené, kdyby zajatec nepřemýšlel o svobodě a o prostředcích k útěku. Krm ptáka v klecí tím nejlepším, a přece bude stále zobáčkem měřit všechny otvory a ulétne, jakmile najde dost velkou skulinu, aby se jí mohl protlačit.

Kormidelník je muž činu, má jistě rozmyšlený plán a hledá jen prostředky a vhodný čas.“ Setník se odmlčel, ale po chvilce opět ře-kl: „Vím, že dovedeš mlčet, že ses podřekl přede mnou, to chápu, protože myslíš, že jsem ti prokázal dobré služby. Avšak teď poslouchej, co ti vážně radím: Řekni kormidelníkovi, ať nic nepodniká!

Naši vojáci nebo úředníci vezmou od něho peníze, všecko mu slíbí, ale v poslední chvíli ho zradí, protože je nebude moci donutit, aby splnili své sliby. Mimoto se vojáci bojí přísných trestů. Trvá-li však kormidelník na svém plánu a vezme-li si na svědomí odpovědnost za vaše životy, ať sepíše všecky věcí, které potřebuje: zbraně, střelivo, šaty, obuv, potraviny atd. Všechno musí být praktické a jen to, co je nutné, neboť musíte všecky ty věcí nést sami. Přijdu sem opět zítra nebo pozítří, čekej na mě, abys mi mohl odevzdat seznam. A teď sbohem, hochu!

Vidíš, jak dobře jsme se domluvili, a přece já mluvím polsky a ty slovensky. Sbohem. Půjdu sám, můj povoz na mě čeká na široké cestě.“ Setník namáhavě vstal, a když mu Janko pospíšil na pomoc a shýbl se mu po ruce, důstojník se usmál a řekl: „Když se tak na tebe hochu dívám, vzpomínám si na podobný ob-rázek. U nás ve Hvieznickém parku chodíval před dvaceti lety také kulhavý voják, jemuž však bylo více než dvakrát tolik let, než je mně, a když sedal nebo vstával, také mu pomáhal patnáctiletý hoch.

Ten starý pán byl můj dědeček, který dostal kouli do nohy v boji za vlast – ale já, vnuk, v cizích službách! Chápeš, hochu?

Sotva! Přečti si jednou polské dějiny z minulého století a dovíš se, proč tak mnohé polské rodiny vzpomínají na bitvu u Ostrolenky.

Poznáš, jak se časy mění a lidé v nich.

Nezapomeň, že zítra nebo pozítří zde budu čekat. A nyní běž, ne-bo ti papoušci snědí a zničí nejpěknější ovoce.“

- 54 -

„Sbohem, pane setníku,“ loučil se Janko, zdvihaje pušku, „budu na vás toužebně čekat.“ Důstojník jen pokynul hlavou a obtížně krá-

čel k hlavní cestě.

Janko se rozběhl do vzdálené plantáže, kde pracovali kormidelník s Benem* Smithem, vybírali batáty** z kypré půdy.

Janko odvedl kormidelníka stranou a opakoval mu všecko, co od setníka Szimberského vyslechl a vyřídil i jeho vzkaz.

Kormidelník Struwe byl velmi překvapen. Toho se od německého důstojníka ani ve snu nenadál.

Janko mu připomněl, že setník Szimberski není Němec, ale Po-lák, a že od prvního setkání mu přál a že jistě v rozhodných dobách se přimlouval, aby zmírnil hořkost jejich zajetí.

Struwe musil uznat, že setník jedná opatrně a moudře.

Čím méně lidí bude do jejich úmyslu zasvěceno, tím lépe.

Zvláště zmínka, že by německý voják mohl přijmout peníze a potom koneckonců zajatce udat, mu nyní připadala správná a velmi vhodná, a byl skutečně rád, že dosud nepodnikl nic vážného, protože neměl peníze.

Dále bylo zřejmé, že i nyní jim chce setník pomoci.

Byla to úžasná výhoda, jednak je nebude na útěku pronásledovat a za druhé jim chce opatřit nutné věci. Jistě je v této věci zkušenější než sám Struwe.

* Ben - zkrácené pojmenováni pro Benjamína

** Sladké brambory, podobné našim

- 55 -

„Seznam nutných věcí sepíši ještě dnes a požádám také o vojenské batohy, lépe se to v nich ponese. Teď je však třeba, abyste setní-

kovi řekl, že chceme odejít čtyři, Sena přece neopustíme. O domorodcích se nezmiňujte, ti přicházejí a odcházejí bez našeho vědomí.

Také strýci Michalovi neřekneme nic, dokud nebude všecko připraveno. Neodolal by a přiznal by se panu nebo paní Müllerové, s nimiž se tak spřátelil, že se s nimi bude těžko loučit.“

„Ale Müllerovi se to přece musí dovědět,“ prohlásil Jano, „nesmíme jim utéci jako nevděčníci.“

„Až v poslední chvíli se dovědí, že jsme byli posláni jinam. Nesmíme přece prozradit setníka, šlo by o jeho život. Že nám pomáhá, smíme na celém ostrově vědět jen my dva!“ Janko se nemohl dočkat setníkova příchodu, a proto když ho třetího dne zrána spatřil v zahradě, běžel mu radostně vstříc.

Zašli na staré místo ke skácenému stromu.

Nyní zase vypravoval Janko setníkovi, co domluvil s kormidelní-

kem. A když se zmínil o tom, jak kormidelník má starost, aby neu-

škodil setníkovi, pochválil Szimberski moudrost Struweho a řekl, že se v kormidelníkovi nezmýlil. Naprosté mlčení, přesné vykonávání denních prací a veselá spokojenost odvrátí každé podezřeni. Setník přijal seznam, rychle jej přečetl a usmál se.

„Potřebujete čtyři pušky, budete tedy čtyři, jistě chce s vámi odejít i ten americký lodník. Myslel jsem si, že ho kormidelník neopustí,“ pravil důstojník vlídně a dodal:

„Nyní však pozorně poslouchej, hochu! Ať již dnes kormidelník najde bezpečné místo, kam by mohl věci uložit. Zítra jich přivezou do zahrady dva domorodci jen část, aniž by ovšem věděli, co vezou.

Navrchu budou motyky, rýče, hrábě a snad i rohož. V době polední-

ho odpočinku přivezou káru. Čekej na ně s kormidelníkem. Domorodce nepouštějte daleko do zahrady, sami odvezte káru k vyhlédnutému místu, potom, naložte cokoli opět do káry a vraťte se k domorodcům, kteří ji opět odvezou do Stephansortu. To je vše, co jsem chtěl říci. Tak po malých částkách dostanete všecko, jen buďte velice opatrní. Na shledanou, hochu, na shledanou! Přilož pro mě na káru několik ananasů!“ Janko rád slíbil a byl by setníkovi snad snesl modré z nebe, kdyby to žádal.

- 56 -

Když Szimberski odešel, běžel Janko s dobrými zprávami k Struwemu.

„Výborný člověk, ten váš setník,“ zvolal radostně Abram Struwe.

„Takový důstojník patří na americkou loď! Tak moudrý je jenom Američan. Věřte, že bych s ním chtěl sloužit na téže palubě. Škoda že kulhá, možná že by rád běžel s námi!“ Janko se divil, jak se Abram Struwe rozhovořil, a když svůj obdiv vyslovil, odpověděl kormidelník vesele:

„Mám radost, že se nám plán nad očekávání daří, a pak se také raduji, že jsou hodní lidé i tam, kde by člověk hledal jen zlé. Vhodný úkryt bude v kůlně, kam ukládáme zahradnické nářadí. Tam zřídkakdo přijde.“ Janko věděl o zmíněné kůlně v háji chlebovníků, ale nevěděl, že kormidelník tam již vykopal jámu a vystlal ji rohoží, neboť tam chtěl složit věci, až je od vojáků koupí.

A tak mu nyní chystaný úkryt přišel velmi vhod.

„Hned po obědě půjdete Janko na stráž, abyste zdržel domorodce s károu, já musím s panem Müllerem a strýcem Michalem vykouřit obvyklou dýmku míru, abych svým časným odchodem nevzbudil jejich podezření. Jakmile půjde pan Müller spát, ihned za vámi při-běhnu.“ Druhého dne již po ránu Janko vyhledal nejkrásnější ananasy a sladké zralé pomeranče pro pana setníka. Vyhlédl si také krásné květiny, z nichž chtěl uvít kytku.

Sotva poobědval, uchopil pušku a rychle odešel. Vymluvil se na to, že chce překvapit škůdce ovoce.

Ani dlouho nečekal, když na hlavní cestě spatřil dva domorodce, jak líně vlekou káru, na níž bylo naloženo trochu zahradnického ná-

řadí.

Zastavil je hned na cestě a navrhl jim, aby si odpočinuli ve stínu stromů, což přišlo domorodcům vhod. Uvelebili se na zemi a po krátké době prozrazoval jejich hluboký dech, že zapomněli na strasti života, které neodvratně postihnou každého hnědého muže, jakmile musí žít s nepokojnými bělochy.

Ačkoli byl Janko zvědav, co je zabaleno v rohoži pod zahradnickým nářadím, přece se přemohl a vyčkal kormidelníkova příchodu.

Aniž by vzbudili domorodce, zapřáhli se bez řečí do káry a táhli ji k vyhlédnutému úkrytu, kam dorazili po dvaceti minutách.

- 57 -

Jak se zaradovali, když v rohoži objevili čtyři nové vojenské opakovačky a objemný pytlík nábojů.

„Tahle hračka bude nejspíše pro vás,“ pravil Abram Struwe, vy-baluje lehkou pušku ráže 28, „a k tomu také nejspíš patří tenhle pás plný nábojnic. To je lovecká puška, jakou jsem dosud neměl v ruce.

Vsadím se, že je to americká práce,“ tvrdil nenapravitelný Američan, však brzy se přesvědčil, že se mýlil, neboť na hlavni byl zlatý nápis v německé řeči.

„Nu ať!“ řekl, „ale krásný kousek to je. Snad byste ji mohl hned zkusit: hle, tamhle na vrcholku stromu dřímá jakýsi dravec.“

„Jen ať si dřímá,“ odpověděl Janko, „ten nám neškodí, ale spíš prospívá, protože chytá myši a hady, ale tamhle na záhonech vidím škůdce, který tam nemá co dělat.“ Třeskla slabá ranka a na záhoně povyskočilo zvíře.

Tučná ohyzdná myš byla překvapena na lupu a naposled zahraba-la nožkou.

„Výborně, hochu, výborně! Nedůvěřoval jsem té hračce, že by zabila na takovou dálku. Ale umíte to dobře.

Doufám, že se s puškou brzy spřátelíte. Neodhazujte nábojnici, je mosazná a dá se znovu nabít, proč by tu byla krabička se zápalkami a pytlík s broky?“

Když uložili zbraně a střelivo a když všecko pečlivě přikryli a naložili na káru náruč zeleniny a nejpěknější ananasy, rozběhl se Janko ještě pro květiny. Zabalil je do velikých vlhkých listů, aby zůstaly svěží, a nutil Abrama Struweho, aby už jeli.

Domorodci ještě spali a velice se divili, že náklad káry se tak rychle změnil, neboť se jim zdálo, že spali jen chvilečku.

Neochotně a líně se vydali s károu do Stephansortu s příkazem, aby ovoce a květiny ihned odevzdali ve velitelově domě.

Příští den obdrželi zajatci batohy a prádlo, a tak někdy den co den, jindy v delších přestávkách dostávali všechno, co si přáli. Ba moudrý setník jim poslal i krabici tretek, jako barevné stužky, korály, zrcátka, skleněné perly, náramky, kapesní nože a svitky černého a žlutého drátu.

- 58 -

Jednou se Janko divil, proč domorodci přivezli také větší pytlík soli, avšak kormidelník ho poučil, že sůl je ve vnitrozemí velmi vzácná.

„Budeme mít každý pěknou nálož,“ prohlásil Abram, „ještě štěstí, že Ben unese za dva. Teď už máme všechno, ba víc, než jsem doufal a přál si mít. Až zase přijde pan setník do zahrady, poděkujte mu, hochu, za nás za všecky a řekněte mu, že nikdy na jeho šlechetné skutky nezapomeneme. Kdyby jednou přišel do Ameriky, ať se poptá v městě Astorii, nedaleko vtoku řeky Columbie, po známém obchodníku Struwem, ten má syna kormidelníka, který přiletí, i kdyby byl vzdálen kraj světa, aby se odsloužil setníku Szimberskému. Tak mu to nezapomeňte říci, hochu, protože nescházejí se hory s horami, ale lidé s lidmi.“

Teprve za týden mohl Janko vzkaz vyřídit a vyřídil jej svědomitě.

Setník Szimberski se však nesmál a přijal ujištění o Američanově vděčnosti vážně, ba napsal si jméno města, jehož polohu snadno najde. Bylo zřejmé, že důstojník se dosud nezbavil starostí o zdar pod-niku.

Schválil kormidelníkův návrh, aby v zahradníkově rodině řekli, že byli posláni do Gogulumu za řeku Kabenavu a aby odešli za noci a ne všichni najednou.

Janko se vrhl dobrému setníkovi do náručí. Sliboval mu vděčnost na celý život.

„Milý hochu, vydáváš se na nebezpečnou cestu a nevíš, zdali šťastně vyvázneš. Co se potom s tebou stane, ví jen Prozřetelnost.

Přeji ti, abys byl šťasten, abys v celém životě nezažil válku a žil svobodně. Zapsal jsem si jméno města, v němž bydlí kormidelníkovi rodiče, i ty si je pamatuj, snad se tam někdy o mně dovíš, anebo tam můžeš o sobě podat zprávu. Až nadejde čas míru, oznámím do Asto-rie, co se stalo s kormidelníkem a pošlu tam i svou evropskou adresu.

Buď opatrný, poctivý a šlechetný nejen k přátelům, nýbrž i k nepřá-

telům, a až budete odtud hodně daleko, pozdravuj ode mne své druhy!“ Setník se shýbl, aby ho Janko mohl políbit na tvář, potom ode-

šel. Janko se za ním dlouho díval se slzami v očích.

- 59 -

XII.

LOUČENÍ

Na naše přátele však teprve čekal nejtěžší úkol: rozloučení s Müllerovými.

Strýc Michal a Ben Smith vyslechli úžasné zprávy, že k útěku je všecko připraveno, s radostným uspokojením a překvapením, také oba domorodci, s nimiž se Abram Struwe již dávno domluvil, projevili ochotu a radost.

Avšak co tomu řeknou Müllerovi?

Kdyby se vymlouvali na rozkaz, bylo by jisté, že by pan Müller ihned běžel na velitelství a bouřlivě by žádal odvolání rozkazu. V

největších starostech jim opět přispěl setník Szimberski, neboť ještě téhož dne přinesl strážce rozkaz, aby šikovatel a zahradník Hans Müller se osobně vypravil do Friedrich-Wilhelmshafenu. Nejvyšší vojenské velitelství – podle návrhu místního velitelství – uznává zá-

sluhy věrného císařského poddaného Hanse Müllera a odměňuje ho vyznamenáním, které mu velitel sám odevzdá. Naši přátelé pochopili, odkud pokyn přichází.

Blahopřáli panu Müllerovi, který sice tvrdil, že o vyznamenání nedbá víc než o dýmku tabáku, avšak že poslouchat musí.

Paní Gretchen prohlásila, že se to vyznamenání musí oslavit, s čímž pan Müller velmi ochotně souhlasil, neboť miloval slavnostní hostiny, zvláště když se odbývaly za nočního chládku pod širým nebem. Musí se ovšem roztáhnout plachta, aby k hostině nepřišli i neví-

taní moskyti, a občas vypálit malou raketu k zaplašeni netopýrů, ale to patří k zábavě a ke slavnosti.

A když tak všichni po výborné večeři seděli u stolu a muži si zapálili dýmky, přitáhla paní Müllerová k sobě košík nejlepšího ovoce a krmila sebe i Janka, který musel sedět vedle ní.

Pan Müller, hledě na svou Gretchen a na Janka, vzpomínal si, že by jejich Hans byl už o trochu starší, a když si vzpomněl na svého Hanse, vzpomněl si i na milé Bádensko a vysvětlil hostům, jak se octl i s Gretchen na Nové Guineji.

Pověděl jim všecko podrobně, a strýc Michal tlumočil jeho něm-

činu, jak jen uměl.

- 60 -

Hans Müller nebyl ledajaký zahradník, třeba byl z Neularhu, ne-boť pracoval jako pomocník nejen ve Stuttgartu, nýbrž i v Lipsku, a proto, když se vrátil domů a měl ušetřeno přes tisíc marek, mohl po-

žádat o ruku Gretchen, dcerku z bohaté rodiny.

Mladý Müller si najal u Kehlu zahradu a dobře se mu dařilo, ne-boť i blízký Strasbourg spotřeboval mnoho zeleniny.

Po dvou letech se manželům Müllerovým narodil synáček a z Neularhu přijela babička a přinesla malému Hansovi tisíc marek do vínku. To byl druhý tisíc, který dostala Gretchen jako věno, ostatní měla dostat po matčině smrti. Po dvou letech náhle zemřel malý Hans na spálu, která řádila v Kehlu i v okolí.

Toto neštěstí srazilo jako rána pěstí oba manžele k zemi. Když se trochu probrali ze zármutku, objevilo se na radnici v Kehlu vládní vyzvání, aby se přihlásili různí řemeslníci, jako tesaři a zedníci, ale i rolníci a zahradníci, do osad v zámoří a vláda jim slibovala zadarmo převoz a různé výhody.

Pan Müller si přečetl vyhlášku, pověděl o ní své zarmoucené Gretchen a nadhodil, že by nejraději utekl na konec světa z místa, kde byl tak nešťasten. Paní Gretchen s ním souhlasila, proto se pan Müller přihlásil, že tedy pojede „do osad“. Že tato osada je na Nové Guineji, ovšem nevěděl, a kdyby to byl věděl, bylo by mu to lhostejné, protože o Guineji nic nevěděl a nikdo mu také nic určitého nemohl říci.

Žilo se tady ovšem naprosto jinak než doma, avšak nikdy jim tu nebylo zle, protože německá vláda jim byla ve všem nápomocna. Ale přesto Müllerovi tvrdili, že tu nezůstanou, a že jakmile skončí tato zlá válka, půjdou zas zpátky mezi bílé lidi, a že půjdou třeba pěšky až do milého Bádenska!

Nyní se ujal slova Abram Struwe a požádal strýce Michala, aby opět překládal.

„Říkal jste, milý pane Müllere, že byste šel domů třeba pěšky.

Musel byste obejít půl zeměkoule. Ale jako vy toužíte po domově, tak po něm touží každý člověk, ba každý živý tvor. Byli bychom vám za vaši lásku a upřímnost velmi nevděční, kdybychom vás zklamali.

Také my všichni toužíme po domově a chystáme se k odchodu.“

- 61 -

„To věřím, to věřím,“ zvolal pan Müller. „Až bude po válce, poplujeme všichni společně, viď, Gretchen!“ Paní Gretchen vesele souhlasila:

„Toť se ví, že všichni společně a přes Ameriku!“ Paní Gretchen chce přece poznat krajanku, paní Trudy v San Francisku, vždyť byla tak hodná k „Hansovi“, přitom se vlídně usmívala na Janka.

„Válka skončí třeba až za několik let,“ pravil pan Struwe, a strýc Michal překládal, „ale tak dlouho my nemůžeme čekat, odejdeme hned.“ Panu Müllerovi klesla ruka, až dýmka hlasitě cvakla o stůl a paní Gretchen vykřikla:

„Mein Gott!“

„Prušáci vás nepustí,“ řekl po chvíli klidně zahradník Müller a znovu zabafal.

„Odejdeme do vnitrozemí na britské hranice a tam u moře snad najdeme nějakou anglickou loď,“ překládal Michal nejistě.

„Když vás nedohoní zdejší hlídači, snědí vás v horách lidojedi.

Ne, ne, nedovolím! Nesmíte jít vstříc jisté smrti,“ rozčiloval se Hans Müller.

„A přece půjdeme,“ trval na svém Abram Struwe.

„Nikdo nás nebude pronásledovat. Hle, tady máme rozkaz, abychom odešli do hor, do osady Gogolumu. Rozkaz je však podvržený, a vy jste odvolán, abyste nás nemohl zadržet a nemusel být za náš odchod odpovědný. Náš útěk bude proveden za vaší nepřítomnosti.“

„Už

toho

mám

dost!

Nikam

nepůjdu

do

Friedrich-Wilhelmshafenu, ale hned ráno zajdu na velitelství.“

„A já s vámi malého Hanse nepustím,“ přispěchala paní Gretchen muži na pomoc.

„Drazí přátelé, děkujeme vám za vaši velkou lásku, avšak varuji vás, nepřekážejte nám! Zle byste nám, sobě a ještě někomu jinému posloužili.“ Pan Müller si náhle vzpomněl na časté velitelovy ná-

vštěvy a na jeho hovory s Jankem.

„Tos ty, Hansi, vyjednal?“ zeptal se smutně.

Janko se rozběhl k panu Müllerovi a objav ho kolem krku, řekl: „Odpusťte mi to, pane Müllere!“ Potom se vrátil k paní Gretchen, která ho sevřela do náručí a mazlila se s ním jako s dítětem, snažíc se od něho vylákat slib, že neodejde, že ji neopustí. Našla v tomto - 62 -

chlapci svého milého Hanse z Bádenska, a ten zlý chlapec že by jí chtěl utéci?

Janko si zas vzpomněl na svou maminku. Také ona by ho takto pevně svírala v náruči a chvěla by se o něho.

Není na světě pevnějšího, ale i něžnějšího pouta než mateřská ná-

ruč a přece tisíce a tisíce hochů je přetrhnou. Musí je přervat, i kdyby jim srdce krvácelo, protože jsou hochy. Jejich údělem je práce a zá-

pas a jejich cílem vítězství. Matky to vědí, tuší to od chlapcova zrození, avšak brání se té chvíli rozloučení a oddalují ji. Ale v těch zá-

chvěvech bolesti jsou i záchvěvy hrdosti, protože matky daly světu hrdiny, kteří vyplní těžké úkoly, a až je vyplní, potom se vrátí, vezmou matku za ruku a budou jí blahořečit, že jim nebránila.

A to je sladká a jediná náhrada za všecku tu bolest rozloučení, to je náplň života matky i syna. Avšak jsou také synové, kteří se k matce nevrátí, protože padli v zápase. Ale i ti jsou vděčně vzpomínáni.

Nevrátí-li se však proto, že na matku zapomněli, nikdy jim nebude odpuštěno! Jejich práce nebude požehnána a sami se dočkají ne-vděku, jakého se dopustili!

Paní Gretchen nebyla Jankova vlastní matka, ale protože ztratila synka v jeho dětství, přilnula k Jankovi láskou mateřskou. I takové matky zasluhují úctu a obdiv, ba ještě větší.

Pan Müller pochopil, že své hosty (neboť je vždycky považoval za hosty) neudrží. Rozum už byl překonán, na všecky námitky měli odpověď, setník Szimberski jako velitel jejich útěku patrně přál a podporoval jej, nyní běželo o to, aby bylo přemoženo i srdce. To šlo mnohem hůře. Co by jim všecko snesl? Čím a jak by jim mohl prospět? Opravdu nic nepotřebují? A tak nezbývá, než aby se domluvili, jak o sobě dají zprávu a kde se opět jednou sejdou. Jestli se ještě na světě vůbec kdy setkají?

Tak se z radostné hostiny stala hostina smuteční. V nastalém tichu všichni přemýšleli a jen pláč paní Gretchen se tiše nesl tmavou nocí.

„Kdy odejdete?“ zeptal se náhle pan Müller a chraptěl.

„Dnes po půlnoci,“ odpověděl kormidelník.

- 63 -

„Tedy jako pohřeb na lodi, za šest hodin po úmrtí,“ vzdychl si pan Müller. „Dnes už nebudeme spát. Chystejte se, pomůžeme vám, abyste snad na něco nezapomněli.“

„Domorodci přijdou až za hodinu, počkáme na ně,“ odpověděl kormidelník. „Naše věci jsou složeny nablízku, že Bene?“

„Všechno v pořádku, kormidelníku,“ odpověděl silák, „šest ranců a čtyři pušky.“ V poslední hodině rozloučení se mluvívá již málo.

Myšlenky odcházejících těkají po vytčené cestě a myšlenky opuš-

těných jsou plny zármutku, neboť si představují, jak bude všude prázdno po milých osobách. Paní Gretchen se však přece odbatolila a po chvíli se vrátila s objemným košem. Kdejaký pamlsek našla, všechno sebrala a prosila, aby si nacpali kapsy, že jim to bude dobré.

„Co já si jen zítra počnu? Co si tady sama počnu?“ naříkala hlasitě a utírala si zástěrou oči, „budu tu jako opuštěný ptáček na větvi…“

Strýc Michal si pomyslil, že to bude muset být silná větev, aby si na ni paní Gretchen mohla čechrat peříčko, ale neřekl nic. Bylo mu těch dobrých lidí také líto, že je musel opustit.

Co však řekne svému pánovi, doktoru Štefánikovi, až před ním stane a bude muset přiznat, že sbírky jsou ztraceny.

A čí vinou jsou ztraceny? Vinou Michalovou. Kdyby byl přemohl stesk a zůstal na Tahiti do konce války, nemuselo se tohle všecko přihodit.

Strýc Michal byl bláhový, myslel, že člověk řídí sám svůj osud!

Příchod dvou domorodců uspíšil tklivé loučení.

„Naznačte mi aspoň směr,“ žádal pan Müller, „abych věděl, kudy vás mám v duchu provázet.“

„Nejdřív pospíšíme k řece a podél jejího levého břehu půjdeme tak dlouho, pokud neodstoupí z našeho směru.

Míříme k jihovýchodu, abychom našli snazší přechod přes Albertovo pohoří,“ vykládal Janko nad mapou.

S tím se musel pan Müller spokojit, protože ani uprchlíci nevědě-

li, kolikrát budou muset změnit směr. Setník Szimberski ovšem nezapomněl ani na mapu, ani na kompas, avšak nepropustné pralesy a divocí domorodci mohou neočekávaně změnit směr cesty uprchlíků.

Tři sta kilometrů v Evropě, ba i v Americe je pro statečné muže procházkou, kterou lze pěšky hravě vykonat za deset dní, avšak tři - 64 -

sta kilometrů v novoguinejských džunglích si vyžádá několika měsí-

ců.

Rozhodný kormidelník již ukázal domorodcům jejich břemena a vrátil se ke stolu jen proto, aby vytrhl z objetí hostitelů strýce Michala a Janka.

Když došlo na mlčenlivého Bena, stiskl ruce manželů Müllerových sice něžně, avšak přesto oba jimi třepali, než je podali poslednímu, Abramu Struwemu.

Zaznělo poslední „sbohem a na shledanou“, a již temná noc pohl-tila stíny mužů, obtížených batohy. Jen ještě jeden prodléval a nemohl se odloučit, byl menší a štíhlejší než ostatní, ale koneckonců i ten zmizel a manželé Müllerovi si padli do náruče…

XIII.

ÚTĚK DO PUSTINY

Když se druhého dne v šest hodin ráno vydával Hans Müller na cestu do Friedrich-Wilhelmshafenu, odpočívali uprchlíci po nočním pochodu o dvacet kilometrů jižněji, aby jen posnídali a potom se hned vydali k západu. Podle podrobné mapy, kterou jim daroval setník, i podle skutečnosti shledali, že kdyby se ubírali proti proudu řeky Kabenavy, že by se jim postavilo do cesty k jihu vysoké pohoří Bismarckovo. Proto se Abram Struwe rozhodl, že raději projdou pa-horkatinou a že Bismarckovo pohoří obejdou obloukem. Domorodci by byli ovšem raději šli podél řeky, neboť jejich kmen bydlel na vý-

chodě, avšak slíbili, že půjdou za odměnu s bělochy až k osadě, kde by si naši přátelé mohli najmout jiné nosiče.

Znalci Papuánců tvrdí, že domorodci Nové Guineje nemají ve své řeči slovo „vděčnost“ a že v jejich povaze tato vlastnost vůbec není, avšak nelze jim upřít příchylnost. Každý běloch je pro ně pán, přísný a nepochopitelný pán, kterého nutno poslechnout, dokud je silnější, ale kterého je však nutno obelstít a zničit, jakmile není ostražitý nebo je-li slabší.

Naši běloši věřili aspoň v příchylnost obou domorodců, protože po celou dobu s nimi jednali vlídně a kormidelník je už dávno chránil - 65 -

a často obdaroval. Přesto radil svým bílým druhům, aby byli stále opatrní a pozorovali jednání domorodců.

Místo k odpočinku a k snídani si zvolil u řeky, aby se mohli umýt a osvěžit.

Janko by si byl rád zaplaval, avšak kormidelník Struwe, přirozený vůdce a velitel skupiny, zakázal jakoukoli neopatrnost.

„V guinejských řekách je spousta krokodýlů,“ prohlásil, „a proto vás všecky varuji, abyste nikdy nevstupovali do hlubších vod, ba abyste bezstarostně neprodlévali ani na březích.“

Janko si liboval, jak voda příjemně osvěžuje a smál se stříbřitým rybkám, které dorážely až k jeho nohám.

„Tady je jistě dost ryb,“ mínil Ben, „a lepších než ty slizké a páchnoucí mořské ryby.“

„To jistě,“ odpověděl kormidelník, „pamatuji se ještě ze školy, že v mořích u velkých ostrovů jsou spousty ryb, ale zato že tu nejsou úhoři.“ Před východem slunce vystoupila z řeky hustá pára, která se vlekla po obou březích. Levý břeh řeky byl nízký, zatímco pravý se brzy zdvihal vysoko. Jakmile však slunce vyšlo, roztrhly se páry jako obrovské kusy mušelínu a ztrácely se v pralese, jímž byly porostlé vysoké stráně.

Slunce nad párami rychle zvítězilo a ohřálo vzduch přes noc vy-chladlý.

Rozkoší se zachvěl celý svět, široký hřbet řeky zaplál zlatem, dálky zmodraly a užaslým zrakům našich přátel se na východě objevil obraz velebného horstva. Oko rozeznávalo několik zvlněných pruhů, stále se pnoucích výš a výš a oděných světlejší modří. Bylo to Finisterské pohoří, jehož úpatí obtékala řeka Kabenava velikým, k jihu vybočeným obloukem.

Ozval se mnohohlasý zpěv drobného ptactva a křik papoušků. V

dálce kroužili ve vzduchu probuzení dravci a bystrými zraky pátrali po kořisti k snídani. Z nedaleké sítiny se vzneslo hejno kachen.

„Tady by se krásně bydlelo! Tady by člověk s udicí a puškou prožil šťastný život,“ zabásnil si málomluvný Ben, avšak kormidelník ihned ochladil jeho nadšení, ukazuje mu protější povystouplý a písčitý břeh.

- 66 -

„Podívejte se, podívejte se, co jsem říkal? Už se jdou vyhřívat,“

náhle zvolal kormidelník.

A vskutku z vody vylézal na břeh veliký ještěr a brzy za ním dva menší. Drápali se zvolna z vody, kývajíce ohyzdnými dlouhými hla-vami zprava doleva. Strýc Michal se odporem až otřásl a ptal se, je-li krunýř těchto zvířat opravdu tak pevný, že ho kulka neprorazí.

„Kulka z našich pušek jej prorazí snadno,“ odpověděl Abram Struwe, „avšak teď na to není ani čas, ani vhodné místo, abychom na sebe upozorňovali střelnými ranami.

Seberte si své věci a pojďme raději, dokud nás vedro nedonutí k odpočinku.“ Všichni uposlechli, opustili břeh řeky a dali se za svým vůdcem. Plocha ostrova, víc než šestkrát většího než Čechy, je z vět-

ší části porostlá pralesem, v pohořích jsou křoviny i holé pláně a jen mnohem menší část ostrova je porostlá trávou, tu nižší, tu vyšší, zvláště traviny allang-allang dosahují až k ramenům muže. Proto je tu cestování neobyčejně obtížné.

Jako v každém pralese i tady tvoří stromy a keře jednoho druhu celé skupiny, zřídka prostoupené jinými druhy, takže cestovatel musí často některé ostrovy trnitých nebo ostrolistých křovin a stromů ob-cházel, často musí si sekerou razit cestu v houštině, kterou propletly liány a četné jiné úponkovité rostliny, zatímco jindy může procházet řídkým lesem bez obtížného podrostu.

Někteří stromovití velikáni s ohromnými a košatými korunami nedovolí, aby pod nimi vzrost podrost. A tady se kráčí cestovateli dobře, dokud nedojde k padlému obru, jehož tělo práchniví a je útul-kem hadů a ještěrek a potravou nesčetných brouků: roháčů, nosoro-

žíků, tesaříků a nosatců. Cesty tu nejsou vůbec, jen pěšiny spojují vesnice domorodců, a i ty rychle zarůstají, nejsou-li často obnovová-

ny a prosekávány. Bez kompasu by cestovatel zabloudil, protože by nedokázal určit směr. Šelmy na ostrově sice nejsou, ale na bělocha přece číhá tisíce nebezpečí, tím horších, že nepřátelé jsou malí a ne-nápadní.

Abram Struwe stále poučoval a nabádal k opatrnosti před četnými jedovatými hady, kteří usmrtí člověka jediným uštknutím, a před štíry a ohyzdnými jedovatými stonožkami.

- 67 -

„Mějte kapsy stále zapnuté, nesundávejte neopatrně obuv, proto-

že ta jedovatá havěť vleze všude.

Nejlepší zbraní proti hadům je dlouhá pružná hůl, musíte-li už ve-jít do nízkého podrostu, švihejte do něho nejprve prutem nebo holí a bázlivý protivník uteče. Nejezte neznámé ovoce, nevzdalujte se ze skupiny a mějte oči a uši neustále na stráži!“

Skupina postupovala dosti zvolna, neboť až dosud pouze mírně zvlněná krajina se měnila v pahorkatinu. O vodu nebyla nouze. Četné potůčky sbíhaly z vyšších kopců a tvořily v údolích bažiny.

Protože naši cestující měli ještě zásoby potravin, nemuseli se starat, jak si opatří oběd, a nic je nezdržovalo.

Jen když našli pěkné ovoce, neodolali, aby se jím neosvěžili. Ne-

únavně kráčeli pět hodin, až je horko donutilo k odpočinku. Podle kormidelníkova mínění urazili opět asi dvacet kilometrů.

Až dosud nepřišli do osady domorodců. Snad je minuli, aniž o tom věděli, protože šli stále

pralesem. Domorodci tvrdili,

že osady Papuánců bývají

nejčastěji na pokrajích pralesů.

Některé kmeny bydlí v

nížinách a stavějí si obydlí v

bažinách na kůlech jen proto, aby k nim znesnadnili

přístup nepřátelům. Papuánci

jsou rozděleni na velmi četné kmeny, které žijí většinou

v nepřátelství, protože mezi

nimi panuje krevní msta,

která nikdy nezaniká, a kdyby zanikla, při nejbližší pří-

ležitosti ji znovU obnoví.

O počtu papuánského

obyvatelstva na Nové Guineji jsou zprávy velmi neur-

čité. Někteří učenci tvrdí, že

- 68 -

je jich sotva milión, zatímco jiní mluví a dvou miliónech.

A kdyby jich bylo i dva milióny, byl by přece ostrov velmi řídce zalidněn. Evropané se usadili vesměs jen na pobřeží a dovnitř ostrova vnikli jen hledači zlata, lovci rajek a odvážní učenci, kteří s nasazením zdraví i života se snaží prozkoumat i nejnepřístupnější a nejne-bezpečnější kraje. Odvážní a obětaví učenci jsou největšími hrdiny a zasluhují slávy a obdivu.

Naši cestovatelé neměli příliš přírodopisných vědomostí. Často se zastavovali, obdivovali se krásným stromům zvláštních kmenů nebo korun a toužili po nádherných květech orchidejí nebo po zlatožlutém ovoci, jež naplňovalo okolí vábnou vůní. Janko se často rozběhl za pestrým motýlem duhových barev anebo v nadšení vykřikoval svůj obdiv nad krásou drobného ptactva, zbarveného jako drahé kamení, skoro všechny zdejší ptáky zdobilo kovově lesklé peří.

Kvetoucí keře vábily obdivovatele, avšak náhlý kmit hladkého hadího těla zarazil spěšné kroky a nadšenec ustrašeně ustoupil.

„Medvěd nebo panter by mi byl milejší,“ zvolal Ben, „než tato úskočná havěť. Kdybych se měl aspoň s kým chytit do křížku, ale tohle člověka jen zobne a za chvíli je s ním amen.“

Oběd byl chutný, protože dosud nebyly vyprázdněny kapsy, které si museli nacpat pod dozorem paní Gretchen.

Však si při obědě na ni vzpomínali a také na Hanse Müllera, který už jistě dospěl do přístavu Bedřicha Viléma a přijal vyznamenání.

Odpočívat museli nejméně do tří hodin odpoledne.

Po hojném obědě domorodci hned usnuli, avšak naši přátelé, leží-

ce ve stínu, vzpomínali.

Činorodý Abram Struwe byl však stále zaměstnán aspoň duševně.

„Kdo cestuje v pustině, musí ráno přemýšlet, kde a co bude obědvat,“ poučoval své posluchače, „a v poledne zas musí myslet na to, kde a jak bude noclehovat. Štědrý pan setník Szimberski nám daroval spací pytle, věci nesmírně důležité, avšak naše ruce musí být volné a naše hlavy chráněny. Proto neleňme a opatřme si ochranu proti moskytům. Jemnou tkaninu máme, avšak ta nám nesmí přiléhat na obličej, protože tak by nás neochránila.“

Když strýc Michal pochopil, oč běží, vyžádal si drát a sliboval, že to zařídí, aby je moskyti neobtěžovali.

- 69 -

Všichni hleděli na jeho obratné ruce, jak na tropické přilbě ohý-

bal drát, jak je malými kleštěmi pevně svazoval a jak vyrobil kuklu, která se dala rozevřít a zase zavřít.

Na noc si jí každý nasadí na hlavu, její vnitřek je vyložen hustým tylem, a tak budou moci bezpečně spát i pod širým nebem. Žádný z těch drobných, ba i nejmenších škůdců se nedostane k obličeji spáče.

Na ruce bude nutno obléci rukavice. Abram Struwe byl velmi spokojen.

Kukly byly lehounké a velmi praktické.

Po třetí hodině se uprchlíci vydali na další cestu. Sotva urazili čtyři kilometry, byli velmi překvapeni, neboť les náhle přestal a před nimi se otevřela mělká dolina, dosti pečlivě obdělaná a osázená uži-tečnými keři a plodinami. Bylo zřejmé, že tu kdosi pěstoval nejen obiloviny, ale i ovoce a různou zeleninu.

Kolem polí stály stromy chlebovníky, avšak nejpodivnější bylo, že nikde na dohled nebyla jediná chýše, ačkoli cestičky prozrazovaly, že políčka jsou často navštěvována. Kde byli obyvatelé? Nikde nebylo ani stopy, že by vesnice snad vyhořela anebo že by byla rozmetána po útoku nepřátel.

Domorodci, kteří provázeli bělochy, nebyli však překvapeni a co-si vysvětlovali a přitom ukazovali nahoru.

Ale běloši jim nerozuměli.

Avšak za půl hodiny, když naši uprchlíci přešli údolí a opět vnikli do pralesa, nalezli vysvětlení. Naštěstí šli domorodci napřed a jejich bystré zraky objevily, co je už prve znepokojovalo.

Výkřikem zastavili karavanu a ukazovali do korun stromů, jejichž větve byly široce rozloženy.

Běloši spatřili na stromech veliká hnízda, v nichž rozpoznali chý-

še, a v nich domorodce na stráži. Kopí a luky se šípy drželi Papuánci připraveny k obraně.

Domorodci, kteří provázeli bělochy, cosi volali. Po jejich slovech nastal v korunách šum a pohyb. Obyvatelé hnízdovitých chýší se patrně sbíhali, či lépe slézali k poradě. Výkřiky se opakovaly, křičelo se zdola do korun a odpovídalo z korun.

Nakonec se přece jen asi půl tuctu domorodců odhodlalo k sestu-pu.

- 70 -

„Páni, ti umějí šplhat jak opice!“ zvolal kormidelník, vida obratné domorodce, jak rychle kloužou po kmenech, aniž by odložili zbraně.

Abram Struwe se rozhodl, že drobnými dárky získá přízeň nebezpečných obyvatel stromů, a proto se s plnými hrstmi dárků blížil k Papuáncům.

Brzy se přesvědčil, že domorodci jsou lidé bázliví a že jen jakási dětská zvědavost je nutí, aby se podívali na bělochy a aby přijali da-ry, z nichž měli velikou radost a nabízeli za ně ovoce a tykve.

Když se Abram Struwe tázal hnědých mužů, kteří s ním přišli, proč tito lidé bydlí na stromech, dověděl se, že ze strachu před bojovnějšími a statečnějšími kmeny.

V době nebezpečí zanechají svá políčka a plodiny na nich nepří-

teli a sami utečou na stromy, odkud se brání šípy a kopími.

Bělochům se nechtělo šplhat na stromy, a tak když si dárky zajis-tili přátelství domorodců, vydali se na další cestu, aby si ještě před západem slunce našli vhodný nocleh.

Opatrný Abram Struwe pobízel k spěchu. Nechtěl, aby se Papu-

ánci dověděli, kde se běloši uloží k spánku.

Prošli ještě velký kus pralesa, než opět dorazili k travnatému kopci.

„Nedá se nic dělat, musíme až na kopec,“ rozhodl Abram Struwe, „abychom měli rozhled, kdyby se přiblížil nepřítel, a tam přenocujeme.“

Chybělo sotva půl hodiny do západu slunce, když dorazili na vrchol. Pečlivě prošlehali zem, vytrhali trsy trávy a vysekali nízké křoviny. Sebrali suché větve, listí a posekané křoviny, aby je zapálili a připravili si večeři z konzerv a rýže.

Přestože všude bylo ticho a pusto, opatrný Abram Struwe přece ustanovil stráže, které měly po celou noc střídavě bdít a udržovat oheň.

Ti, kdož měli bdít až po půlnoci, si navlékli spací pytle a nasadili kukly.

Na temnou oblohu vyskočily hvězdy, avšak unavení uprchlíci ne-

čekali, až nad obzor vystoupí nádherný Jižní kříž, a po malé chvíli usnuli. Všichni čtyři běloši se za noc vystřídali na stráži, protože ani - 71 -

Janko nechtěl být osvobozen. A když ráno při východu slunce vstá-

vali, byli všichni spánkem osvěženi.

Po malé snídani sestoupili s kopce a dali se k jihozápadu, neboť – jak se z vrcholu kopce přesvědčili – nestavěla se jim do cesty žádná strmá horstva.

Pod kopcem ukazovali domorodci bělochům hopkavá zvířátka velikosti zajíce a volali na ně nejen divné jméno, nýbrž i „yam“, z čehož běloši vyrozuměli, že zvířata lze jíst, proto na ně Janko podnikl hon a tři zastřelil.

Byli to vačnatci* a oba domorodci slibovali dobrý oběd, litovali jen, že jich Janko nezastřelil víc.

„Jsou to nějací klokánci,“ usuzoval Ben, „avšak jsou tuční a pe-

čínka z nich nebude špatná. Upravím je sám, protože mám dost kuchařských zkušeností z lodi.“

Abram Struwe se smíchem potvrdil, že každý lodník je trochu kuchař, a slíbil, že na Bena dohlídne. Naši přátelé šli zase hbitě a vytrvale, ale slunce je donutilo k odpočinku.

Domorodci chtěli stáhnout z vačnatců kůže, avšak Ben jim je vzal a řekl jim, aby zřídili ohniště, neboť se rozhodl, že zvěřinu upeče na rožni sám a že nebude šetřit různým kořením.

Rožeň musely ovšem nahradit syrové větve, které bylo nutno dr-

žet a otáčet nad ohněm, avšak když Ben předložil pečeni, voněla a chutnala všem znamenitě.

Až dosud se uprchlíkům dařilo dobře. Nic nepřekáželo jejich pou-ti a svízele cesty a horka dosud statečně přemáhali. Dosud je nestihla zlá nehoda a nebylo ani nutné, aby se příliš uchylovali od vytčeného směru. Nemohli ovšem určit přesnou vzdálenost od Stephansortu, protože údolí a kopce cestu značně protahovaly, avšak přece jen uni-kali z německého zajetí a přibližovali se ke vzdálenému cíli.

V odpoledních hodinách mnoho neušli, ačkoli je Abram Struwe neustále pobízel k pochodu, avšak ostatním se příliš nechtělo.

* V Austrálii a na východních ostrovech žijí četná zvířata, jejichž mláďata dospívají ve vacích matek, některé matky dokonce ani vaky nemají a mládě je pouze přisáto k matce. Zrozené mládě je slaboučké a samo by zahynulo. Největší a nejznámější vačnatec je klokan, má však četné drobnější příbuzenstvo.

Přední nožky mají klokani slabé a malé, zadní silné a pevným ocasem se při skocích odrážejí od země.

Jsou býložravci, ale i ovoce jim chutná, Domorodci loví vačnatce pro chutné maso.

- 72 -

Protože prales byl nekonečný, běželo Struwemu o to, aby pro nocleh našel místo v nejřidším pralese, u kmene obrovitého stromu, aby při případném náhlém útoku měli nocležníci aspoň záda krytá.

Mimoto se staral, aby strážce kolem sebe dobře viděl a získal čas, kdyby nepřítel vyrazil z houštiny.

Kormidelník Struwe se neobával ani tak zvířat, jako spíš lidí. Po dvou hodinách nalezli konečně vhodné místo a vykonali všechny přípravy k přenocování.

Kromě toho se museli starat o večeři. Ačkoli oba domorodci snědli spoustu pomerančů, které tu rostly divoce (jejich ovoce je o polovičku menší), přece jen měli opět hlad. Proto jim Ben uvařil plecháč kaše z kukuřičné mouky, zatímco běloši se spokojili opět kon-zervami. Kormidelník, který se staral o bezpečnost a blaho výpravy, s žalostí pozoroval, jak rychle ubývá zásob. Měli ovšem dosti soli, koření, rýže a mouky, ale jejich zásoby nebyly nevyčerpatelné. Proto se běloši při večeři usnesli, že zásoby pokrmů bude nutno doplňovat ulovenou kořistí.

XIV.

BEN JE DOBRÝ STRÁŽCE

Ben uvítal rozhodnutí „rady starších“ (Abrama Struweho a strýce Michala) o nočních hlídkách a lovu zvěře stejně radostně jako Janko.

Po západu slunce se v tropech rychle setmí. Protože však na spaní bylo ještě brzo, udržovali uprchlíci oheň, u něhož se příjemně vzpomínalo na vzdálené přátele.

A poněvadž do jedenácté hodiny měl hlídat Ben, ostatní se uložili k spánku.

Ben byl horlivý hlídač. Oheň ozařoval jen nevelký prostor a lákal noční motýly, kteří svou zvědavost často zaplatili životem a spadli na žhavou hranici. Úzký pruh kouře vystupoval do koruny obrovského stromu a tam jistě znepokojoval spící ptáky, že raději ulétli na jiný strom, aby tam přespali.

Měsíc měl vyjít až po desáté hodině, avšak hvězdy plály jasně, takže v pralese nebyla nepropustná černá tma, ale jen husté šero.

- 73 -

Milý Ben, drže pušku opřenou o rameno, chodil kolem spícího tábora jako voják na palubě. Však si také vzpomínal na Minervu a sliboval si, že Němcům jednou splatí dluhy. Však Němci mohli za to, že se teď nehoupá ve visuté rohoži, že již po mnoho měsíců neokusil grogu, že si nezazpíval s přáteli a nezahalekal při napínání nebo svi-nování plachet!

Nikdo jiný než Němci! Ano, jen Němci ho vyhnali do této pustiny, kde je horko jako v parní lázni, kde s těžkým batohem se trmácí nebezpečnými pralesy, kde jsou jedovatí hadi a kde úskočný nepřítel může člověku poslat ze zálohy šíp nebo kopí a protrhnout poctivému námořníku svrchní i spodní kůži.

Když Ben asi padesátkrát obešel tábor, unavil se a šel si sednout opodál ohně, aby plameny neoslepovaly jeho zrak.

Milý Ben si snad také trochu zdříml, avšak jeho sluch byl ostražitý. Co to? Někdo se z opačné strany, kde přestávalo houští, opatrně plíží. Není pochyby, zvuk tichých kročejů je určitější. Teď už i bystrý zrak postřehl vetřelce! Rozevřely se křoviny a kdosi opatrně lezl po zemi a pátral kolem, neboť Ben uviděl hlavu otáčející se hned vpravo, hned vlevo.

Od Struweho Ben věděl, že domorodci se dovedou výborně plížit a že přepadají vždy jen ze zálohy. Není pochyb, že tu je takový neví-

taný host a zamýšlí něco zlého.

Osamělým lidem nejvíc škodí obrazotvornost, protože jim maluje podoby a pohyby tak jasně, že člověk nemůže pochybovat o svých vjemech. Kolikrát lovec vystřelí na čekání na chomáč trávy, na hýba-jící se bodlák anebo na nevinného ježka v domněnce, že střelil na zajíce nebo na srnce.

Ben teď například jasně viděl domorodce. Nyní divoch zdvihá paži a míří kopím na spící. To Ben nesmí dopustit!

Pif, paf! zahoukly dvě rány, neboť Ben střelil raději dvakrát rychle za sebou, aby nepřítele spíše trefil. V mžiku byl tábor vzhůru, také oba domorodci vyskočili, protože se domnívali, že se strhla bouřka.

„Co se děje?“ vykřikl Abram Struwe, stahuje s nohou spací pytel.

„Kdo to střílel?“ ptal se strýc Michal všecek polekán.

Jen Janko mlčel, ale už měl v rukou svou pušku a očekával útok.

- 74 -

„Já jsem střelil na lupiče,“ přiznával se Ben hrdinsky, „a myslím, že jsem ho trefil, protože neutekl.“

„Kde? Kde? Kolik jich bylo?“ křižovaly se otázky.

„Střelil jsem na jednoho, ale v houští jich muselo být mnoho,“

prohlásil Ben, ukazuje na protější houštinu.

„Ozbrojte se všichni, musíme prohledat okolí,“ velel Abram Struwe. Opatrně se plížili k houštině, když v tom Janko vykřikl.

„Bohudíky, nepřítel je zdráv a už ho přešlo leknutí.

Pojďte se na něho podívat, je to ocasatý chlapík, a jak se zdá, chce na strom.“ Také domorodci přiběhli a spatřivše nemotorné zví-

ře, přes půl metru dlouhé, s ocasem jen o málo kratším, projevovali velkou radost a vykřikovali:

„Kuskus*, yam, yam.“ Tedy opět něco k snědku. Ne.ž se běloši nadáli, udeřil domorodec zvíře kyjem a zabil je.

Když se Abram Struwe vrátil k ohni, říkal cosi nelichotivého o strážci, a když se i dobrácký strýc Michal a Janka hlasitě smáli, Ben odhodil pušku a zvolal:

„Protivná bouchačko, kdybych tě neměl, byl bych šel na vetřelce s holí a nemusela být ostuda.“

Kormidelník Struwe nechtěl milého Bena zahanbit, a proto svolal k obnovenému ohni poradu a řekl:

„To se může stát každému. Jisté je, že Ben dobře hlídal a bránil nás…“

„Aby vás nepokousalo morče! Já vím, kormidelníku, co chcete říci, já vím, ale i moudrý člověk někdy chybí, natož teprve hlupák.“

Janko i strýc Michal utajili smích a ubezpečovali Bena o své vděčnosti. Ben se však strašně styděl a tvrdil, že bude za trest hlídat ještě dvě hodiny, protože tak zbytečně ostatní vyrušil ze spánku.

„Ale střílet nebudu, kdyby i divoši přišli, sliboval, „raději je uškr-tím.“ Noc minula klidně, jakmile však vyšlo slunce, zastihli běloši domorodce v práci. To byl div! Papuánci už stáhli zvíře a vyvrhli vnitřnosti a slibovali, že bude dobrá snídaně. Tentokrát se Ben nehlá-

sil jako dobrovolný kuchař.

* Kuskus skvrnitý - zvíře 60 cm dlouhé, ocas 40 cm. Je to váhavý a tupý noční šplhavec, Leze po stromech a žere ovoce.

- 75 -

Janko s kormidelníkem prohlíželi kůži. Byla žlutě, bíle a červeně skvrnitá a byla neporušená. Obě koule šly opravdu mimo, což dobré-

ho Bena mrzelo tím více. Abram Struwe jen mimochodem podotkl, že Ben je zvyklý na větší cíl, například na fregatu nebo na přístavní hráze, ale ne na tak malé zvíře, což Ben spolkl, avšak z kuskuse nechtěl ani sousto.

XV.

V TRÁVĚ

Naši přátelé se opět vydali na cestu. Prales se zdál nekonečný a všichni již toužili po volném prostranství, neboť kdo musí jít několik hodin cesty lesem, cítí, že je jaksi zajat stromy. Padá na něho zvláštní tíseň, obtížně se mu dýchá, a protože je unaven, zdá se mu, že mu stromy schválně zastupují cestu.

Teprve kolem desáté hodiny se objevily známky, že prales končí.

Ozval se zpěv drobného ptactva, zavál tu a tam lehký vánek, barvy listí byly jasnější a v podrostu se objevovala zvěř.

Je jisté, že nejpustší a nejtišší je hluboký les, ani zvířata nemilují lesní hlubiny, tam bývají jen jejich brlohy, avšak život lesa se odbývá jen na jeho pokrajích.

S jakou radostí pospíchali naši uprchlíci, jen aby už se vyprostili ze zajetí miliónů stromů a mohli se pokochat pohledem do dálky!

Klesli do stínu stromů a dívali se plní údivu na rozsáhlou, naprosto bezlesou krajinu. Kam oko dohlédlo, prostírala se nekonečná lou-ka, jen na jihu opět vystupoval prales.

Prérie byla porostlá trávou, ve které se objevovaly tu a tam temnější skvrny, v nichž uprchlíci rozpoznali ojedinělé stromy.

Na velikých plochách, jako na moři, na travnatých prériích anebo na saharské poušti nemůže cestovatel správně odhadnout vzdálenost, protože tu nejsou předměty, podle nichž by mohl přirovnávat. Proto se například cestujícím na palubě zdá, že se jejich obzor nesmírně zmenšil, a teprve když se na obzoru objeví loď, uvědomí si ohromnou vzdálenost, kterou jejich oko obsáhne.

- 76 -

Také našim unaveným poutníkům se travnatá krajina jevila sice velmi rozlehlou, avšak přece neodhadli její šířku. Podle dosavadních zkušeností ji mohli projít za čtyři nebo pět hodin.

Zatím si dopřáli odpočinku a svým zrakům pastvy po modravých dálkách.

„Tady poobědváme, a až si odpočineme, porozhlédneme se po okolí,“ pravil Abram Struwe. „Jestli jste příliš unaven Johne, půjčte mi svou pušku a já se pokusím, abych něco ulovil k jídlu.“ Janko poznal, že Abram Struwe chce jít na lov, a proto mu ochotně podal pušku, sám se však nabídl za honce.

Milý Ben, chtěje napravit svou pověst střelce, se také vydal se svou puškou.

Lovci se brzy přesvědčili, že vnikli do ráje, jako stvořeného pro myslivce. V nízké trávě i v lesním podrostu byla hojnost rozmanité zvěře.

Byli tu čtvernožci i ptáci. Abram Struwe byl obratný střelec. Po malé chvíli ulovil tři čtvernohá zvířata a čtyři ptáky slušné velikosti.

Tím byla jeho lovecká vášeň ukojena, a proto vrátil pušku Jankovi, který neustal, dokud neměl právě tolik úlovku jako kormidelník.

Mnohem hůře se dařilo Benovi. Vystřelil jistě tucet koulí, ale jeho úlovek byl žalostný, jeden pták a jeden savec.

Z úlovku měli největší radost domorodci a hned se chtěli pustit do kuchání. Avšak Janko a Struwe si chtěli nejprve svou kořist prohlédnout, takže milý Ben se rozhněval na tvůrce přírody a tvrdil, že těch skokanů, „snad klokanů“, vskočil mu do řeči kormidelník, avšak Ben opakoval, že těch skokanů už má dost.

„Cožpak tu není na celém ostrově nějaký pořádný paroháč. Proč tu není zajíc nebo králík, srnec nebo jelen, proč ne medvěd nebo slon? Nic, nic než samý skokan!“ Ten jeho „skokan“ byl tak rozstřelen, že ho Ben přinesl ve dvou kusech, a ta jeho „vrána“ nestála taky za nic.

Janko a Abram Struwe se však pochlubili čtyřmi kurovitými ptá-

ky, kteří slibovali výbornou pečínku. Také zastřelili chřástala a kulí-

ka, který bude jistě dobře chutnat.

Ben odhodil vojenskou pušku a prohlásil:

„Tenhle klacek je pro kočku. Co s tím mám tady střílet?“

- 77 -

„Nepřátele, kteří se plíží k táboru,“ štípl kormidelník, avšak ihned šel k Benovi a přátelsky ho poplácal po plecích a řekl: „Milý hochu, chyběla nám zkušenost a setník nejspíš ani jiné zbraně neměl, jedno však je jisté, že dokud skutečně nebudeme potřebovat vojenské puš-

ky, bude nám dobře.“

Strýc a Janko pilně škubali, zatímco oba domorodci obratně sta-hovali kůže z ulovených zvířat. Abram Struwe však dovolil, aby se připravila jen polovina ulovené zvěře, neboť tušil, že v travnaté stepi nebude dostatek zvěře.

Oběd na pokraji stepi byl jako dokonalá hostina. Maso ptáků bylo výborné a hladovým domorodcům zůstalo tolik pečeně z vačnatců, že si s uspokojením hladili plné boky a nadmutá břicha.

Kormidelník Struwe chtěl využít odpoledních hodin a určil si směr přes bujnou prérii. V tomto směru byly dvě tmavé skvrny, dva obrovské stromy, takže budou mít cíl stále před očima.

Avšak jaký byl údiv bělochů, když po povelu k pochodu oba domorodci prohlásili, že už dále s výpravou nepůjdou, a žádali slíbenou odměnu.

Tomu ovšem nechtěl Abram Struwe rozumět a dotazoval se domorodců, až dosud ochotných, proč nechtějí jít dál.

„Není tu cesta,“ odpovídali souhlasně.

„V pralese také nejsou cesty, a přece jsme jím prošli,“ namítal kormidelník.

„V pralese je mnoho cest, trávou ani jediná,“ odporovali Papuánci.

„Tak si ji uděláme!“ vykřikl kormidelník podrážděně.

„V trávě nejsou cesty,“ trvali na svém domorodci a ukazovali až nad hlavu a pak dodávali: „Jedovatí hadi, horko.“

Abram Struwe se velmi rozčilil, neboť nemohl anebo nechtěl pochopit svéhlavost domorodců. Věděl, že po zlém nic nedokáže, proto jim nabízel větší odměnu, mnoho těch krásných věcí, které nesli s sebou, a veliký kus soli*, jestliže je doprovodí aspoň k prvnímu stromu. Mimoto slíbil, že uloví opět zvířata a že domorodci dostanou mnoho jídla.

* Peníze domorodci nechtěli, ve vnitrozemí by za ně stejně nic nekoupili - 78 -

Avšak Papuánci tvrdili, že k prvnímu stromu do večera nedojdou a přenocovat v trávě že nelze. Jestliže se běloši vydají na cestu časně ráno, pak s nimi Papuánci půjdou.

Ale v noci ne, protože v travách sídlí mnoho zlých duchů.

A tak se museli běloši chtěj nechtěj toho odpoledne vzdát další cesty. A protože měli dost času, využili ho opět k lovu. Lovili v trávě i na pokraji lesa. Přišli na hejna holubů, jedni byli na zádech rudo-hnědí a na hlavě a krku světlí, jiní měli hnědou hlavu a na zádech byli zelení a na prsou modří.

Nejvíc se jim však líbil pěkný holub, svrchu žlutavě zelený, na spodu bílý. Temeno hlavy měl purpurové, žluté oko a růžové nohy.*

Ben zastřelil ze své „houfnice“ velkého ptáka, který seděl na vrcholu stromu.

Byl to jistě denní dravec hnědě a bíle kropenatý**, avšak nesli-boval, že si na jeho tuhém mase někdo pochutná.

Mnohem lepší úlovek se Benovi naskytl na stromě, a přece to nebyl pták!

Jakési hnědé, tři čtvrti metru dlouhé zvíře běhalo velmi hbitě po vodorovných větvích, ba dovedlo i skákat ze stromu na strom.

Ben vyčkal, až se zvíře usadí, a potom opatrně zalícil.

„Hurá! Už je dole,“ jásal a běžel pro kořist, avšak když zvíře prohlédl, shledal, že je to zase vačnatec!

„Prožluklí skokani!“ volal na Janka. „Zdá se, že na tomhle nepo-dařeném ostrově není jiné zvěře. Ať to běhá, leze nebo skáče, pořád je to skokan!“

„Klokan, mistře Bene,“ opravoval Janko.

„Skokan a dost,“ trval na svém Ben.

Druhého dne časně ráno se karavana vydala do travnaté krajiny.

Opatrní Papuánci si zabalili kusy zvěřiny a natrhali ovoce do zásoby, tvrdili, že v trávě nebude možno vařit.

* Holub nádherný. Na Nové Guineji je na šedesát druhů holubů.

** Luňák australský. Denních dravců je tu několik druhů.

- 79 -

Zprvu byla cesta trávou příjemná, až na to, že se v ní obuv rychle zarousala. Nebyl tu ovšem stín jako v pralese, avšak v ranních hodinách slunce ještě nepřipalovalo.

Avšak za hodinu bylo hůře. Tráva byla stále vyšší, takže nyní již dosahovala k bokům chodců a ztěžovala chůzi.

Naši uprchlíci teď už šli husím pochodem, a protože se prvnímu šlo nejhůř, často se střídali.

Po dvou hodinách dalšího pochodu dosahovala tráva po ramena a bylo nutno, aby první muž prosekával cestu tesákem. Bylo sotva osm hodin a přece byli všichni již tak propoceni, že mohli šaty ždímat.

„Dál už nepůjdeme,“ rozhodl Abram Struwe, „musíme si odpočinout.“ A protože nenašli stín a slunce již notně hřálo, nasekali aspoň trávu, sestavili pušky do pyramidy a přikryli je trávou, a tak přece získali zastíněný kousek aspoň pro hlavy.

Nyní běloši pochopili, proč se domorodci zdráhali vejít do trav.

Štěstí že včera odpoledne se karavana nevydala na cestu, byla by musila přenocovat v tomto moři trav, které je tísnilo hůře než prales.

Že tu bylo dosti hadů a drobných hlodavců, o tom se všichni velmi brzy přesvědčili.

„Proč ale je tráva stále vyšší?“ ptal se strýc Michal.

„Protože se půda svažuje a je vlhčí,“ odpověděl kormidelník Struwe. „Obávám se, abychom nepřišli do bažiny. Tam by tráva byla mohutnější a neprošli bychom jí, jako nelze projít australskými křo-vinami.“

„Kde však je náš strom?“ ptal se Janko. „Nezdálo se přece, že je tak daleko.“

„Tak se podívej!“ pravil Ben, který vstal, a vysadil si Janka na rameno.

Chlapec s úžasem pozoroval moře trav i to, že strom je jakoby pořád stejně daleko.

Když se domorodci najedli a chtěli se uložit k spánku, velel Abram Struwe opět k pochodu.

Nikdy si naši přátelé nedovedli představit, jaká námaha a jaká trýzeň je čeká v travinách.

To nebyla chůze, to bylo prodírání. V uzoučké uličce bylo horko k zalknutí, nohy se bořily a smekaly a nikde ani vánku. Pot jim zalé-

- 80 -

val oči a stékal po celém těle. Ben tvrdil, že si bude muset vyždímat i boty. Nejobtížnější byly batohy, které pálily jako žhavé a jejich po-pruhy nesnesitelně škrtily.

Po hodině museli uprchlíci opět odpočívat, avšak vyhlédnutý strom byl stále ještě daleko.

Karavana se vlekla, co noha nohu mine. V deset hodin všichni le-

želi zase na zemi pod střechou trávy a prohlašovali, že dnes už nemohou dál. Ruce i nohy je bolely tak, že na jídlo ani nepomysleli.

„Dokud nepoleví horko, nemůžeme dále,“ řekl Abram Struwe, „ale potom musíme dorazit ke stromu.“ Jak byli vděčni domorodcům za ovoce, které zahnalo žízeň lépe, než by ji zahnala voda!

Po pětihodinovém odpočinku a po menším obědě ze včerejších zásob se opět vydali na cestu. Horko v travinách nepovolilo, avšak slunce přece již tak nepražilo a odpočatí mužové si statečně razili cestu. Naštěstí půda opět vystupovala a traviny byly nižší, takže nyní již všichni viděli žádoucí strom, který si vytkli za cíl.

Dorazili však k němu teprve před západem slunce. Byl to obr blahovičník* s rozloženou korunou, jejíž průměr měřil jistě čtyřicet metrů.

Tento obr nedovolil, aby se pod ním tráva vzmohla příliš bujně, takže se naši přátelé zaradovali, že aspoň na chvíli unikli z hustého vězení.

Zde se jim bude dobře nocovat, protože z hojně napadaného uschlého listí a větví se zanítí pěkný ohníček.

Janko si všiml, že na stromě jsou listy dvojího tvaru. Na mladých větvích bylo listí vejčitosrdčité, kdežto na starých kopinaté, srpovitě prohnuté a až tři decimetry dlouhé.

Kmen tohoto obra se rozvětvoval ve výši asi šesti nebo sedmi metrů, proto se domorodci po krátkém odpočinku vyšplhali do koruny a lízali s listů sliznatou sladkou šťávu.

Kormidelník Struwe se staral, aby co nejdříve zřídil noční ležení a ihned uděloval rozkazy, které i přes velikou únavu uprchlíků byly * Blohovičník čili eukalyptus je domovem v Austrálii a na okolních ostrovech. Dorroste úžasné velikosti. Strom staví list hranou proti slunci, proto pod ním není hustý stín. Daří se mu ve vlhké půdě, kterou vysušuje a činí tak krajinu zdravou. Je jich mnoho druhů - 81 -

bez reptání vykonány. O večeři dbali málo a na besedu při ohni tentokrát vůbec nedošlo. Všichni běloši se převlékli a každý jen toužil, aby se mohl natáhnout a pokud možno hned usnout.

Avšak právě po příliš velké námaze se nedostavuje spánek. Ještě po dvou hodinách se ten či onen převrátil, jen si blaženě vzdychl a opět se ztišil.

Ačkoli Abram Struwe určil stráže, nedošlo za celou noc k střídání stráží. Všichni spali pod rozpjatými pažemi stromu velikána, jehož mohutnou korunou probleskovaly zvědavé, ale tiché hvězdy.

Nazítří všichni zaspali. Slunce již šlo hodinu po obloze, když se teprve probudili.

Abram Struwe se pokoušel o to, aby odhadl, jak daleko je další strom a dorazí-li k němu za jeden den.

Bylo třeba, aby Janko vyšplhal až do vrcholu blahovičníku a pře-hlédl travnatou krajinu prostírající se široko daleko. Když porovnal vykonanou cestu od pralesa se vzdáleností druhého stromu, shledal, že druhý strom, a tedy cíl jejich dnešní cesty, je asi o třetinu blíž.

Protože oba domorodci již nemluvili o návratu, vydala se karavana rychle na cestu.

Štěstí jim přálo, neboť traviny jim nedosahovaly výš než po ramena, takže všichni stále viděli cílový strom, a když jej menší Janko neviděl, ochotný Ben, který rád kráčel v čele, ho pozdvihl.

Útrapy nebyly ovšem menší. Úžasné horko, sevřenost ze všech stran, ostré šlehy travin do rukou a tváří trýznily cestovatele jako včera. Museli ovšem opět v poledních hodinách odpočívat v trávě, avšak ve čtyři hodiny odpoledne dorazili ke stromu, v jehož sice říd-kém, ale přece jen příjemném stínu se mohli položit. Oděvy měly - 82 -

opět propocené, proto se převlékli do včerejších, které dávno uschly, a mokré oděvy a prádlo rozestřeli, aby uschly.

Jak milé by teď bylo vykoupání! Jistě by nedali ani na krokodýly a ještěry, na ostrově tak hojné, a vrhli by se do příjemných vln.

Domorodci, kteří vylezli na strom, hlásili, že už zítra po čtyřhodinovém pochodu dorazí k zalesněným kopcům.

Bylo již třeba, aby naši uprchlíci našli na své cestě vesnici, neboť v tropických zemích nelze udržet maso déle než den, také ovoce již neměli, a proto došlo na konzervy a mouku.

I zásob už bylo velmi málo. Pro oba domorodce stačila kukuřičná kaše jen na večeři K snídani již nebudou mít poutníci nic, a přece je čeká ještě dlouhá cesta, než dorazí k pralesu, kde se snad najde aspoň ovoce.

Avšak domorodci si věděli rady. Prolezli ohromnou korunu, a když se jeden z nich vrátil, vyžádal si dvě tropické přílby.

Za chvíli oba slezli a každý z nich nesl v přílbě po dvou tuctech vajec. Sami se jistě již najedli, protože vejce předložili bělochům.

To byla neočekávaná pomoc v nouzi. Z vajec bude zítra výborná snídaně, ovšem, nejsou-li už příliš naseděná.

A ještě jedna zvěřina přišla před západem slunce, ačkoli poplašila všechny bělochy.

Sotva zapraskal oheň, kolem něhož se točil Ben, strhli domorodci pokřik. Shýbali se po uschlých větvích a tloukli jimi do nízké trávy.

Po chvilce přinesli ubitého velkého hada a vykládali, že je to „hyla yam“.

„No dobře, yam, tak si to snězte,“ pravil vůdce výpravy Struwe a s odporem se odvrátil.

Avšak domorodci se blaženě usmívali. Založili si vlastní ohníček a pilně u něho kutili.

Tato neobvyklá čilost domorodců prozrazovala, že si chystají k jídlu něco dobrého. A k večeři Papuánci vskutku nabízeli pečené maso, které libě vonělo. Ale protože běloši věděli, že je to pečeně z hada, zdvořile poděkovali.

Domorodcům však pečínka chutnala znamenitě.

- 83 -

Třetí den cesty trávou byl méně krutý než oba dny předcházející, a než nastalo polední vedro, karavana vstupovala do chladivého a blahodárného stínu pralesa, který sestoupil s kopců do údolí k travinám.

„Ani krok dále!“ zvolal Michal i Ben a padli na zem.

„Tady si musíme odpočinout až do zítřka.“ Abram Struwe souhlasil, avšak běželo o to, aby svou výpravu nasytil.

„Až si odpočinete, půjdeme hledat ovoce a snad také něco uloví-

me,“ pravil, usedaje, pod stromy.

Domorodci, kteří horko lépe snášeli, zmizeli v pralese.

„Jdou po ovoci,“ mínil kormidelník, „a jistě nám také přinesou, proto odpočívejme!“ Asi po půlhodině se domorodci skutečně vrátili a přinesli ledvinovité ovoce, veliké jako slepičí vejce. Byly to pecko-vice se zlatožlutou a velmi chutnou dužinou.

Strýc Michal a Janko to ovoce znali a věděli, že se jmenuje mango a strom, prostředně veliký a vždy zelený, že se nazývá mangovník obecný.

Ovoce přišlo bělochům velmi k chuti a Janko slíbil, že opatří k večeři maso.

Avšak Ben tentokrát Janka předstihl. Chlapec sice ulovil šest párů holubů, avšak Ben zastřelil – prase*! Ano, skutečné prase, aspoň třicet kilogramů těžké, šedivými vlnitými štětinami porostlé. Však se také Ben hrdě vracel, nesa pušku přes rameno a na ní zvíře, jehož nožky byly svázané liánou. Domorodci uvítali úlovek s jásotem a opět zapomněli na návrat domů. Dokud viděli dostatek potravy, na útěk nepomýšleli.

Slušné hody podnítily domorodce k čilosti, a tak se opět vydali do pralesa pro ovoce. Přinesli nejen mango, nýbrž i divoké pomeranče a – vodní želvu!

„Kde je želva, tam je i voda!“ zvolal Abram Struwe a velice se potěšil zprávou domorodců, že asi půl hodiny od ležení stéká z kopce potok do jezera, zarostlého trávou a rákosím.

Protože do západu slunce bylo ještě daleko, rozhodli se běloši, že přeloží ležení blíž k potoku, a bude-li to možné, že se vykoupají. S

* Prasata na Nové Guineji původně nežila, ale byla sem vysazena a značně se rozmnožila - 84 -

jakou radostí pospíchali, neboť uschlý pot je na těle velmi nepříjemný a mimoto bylo potřebí, aby si vyprali prádlo.

Našli pěkný potok, jehož břehy byly hustě porostlé křovím. Do jezera, vlastně do rozsáhlé bažiny v travnatém údolí, se neodvážili.

Vysekali na břehu křoviny v délce aspoň desíti metrů.

Potom pruty šlehali do trávy, aby zahnali hady a ještěrky a vstoupili do chladné vody. Byla to úžasná úleva a rozkoš. Po koupeli se všichni dali do praní, a než se slunce sklonilo k západu, již věšeli.

„Z prasátka je všecko dobré, i ocásek,“ liboval si Ben druhý den ráno, neboť vepřového zbylo dost na snídani i na oběd.

Strýc Michal vypravoval, jaké výtečné jitrničky umějí v Čechách vyrábět řezníci, to že by mistr Ben teprve koukal a poznal, co je na světě dobrého.

„A jelítka, strýčku, jelítka,“ přidal se Janko.

Na pokraji pralesa bylo tak dobře, že se nikomu ani dále nechtělo, avšak Abram Struwe na to nedbal. Nepřišel ze Stephansortu po straš-

ném namáhání do novoguinejské pustiny, aby se radoval z divokého prasátka, holubů a koupele v potoce, měl před sebou daleký cíl – anglický přístav a loď. Až tam dorazí, potom si teprve vydechne jako svobodný člověk. Dokud je na ostrově, je stále v zajetí.

Proto kormidelník nutil k dalšímu pochodu. Podle jeho mínění již nebylo nutné obcházet hory obloukem. Naopak, teď bylo třeba obrá-

tit se k jihovýchodu.

XVI.

MEZI DOMORODCI

Časně ráno se vydala karavana opět na další cestu. Její směr určil Abram Struwe podle kompasu. Však toho dne daleko neušli, neboť již kolem desáté hodiny vyšli z pralesa a spatřili rovinku a na ní vesnici domorodců.

- 85 -

Byl to jistě silný kmen, protože chýší bylo nejméně padesát a kolem dokola se rozkládala pole, prostoupená řadami keřů a skupinami stromů.

Než se běloši mohli dobře rozhlédnout, vyvstalo z podrostu proti nim nejméně dvacet hnědých mužů, kteří proti nim namířili luky s napjatými tětivami, o něž se opíraly šípy.

Běloši ustoupili do lesa, aby mohli uskočit za stromy.

Jen Abram Struwe neustoupil a hlasitě zvolal několik slov, kterým Papuánci patrně rozuměli. Na to kormidelník vyzval oba domorodce, kteří bělochy doprovázeli, aby vyšli vesničanům vstříc a řekli jim, že běloši jsou sice silní, ale že přicházejí jako přátelé Papuánců.

Že všecko zaplatí a mimoto že přináší vzácné dary. Oba domorodci tlumočili kormidelníkova slova jistě věrně, protože ozbrojená tlupa sklonila luky a před bojovníky vystoupil starý Papuánec. Prohlásil, že je náčelníkem kmene, a chtěl vědět, odkud a kam běloši jdou.

Byla to pošetilá otázka, na kterou se mohlo podle pravdy odpovědět: z pralesa do pralesa nebo od moře k moři.

Abram Struwe se odhodlal k druhé odpovědi a přidal, že jsou přá-

telé Papuánců, že nic nechtějí zadarmo a že pokojně opět odejdou.

Náčelník se vrátil ke svým bojovníkům na poradu. Nejvíc bělochům prospělo, že s nimi přišli dva hnědí muži, dobře vypasení a patrně přátelé bílých lidí. Jestliže běloši neublížili těm dvěma, neublíží ani celému kmeni a o těch darech to bude také asi pravda, protože nesou na zádech těžká břemena.

Náčelník se opět vrátil od bojovníků a prohlásil, že bílé hosty vítá a zve je do vesnice, avšak že jeho bojovníci nemohou odložit zbraně, dokud se nepřesvědčí o mírumilovnosti cizinců.

Abram Struwe, vyslechnuv řeč pohlavára, z níž rozuměl sotva třetině, popošel k náčelníkovi a podával mu ruku. Není to zvykem u divochů, avšak každý ihned pochopí, že to znamená mír a přátelství.

Běloši vyšli z pralesa, náčelník se k nim přidružil, avšak jistě na jeho povel je v uctivé vzdálenosti obklíčili bojovníci.

Tak došli do vesnice. Ozbrojený doprovod mohli buď pokládat za vojenskou poctu, anebo za zajateckou stráž.

Chýše stály v křivolakých řadách, avšak uprostřed přece bylo velké místo jako náves.

- 86 -

Chatrče byly vystavěny z kmenů stromů a pokryty slámou nebo dlouhou trávou. Střechy byly kuželovité a stěny nestály na kůlech, ale na upěchované zemi.

Silný kmen se patrně nepřátel nebál, měl však na čtyřech stranách vysoké okleštěné stromy, upravené pro hlídky.

Houfy hnědých obyvatel vyběhly z chýší, a muži, ženy i děti si prohlíželi nevídané hosty. Divoši byli nazí, jen kolem beder měli neširoké pásy ze sítin nebo z lýčí, jejich černé vlasy byly však bujné a načechrané, takže jejich hlavy se zdály nepoměrně veliké. Na hně-

dé kůži měli Papuánci vytetovány různé křivky, kruhy i čtyřúhelníky a v nosní přepážce jim vězely buď bílé kosti, anebo hladká dřívka.

Uši velkých boltců a husté vlasy jim nahrazovaly kapsy, neboť tam zastrkovali různé věci.

Pohlavár přivedl cizince až na velkou náves, avšak nedovolil, aby je ostatní obtěžovali.

Abram Struwe smekl s ramen batoh, vyhledal v něm šňůru perel, zrcátko a kapesní nůž a vše podal jako dar náčelníkovi.

Tím se mu velice zavděčil. A když oba domorodci řekli, že podobné věci dostanou i za plodiny a ovoce, projevil náčelník spokojenost a ukázal na prázdnou chýši, do níž běloši ihned vešli. Však už toužili po odpočinku a po výměně názorů. Bylo jim, jako kdyby se objevili na nové planetě. Všecko tu bylo nové a podivné. Divoši, nesmírně zvědaví jako děti, přece jen zůstali v povzdálí, a teprve když na ně náčelník promluvil, rozběhli se do svých obydlí.

Oba domorodci, kteří přišli s bělochy, se domnívali, že tento kmen je mírný a že se běloši nemusí ničeho obávat. A vskutku, za hodinu, za dvě rozvinul se před chýší čilý výměnný obchod. Vesni-

čané přinášeli různé polní plodiny a ovoce a za ně dostávali převzác-né věci.

Jak moudrý byl setník Szimberski, že jim jich tolik poslal!

Za barevné stužky, nitě a jehly, za kartounové pestré šátky, nebo za lesklé knoflíky přinášely hnědé hospodyně v hliněných hrncích pěkných forem plodiny, ovoce, ba i uvařené pokrmy.

Těch hrnců a džbánů si Janko zvlášť bedlivě všímal, neboť podobné sbíral na Tahiti i doktor Štefánik.

- 87 -

Také kuše, luky a kopí byly ozdobeny pěknými a rázovitými řezbami, což dokazovalo, že i Papuánci mají smysl pro umění. I ozdoby (náramky a náhrdelníky ze psích zubů a kančích klů) svědčily o jejich výtvarném vkusu.

Věnce a květiny ve vlasech nenosili, zato Janko zpozoroval, že někteří mají ve vlasech pera z křídel nebo z ocásků kakadu.

Sám náčelník, který přišel asi za hodinu, měl v bujných vlasech nejméně deset pestrých ptačích per.

Po úmorných pochodech travinami uznal i kormidelník Struwe, že bude nutno, aby si aspoň tři dny odpočinuli. Podle smlouvy měl tady oba domorodce propustit a najmout zde jiné nosiče.

Běloši, na které tropické horko působí zhoubněji než na domorodce, nesmírně trpěli pod batohy, a proto se Abram Struwe rozhodl, že najme čtyři nosiče, kteří všechna břemena, teď již značně lehčí, snadno unesou.

Náčelníkova návštěva mu tedy přišla velmi vhod. Po zdvořilém uvítání nabídl kormidelník náčelníkovi doutník a sám si také zapálil.

Náčelník ovšem nevěděl, co si má s doutníkem počít, když však viděl, že běloch jej zapálil dřívkem, jímž škrtl o krabičku, velice se tomu podivil a vše napodobil. Nesmírně mu lichotilo, že dovede z doutníku vytahovat kouř a vypouštět jej z úst. To přece musí vidět poddaní. Proto vyšel před chýši a těšil se ze všeobecného údivu.

Když pak dostal krabičku zápalek, v níž bylo zavřeno tolik ohníčků, které lze tak snadno vyvolat, projevoval velikou radost a vyslechl bělochovu žádost velmi shovívavě. Mezi mladými muži kmene se jistě najdou čtyři ochotní chlapíci, kteří rádi půjdou s bělochy. Když pohlavár porozuměl, že běloši cestují k jihu, naznačoval, že jsou tam hory, vysoké hory a zlí lidé.

„Avšak mezi horami jsou také údolí, kterými je možno projít,“

namítal kormidelník.

To pohlavár připouštěl, ale přes hory se přece musí.

Dorozumívání nebylo ovšem snadné, odbývalo se více posunky než slovy, avšak přece si porozuměli. Abram Struwe nakupil hromádky hlíny jako hory a pohoří, a potom ukazuje na sebe a své sou-druhy, posunoval dřívka, aby naznačil, jak chce přejít přes hory a snažil se znázornit i průsmyky.

- 88 -

To však náčelník nechápal. Nikdy tam nebyl, a tak jen opakoval, že v horách jsou zlí lidé, a to snad věděl taky jen z doslechu.

Běloši podali připravené pokrmy, které dostali, svým průvodcům, a sami si ustrojili dobrou večeři podle své chuti.

Obyvatelé vesnice žvýkali betelové listy, do nichž zabalovali kousky arekového ořechu a přidávali trochu vápna. Proto také měli červené rty a vyplivovali červené sliny. Pěstovali různé jedlé plodiny, chovali zdomácnělé vepře a po vsi se toulalo mnoho hladových a hubených psů.

Dívky přinesly Jankovi plné hrsti peckovic a ukazovaly mu jádra, sladká jako mandle, která Jankovi znamenitě chutnala. Proto se jim odvděčil skleněnými perlami s červenými korálky na šňůrkách a otá-

čel jim je kolem snědých krků a zápěstí.

Běloši vyšli i do políček, aby poznali různé plodiny, a velmi se bavili velkými rosničkami se zlatohnědými hřbety. Rosničky při do-teku proutkem neuskočily, nýbrž chňapaly po proutku a tahaly jej Jankovi z ruky jako naše štěňata, když si hrají.

Oba Papuánci, kteří přišli s bělochy, se skutečně loučili. Dostali mnoho darů a k nim každý velký kus soli, na cestu se tak najedli, že se objem jejich břich zdvojnásobil. Nyní se nelekali cesty trávou, protože doufali, že proražená stezka bude dosud schůdná. A tak dobře opatřeni potravinami, odešli cestou, po níž přišli. Najímání nových nosičů se muselo odbývat před celým kmenem, neboť náčelník chtěl zase před svými poddanými vypouštět dým z úst a vytahovat z krabičky ohníčky. Proto poručil bubeníkovi a trubači, aby svo-lali obec k poradě.

Naši bubeníci, kteří tak pečlivě „ladí“ bubny a bubínky, by se podivili, kdyby spatřili svého druha na Nové Guinejí.

Hnědý nahý chlapík hubených nohou a dlouhých paží vleče vy-kotlaný špalek a bije do něho dřevěnou palicí.

O kůži není vidu ani slechu a také jeho druh trubač si pořídil laciný nástroj. Sloupl kůru z mladého stromu a dal ji rychle usušit, aby se zkroutila do trubice.

Když se do takového špalku tluče palicí a když se do takové trumpety houká, nastane podivná hudba, ale domorodcům je příjemná, neboť při ní také tančí.

- 89 -

Když náčelník ohlásil shromážděnému kmeni, co si „bohatí bělo-

ši“ přejí, hlásilo se tolik mladých mužů, že si bylo těžko vybrat, aby to odmítnutým nebylo líto. Abram Struwe si vybral čtyři, kteří chtěli jít nejdál a třeba i přes hory.

Večer byla hostina na rozloučenou, hostitelům se opět dostalo da-rů.

Druhý den časně ráno se naši přátelé vydali dále k jihu.

Kráčeli vesele. Důkladně si odpočinuli a zbavili se nákladů. V

rukou nesli jen pušky. Vesničané je vyprovázeli veliký kus cesty.

Vesnice domorodců byla obstoupena jednotlivými skupinami stromů, jejichž paty spolu však nesplývaly. Z letadla by se byly jevily jako ohromně kupky sena na rozsáhlé louce, jejíž výbojné traviny vnikaly až mezi stromy.

Byl to začátek Bismarckova pohoří. Kormidelník Struwe již nevěřil mapě, vždyť na ní nebyly ani potoky, ani řeky, a přece v době dešťů se tu musely valit spousty vod a v době sucha zde musela být aspoň koryta řek.

Brzy se přesvědčil, že jeho domněnky byly správné.

Koryto velké řeky sice objevil, avšak voda zůstala jen v řadě pro-hlubní anebo močálech.

Pro milovníky lovu vodního ptactva byla krajina velmi příhodná, neboť v hejnech tu poletovaly nejen kachny, nýbrž i čejky a zvláště hnědí a kovově lesklí Ibisové.

Avšak kormidelník raději pospíchal za řetěz skupin stromů, protože věděl, jak je krajina bělochům nebezpečná.

Malárii lze získat během jediného přespání v blízkosti bažin a stojatých vod. Na Guineji nejsou sice veliká jezera, avšak roviny nasají v době dešťů tolik vody, že jsou napité jako houby, a poněvadž v nich hnije tolik rostlinstva i živočichů, je dusný, skleníkový vzduch naplněn choroboplodnými miasmy. Že je to semeniště komárů, úto-

čiště žab a bydliště různých pijavek, je samozřejmé.

Proto Abram Struwe pospíchal do vyšších poloh.

Teprve druhého dne odpoledne spatřili naši přátelé opět osadu a podivili se, že obyvatelé o jejich příchodu věděli a že jim přicházeli přátelsky vstříc.

- 90 -

Uvnitř ostrova nejsou ani cesty, ani železnice, ani telegraf, ani te-lefon, a přece zprávy se tam šíří nesmírně rychle. Osady se dorozumívají zvuky i světelnými znameními. A tak novinky putují stále z jednoho místa do druhého.

Naši přátelé neviděli osady, ukryté v pralesích nebo ve stráních kopců, ani nepostřehli domorodce, kteří by skrytě šli třeba hodinu po boku karavany, a přece o nich všude věděli napřed. Předcházela je především pověst, že jsou ozbrojeni holemi, chrlícími smrt na velikou dálku, a že jsou mírumilovní a štědří.

Také obyvatelé osady, k níž se blížili, jim vyšli vstříc s plodinami a ovocem, neboť už věděli, že bílí cizinci je odmění vzácnými dary.

Čtyři nosiči byli dobří tlumočníci, a tak naši uprchlíci vešli do osady jako přátelé. Spokojenost byla obapolná, neboť bělochům již docházely potraviny a Papuánci dostali, po čem toužili.

Za cukr nebo sůl dostali naši přátelé koš ovoce, a když náčelník obdržel kapesní nůž se třemi želízky, nůž, který řezal, vrtal a stříhal, nemohl se údivem vzpamatovat, náčelník však bohužel neměl kapsy, a proto dostal i šňůrku, kterou mu uvázali na krk. A strýc Michal přidělal k noži kroužek, takže se nůž vyjímal na hnědých a tetovaných prsou náčelníka jako řád.

Zdejší obyvatelé nežvýkali betelové listy, protože neměli vápno, zato však kouřili. Na horách roste tabák divoce, ale ke kouření je třeba dýmky. Vynalézavý lidský duch si vždy pomůže. Jakákoli dutá a suchá lodyha, dosti dlouhá se ucpe na obou koncích. Na jedné straně se udělá otvor pro cigaretu (tabák se zabalí do suchého listu, a na druhém konci se udělá dírka. Kuřák drží „dýmku“ jako hudebník, který píská na flétnu, saje kouř do dlouhé duté lodyhy, a když je plná kouře, odhodí zbytek cigarety, ucpe otvor a saje kouř z trubičky.*

Podiv byl vzájemný, běloši se smáli Papuáncům a divoši se smáli bělochům, když viděli krátkou lulku Abrama Struweho a Benovu cigaretu.

Také zde se běloši dověděli, že v horách bydli zlí lidé kmene Mekes, kteří zvláště rádi pojídají lidi a nic si nevybírají, chutná jim člověk bílý jako hnědý.

* V krajinách, kde rostle bambus, se nejčastěji používá bambusových holí - 91 -

Tyto zprávy bělochy ovšem znepokojily, avšak statečný kormidelník nebyl lehkověrný. Vždyť již dvakrát přistál v přístavech Bor-nea a slyšel o tamních lovcích lebek. Očití svědci mu dokazovali, že vítěz sice zdobí svůj příbytek lebkami přemožených nepřátel, že však je neloví úmyslně, jako někdo loví pštrosy nebo tygry.

Bude ovšem potřebí velké opatrnosti a snad i statečnosti, avšak divocí Mekesové nemohou přece zadržet čtyři odhodlané a ozbrojené bělochy. Na nosiče se ovšem nelze spolehnout, nesou s sebou sice své luky a šípy, avšak mohou kdykoli utéci.

Nemilá příhoda zahnala té noci spánek z očí našich přátel na ně-

kolik hodin.

Přívětivý náčelník kmene nabídl bělochům chýši, která již dávno nebyla obydlena.

Po večeři si běloši uvařili čaj a vzpomínali nejen na vzdálené přá-

tele, nýbrž i na překonané obtíže.

„Že výborný setník Szimberski,“ pravil Ben, „věděl, jak nám budou prospěšné všecky ty věci, to chápu, ale je mi záhadou, kde je vzal.“

„Milý Bene, Němci už obsadili četné krajiny, zvláště v Africe,“

poučoval Bena Struwe, „a proto ze zkušenosti vědí, jak potřebné a žádoucí jsou pro divochy některé věci. Pro divochy jsou to skvosty a divy. Proto jich Němci vyvážejí do kolonií plné bedny a pan setník zřejmě našel takovou bednu v zásobárnách.“

Náhle se Ben obrátil a mávl rukou. Ale nějak špatně si mávnutí odměřil, neboť strýc Michal se popadl za hlavu a zavrávoral.

„Co to děláte, Bene? Zbláznil jste se?“ vykřikl Struwe, všichni vyskočili.

„Nezbláznil, kormidelníku! Hlásím, že na Michalovu hlavu spadl štír, kterého jsem musel srazit.“ V chýších domorodců nejsou kamna, uprostřed udupané země je jen dolík, ohniště, a tam se rozdělává oheň.

Abram Struwe uchopil hořící větev a pospíšil do kouta, kde se skutečně válel veliký štír, neboť Benův úder byl velmi silný.

Také ostatní běloši vzali hořící větve a prohlíželi chýši, kde si ští-

ři a stonožky zřejmě uspořádali schůzi, protože běloši našli a ušlapali půl tuctu těchto nebezpečných zákeřníků.

- 92 -

„Tady nebudeme,“ prohlásil kormidelník, „kdoví kolik štírů a stonožek je tu ještě skryto ve střeše nebo ve stěnách, bezpečněji bude venku.“ Všichni souhlasili a přenesli oheň a ležení pod širou oblohu.

Na nebi zářily jen hvězdy, Janko se díval na oblohu a hlasitě roz-jímal, proč některé hvězdy září jako zlato, proč jiné září zeleně, proč tahleta plane rudě a proč je modrých tak málo.

Abram Struwe se snažil Janka poučit, že příčinou těch zvláštnosti je buď lom světelných paprsků anebo plynů, které obklopují hvězdy, avšak strýc Michal rozhodl jinak.

„Jsou to duše mrtvých,“ prohlásil, „milióny lidí umřelo a milióny je hvězd. Veliké hvězdy jsou duše velikých lidí.

Ty zlatě zářící jsou duše zlatých, dobrosrdečných, ty zeleně zářící jsou duše zrádců a závistivců, ty rudě zářící jsou duše krvežíznivců a ty modré jsou oči laskavých matek. A ty milióny bílých, to jsou duše našich bratří a sester, lidí čistých, ale obyčejných. I my tam každý jednou rozžehneme hvězdičku. Nebýt mistra Bena, už by tam má duše byla letěla, aby ji rozsvítila.“ Strýc Michal podal Benovi ruku.

A lodník prohlásil, že se mu takové pohádky líbí, jen aby nemusel přijmout Michalovy díky.

Běloši usnuli teprve k půlnoci, avšak s východem slunce už vstá-

vali, aby se přichystali k dalšímu putování. Již několikrát vzbudili podiv domorodců, když si studenou vodou umývali ruce, paže, hlavy a prsa.

Kartáček na zuby, jejž měli domorodci za stonožku, naháněl divochům strach, ale běloši jej strkali do úst a tak patrně stonožku kou-sali!

Jakmile naši přátelé vyšli za osadu na vyšší kopec a rozhlédli se k jihu, spatřili od východu k západu řetěz obrovských hor.

„Je to pohoří Alberta Viktora,“ řekl Abram Struwe a pátravě se zahleděl k jihovýchodu, kde pohoří náhle končilo. Avšak za ním byly patrny nižší modré hory.

„Ano, tam je průsmyk, tam tudy proklouzneme a přijdeme do britské oblasti. Až tam dojdeme, budeme mít vyhráno, proto kupře-du, přátelé, jen slaboch se leká překážek!“ A Struwe vykročil první, neohlížeje se, jdou-li ostatní za ním.

- 93 -

XVII.

V ZAJETÍ LIDOJEDŮ

A opět putovali. Často se ohlíželi na Bismarckovo pohoří s řadou sice mohutných, avšak nevysokých homolí.

Podle mapy již neměli k britským hranicím daleko.

Dnes je jistě dostihnou, ale budou přinuceni, aby změnili směr o několik stupňů k východu podél pohoří Albertova, než najdou schůdný průsmyk. Potom jim zbude sotva šedesát kilometrů k zálivu Freshwaterskému.* Čtyři domorodí nosiči dávno přestali být vůdci, tak daleko dosud nikdy nedošli, avšak šli ochotně a prokazovali bě-

lochům dobré služby. Břemena nesli snadno, bystře vše postřehli, kde je prales řidší, obratně sestřelovali šípy ptáky z vysokých stromů a snášeli bělochům nejchutnější ovoce.

Protože byli mladí, byli stále veselí, avšak na pušky bělochů po-hlíželi s bázní a úctou, neboť Ben jim ukázal účinek koule, vystřelené na tisíc kroků. Za cíl si zvolil nahý kámen na vrcholu kopce, a když se kámen po ráně roztříštil, klesly Papuáncům leknutím paže.

Když jim běloši tvrdili, že koule doletí ještě dvakrát, třikrát, ba i čtyřikrát dále, vykřikli: „Puri-puri!“ a chtěli se dát na útěk.

Všecko, co nemůže Papuánec pochopit, je pro něho „puri-puri“.

Je to pojmenování pro černokněžnictví, nebo pro dílo zlých duchů vůbec.

Že jsou běloši vyšší bytosti, uznávají hnědí domorodci všeobecně, ale protože však mohou vysílat smrtící kouli na takovou dálku, jistě musí ovládat nadpřirozené síly.

Obratný Papuánec střelí šípem člověka na šedesát kroků do prsou, kopí vrhne s jistotou na čtyřicet kroků, avšak běloši na tuto vzdálenost zabíjejí „z prstů“. To domorodci viděli, když Abram Struwe střelil z revolveru na krajtu, jejíž tělo se ovinulo kolem stromu a jejíž hlava byla vodorovně napjata, patrně byla na čekané.

Kormidelník Struwe chtěl jednak dokázat svou dovednost a jednak se chtěl přesvědčit, jak se zbraň osvědčí.

* Fresh = čerstvý, sladký, svěží, chladný, water = voda - 94 -

Koule sice zasáhla hadův krk místo jeho hlavy, avšak přesto to byla rána znamenitá. Tělo krajty sebou trhlo, potom závity tlustého těla povolily a veliký had se zhroutil mrtev k zemi.

Po nutném odpočinku za poledních hodin se Abram Struwe rozhodl, že se pokusí o překročení horského hřbetu, který se nezdál pří-

liš vysoký. Výstup nebyl nijak namáhavý, neboť po odpočinku a bez obtížného břemene na zádech se šlo dobře.

Papuánci objevili jakousi stezku, sice křivolakou, avšak takovou, která stále stoupala.

Půda byla čím dál tím kamenitější, a proto les značně prořídl, za-to však tu bujely četné skupiny keřů přerozmanitého listí a květů. Na mnohých již zdaleka svítilo zlatožluté ovoce a pod keři a mezi nimi poskakovala drobná čtvernohá zvířata anebo pobíhali ptáci. Příležitost k lovu byla příliš svůdná, a tak než karavana dospěla k vyhlédnutému místu pro noční tábor, všichni nesli pernatou i kožišinatou ko-

řist, která slibovala znamenitou večeři.

Neporušené zdraví, čistá mysl a přiměřená námaha brzy přivolá-

vají zdravý spánek.

Kormidelník Struwe nezapomínal na opatrnost, přestože až dosud bezpečně přespávali pod širým nebem. Stezka, kterou dnes objevili a po níž sem přišli, radila ke zvýšené bdělosti, neboť bylo zřejmé, že tudy chodí lidé.

Až dosud se běloši setkali s mírumilovnými lidmi, Papuánci byli sice divoši, avšak nijak neprojevili zjevné nepřátelství, naopak za nepatrné dárky dávali stokrát hodnotnější plodiny a pokrmy. Avšak Abram Struwe nezapomněl na varovné rady, aby se běloši vyhnuli horským obyvatelům, a především lidem, kteří si zdobí vlasy ptačím, obzvláště papouščím peřím.

Ti prý již okusili lidského masa a stále po něm touží.

A tak ačkoli se stráže v noci správně vystřídaly a bedlivě naslouchaly, jestli se někde neozve podezřelý zvuk, přece je časně ráno čekalo velké překvapení.

Abram Struwe se probouzel vždycky první, pokud nebyl posledním strážcem, který musel bdít až do východu slunce. Také toho jitra - 95 -

rozhodil paže, zhluboka vzdychl a posadil se. Avšak divže leknutím nepadl.

Kolkolem stála řada nahých hnědých mužů s kopími připravený-

mi k vrhu.

Nebylo pochyb, že domorodci se připlížili již v noci k ležení a čekali, až se podivní bílí lidé probudí. Že je Papuánci nechtějí zabít, bylo skoro jisté, protože je mohli pobít za spánku.

To si kormidelník hned uvědomil a opatrně stahoval spací pytel s nohou, aby mohl vyskočit.

Na povel „Vzhůru!“ se probudili i ostatní a v jejich obličejích se zračilo překvapení jako prve ve tváři kormidelníkově.

Abram Struwe uchopil ihned pušku, avšak záhy poznal, že obrana by byla marná. Proto vyčkával, co se stane.

Poslední se probudili nosiči, kteří se dali hned do křiku a chtěli zmizet. Avšak mlčenliví divoši jen zdvihli výše kopí a nosiči bázlivě ustoupili.

Po delší chvíli vzájemného pozorování vystoupili z kruhu dva muži. Všichni běloši si rázem vzpomněli na řeči vesničanů, s nimiž se už setkali, že v horách bydlí menší lidé, kteří jsou však velmi kr-vežízniví. A už první pohled stačil, aby mínění o jejich divokosti bylo potvrzeno. Obličeje obou mužů se spíš podobaly obličejům opic, nízká čela, malé, zapadlé, avšak zářící oči, ploché nosy a vy-sedlé čelisti prozrazovaly bytosti nízké kulturní úrovně.

Jeden z mužů měl mnoho per v krátkých kučeravých vlasech a jeho krk zdobil věnec z kančích klů. Kolem boků se mu otáčela zá-

stěra z lýčí a z dlouhých ptačích per. Nad kotníky seděla řada velkých pecek navlečených na lýku nebo na šlachách, takže pecky při každém kroku chrastily.

Druhý muž byl beze zbraní, na hlavě měl však jakousi korunu z listí a peří a přes ramena mu visela dovedně upletená síť z lýka.

Neozbrojený muž krátce promluvil divnou řečí, z níž běloši nerozuměli ani slova. Avšak jejich nosiči přece porozuměli, že náčelník Vat-Va je všecky zajímá i se vším zbožím a nařizuje jim, aby ihned šli do osady.

- 96 -

Neozbrojený muž byl jistě nejvyšší kancléř a ozbrojený chlapík sám Vat-Va, náčelník hnědých bojovníků. Vat-Va srazil paty, až pecky zachrastily a udeřil kopím do země.

Potvrzoval tím souhlas s kancléřovou řečí.

Kdyby se byli běloši lépe vyznali v mravech a obyčejích domorodců, uhádli by, že je to projev vítězného nepřítele, neboť mír se projevuje povznesením neozbrojené ruky k hlavě a přátelství zelenou větévkou,

Kormidelník Struwe se již vzpamatoval a řekl: „Musíme jít s nimi, odpor je nemožný. Nabídneme jim výkupné a tím si je získáme.“ Neozbrojený muž bedlivě naslouchal, co si běloši povídají, avšak když neporozuměl, vztáhl paži a výmluvným pohy-bem nutil k odchodu.

„Držte se všichni stále pohromadě, nepoužívejte zbraně, až snad v nejhorším případě. Nepopuzujme je proti sobě,“ radil Struwe již na pochodu.

Ustrašení nosiči šli jako zajatci, avšak jejich sklopené zraky stále slídily kolem, neboť bázliví průvodci přemýšleli, kudy by mohli prchnout. Horští domorodci obklíčili průvod, takže běloši i jejich nosiči šli stále v uzavřeném kruhu, v jehož čele kráčel nemluvný Vat-Va a po jeho boku jeho pomocník, čaroděj, jak si již prve šeptali nosiči.

Bylo zřejmé, že tento čaroděj je nejvyšším úředníkem a nejchy-třejším mužem kmene a že vlastně poroučí a Vat-Va že je pouhý pa-nák, který snad náčelnictví zdědil, ale přitom nevyniká ani tak chytrostí, jako spíš nadutostí.

Protože nevolaní strážcové nezakázali bělochům hovor, mohl Abram Struwe pronášet svá pozorování a rady.

„Není pochyby, že jsme padli do rukou horských domorodců,“

pravil, „a podle mého mínění bude nejlepší, když svou svobodu vykoupíme dary.“

„Snad by pomohlo, kdyby promluvily naše pušky, kormidelníku,“

namítal Ben.

„Taky jsem na to pomýšlel,“ odpověděl Abram Struwe, „avšak musel jsem se vzdát toho úmyslu. Buď neznají účinky střelných zbraní, a tu je dost času, abychom jim jejich účinek ukázali, až proje-

- 97 -

ví skutečné nepřátelství, anebo znají střelné zbraně, a potom bychom snad skolili tucet nepřátel, ale sami bychom také zahynuli. Teď jde především o to, aby nás nerozdělili. K tomu nesmíme svolit.“

Stezka stále stoupala do hor. Když průvod míjel řídký les, běloši spatřili na vysokých stromech obrovská hnízda. Avšak nesídlili v nich ptáci. Z hnízd čouhaly lidské hnáty. Byl to papuánský hřbitov, neboť horští divoši pohřbívají své mrtvé na stromy, kde těla shnijí.

Spadlé kosti si příbuzní sbírají na památku, jen lebka náleží nejstar-

šímu synovi.

Po čtvrthodině, když běloši minuli podivný hřbitov, spatřili velkou vesnici, jejíž chýše na vrcholu kopce stály v kruhu, takže uprostřed vzniklo velké prostranství. Políčka se rozkládala na úbočích.

Chýše byly pevnější než chýše

obyvatel z rovin, měly skutečně čtyři

stěny a střechy. Náves byla pevně

ušlapána, což prozrazovalo, že kmen

tu bydlí už dávno. Kmen byl jistě silný, neboť chýší bylo mnoho. Ale mezi

houfy zvědavců, kteří vyběhli z chýší,

bylo mnohem víc žen než mužů. Vítali

průvod radostně. Muži měli kolem

boků zástěry z lýčí, z trávy nebo z

peří, ženy však na sebe oblékly husté

sítě z tenkého pletiva.

Jakmile všichni vešli na prostran—

nou náves, přihnali se k bělochům

obyvatelé vesnice a dotěrně jim sahali

na ruce, na oděv a zvláště na boty.

Náčelník Vat-Va neuznal za vhodné,

aby zvláště dotěrné ženy okřikl a zahnal, a tak, teprve až když mu čaroděj

vytrhl z ruky kopí a tloukl zvědavce

hlava nehlava, ustoupila rota dotěrných žen a utvořila kolem bělochů a

nosičů neveliký kruh.

To všecko nevěstilo nic dobrého,

- 98 -

avšak běloši zachovávali na kormidelníkovu radu zdánlivý klid, ač-

koli se jejich pěsti svíraly hněvem.

Čaroděj se obrátil k národu a mluvil tak hlasitě, aby všichni, i ti nejvzdálenější, slyšeli.

Abram Struwe se ptal nosičů, co čaroděj hlásá. Avšak zbabělí Papuánci rozuměli jen tolik, že čaroděj mluví o vzácných hostech, kteří vesničanům přinášejí krásné dary, proto je nemá nikdo obtěžovat.

Bílí hosté budou bydlet v chýši náčelníka, který je přítelem bílých mužů, a zlí duchové potrestají každého, kdo by projevil nepřátelství k hostům. Teď ať se rozejdou, náčelník uspořádá k poctě hostů ve-

řejné radovánky a hostiny!

Vznešený Vat-Va patrně souhlasil, neboť chřestil peckami a tloukl kopím do země. Nejspíše nic jiného neuměl, avšak to monarchům stačí často i v Evropě, jen když mají obratného čaroděje, jemuž říkají třeba ministr.

Dav byl jistě spokojen. Obličeje se vyjasnily a běloši spatřili řady usmívajících se obličejů. Nato se čaroděj obrátil k bělochům a cosi horlivě mluvil, přitom ukazoval na Vat-Vu i na sebe a cenil v úsmě-

vu zuby. Potom, pokynul na pochod, ubíral se s náčelníkem k větší chýši.

Běloši šli za ním. Vat-Va i čaroděj zvali bělochy, aby vstoupili, a to tak, že sami vešli do prostranné chýše a opět vyšli se zvednutými pažemi.

Nosiči přetlumočili posuňky a sami vešli do chýše.

Chýše byla prázdná, jen tři opuštěná ohniště dokazovala, že tu nedávno bydleli lidé. Země byla upěchovaná a bylo tu čisto.

Běloši usedli na batohy, avšak pušky neodložili. Všechna náhlá vlídnost a úslužnost hostitelů nemohla zaplašit jejich nedůvěru.

Asi po půlhodině přinesly ženy v hrncích pokrmy, které běloši si-ce přijali, avšak po odchodu Papuánek je nabídli nosičům, kteří prohlašovali, že jídlo je velmi dobré, a také dokázali, že jim chutná.

U každé chýše běloši spatřili zásobu paliva, také u jejich chýše bylo složeno hojně větví a velikých suchých listů. Běloši se spokojili studeným masem, zbylým od včerejška, zatoužili však po čaji. Čaj, cukr a nádobí nesli s sebou, oba námořníci nezapomněli také na rum, a když si po večeři zapálili lulky a pohodlněji usedli, rozhovořili se.

- 99 -

„Myslím, že jsme jednali správně, že jsme se nezachovali nepřá-

telsky,“ pravil Abram Struwe. „Domnívali jsme se, že jsme padli do rukou lupičů, a zatím to jsou docela slušní lidé, kteří nás hostí. Mu-síme se jim odměnit.“

„Ale mně se tu přece nelíbí,“ řekl Ben, „jejich tváře jsou příliš taškářské a ani jejich pověst není nejlepší.“

„Čert není nikdy tak černý, jak ho malují,“ odpověděl mu kormidelník Struwe žertem. „Radím ovšem k opatrnosti, avšak neobávám se zlého. Čekali, až se probudíme, dovedli nás do vsi, dali nám k přebývání slušnou chýši a přinesli nám jídlo. Jsem si jist, že by něco takového v civilizované zemi nikdo neudělal, aby cizím lidem zadarmo sloužil.“

„To je pravda,“ souhlasil strýc Michal, „viděl jsem v Americe velmi mnoho hladových lidí, na které se nikdo ani nepodíval, i když hladem padali.“

„A je u vás v Evropě snad líp?“ ptal se Abram Struwe.

„Prosícího člověka málokdo nevyslyší,“ odpověděl strýc Michal, „v Evropě je víc soucitu než v Americe.“

Před chýší se scházeli domorodci a přinášeli různé plodiny a ovoce, to bylo znamení, že se dožadují výměnného obchodu.

Bělochům bylo toto sblížení s domorodci vhod. Měli už zkušenosti, a proto dovedli nabídnout za koš ovoce takovou věc, kterou mohli domorodci potřebovat.

Od chýše bělochů se rozcházely brzo ženy a děti s hlasitým jásotem a smíchem.

Moudrý kormidelník Struwe vybral pro náčelníka a čaroděje velmi vzácné věci. Pro každého dva metry kalika, lupu, kapesní nůž a ještě několik potřebných věcí.

Ještě před polednem přišli oba vznešení mužové k bílým hostům na návštěvu. Nepřinášeli nic, ale jistě přišli v naději, že dostanou nějaké dary.

Diplomat Struwe dával dárky po kousku. Obličeje divochů se vyjasňovaly, a když kormidelník vyvedl čaroděje na slunce a ukázal mu, jak lze lupou sebrat sluneční paprsky a zapálit jimi suchý list, popadl čaroděj lupu jako poklad a vyskakoval radostí. Tahle věc se mu výborně hodila k jeho řemeslu. Zanítí oheň, kdykoli bude chtít, a - 100 -

jeho spoluobčané zkoprní úžasem. Vše bylo v nejlepším pořádku.

Čaroděj si položil ruku na hlavu a potom po řadě ji položil na hlavy všech bělochů. To znamenalo mnoho, velmi mnoho. Byli jeho chrá-

něnci, nedá jim ublížit.

Druhý den chtěli běloši jít svou cestou, avšak narazili na veliký odpor. Náčelník i čaroděj jejich žádost, aby mohli jít dál, rozhodně odmítli.

Uchystali bílým hostům velikou slavnost, kterou čaroděj slíbil ce-lému kmeni, a té že se musí běloši zúčastnit, i kdyby museli být zadrženi násilím.

Slavnost bude zítra večer. A proto dnes bude velký hon na divoké vepře, aby hostina byla hojná a důstojná.

Marné byly námitky bělochů. Náčelník je zval, aby se zúčastnili lovu a běloši, nevědoucí dlouhou chvílí co počít, pozvání přijali. A tak se nevědomky dopustili veliké chyby!

Druhého dne časně ráno se sešlo před náčelníkovou chýší na sto mužů ozbrojených luky a šípy nebo jen kopím anebo kamennou sekerou. Také běloši přišli se svými puškami a po půlhodině sestupoval jeden proud na straně jižní, kdežto druhý zamířil k severu. Obě skupiny měly postupovat k východu a tak si zvěř nadhánět. Čaroděj šel beze zbraně a předpovídal dobrý lov.

Jakmile sestoupila skupina, v níž byl náčelník, čaroděj a běloši do údolí, naskýtalo se dosti příležitosti k lovu.

Chřástalové, čejky a sojky vyletovali nad nízký podrost a domorodci je velmi obratně sestřelovali šípy, když však zapraskala Jankova puška a pták se zřítil po ráně, aniž v něm vězel šíp, celý zástup se zastavil v němém údivu. Lidé, kteří přinesli zastřeleného ptáka, si nemohli vysvětlit, co se mu stalo. Nebyl protknut šípem, avšak přece byl mrtev!

Ještě podivnější bylo, když Janko střelil do houfu malých ptáků a po jediné ráně spadlo tucet mrtvých a raněných.

To bylo „puri, puri“! Něco nad chápavost divochů, společenství se zlými duchy!

Ben posadil nebezpečnému dílu korunu. Z houštiny vy-plašili psi a lidé velikého černého ptáka, který nelítal, nýbrž běžel. A za ním - 101 -

hned vyběhl druhý. Ptáci běželi příliš daleko, a tak k nim šíp ani ne-doletěl. Zato koule z Benovy pušky doletěla a naneštěstí trefila!

Po zahřmění z Benových rukou se svalil kasuár*, vzdálený nejméně sto kroků.

To bylo úžasné, neuvěřitelné, čarodějné, „puri, puri“!

Čaroděj vše pozoroval, neříkal nic, ale jeho zlý obličej prozrazoval, že o něčem hluboce přemýšlí. Po dvou hodinách se obě skupiny sešly a chlubily se úlovkem. Skupina, která sestoupila na severu, ulovila dva kance, mimoto několik vačnatců a mladíci nesli kolem krků ulovené hady.

Vznešený Vat-Va uznal, že úlovek stačí k nádherné hostině, a protože i slunce silně připalovalo, dal rozkaz k návratu do osady.

Na bělochy čekalo nemilé překvapení. Jejich čtyři nosiči zmizeli a s nimi jeden batoh! Zaplatili si za námahu sami.

Toto poznání bělochy rozladilo, teď budou nuceni zjednat si no-siče zde. Nejhorší však bylo, že Papuánci jim vzali i kompas. Snad se jim zalíbila nepokojná ručička pod sklem, protože jistě nevěděli, k čemu a jak mají kompas používat.

Abram Struwe se velmi rozhněval, vyběhl na náves a žaloval ná-

čelníkovi na své nosiče. Náčelník těžko chápal, teprve když přišel čaroděj a vyslechl kormidelníkovu žalobu, vyslal za uprchlíky čtyři ozbrojené muže. Běloši byli velmi mrzutí. Neočekávali sice od Papu-

ánců vděčnost, avšak tento útěk jim zkomplikoval situaci.

Nikdo nechtěl mluvit o tom, co všichni cítili. Útěk nosičů je znepokojoval. Papuánci z rovin neutekli proto, že nechtěli sloužit bělochům, nýbrž proto, že nedůvěřovali zdejším lidem!

Náčelník i čaroděj ujišťovali bělochy, že jejich bojovníci jistě přivedou nevěrné nosiče, a slibovali znamenitou večerní zábavu.

Kdyby se nosičům přece podařilo utéci, půjdou s bělochy čtyři zdejší mladíci ochotně až k moři.

A skutečně se jich hlásilo dvacet, kteří byli ochotni zítra ráno jít s bělochy, jen když dostanou dary. Čaroděj znovu bělochy ujistil svou * Kasuár, pták běhavý. Jeho černé peří je podobné spíš žíním. Má vysoké běháky. ale nízké holeně, na nohou má tři prsty. Hlava a krk jsou holé, pokryté modrými i červenými bradavkami. Peří jej kryje jako plášť. Na hlavě má přilbu. Když je raněn, kope a může nebezpečně poranit. Maso má houževnaté -

domorodci je však jedí.

- 102 -

přízní a ochranou, a když dostal další krabičku zápalek, opět položil obě ruce na jejich hlavy.

To bylo víc než přísaha, neboť spíš tyto ruce upadnou, než by chráněnce stihla nehoda.

Pozdě odpoledne se vrátili dva pronásledovatelé. Ale běloši se nedověděli, jestli dohonili uprchlíky, ani to, kde zůstali druzí dva.

XVIII.

STRAŠNÁ SLAVNOST

V sedm hodin měl vyjít měsíc. Již při západu slunce hlučely známé bubny (zde však byly potaženy kůží) a trubky vybízely, aby se obyvatelé přichystali k slavnosti. Vepři byli již za dne upečeni a hromady hlíz, melounů a lesního ovoce čekaly na hodovníky.

Opatrný Abram Struwe poradil strýci Michalovi, který na lovu upadl a pohmoždil si trochu nohu, aby předstíral bolest.

„Slavnosti se vyhnout nemůžeme,“ pravil, „avšak své věci nene-cháme bez dohledu, proto budete hlídat a v případě nebezpečí vystře-líte.“

Strýc Michal ochotně souhlasil a slíbil, že bude hlídat bedlivě.

„Viditelné zbraně s sebou vzít nesmíme,“ řekl dále kormidelník, „přesto, Bene, zastrč revolver do kapsy a já vezmu svůj také. A teď už pojďme!“ Abram, Ben a Janko s pásem nábojů přes rameno k boku kráčeli doprostřed návsi. Slavnostní ohně hořely nejvýš sto až sto dvacet kroků od chýše, v níž hlídal strýc Michal.

Kmen byl již shromážděn. Však všem šlo o to, aby nikdo nezůstal daleko, až se bude rozdílet jídlo. Jakmile se objevili běloši, rozevřel se kruh divochů a Vat-Va jim kráčel vstříc.

Bylo to však divné uvítání. Vznešený pán se mračil a tázal se, kde je čtvrtý běloch.

„Je nemocný, bolí ho noha, kterou si poranil na lovu,“ odpovídal Abram Struwe čaroději, který odkudsi přiběhl.

Bělochům bylo vykázáno místo blízko ohňů. Rachot bubnu a hu-

čení trubky zahájily slavnost. Na ozářeném volném místě se náhle objevil muž, který nesl nad hlavou panáka ze slámy, listí a lýčí, pest-

- 103 -

ře omalovaného. Jiní čtyři muži podpírali panáka tyčemi. Byl asi značně těžký, protože když došli na osvětlené místo, hodili jej na zem a rychle zmizeli. Ale hned tu bylo dvacet či třicet mužů, kteří sekerami i kopími bili do panáka tak, že sláma, listí a lýko lítalo na všechny strany. Obecenstvo jásalo a chválilo statečné muže, kteří utloukli zlého ducha. Bělochům neušlo, že vzrušení divochů je stále větší a větší, a když se po chvíli objevil jiný panák a divadlo se opakovalo, tlačilo se množství hnědých bojovníků blíž a blíž. Již bylo utlučeno šest panáků, když v tom se náves osvětlila i z druhé strany.

Sotva však Abram Struwe zahlédl zdroj nového osvětlení, vysko-

čil a vzkřikl:

„Zrada! Naše chata hoří!“

Dav, jako kdyby čekal na toto zvolání, zavyl jak hejno šelem, zdvihl paže a vrhl se na bělochy.

Avšak ani Abram Struwe a ani Ben nelenili. Zapraskalo v prstech bělochů, vyskočily plamínky a v davu se hned válelo deset lidí, zasa-

žených kulemi.

„Puri-puri“ bělochů bylo strašné. Výkřiky zděšení zazněly kolem ohně, neboť Ben, vystřeliv všecky patrony, popadl těžkou hořící vě-

tev a vrhl se do davu, který dosud neutíkal.

Kormidelník Struwe chopil Janka za ruku a hnal se za Benem, který uvolnil širokou cestu. Všichni běželi k hořící chýši, avšak Struwe a Janko nedoběhli. Náhle proti nim vyrazil Vat-Va s četou ozbrojených mužů, kteří vystřelili šípy anebo vrhli kopí na bělochy.

Statečný kormidelník měl ještě tolik síly, že si vyrval šíp z prsou, ale potom padl a Janko zmizel v davu divochů…

Ben zatím letěl k hořící chatrči, musel však běžet obloukem a tu spatřil lidskou postavu, která vlekla batoh a pušku. Muž byl nahý – tedy hnědý zloděj!

Ben se za ním rozběhl jako rozlícený tygr. Dohonil ho po dvaceti skocích a bez rozmýšlení ho srazil těžkou větví k zemi.

Rána byla pádná, že muže srazila. Ale protože zasáhla jen rameno, a ne hlavu, muž nebyl mrtev ani omráčen. Ben zdvihl batoh a Jankovu pušku.

Kdo byl ten zloděj, co chtěl ukrást pušku? Ben se nahnul nad mu-

že a poznal – čaroděje!

- 104 -

„Aha, tos ty?“ řekl si Ben anglicky a odhodil batoh i pušku. „Žes lotr, jsem dávno tušil a jsem si jist, že tohle všechno jsi nastrojil ty.“

Ben se shýbl, aby čaroděje zdvihl, avšak náhle ucítil ostré bodnutí. Tu přešla dobráka trpělivost. Popadl čaroděje do svých tlap, vyzdvihl ho vysoko nad hlavu a potom jím udeřil proti kmenu stromu, že se hnědé tělo jen zhroutilo.

Potom uchopiv batoh a pušku běžel k chatě, avšak přiběhl pozdě, neboť kormidelník právě klesl a Janko kdesi zmizel mezi těly domorodců. Z chaty zněly výbuchy prachu. Šlechetný Ben věděl, že zde také zahyne, avšak nechtěl dát svůj život lacino. Shýbl se pro břevno, spadlé z hořící střechy, a skočil do zástupu.

Avšak co to? Čtyři rychle se stíhající rány z pušek zahoukly z protější strany. V houfu nepřátel nastal zmatek a hned potom opět pif! paf! – už zblízka – a potom zběsilý útěk.

Ben se však hnal za prchajícími a když je nemohl dohonit, mrštil za nimi aspoň břevnem.

Bolestné výkřiky dosvědčily, že i tato rána zasáhla cíl.

Ale to vše bylo málo.

Ben se hnal zpátky k chýši, která už dohořela. Kdo to střílel? Jistě Michal a Janko! Ale kde jsou? Aha, tam, tam přicházejí. Ben jim běžel naproti. Jaký však byl jeho údiv, když spatřil dva cizí bílé mu-

že! Překvapením oněměl a tu vysoký tenký muž pravil k malému kulatému nejčistší angličtinou:

„Myslím, Dicku, že jsme jim naprášili.“

„Ano, sire*, krásně naprášili,“ odpověděl druhý.

„Zdá se, Dicku, že z bílých zůstal aspoň jeden, avšak je němý,“

řekl dlouhý a tenký, ukazuje na Bena.

„Ano, sire, krásně němý,“ odpověděl malý a tlustý.

„Milý Dicku, rozsvit! Zapal dva nebo tři lupičské pelechy, abychom si mohli prohlédnout bojiště,“ řekl klidně dlouhý a tenký.

„Ano sire, krásné bojiště,“ řekl malý a tlustý a rozběhl se, aby rozkaz vyplnil.

Teprve nyní se Ben vzpamatoval a pokročiv vstříc dlouhému a tenkému, dotkl se prstem přílby na pozdrav a řekl: * Sir (čti: sér) - pán

- 105 -

„Dobrý večer, sire! Já jsem lodník Ben a hledám své tři bílé druhy. Přišli jste v pravý čas, na mou duši!“

„Těší mne, pane Bene,“ odpověděl dlouhý a tenký klidně, „hned uvidíme, co se stalo a co se dá dělat. Vida, Dick už rozsvítil!“ A vskutku vzplanuly ne dvě, ale tři chýše a náves se osvětlila jako za dne.

Byl to strašlivý pohled. Nejméně deset těl zde leželo bez života a mezi nimi Abram Struwe a Janko. Ben vykřikl a padl k nim na kole-na. Nevěděl, ke komu by se měl dříve sklonit.

„Ach můj drahoušku!“ volal, zdvihaje Jankovu hlavu.

„Ach můj kormidelníku,“ naříkal, vraceje se k Struwemu.

„Příliš mnoho mrtvých,“ řekl dlouhý a tenký muž.

„Milý Dicku, zahoukej na naše nosiče, je tu mnoho práce.“

„Ano, sire, krásné práce,“ odpověděl malý a tlustý a přiložil dlaně k ústům, zahoukal tak zoufale, že poplašil jistě všecky sovy v okolí.

Ben dosud klečel, náhle však vykřikl:

„Je živ! Je dosud živ, srdce mu ještě tluče, kormidelník je dosud živ!“ Dlouhý a hubený muž přistoupil rychleji, shýbl se nad kormidelníkem a řekl: „Uniká mu mnoho krve,“ a jako zkušený lékař klidně vytáhl z kapsy ostrý nuž, rozřízl kormidelníkův rukáv a objevil na levé straně pod ramenem ránu. Nežádal pomoci. Bez rozpaku uřízl kus rukávu z kormidelníkovy košile, roztrhal jej na drobné kousky a ty přiložil na ránu. Potom odepjal pás ze svých štíhlých boků a obratně jej podstrčil pod kormidelníkova záda a hrubou cupaninu, vy-robenou z rukávu, připoutal pásem k tělu.

Ben zatím naříkal nad Jankem.

„Ach, chlapec!“ pravil vysoký muž. „Jak ten sem přišel?“ Hbitě se shýbl nad Jankovo tělo, které Ben zdvihl na pažích.

Cizí pán přejel dlaní po Jankových pažích i nohou, potom mu ro-zepjal košili a hledal ránu. Nikde však nic nenašel. Proto nadzdvihl oční víčko a zvolal:

„Nehrozí naprosto žádné nebezpečí, chlapec byl pouze omráčen.

Dicku, milý Dicku, trochu vody a brandy*!“ Malý a tlustý Dick už pospíchal a za ním čtyři hnědí muži.

* Druh anglického likéru

- 106 -

„Podej sem láhev s brandy a honem vodu!“ poručil ten dlouhý.

Dick, ačkoli byl malý a tlustý, přece byl jako rtuť, podal vysoké-

mu muži polní láhev a po chvilce přinášel z chýše hrnec vody.

Tenký a vysoký pán, míchaje vodu s kořalkou, uděloval stručné rozkazy:

„Milý Dicku, potřebuji nosítka! Ať lidé snesou rohože, ať svážou kopí a na ně je připevní a odneseme raněného. Rychle!“

„Ano, sire, krásně rychle!“ souhlasil malý a už vedl své čtyři mu-

že k chýším, které dosud stály.

Voda a brandy účinkovaly. Janko vydechl jednou dvakrát a otevřel oči. Jistě nechápal, co se kolem něho děje, avšak cítil, že spočívá v náručí milého Bena, a proto opět zavřel oči.

„Položte chlapce, sire,“ velel tenký a dlouhý muž, „vzpamatuje se brzy i bez vás, a povězte, kde je čtvrtý běloch!“

Teprve teď si Ben uvědomil, že dosud nespatřil Michala, který zůstal na stráži a nezúčastnil se boje. Pověděl to dlouhému muži, a ten ihned po svém způsobu rozkazoval tlustému Dickovi, který právě přiběhl:

„Milý Dicku, rozsviť tam

za spáleništěm! Musíme nalézt čtvrtého bělocha.“

„Ano, sire, krásného bělocha,“ odpověděl tlouštík a už

běžel.

Ben vedl cizího muže na

místo, kde doufal, že nalezne

Michala živého, nebo aspoň

jeho tělo.

Zapálená chýše osvítila i

tuto část dědiny, avšak po

Michalovi nebylo ani vidu ani

slechu.

„Zde je bota,“ řekl cizí

pán, ukazuje na tmavý předmět.

„Michalova bota!“ zvolal

- 107 -

Ben. „Ale kde je Michal?“ Nebylo tu mrtvých ani raněných. Chýše stály opuštěny, všichni zmizeli, ba i toulaví psi uprchli za zděšenými obyvateli.

V tom se ozval Dickův hlas, který promluvil zcela jinak než oby-

čejně:

„Sire, zde je člověk přivázaný ke stromu. Ano, sire, krásný bě-

loch!“ Ben s dlouhým mužem pospíšili ke vzdálenému stromu, u jeho kmene stál Michal, všecek ošněrovaný lýkovými provazy. Kři-

čet nemohl, neboť na obličeji měl škrabošku upletenou z lýčí, pestře pomalovanou a pevně přivázanou.

„Aj, aj! Tedy tento chlapík měl být dnes sněden,“ pravil vyčouhlý pán, když spatřil upoutaného Michala. „Odřízni ho, milý Dicku!“

Avšak k této práci se ochotný Dick nedostal. Už ji obstaral Ben a taky zachytil Michala, který by byl klesl na zem, neboť necítil nohy, tak pevně sešněrované a zbavené oběhu krve.

Ben mu strhl škrabošku, kterou vytáhlý muž ihned zdvihl a uschoval v kapse.

Strýc Michal neztratil vědomí, byl však tak sláb, že se musel posadit.

„Nyní jsme, milý Dicku, hotovi. Tvoji chlapíci již zajisté vyrobili nosítka. Proto rychle na pochod!“

„Ano, sire, krásně na pochod,“ souhlasil Dick a odběhl.

Čtyři hnědí muži silných postav už přinesli první rohože, upletené z lýčí a z dlouhé trávy a připevnili je po obou delších stranách k pevným kopím.

Dlouhý muž poručil, aby rohož prostřeli vedle kormidelníkova tě-

la a potom s Dickem opatrně nadzdvihli bezvládné tělo a podsunuli pod ně rohožky.

„Hocha musíme vzbudit,“ rozhodl dlouhán, „je pohřížen ve spá-

nek, a ne ve mdloby a také uchystaná pečeně už jistě bude schopna chůze… Milý Dicku, pobídni Bena, aby se s bělochem přidali k prů-

vodu.“

„Ano sire, krásně pobídnu,“ odpověděl Dick a už zase běžel.

Zastihl Michala, jak obouvá botu. Brnění v nohou už povolilo natolik, že se mohl postavit.

Dlouhán zatím vzbudil Janka, jemuž vnutil hlt vody s kořalkou.

- 108 -

Teprve nyní se Janko náležitě vzpamatoval a chtěl se ptát na mnoho věcí, protože kolem sebe viděl neznámé lidi. Když pak spatřil bezduché tělo Abrama Struweho, zděšeně vykřikl a chtěl k němu.

Ale vysoký pán ho zadržel.

„Jen moudře, milý hochu,“ řekl k němu, „jsme dosud v nepřátelské vesnici, není zde kdy na rozprávky. Všechno si povíme u nás.

Milý Dicku, ať naši chlapíci opatrně zdvihnou nosítka, půjdeme do-mů.“

Ben a Michal právě přicházeli. Ben nesl zachráněný batoh a Jankovu pušku, všecko ostatní bylo ztraceno.

Všechen ostatní jejich majetek shořel, náboje vybuchly, pušky byly zničeny. Náhle si Ben vzpomněl na Michalovu pušku, ta přece neshořela. Kde je!

Strýc Michal nevěděl. Byl zákeřně přepaden, odvlečen a svázán, nic jiného neví.

Dlouhán už šel v čele průvodu, vyhledávaje cesty, čtyři statní muži nesli na rohoži kormidelníkovo tělo. Za nimi šel Dick a vedl za ruku Janka, který se dosud potácel.

Ben a Michal se k nim přidali a uzavírali průvod. Když vycházeli z vesnice, zavelel dlouhán naposledy:

„Milý Dicku, rozsviť!“

„Ano, sire, krásně rozsvítím,“ odpověděl Dick a po chvilce vzplá-

la krajní chatrč a jako obrovská pochodeň svítila na cestu smutnému průvodu, který sestupoval na jižní straně z osudného kopce, na němž se odehrálo tak děsné divadlo…

XIX.

NOVÝ DOMOV V PUSTINĚ

Dlouhán vedl průvod do údolí, kterým protékal potok.

Když nosiči došli se svým břemenem k tekoucí vodě, poručil jejich velitel, aby opatrně složili tělo na zem. Sám pak namočil kapesník a přetřel jím kormidelníkovo čelo a skráně.

Za chvíli raněný zasténal, a když mu dlouhán podal piti, zašeptal: - 109 -

„Bolí, bolí!“

„Výborně, milý Dicku!“ zvolal muž vesele, „raněný praví, že ho to bolí. Běda, kdyby nebolelo. Doneseme-li ho živého do našeho domu, můžeme ho zachránit.“

„Ano, sire, krásně zachránit,“ souhlasil tlustý Dick.

Janko chtěl ke kormidelníkovi, avšak vysoký pán už znovu poru-

čil, aby nosiči zdvihli nosítka. Ben a strýc Michal se nabídli, že také ponesou.

„Jen počkejte!“ ujišťoval je dlouhán, „všichni poneseme, až budou domorodci unaveni.“ Hubený pán kráčel asi kilometr cesty podél potoka, potom se však dal do kopce a nosiči stoupali za ním. Stezka byla čím dále tím nepohodlnější, a než karavana dorazila do polovič-

ky mírného svahu, ustoupili dva zadní nosiči, kteří přirozeně přejí-

mali největší tíhu, ochotně strýci Michalovi a Benovi. Ben by byl nejraději zabalil drahého kormidelníka do rohože a sám ho jako za-vinuté dítě vynesl do kopce, avšak uznal, že by raněnému zle poslou-

žil.

Janko se jíž úplně vzpamatoval, cítil sice na čele a ve spánku tupou bolest a v uchu mu hučelo, ale dovedl si již uvědomit, co se stalo.

Pamatoval si, jak běžel s kormidelníkem do houfu hnědých divochů, viděl, jak je Ben rozráží hořící větví, viděl však také mnoho zdvižených paží a kopí.

Hořící chata oslepovala jeho oči. Náhle byl sevřen do shluku na-hých těl, ucítil ránu do hlavy a pozbyl vědomí.

Že padl Abram Struwe, již neviděl, ale nyní uhodl, co se dělo dá-

le.

Odkud však přišli bílí ochránci – a v pravý čas? Kdo je tenhle vysoký a štíhlý pán s brýlemi a licousy? Kdo je ten tlustý a malý, který mluví dobře anglicky, avšak i s domorodci hbitě hovoří? Jankovo srdce bylo sklíčeno obavami o drahého kormidelníka. Jeho zranění musí být velmi vážné.

Všecek se zachvěl, když si připomněl slova vysokého muže: „Doneseme-li ho živého…“ Nyní měl statečný kormidelník a vůdce uprchlíků zemřít v pustině? Po tolika útrapách?

- 110 -

Byl tak dobrý, laskavý a spravedlivý, nevyhledával sváry, s Papuánci se chtěl dohodnout v míru. A takhle dopadl…

Nosiči se opět vystřídali, a přece štíhlý pán stále ještě kráčel, ani se neohlédnuv.

Hvězdy jasně svítily, avšak jen člověk, který dobře zná krajinu, mohl udržet vytčený směr. Skupina přešla kopec a opět sestoupila do údolí, kterým prošla asi dva kilometry a potom náhle zabočila mezi chlumy.

Vysoký muž se opět zastavil a nosiči ochotně složili břímě. Už byli unaveni a potřebovali odpočinek. Štíhlý pán se naklonil nad kormidelníka.

„Ach, vy bdíte, pane?“ řekl, a když Abram Struwe pohnul rty, aby odpověděl, dodal pán s brýlemi rychle: „Ani slova, pane, ani slova! Na mé otázky mně můžete odpovědět jen mrknutím oka. Jedno mrknutí je ano, více mrknutí ne. Tedy: Byl jste raněn kopím?“

Kormidelník třikrát zamrkal.

„Tedy šípem?“

Jedno mrknutí.

„Ulomil se v ráně?“

Tři mrknutí.

„Jste ještě jinde raněn?“

Jedno mrknutí.

„Na noze?“

Muž s brýlemi pozorně prohlédl kormidelníka a brzy našel tržnou ránu na stehně. Nejspíše kopí roztrhlo svaly, protože se však prádlo přilepilo na ránu, a ta již nekrvácela, prohlásil pán ránu za lehkou.

Kormidelník žádal vodu, a protože zatínal zuby, bylo zřejmé, že velmi trpí.

Všichni jeho přátelé stáli kolem a kormidelníkovy oči na ně hleděly nesmírně smutně.

Věděl, jak nebezpečně je raněn a jistě se pohledem loučil se svý-

mi přáteli. Bylo mu asi strašně těžko, neboť kdo jiný je zavedl do nebezpečné pustiny než on sám?

„Milý Dicku, podej mně číšku!“ pravil dlouhán, když našel ve svých četných kapsách, co hledal. „Nalij do ní vodu! Nyní se dostaví u nemocného horečka, musíme jí předejít. Víš, co vsypu do vody?“

- 111 -

„Ano, sire, krásný chinin!“

„Ano, velmi krásný a dobrý chinin,“ souhlasil vysoký pán, a ob-rátiv se s číškou k raněnému, vlídně ho pobídl: „Tak, milý pane, pijte! Je to hořké, ale dobré.“ Zatím si opět no-siči odpočinuli a karavana se vydala na další pochod. Vystoupili na náhorní rovinu a šli ještě hodinu.

Krajina nabývala divokého rázu. Křoviny a stromy musely ustou-pit balvanům, lidé se museli vyhýbat srázným stěnám, a přece stále vystupovat výš a výše.

Ani při třetím odpočinku na holých skálách nenabyl kormidelník vědomí, ale dlouhán ho nebudil. Všichni členové tlupy byli unaveni, avšak po čtvrthodině pobízel velitel k dalšímu pochodu.

Byla jistě již půlnoc, když vysoký pán vesele zvolal: „Milý Dicku, myslím, abys pospíšil napřed a rozsvítil v naší rezi-denci. Uprav mé lůžko pro raněného, rozdělej oheň a připrav dva hrnce vody!“

Když asi po půlhodině naši přátelé vystoupili na palouk, porostlý řídkým lesem vysokých stromů, spatřili na dostřel dvě ohnivé oči v houští stromů a keřů. Byla to dvě osvětlená okna slíbené rezidence, kde měli utýraní běloši nalézt bezpečný útulek a odpočinek.

Všichni bezděčně přidali do kroku a po desíti minutách odpočíval raněný kormidelník na skutečné posteli s bílým prostěradlem a vlně-

nými měkkými přikrývkami. Podobná postel stála naproti. Ben, strýc Michal a Janko byli tak unaveni, že se ani ničemu nedivili, ačkoli tu bylo tolik věcí, že musely budit údiv.

Byl zde stůl a byly zde židle a obrázky na stěnách!

V domě však byla ještě jedna místnost: světnice, v níž stály bedny a velké proutěné koše.

Sem uvedl Dick naše přátele a za chvíli jim přinesl hrnec vonné-

ho čaje, suchary a plechové pohárky. Zároveň jim vyřizoval vzkaz pána s brýlemi:

„Můj pán, lord* Robert Sidney, vás prosí, abyste si upravili pro dnešní noc lůžka zde, rohože vám přinesu sám,“ řekl Dick a už opět * Lord = anglický šlechtic

- 112 -

zmizel. Ale než si nalili čaj, už tu byl zase a s ním dva domorodci, kteří přinášeli rohože, z lýčí, kůry a trávy a položili je na zem.

„Sir Robert,“ prohlásil opět Dick, „pečuje o raněného a nechce být vyrušován. Vymývá mu rány a přiloží obvazy. Krásnou, dobrou noc!“ Tlustý Dick měl jistě mnoho práce. Musel se postarat o nosiče, kteří měli už zase hlad, musel pomáhat svému pánovi a kdovíco ještě musel, neboť naši přátelé ho slyšeli, jak pobíhá, odpovídá „ano, sire, krásně“, zavírá a otvírá.

Uplynula jistě opět nejméně hodina, než naposledy vyslovil své „krásně“ a zavřel unavené oči.

XX.

SIR ROBERT SIDNEY LÉKAŘEM

Druhého dne vstávali naši přátelé pozdě a jejich probuzení bylo neveselé.

Sedíce na rohožích, rozhlíželi se kolem a viděli, že stěny domu nejsou ani z proutí, ani z trávy, jak je uvykli vídat na tomto podivném ostrově, nýbrž že jsou sroubeny z dosti silných kmenů, že v jedné stěně je dokonce okno a ve druhé že jsou prkenné dveře. Okno nebylo zaskleno, a přece se v něm blyštěly tabulky. Janko ihned poznal, že je to slída, zasazená do úzkých dřevěných rámků, které se daly vsunout i vysunout. Podél stěn stály bedny a ‚proutěné koše,‘ a celou místnost plnila vůně kafru a ještě něčeho. Kdo však je domácí pán, onen vysoký a štíhlý muž, nemohli uhodnout. Že Dick je jeho sluha, bylo zřejmé, avšak nedalo se popřít, že poměr mezi pánem a sluhou je velmi přátelský. Tato stavba poměrně pevného domu prozrazovala, že jeho obyvatelé tu bydlí již delší dobu a zajisté tu míní ještě delší dobu setrvat.

To všechno je však podružné, nejdůležitější je, že kormidelník zápasí se smrtí, jestli už v noci nezemřel, že jsou beze zbraní a skoro bez prostředků, protože v zachráněném batohu bylo většinou jen prádlo, něco kartounu a plátna, trochu čaje, cukru a soli. Všecko ostatní bylo ztraceno, mapy i kompas. Jak se dostanou dál? Jak dale-

- 113 -

ko je k moři? Peníze sice strýc Michal dosud měl, avšak pro zdejší kraj to jsou jen pestré papírky.

Další smutné úvahy přerušil Dick, který přál hostům krásné dobré jitro a zval je k snídani na verandu. Dům měl skutečnou verandu, obrácenou k lesu. Co by kamenem dohodil, stála chýše domorodců a kolkolem se rozkládala zahrada, v níž byla pěstována nejen zelenina, ale i řady keřů. Velké stromy vroubily zahradu jako plot.

Také na verandě stál stůl potažený voskovaným plátnem a u stěny byly připevněny lavičky. Kdo to všecko vykouzlil? Vždyť na stole stál velmi pěkný hrnec a kolem hliněné hrníčky krásných tvarů, na míse ležely suchary, krajíčky chleba a koláčky!

„Sir Robert přijde hned,“ pravil Dick, a skutečně za okamžik ze zahrady přicházel vysoký štíhlý pán, všecek bíle oděný.

Přáli mu dobrého jitra a děkovali za včerejší nenadálou pomoc.

„Milý Dicku, topinky!“ zvolal pán a potom pokynem ruky i slovy zval hosty, aby usedli k snídani. Když jim Dick, který opravdu přinesl na míse opečený chléb lesknoucí se omastkem, nalil čaj a sám také usedl vedle svého pána, řekl sir Robert Sidney: „Zvědavost je zlá nemoc. Vím, že jí trpíte. Především byste rádi věděli, jak se daří vašemu příteli. Nuže: Měl velmi špatnou noc a bylo nutno úporně zápasit s horečkou. Asi před hodinou se uklidnil a spí, že ano, milý Dicku? Náš pacient spí?“

„Ano sire, spí krásně,“ odpověděl Dick a kousl do nové topinky, až v jeho zdravých zubech zachrastila.

„Nebezpečí potrvá ještě několik dní, zbavíme-li raněného horeč-

ky, zachráníme ho. Nyní však musí mít klid.“ Protože sir Robert domluvil, aby se napil čaje, uznal Dick za dobré, aby připojil: „Úplný klid, krásně!“

„Za druhé byste jistě rádi věděli, kdo jsem já,“ řekl opět sir Robert. „Mé jméno už znáte. Jistě a bezpochyby jste slyšeli nebo četli o potřeštěných Angličanech, kteří mají různé záliby. Nuže, má záliba jsou ptáci. Cestuji po různých končinách světa, chytám, střílím, vy-cpávám ptáky, pozoruji jejich život a spisuji o tom knížky, aby se o nich dověděli též jiní lidé, kteří cestovat nemohou nebo nechtějí.

Viď, milý Dicku?“

„Ano, sire, krásně, nechtějí.“

- 114 -

„Můj milý společník, mistr Dick, je Ir, není-liž pravda, milý Dicku? Ir z Belfastu*?“

„Ne, sire! Ir z Corku**, krásně,“ odpověděl Dick tentokrát ne místo ano.

„My dva,“ pravil sir Robert s úsměvem, „jsme tedy zástupci dlouhé Británie a kulatého Irska.“

Dick nemohl souhlasit, protože měl plná ústa, ale přece kývl hlavou a stlačil oba tučné podbradky na vlněnou košili.

„V Austrálii jsme stříleli dva roky. Před devíti měsíci jsme se přeplavili na Novou Guineu a chytáme a střílíme ptáky tady. Právě jsem naše miláčky navštívil.“ Sir Robert patrně domluvil a domníval se, že řekl tentokráte všecko, aby upokojil zvědavost hostů, avšak mýlil se.

„S dovolením, sire,“ odvážil se Ben slova, „smím-li se ptát, jak se stalo, že včera v největší tísni…“

„Aha, aha! Chcete vědět, proč jsme se objevili při tak špatné hře na jevišti?“ dovtípil se sir Robert. „To je zásluha milého Dicka, viď milý Dicku?“

„Ano, sire, krásná zásluha, krásná,“ opakoval mistr Dick, avšak jeho obličej nejevil žádné nadšení, spíš rozpaky.

„Můj milý Dick,“ vysvětloval sir Robert rozmarně, „včera na lo-vu zabloudil a zavedl nás do krajiny naprosto neznámé. Chtěl ulovit kasuára, který ho zavedl daleko, viď, milý Dicku?“

„Ano, sire, krásně zavedl.“

„Zastihla nás noc, a proto jsme se rozhodli, že přenocujeme v pralese pod kopcem. Naši domorodí nosiči ihned vystavěli chýši a rozdělali oheň, u něhož se příjemně odpočívalo.

Náhle jsme uslyšeli hluk domácího bubnu a trubky a křik mnoha lidí. Na protějším kopci zaplály ohně.

Byli jsme zvědavi, co se tam děje, a šli jsme se podívat, viď, milý Dicku, byli jsme velmi zvědavi.“

„Ano, sire, krásně zvědavi.“

* Beltast = město v Irsku

** Cork = město v Irsku

- 115 -

„Museli jsme přicházet opatrně, neboť jsme nevěděli, s kým se potkáváme, avšak ihned jsme nechali opatrnosti, když zazněly střelné rány. Myslím, milý Dicku, že jsem řekl: »Mnoho střelných ran! Jsou tu běloši a jde do tuhého, musíme jim pomoci!« A už jsme běželi.“

„Ano, sire, krásně běželi.“

„Přiběhli jsme včas. Viděli jsme houfy domorodců, jak dorážejí na bělocha, a proto jsme spustili palbu ze svých brokovnic do houfu hnědých lýtek. To je něco jiného než vaše koule. Naše brokovnice rozhazují hrsti broků a štípnou najednou třeba dvacet lýtek. Čtyři rány stačily a nepřítel už běžel, abychom ho však popohnali, poslali jsme do jiné skupiny ještě čtyři hrstky broků a stali se tak pány bojiš-

tě, viď milý Dicku?“

„Ano, sire, pány krásného bojiště!“ To už řekl mistr Dick vesele a sbíral nádobí po výborné snídani.

„Děkujeme vám upřímně, sire,“ řekl Ben, „přišli jste v pravý čas.

Bůh vám žehnej! Avšak teď je na nás, abychom řekli, kdo jsme a jak jsme sem přišli.“ Sir Robert si nacpal tabák do lulky a zapálil jej.

„Rád vás vyslechnu, a ty, milý Dicku, se podívej na nemocného!“

„Ano, sire, na nemocného, krásně,“ odpověděl odcházející Dick.

A tak Ben vypravoval všecko, co věděl, a strýc Michal a Janko doplňovali, když na něco zapomněl. Sir Robert poslouchal se zá-

jmem, zvláště když Janko vykládal o doktoru Štefánikovi, svém vzácném příznivci, jak pozoroval hvězdy na Tahiti a jak sbíral hmyz, nádoby, nástroje, zbraně a ozdoby domorodců.

„Doktor Štefánik, není to ten francouzský učenec?“ zvolal sir Robert, když skončil.

„Francie ho vyslala na Tahiti, avšak pan doktor Štefánik není Francouz, ale Slovák,“ odpověděl Janko a tiše dodal: „Jako strýc Michal a já.“

„Slovák? Slovák? Kdo je to?“

„Slovan z Uher,“ pomáhal mu Janko, avšak když to nepomohlo, vzpomněl si strýc Michal na Prahu.

„Á, Praha, Praha!“ zvolal sir Robert. „Vím kde je Praha. Slované v Rakousku! Vím, vím!“ Naši přátelé se zatím spokojili, že sira Roberta uvedli aspoň na blízko své vlasti a řekli mu, že doktor Štefánik je Slovan, který žil delší dobu v Paříži.

- 116 -

Vzdělaní Francouzi i Angličané výborně znají zeměpis své vlasti i všech světadílů, kde mají své kolonie, avšak v evropském zeměpisu by je zahanbil každý náš školák.

Sir Robert zůstal klidný jako pravý Angličan, i když mu Ben vypravoval o přepadení Minervy i o vylodění na Nové Guineji. Avšak když se Ben zmínil, že slyšel ve Stephansortu volání: Gott strafe England! a že nejspíš už i Anglie se vrhla do války, sir Robert vyskočil a zvolal:

„A já tu střílím rajky! Má vlast bojuje a já to nevím!

Dicku, milý Dicku, musíme domů!“ Mistr Dick přiběhl a ačkoli všecko neslyšel, přec ihned souhlasil:

„Ano, sire, domů, krásně, překrásně,“ potom teprv oznámil, že nemocný kormidelník se probudil a žádal nápoj a že mu mistr Dick podal nápoj připravený ve sklenici.

„Ach, náš nemocný nás zdrží,“ zvolal sir Robert, „nejméně šest neděl nás zdrží.“

„Kdyby vás to mrzelo, sire,“ pokusil se Ben najít ospravedlnění pro Sidneyův okamžitý odchod, ale se zlou se potázal.

„Roberta Sidneyho samaritánská služba nikdy neomrzí,“ řekl lord chladně. „Je lepší uzdravit jednoho nemocného než zabít deset zdravých. Nemluvme již o válce!“

Sir Robert se vzpřímil, že přesahoval o hlavu všecky přítomné, potom odešel k nemocnému.

„A co my si teď počneme?“ posteskl si dobrácky strýc Michal.

„Krásně si odpočiňte,“ pravil mistr Dick. „Dovedu vás do zahrad.

Tam spatříte mnoho krásného, a chcete-li přece něco dělat, v zahradě je vždycky dost práce. Sám na všecko nestačím a domorodci nic ne-umějí.“

To byla voda na mlýn našich přátel, vždyť se v zahradních pracích tak dobře vyznali!

Do zahrady je nemusel nikdo vodit, cestu našli snadno.

Avšak jak se podivili, když spatřili klece pověšené nejen na kmenech, ale i veliké klece na kůlech a v nich celé keře, po nichž poska-kovalo padesát až šedesát rozkošných ptáčků, zbarvených jako drahé kamení! Všichni měli kovově lesklé peří: modré, zelené, žluté, červené, hnědé, zlaté í bronzové. Někteří měli dlouhé ocásky jako sto-

- 117 -

čené žíně, jiní nesli za sebou vlečky a opět jiní se pyšnili korunkou nebo límečkem. Všichni byli čilí a vesele švitořili.

Velcí ptáci buď spali nebo se popelili, krásní kakadu pronikavě křičeli a černí chlapíci, podobní našim špačkům, pískali jako uličníci.

Janko se na ně nemohl vynadívat a strýc Michal s Benem neudělali ani zbla práce, protože se dívali také.

V zahradě sira Roberta bylo nač se dívat. Nebylo zde jen mnoho domácích plodin, nýbrž i rostliny a keře, které naši přátelé buď dosud neviděli, anebo které jim připomínaly drahou domovinu.

V poledne dostali naši přátelé jen ovoce a jakýsi koláč, protože oběd se zde podával jako v Anglii až k večeru.

Za horkých poledních hodin se zde odpočívalo jako v nížině, avšak sir Robert se staral nejen o raněného, ale i o zdravé, a přinesl jim staré anglické časopisy a zábavné knihy.

Jak rádi a vděčně je uvítali! Usedli do stínu a Janko jim předčítal o zasněných skotských jezerech, o zádumčivých hradech a o chrabrých činech rytířů. Jako čaroděj se Walter Scott zmocnil jejich fantazie a zanesl je do dávného, mlhavého a chladného Skotska. Jak to lahodilo lidem, z jejichž kožních pórů prýštil pot!

Odpoledne připomenul mistr Dick, že je třeba, aby si hosté upravili pohodlnější lůžka. Veliké listy stromů a horská pružná tráva se výborně hodily za podklad pod rohožky, o přikrývky se nemuseli starat, těch jim přinesl mistr Dick plnou náruč. Slída v okně propouš-

těla sice dosti světla, avšak nepropustila moskyty, kterých v této vysoké poloze bylo málo, a proto nocležníci nepotřebovali ochranné sítě.

Domorodci neměli mnoho práce v zahradě, neboť jejich úkol byl snadný. Museli opatřit palivo, plodiny a zeleninu pro kuchyň, bylo toho potřebí ovšem mnoho, avšak všude bylo tolik dřeva, ovoce i zeleniny, že jejich obstarání nestálo příliš námahy.

Krmení zajatých ptáků obstarával většinou sir Robert sám a vydr-

žel sedět i hodinu před klecí a něco si zapisovat.

Kormidelníkův život byl stále na vážkách, Struwe buď blouznil, anebo spal. Rána šípem byla ovšem zlá, protože zranila i plíce, avšak nejhorší bylo, že nemohli raněného dopravit do nemocnice a že měli nedostatek vhodných léků. Sir Robert měl sice svou lékárničku, v níž - 118 -

byly nejdůležitější léky, avšak nebyl zkušeným lékařem, ale jen obě-

tavým ochotníkem. Sir Robert dbal, aby se rány v prsou a na noze nezanítily, aby zaháněl horečku a zabránil otravě krve. Vše ostatní ale musel ponechat dobrotivé přírodě a času.

Když se mu po týdenním léčení podařilo zahnat horečku nadobro, domníval se, že nad chorobou zvítězil, a oznámil svou naději našim druhům.

„Až se zítra kormidelník probudí, můžete jej navštívit. Často se po vás ptá a rád vás uvidí.“

Naši přátelé nemohli té noci ani dospat a už časně ráno se vyptá-

vali mistra Dicka, zda již sir Robert vstal a zda se probudil kormidelník.

„Sir Robert je už v zahradě, ale pan kormidelník ještě krásně spí,“

odpovídal mistr Dick vesele.

Konečně, konečně se otevřely dveře do světnice sira Roberta a naši přátelé stáli na prahu. Ostýchali se vejít.

„Jen blíž, přátelé, jen blíž!“ uslyšeli slabý, avšak známý hlas, a potom vpadli najednou do místnosti všichni tři.

„Jen pomalu, pomalu,“ napomínal je sir Robert, který jako primář nemocnice bděl nad svým pacientem.

Ben stiskl vlastní ruce, až mu klouby zapraskaly, neboť měl takovou chuť obejmout kormidelníka, avšak strýc Michal, usmívaje se dobrácky, šel přímo k lůžku a podal nemocnému ruku se slovy: „Těší mě, pane Struwe, že vás vidím, a přeji vám, abyste byl brzy zdráv!“

„Děkuji vám, milý Michale, stýskalo se mi po vás,“ řekl Abram Struwe.

Tu se již Ben neudržel, razně přistoupil a vyhrkl: „Dobře jste udělal, kormidelníku, že jste zůstal naživu! Kdybyste - 119 -

byl umřel, byl bych skočil z paluby. Ať jsem čertův, jestli bych ne-skočil mezi žraloky!“

„Já vím, Bene, já vím,“ odpověděl nemocný a maličko se usmál, „ještě často spolu poplujeme, to sir Robert dělá takové zázraky.“

„Sir Robert Sidney se musí jmenovat loď, na které budete, kormidelníku, kapitánem,“ tvrdil Ben a v návalu vděčnosti nabídl svou tlapu siru Robertovi, který ji přijal po americku, to je s úmyslem vy-vrátit paži z ramene a silně jí potřásl.

„Vzpomenu si na to někdy,“ pravil přitom sir Robert.

A co dělal Janko? Stál stranou a usedavě plakal.

To že je pan Struwe? Je to možné, aby ze silného, statného muže se za týden stal bledý, zhubenělý kostlivec?

Co musel zkusit bolestí! Ubohý, laskavý, dobrý pan Struwe!

„Janko, můj hochu!“ zvolal kormidelník tiše. „Cožpak se mě bo-jíš?“

A tu se Janko rozběhl k milému příteli a zabořil obličej do přikrývky, protože nemohl přemoci štkaní. Kormidelníkova hubená ruka hladila jeho vlasy, zatímco z očí mu vytryskly slzy. Nikdo nepromluvil ani slova, a přece si tu ti dva, kteří se tak milovali, povědě-

li, jak jim bylo smutno z rozloučení!

„Již dost, již dost! Nemocný by se rozčilil,“ pravil sir Robert a zdvihl Janka. Chlapec pak chytil jeho ruku a vzrušeně pravil: „Zachraňte ho, pane, zachraňte, proboha!“

„Je zachráněn,“ řekl sir Robert a odváděl Janka ke dveřím, Ben a Michal šli za ním, ale slibovali nemocnému, že zase přijdou.

Když se sir Robert vrátil k pacientovi a viděl slzy v jeho očích, pravil:

„Ten chlapec má srdce na pravém místě – a má vás rád.“

„Janko? Janko mě má příliš rád, sire! Janko je Slovan!“ Snad to-mu i sir Robert porozuměl. Podal kormidelníkovi utišující lék a vyšel do zahrady. Spatřil Janka na verandě a kynul mu, aby přišel k němu.

„Vezměte si svou ručnicí, Johne,“ přikázal chlapci, „projdeme se zahradou a potom se podíváme do lesa.“

Janko poskočil jako jelen. Měl ještě asi čtyřicet patron ve svém pásu a velice toužil po lovu.

- 120 -

XXI.

SIR ROBERT UČITELEM

Některý chlapec má v životě štěstí, že se potkává s ušlechtilými a učenými lidmi. Janko to štěstí měl. Na Tahiti to byl výtečný doktor Štefánik, ve Stephansortu Abram Struwe a i tu v horách se našel sir Robert, muž vysoce vzdělaný a nejvýš ušlechtilý.

„Máte rád ptáky, hochu?“ ptal se sir Robert, když vešli do zahrady.

„Květiny, ptáky, zvířata a knihy miluji nade všecko,“ zvolal Janko vzrušeně.

Sir Robert se usmál:

„Jste mladý a nadšený. Proč jste nedodal, že milujete také Bena, strýce Michala, doktora Štefánika a trochu také kormidelníka?“

„Ty miluji ještě víc, protože jsou dobří,“ přiznával se Janko.

„Pak také máte trochu rád mistra Dicka a snad i mne!“ ptal se sir Robert.

„Mistra Dicka mám rád,“ přiznával se Janko, „ale doktora Štefá-

nika a vás, pane, nesmím, nemohu mít rád, vy jste vzdálené hvězdy, k vám mohu jen vysoko hledět jako, jako ke hvězdám.“

„Pošetilý hochu, pošetilý hochu! Doktor Štefánik a já jsme lidé jako jiní…,“ přerušil sir Robert Jankovo nadšení. „Podívejte se, milý hochu, na ty rozkošné ptáčky, ti všichni jsou příbuzní, všichni jsou jednoho druhu, a přece se jeden druhému nepodobá. Jsou to snova-

čovití ptáci, kteří se živí zrním různých travin. Chcete se učit?

Povím vám několik jmen. Hleďte, ten pestrý, zelený, žlutý, fialový a černý pták je amadina papouščí a tito skromní černí ptáčci s hnědým pláštíkem se jmenují panenky. Není to zábavné?“

„Je to krásné!“ horoval mladý adept ornitologie*.

„Pojďme dále,“ pravil sir Robert. „V této velké kleci máme pity, jak vidíte, hrají všemi duhovými barvami. Nu pojď, má milá, pojď,“

lákal ptáčka, kterého pokřtil pita hřmotivá. „Zde se nudí zoborožci.

Podívejte se, jaké výrůstky mají svrchu na zobácích,“ upozorňoval sir Robert samolibě. „Tento chlapík, který má na zobáku kovadlinku * Ornitologie – vědecká nauka o ptácích

- 121 -

a má lysé hrdlo se jmenuje zoborožec řasnatý. Je oblečen černě, avšak na konci ocasu má přece bílou krajku. Je to zdejší horský ob-

čan. A tady máme žluvy, které křičí celý den, avšak přece nedove-dou, co tito černí chlapíci s malými výrůstky na tvářích. Sedněme si na chvilku, snad nám páni loskutáci něco povědí.“

Sir Robert usedl s Jankem do stínu stromu, avšak černí ptáci zpo-zorovali jejich přítomnost.

Náhle seskočil na zem pták velikosti kosa a hrábnuv zobákem sem tam, pozvedl hlavičku a řekl zřetelně:

„Ano, sire, velmi krásně!“ Janko radostí až vyskočil a zasmál se hlasitě:

„To říkává mistr Dick!“ zvolal.

„Právě, právě. Naučil jsem ho Dickovu pořekadlu. Pokuste se, milý hochu, naučit ho něčemu jinému: loskutáci jsou ještě učenlivější než kakadu.“

Janko se ještě dlouho smál. Ten prožluklý pták jistě slyšel mistra Dicka, že to tak dobře uměl říci. Dobře si všiml, že pták má pěkně uhlazenou hlavu a silný, trochu protažený zobák, avšak že tak dobře umí mluvit, bylo zkrátka podivuhodné.

„Milý hochu,“ pravil sir Robert, vycházeje ze zahrady, „v přírodě je mnoho zázraků a lidstvo se musí ještě staletí učit, než všecky pochopí. Náš domácí, často pronásledovaný masojídek, je také umělec, který se naučí nejen žvatlat, ale i pískat, vrčet, štěkat a mňoukat, ale kdo to z lidí ví? Kos si pamatuje písničky, drozd opakuje árie a stra-ka mluví jako papoušek.“

Sir Robert Sidney jezdil na svém oblíbeném koníčku rád a vytrvale. Poznával své miláčky po letu i po hlase, věděl, jak hnízdí, jak vychovávají mláďata, jakou mají povahu, zda mírnou a přátelskou, nebo hašteřivou a krutou. O papoušcích věděl, že mají přesně rozmě-

řený čas pro jídlo, spánek a zábavu a že čas velmi pečlivě dodržují jako podle hodinek.

Přes cestu přeběhla ještěrka a Janko bezděčně ustoupil.

Sir Robert se usmál a poznamenal:

„Je zvláštní, že člověk před ještěry uskakuje, zatímco ptáky chytá, a přece je možno nazvat ještěry prarodiči ptáků, neboť pozoruje-me-li kostry obou zvířat, shledáme četné podobnosti. Ovšem jistě - 122 -

uplynula celá věčnost, než se ještěr odtrhl od země a vznesl se do vzduchu, avšak vývoj je přirozený, neboť ve zkamenělinách lze na-lézt jednotlivé články toho nekonečného řetězu, vývoj nikdy neustá-

vá, i když často i za tisíc let není pozorovatelný.“

Janko byl pozorný a učelivý žák, a kdykoli se svého učitele na něco ptal, nebyly jeho otázky malicherné.

Nemocnému kormidelníkovi se dařilo mnohem lépe, avšak musel přece klidně ležet a poslouchat příkazy sira Roberta. Abram Struwe se nejvíc těšil na chvíle, kdy ho směli navštívit jeho přátelé.

Klidně odpočíval a poslouchal jejich hovory. Velmi často všichni vzpomínali na nejděsnější noc, kterou prožili ve vsi horských Papu-

ánců.

Nyní jim bylo jasné, že od prvního setkání byli vlastně zajatci divochů, kteří přátelství jen předstírali, aby bělochy oklamali.

Strůjcem zla byl čaroděj, který ovládal náčelníka i celý kmen. Jistě zatoužil nejen po majetku bělochů. ale i po lidském mase. Sir Robert potvrdil tuto domněnku, protože divoši nezabíjejí vyhlédnutou oběť hned, ale až při zvláštních slavnostech.

Čaroděj bezpochyby slíbil kmenu mnoho slavností, protože vá-

lečná kořist byla bohatá: čtyři běloši a čtyři Papuánci z rovin. Tedy osm hostin!

Nevěrní nosiči z rovin patrně rozuměli jeho řeči, a proto při nejbližší příležitosti uprchli. Nebylo ovšem známo, zdali se jim útěk podařil, avšak naši přátelé si vzpomněli, že ze čtyř pronásledovatelů se vrátili jen dva.

Jakmile čaroděj poznal účinek střelných zbraní, prohlásil je ihned za puri-puri, ale zároveň se jich chtěl zmocnit. Proto uspořádal slavnost.

Opatrný Abram Struwe, který nechal strýce Michala na stráži, poněkud zkřížil jeho plán.

Čaroděj odběhl od slavnosti a vrátil se k chýši, v níž měli běloši své poklady. Setkal se tu s Michalem, který seděl před chýší a v ruce svíral pušku.

Pak vypravoval strýc Michal, co se dělo.

Čaroděj ho nutil, aby šel také k ohňům, avšak Michal se vymlouval, že má poraněnou nohu. Aby čaroděje přesvědčil, zul si botu.

- 123 -

Čaroděj vykřikl úžasem, neboť nikdy neviděl, že by člověk měl nohu v noze. Po čarodějově výkřiku přiběhli ještě čtyři divoši. Na jeho povel se vrhli na Michala, který neopatrně odložil pušku.

Divoši hodili na Michala síť a potom ho svázali a odnesli ke stromu.

Čaroděj mezitím skočil do chýše, popadl batoh a pušku.

Musel však rychle utéci, neboť chýše náhle vzplanula.

Podpálil ji divoch, který přiběhl od ohňů.

Co se dál dělo, o tom už Michal nic nevěděl, protože mu divoch přiložil na obličej masku. Zajatec jen cítil, že ho přivazují ke stromu.

Potom Ben vypravoval, jak dostihl čaroděje a zachránil batoh a Jankovu pušku.

Všecko bylo vysvětleno a sir Robert opakoval své tvrzení, že té noci měl být sněden Michal. Jako divoši přinesli k ohni panáky a roztrhali je, tak by posléze přivedli i Michala s maskou a před očima bělochů by ho ubili.

„Snad vám připadaly mé rozkazy, aby Dick zapálil chýše,“ vysvětloval sir Robert, „ukrutné, avšak to byl jen nepatrný trest za jejich zločiny. Mimoto jsem posunul loupežný kmen dále od našeho obydlí, protože divoši vždycky opustí místo, kde se dočkali porážky, a založí si osadu jinde. Přesto musíme být stále opatrní.“

Soucitný Míchal si jistě vzpomněl na četné divochy, kteří byli zabiti anebo zraněni, avšak Ben, ten laskavý Ben ukázal na kormidelníka a řekl:

„Kdybychom se nebránili, byl byste už sněden a my ostatní bychom jen čekali, až divochům vytráví. Je to strašné, avšak živý tvor se přirozeně brání, když mu jde o život.“

Ben a strýc Michal nechtěli u sira Roberta jíst zadarmo, proto se starali o zásobování kuchyně. Zahrada poskytovala sice dosti plodin a ovoce, avšak pro tolik lidí nebylo vždycky dost masa.

Od mistra Dicka, který zbožňoval svého pána, se Ben a Michal dověděli mnoho podrobností o siru Robertovi.

Sir Robert byl anglický šlechtic, který, i když měl v Anglii i v Irsku četné a bohaté statky, pobýval ve vlasti velmi zřídka a raději honil a lovil ptáky ve všech dílech světa. Byl členem učených společ-

ností a byl velmi vážen.

- 124 -

Přesto se ale nevydával na daleké a drahé cesty proto, aby získal slávu, nýbrž ze záliby.

Nepobíhal krajinami. Vždycky se usadil na delší dobu na vhodném místě a odtud podnikal vycházky do okolí. Právě proto si zařizoval bydliště, pokud to bylo jen možné, pohodlně a nešetřil peněz.

V přístavech najal vždy hojnost nosičů a dělníků, kteří podle jeho rozkazů postavili obydlí a vybavili je potřebným nábytkem, který si sir Robert vozil s sebou. Nespokojil se také jenom místními plodinami, ale dal sázet a sít semena, která přivezl z jiných končin.

V krajině přebýval tak dlouho, dokud v celém okolí neprozkou-mal všechen ptačí svět.

„Uvidíte,“ řekl Dick hostům, „že až se odtud hneme, vyšle naše nosiče do přístavu, aby přivedli houf lidí, kteří všecky ptačí spratky, jichž jsou plné bedny, a mnohé klece s živými ptáky odnesou na loď, jež je dopraví do Anglie.“

XXII.

LOV RAJEK

Sir Robert si Janka zamiloval a denně s ním vycházel, aby pozorovali nebo lovili ptáky. Jednoho dne byli oba velmi potěšeni, když hned po ránu uslyšeli na verandě známé štěbetání.

„To by mohla být vlaštovka!“ zvolal radostně Janko a pospíšil k verandě. A opravdu tam seděli dva milí ptáčkové a rovnali si peří.

„Jsou zde dosud tři známé druhy vlaštovek,“ pravil sir Robert, „zato však přes padesát druhů holubů, přes padesát druhů papoušků, šestnáct druhů kukaček a několik druhů sov.

Evropan tu nachází mnoho dobrých známých, avšak nás zajímají především druhy dosud neznámé. Jeřáby, čejky, kulíky, chřástaly, kachny, ibisy, holuby a smutně volající kukačky jste již viděli a sly-

šeli v rovinách a snad i rajky, nejkrásnější skvost Nové Guineje.“

Janko se přiznal, že rajky dosud zblízka neviděl.

„Podíváte se tedy na ně, milý hochu,“ sliboval sir Robert, „ukáži vám několik druhů.“

- 125 -

Vyšli s puškami na ramenou a s pásy s nábojnicemi kolem boků.

Provázel je pouze jeden domorodec, který nesl potraviny. Místo luku a šípů nesl dlouhou rouru (foukačku) a v lýkovém váčku hroudu lep-kavé hlíny podobné jílu.

Když kráčeli kolem zahrady, potkali u velikého stromu s jehlan-covitou korunou mistra Dicka, který jim nabídl i hrsti pecek.

„Jen si vezměte,“ nutil Janka, „jádra jsou sladká jako mandle a krásně chutnají.“

Janko jádra již znal, avšak teď si chtěl prohlédnout i strom.

„Je to katopa,“ prohlásil sir Robert, plně si kapsu peckami, „ří-

káme mu také umbrella tree* pro jeho tvar, a tu vedle, tento velikán s kuželovitou korunou a s podlouhlými listy stojí také za zvláštní po-všimnutí.

Jmenuje se eugenie. Přivoňte si ke květům, hochu!

Dokud jsou tyto květy ještě poupaty, otrhají se a dají usušit. Do-ma u kupců jste jistě cítil podobnou pronikavou vůni.“

„Voní jako hřebíček,“ pravil Janko.

„Velmi dobře, uschlá poupata se nazývají hřebíček,“ potvrdil sír Robert. „V pralese vám ukáži jinou eugenii, bude podobná až patnáct metrů vysoké jabloni, s rozkošnou korunou a vejčitými listy. Na velikém stromě rostou však malé tobolky, v nichž jsou kuličky, vám také dobře známé. Protože pálí jako pepř, voní jako hřebíček a sládnou jako skořice, říkáme jim allspice** čili nové koření…

Janko byl nadšen. Čemu všemu se lze naučit ve společnosti učeného člověka. Jakživ na to doma nepomyslel, jak dalekou cestu muselo vykonat různé koření, než bylo konečně uloženo do přihrádek krámku v zapadlém městečku!

Rychle sestupovali z kopce do údolí zarostlého pralesem, který se však táhl do nekonečna i po mírných kopcích.

„Jdeme do sídla rajek,“ prozrazoval sir Robert vesele, „spatříme jich mnoho, avšak nám běží jen o ty nejkrásnější. Jsou to starší samečkové, kteří žijí mimo hejna. Náš Papuánec je brzo vyslídí.“

* Strom slunečníkový

** Allspice = vše kořeni

- 126 -

A opravdu, asi po půlhodině volal Papuánec na bělochy, že vidí krásného ptáka.

Janko dosud jakživ neviděl nádhernější stvoření. Spatřil na větvi vysokého stromu velkého ptáka jako ptáka Ohniváka z pohádky.

Zdálo se mu, že vidí ptáka Zlatohlávka, z jehož krku, křídel a zvláště z chvostu splývaly dlouhé zlaté stuhy. Když pak se vyplašený pták vznesl do vzduchu, podobal se vznášející se veliké raketě, sršící zlatými jiskrami.

„Zkuste své lovecké štěstí!“ pobídl Janka sir Robert, „rajka daleko neuletí.“ Jankovi bylo té krásy líto, avšak přece po ní toužil, a proto, když se pták znovu snesl na strom, zalícil a trefil. Zlaté sluníč-

ko se řítilo k zemi.

Teď si mohl rajku prohlédnout. Nebyla celá žlutá, neboť záhlaví, krk a prsa měla hnědé jako uzrálý plod kaštanu, její hlava se tvarem podobala hlavě vrány a také její nohy připomínaly vraní pařáty.

„Domorodcům se také nelíbí rajčiny nohy, a proto je usekávají.

Do Evropy pak přicházely spratky rajek beznohých a z toho vznikla pověst, že rajka nemá nohy, že stále jen poletuje ve sluneční záři, živí se nebeskou rosou a padá k zemi, teprve když umírá,“ poučoval a bavil Janka sir Robert.

Hnědý průvodce zatím také nelenil. Objevil houf pestrobarevných ptáčků, které obratně sestřeloval jílovými kuličkami. Vyfukoval je z roury.

„I sebemenší broky poruší kožky a peří drobných ptáků, jílová kulička sice ptáka také zabije, avšak jeho peří zůstane neporušeno,“

pravil sir Robert, když se vrátili k domorodci, „proto je střílíme z foukačky.“

Na dalším pochodu vypravoval sir Robert Jankovi o rajce, která si staví důmyslné hnízdo a zdobí si je květinami, a o salanganách, jejichž hnízda domorodci pojídají.

Sir Robert ulovil vzácnou černou rajku s dlouhým tuhým ocasem.

Její krk byl v záhlaví ozdoben tupým límcem.* Tento úlovek ho velmi těšil.

* Rajka nádherná - její samec je ve svatebním šatě černý, má zelený límec, který může rozšířit jako náprsenku, nad okem purpurový pruh a na zádech bronzově lesklé sedlo - 127 -

„Kolibříci na ostrově nejsou,“ poučoval sir Robert, „avšak jsou tu četní květozobové.“

Janko se ale stále vracel k rajkám a nemohl se dost vynadívat na tento skvost.

„Doma vám, milý hochu ukáži mnoho menších rajek už vycpaných,“ sliboval sir Robert.

Domorodec upozornil bělochy na zoborožce jako na velmi chutnou zvěřinu a běloši se nedali dvakrát pobízet ke střelbě.

Jen ke škodě upozornil Papuánec na ty ptáky, neboť za chvíli jich musel nést slušný svazek.

„Zoborožci jsou v horách domovem,“ pravil sir Robert, „a my je střílíme pro dobré maso jako holuby.“ Janko se však opět vrátil k rajkám a mínil, že lidská chtivost je brzy vyhubí.

„Ano,“ řekl sir Robert. „Lovci jdou jen po nejkrásnějších jedin-cích, to jsou vybarvení samečkové v době hnízdění. Některé druhy jsou proto už na vymření.“ Běloši usedli pod starý strom, aby pojedli.

Už byli unaveni a hladoví.

A protože měli bohatý úlovek a sir Robert si přál, aby kožky byly z ptáků staženy co nejdříve, pomýšleli na včasný návrat.

Vraceli se ovšem jinudy a siru Robertovi se naskytla příležitost, aby mohl Janka poučit.

Stromovité kapradiny, obrovské cykasy s dlouhými pruty zdobenými tuhými listy, podivné pandány*, tlusté dračince a četné keře podávaly dosti látky k zábavnému hovoru.

Ovšemže lovci nezapomínali také na nebezpečný hmyz a plazy a vyhýbali se jedovatým stonožkám.

Cestovatel a zvlášť lovec, který se odvažuje do houštin, musí mít bystrý sluch a oči všude.

Když opět vystoupili do hor, spatřil Janko v trávě staré známé.

Rostly a kvetly tu modré hořce jako u nich doma v horách. Janko jich natrhal kytici pro pana Struweho, zavěsil ji však na pušku, aby mu v horké ruce ihned neuvadla.

* Pandán - keř nebo stromek. Silný kmen vyhání vzdušné kořeny, které se zarývají do země tak, že strom stojí jako na chůdách. Plod je kulatý a podobný drsné šišce, chuti nevalné. Listí má tuhá vlákna, z nichž se pletou rohože a provazy - 128 -

Lovci se vrátili k lunchi a zastihli všechny obyvatele v pilné prá-

ci. Dva domorodci pod dohledem mistra Dicka vyškrabovali dřeň z tlustého rozštípnutého kmene a strýc Michal s Benem vyráběli podivuhodné věci, ze kterých se „mělo vyklovat něco neobyčejně užiteč-

ného“.

Janko se vrátil k mistru Dickovi, protože chtěl zblízka vidět práci domorodců.

„Krásný cykas,“ vykládal mistr Dick, „krásný a velmi užitečný.

Dnes dá dřeň na mouku a na ságo do polévky. Krásný cykas.“

„Nese také plody?“ tázal se Janko.

„Ano, krásné malé pomeranče, žluté a červené,“ odpovídal ochotný mistr Dick a sbíral dřeň na mísu.

Sir Robert se však díval na práci bělochů a dověděl se, že tu vyrábějí pasti na prasata!

„Připravíme si na ně oka a pasti, a to by v tom byl kozel, aby se jich několik nechytlo,“ vykládal Ben horlivě.

„Víme, kam chodí rýt.“

„Domorodci je chytají také do jam,“ pravil sir Robert.

„Vida! Znamenitě! Na to jsem nepomyslel,“ zvolal Ben.

„Když nemáme dost pušek, pochytáme je do pastí.“

Sir Robert se usmál, přál zvláštním lovcům mnoho zdaru a odešel do svého pokoje, aby se podíval na kormidelníka.

Mistr Dick uvítal onu část úlovku, kterou mohl zpracovat v kuchyni, s velkým uspokojením a honem poroučel domorodcům, aby škubali. Sám pospíšil za pánem, neboť musel stáhnout kůže na vy-cpání.

Sir Robert ukázal Jankovi své sbírky. Měl několik set vycpaných ptáků a přece se dali snadno srovnat do beden, neboť je pouze vycpal, ale nestavěl je. Ptáci leželi vedle sebe, a na jednu lísku se jich srovnalo na tucty. Byli tu v přihrádkách jako hračky v krabičkách.

XXIII.

KORMIDELNÍK SE ZOTAVUJE

- 129 -

Abram Struwe se pomalu zotavoval. Rány se zacelily a hojily, avšak milý kormidelník byl ještě velmi sláb. Jak se zaradoval, když ho Ben a Michal vynesli poprvé na verandu!

Jak pozdravil modrou oblohu, zelené pralesy a modravá pásma hor! Jak velebil často kruté, ale přece blahodárné slunce!

Poletující hmyz, zpěv ptactva, vůně květin i ovoce, ruch práce – zkrátka život – uvítaly ho jako znovuzrozeného.

A když se k němu pozdě odpoledne sešli všichni jeho přátelé a vypravovali mu, co dělali celý den, co nového a podivuhodného vi-děli, jakému nebezpečí se museli vyhnout, tu poslouchal jako dítě, jemuž vypravují pohádky.

Zdálo se mu, že ty tři neděle, které strávil uzavřen a na lůžku, trvaly tři roky a tvrdil, že všem závidí tu jejich práci a zápasy, i když jeho šlechetná povaha nebyla schopna závisti, byla to spíše lítost, že jim nemůže pomáhat, a že naopak stále vyžaduje jejich obsluhu a pomoc.

„Už brzy zesílím, vstanu a půjdu s vámi, přátelé,“ říkal, ale přísný sir Robert ihned dodával:

„Až já dovolím!“ Kormidelník svěsil hlavu, neboť věděl, že sir Robert ještě dlouho nedovolí.

Nejpříjemnější bývaly obědy pod širým nebem, kdy bývali všichni na verandě pohromadě. Oběd podával mistr Dick až k večeru a zachovával různé obřady, jako kdyby „panstvo“ obědvalo v anglickém zámku a ne v guinejské pustině.

V čele seděl sir Robert, jemu po pravici kormidelník, který už směl stolovat s ostatními, a po levici „miláček páně“ Janko. Vedle Janka strýc Michal a proti němu Ben.

Poslední místo, proti siru Robertovi, si mistr Dick vyhradil pro sebe, aby mohl stále opakovat: „Ano, sire, krásně,“ a odskakovat.

Mistr Dick byl znamenitý kuchař. Dovedl připravit vepřovou na několik způsobů, nadívané holuby, z klokánků dělal znamenité ragú, zoborožci voněli kořením, tvarohové koláčky byly křehké, špenát výtečný a různé saláty z mladých výhonků a listů palem mohly zdo-bit knížecí stůl.

Čaj a topinky podával mistr Dick až před spaním.

- 130 -

Přitom ovšem nezapomínal na čtyři domorodce, kteří museli mít denně dvakrát tolik pokrmů než běloši.

Sir Robert dbal na pořádek u stolu a nemocnému kormidelníkovi sám vybíral a odměřoval jídla.

Kdo by je tak u večeře viděl, domníval by se, že jsou všichni šťastní a blažení, ale přece by slyšel, že všichni touží po domově.

Trápila je strašně zvědavost i obava, co se v Evropě děje.

Že tam zuří strašlivá válka, to sice věděli, avšak neměli další zprávy, jestli už dozuřila, kolika obětí si vyžádala a jaké změny v zemích a v národech způsobila.

„Zvědavost je zlá nemoc,“ prohlásil sir Robert, když uvedl hosty do svého domu, ale nyní sám také trpěl touž nemocí.

Jindy se o Evropu nestaral a vracel se po letech do Anglie, aby si tu jen na několik měsíců odpočinul, aby rozdal sbírky a sepsal své zkušenosti, a potom se již opět připravoval na jinou dalekou pouť.

Avšak nyní tomu bylo jinak. Anglie sice skoro stále bojovala v té nebohé zámořské osadě, avšak teď byla sama ohrožena silným a znamenitě vyzbrojeným nepřítelem.

Sir Robert nepodceňoval síly Německa a dobře věděl, že Anglie není doma na válku připravena. Angličané se cítili doma příliš bezpečni a nevěřili, že by nepřítel mohl přistát u jejich břehů a bombar-dovat jejich města.

Sir Robert nevěděl, že se toho Němci odvážili, ale obával se toho jako jisté věci. Američanům mohl být osud Evropy lhostejný, avšak nebyl, neboť si uvědomili, jak jsou Němci rozpínaví a výbojní. Kromě toho na sobě zkusili jejich sílu a násilí.

A co naši Slováci? Tušili, že jejich přátelé a bratři bojují v řa-dách, které ženou do bitev odvěcí potlačovatelé Slovanů: Němci a Maďaři. Každá válka je krutá, i ta, ve které je nutno bojovat, aby byla zachráněna vlast, neboť jde o tisíce lidských životů, avšak vál-ka, do které je nucen národ, aby bojoval a umíral za upevnění moci, anebo ukojení zášti svého utiskovatele, taková válka je strašná a ne-přirozená.

Všichni to chápali a litovali Slovany, kteří bojovali a umírali za Rakousko-Uhersko.

- 131 -

„Jen já vás tu zdržuji!“ naříkal kormidelník. „Nebýt mého zraně-

ní, byli byste už na cestě k domovu.“

„A možná že i v zajetí Němců,“ chlácholil ho sir Robert, „jako se to už jednou stalo. Buďte jen klidný! Blíží se doba dešťů, nemohli bychom se tak jako tak vydat k pobřeží. Než pomine dešťové období, zesílíte a potom se vydáme k pobřeží všichni společně.“

Doba dešťů měla sice nastat teprve za měsíc, avšak sir Robert chtěl kormidelníka uklidnit, a proto se o ní zmínil.

Když mohli kormidelníka přenést na celý den do zahrady, ubíhaly mu hodiny mnohem rychleji.

Domorodci mu přinášeli ovoce, usadili ho před veliké klece, v nichž poskakovali a švitořili ptáci, a tu celé hodiny Abram Struwe učil papoušky kakadu větám, jako:

„My darling John is brave“*, anebo „Sir Robert je výtečný muž“, nebo „Ben je starý medvěd“ (přičemž Benovi bylo sotva pětadvacet let!), anebo „Strýc Michal je dobrák“.

Janko zatím lovil, střílel a chytal ptáky se sirem Robertem a denně se učil. Sir Robert byl hluboká studnice moudrosti a vědomostí. A co dělali strýc Michal a Ben?

Domluvili se s mistrem Dickem, že je třeba obstarat zásoby nejen na dobu dešťů, ale i na cestu. Vepřové maso lze nejen naložit do soli, ale lze ho i vyudit a usušit, a takové dobře vyuzené nebo usušené maso nepodléhá zkáze.

Z toho Ben i Michal pochopili, že se mají postarat o prasátka.

Strýc Michal líčil pasti a oka a Ben kopal jámy, které přikrýval pružnými pruty a maskoval listím.

Vstoupí-li prase na takový lehký můstek, propadne se do hluboké jámy, ze které pak neuteče.

Dařilo se jim dosti dobře. Nachytali již aspoň deset prasátek, avšak do spižírny přibývalo málo, protože se denně mnoho spotřebo-valo v kuchyni. V okolí byla prasátka již vychytána a Ben i strýc museli vyhledávat vzdálenější loviště…

* Můj drahoušek Janko je hodný (statečný)

- 132 -

XXIV.

BEN BY TO BYL PROHRÁL

Jednoho dne prohlásil sir Robert u snídaně, že dnes bude opět pracovat doma (sir Robert často několik hodin psával), a proto Janko rád využíval pozvání Bena a Michala, aby se šel s nimi podívat na pasti a jámy, které oba lovci prasátek nastražili.

Janko si přehodil přes rameno pušku a vyzval jednoho z domorodců, aby šel s nimi, neboť podle Benovy řeči bylo zřejmé, že pů-

jdou daleko a že se nevrátí k obvyklé přesnídávce.

Abram Struwe jim přál mnoho zdaru a litoval, že se nemůže zú-

častnit zajímavého lovu.

Ben byl neobyčejně veselý, protože včera připravil a nalíčil se strýcem Michalem několik pastí a přikryl tolik jam, že se do rána jistě chytilo několik prasátek.

„Dobře že jsme čtyři,“ liboval si na pochodu, „aspoň úlovek snadněji uneseme.“

Strýc Michal se jen usmíval a mínil, že by byl spokojen, kdyby našli v pastích a jámách aspoň dvě nebo tři divoká prasátka.

„Dvě nebo tři!“ smál se Ben. „Myslím, že každý poneseme po dvou!“

Plni dobré nálady kráčeli po svahu kopce. Za ranních hodin se ozývají ptáci a Janko už nyní sám poučoval své společníky a vypravoval jim o životě ptáků to, co slyšel od sira Roberta anebo co vyčetl z jeho knih. Však sir Robert měl vzácná ornitologická díla s krásný-

mi obrázky a důkladnými popisy.

Za družné zábavy cesta příjemně ubíhala.

„Kdyby nás tak viděl pan Müller a paní Gretchen!“ vzpomněl si Janko.

„Jistě by nám řekl: »Vidíte, já jsem vás varoval«,“ odpověděl strýc Michal.

„A my bychom mu odpověděli,“ vpadl Ben vesele, „jaképak varování! Copak nám něco chybí? Tady je přece krásněji než všude jinde. Učiněný ráj. A kdyby s námi chodil kormidelník zdráv, ani bych odtud nechtěl.“

- 133 -

„Zapomínáte na domov a na válku, Bene,“ řekl strýc Michal smutně.

„Pravda, zapomínám. Námořník ale musí často zapomínat na domov, jinak by v cizině umřel samým stýskáním.

Avšak na věci se nedá nic měniti a proto užívejme radostně života, jaký je! Hola, chlapíku,“ zavolal na domorodce, „podívej se, zdá se, že tyhle palmy s dlouhými listy jsou ony požehnané soudky, ze kterých čepujete víno.* Natoč nám do číšek a sobě také!“ Domorodec se nedal dvakrát pobízet, protože i on dostal chuť na lahodný nápoj. „Načepoval“ tedy za chvíli do tří pohárů, které běloši nosili vždycky s sebou, a sám pak se přisál ke kmeni a napil se dosyta.

Když ukojili žízeň, vydali se lovci dále do pralesa.

„Tady už je náš nový rajón,“ řekl Ben asi po půlhodině, když při-

šli do mělké dolinky, jejíž půda byla vlhká a tučná.

„Zde naši štětináči rádi ryjí a válejí se v bahně. Strýc Michal a Papuánec se podívají do lapaček a pastí a já prohlédnu jámy. Sejde-me se opět tady na tom volném prostranství,“ velel Ben jako vůdce výpravy.

Janko se přidal ke strýci, neboť byl zvědav, jak se osvědčily dů-

myslné lapačky.

Strýc Michal vysvětloval, že je nalíčili na cestičky, kudy zvěř chodí, avšak tak, aby byly od sebe vzdálené, poněvadž chycený vepř kvičí a poplašil by ostatní stádo, které by se ihned rozeběhlo na všechny strany. Proto jsou drátěná oka rozestavena v kruhu. To všecko prý vymyslel chytrý Ben.

Již v první lapačce bylo pěkné prasátko, porostlé šedivými vlna-tými štětinami. Domorodec je klidně zapíchl.

Také v oku, vzdáleném asi dvacet kroků, uvázl vepřík, který se snažil utéci, když se lidé přiblížili.

Jankovi se takovýhle lov nelíbil, bylo mu zvířat líto, a proto řekl, že se raději podívá po ptácích a počká na volném prostranství. Les byl řídký, a tak nehrozilo nebezpečí, že by zabloudil anebo že by se v případě potřeby nedovolal. Vracel se a bystře zrakem pátral v koru-

* Arenda gomut - palma s listy lichozpeřenými, až 5 m dlouhými. Z naseknutého kmene anebo z naříz-nutých stonků vytéká nasládlá a občerstvující míza.

- 134 -

nách, neboť ptáci, kteří už posnídali, sedí teď tiše a bez hnutí, a proto je postřehne jen dobrý zrak.

Před vysokým stromem, jehož větve se široce rozkládaly, se Janko zastavil. Jeho pozornost vzbudily zvláštní útvary z hlíny, přilepe-né na větvích.

Ach, lasoleti! řekl Janko sám k sobě a pátral po ptácích, neboť sir Robert mu řekl, že je marně hledal, ačkoli tu musí být.

Náhle se ozval z dálky křik, nekřičel to však ani člověk ani pták, ale kvičel to vepř. Protože se kvikot ozýval z protější strany, kam zašel Ben, chtěl Janko vědět, co tam Ben s prasátkem tropí. A tak pospíchal za hlasem.

Proběhl pod vysokými stromy, náhle se mu postavila do cesty houština, kterou musel proniknout.

Bez rozmyslu skočil do houští a rozevíral puškou a levou paží pružné pruty a listy. Houštinka nebyla veliká, po dvaceti krocích se Janko opět octl na volném prostranství, které vytvořilo několik stromových velikánů.

Vepříkův křik se ozýval z druhé strany na přirozené mýtince a Janko spatřil Bena ve vzdálenosti čtyřiceti kroků, jak sedí na okraji jámy. Jeho nohy vězely v jámě, do níž se milý Ben shýbal a z níž se patrně snažil vytáhnout vzpouzející se a kvičící prase.

Náhle však Janko na okamžik strnul, potom rychle přiložil pušku k líci a vystřelil.

Rána houkla pralesem. Ben spadl po hlavě do jámy a lidský vý-

křik zoufale zaječel. Avšak Janko již letěl k jámě.

Co se stalo? Proč Janko střelil?

Když se chlapec díval na Bena, spatřil ke svému největšímu zdě-

šení za Benem jakéhosi Papuánce, který držel v levé ruce kruhový štít a pravici, ozbrojenou kopím, právě zdvíhal k bodnutí.

Jistě divocha přilákalo kvičení vepře, avšak když Papuánec přiběhl a spatřil bělocha, hned se měl k činu. Rána kopím na tři, na čtyři kroky by jistě byla smrtelná. Na varování Bena nebylo času, proto Janko namířil na zdviženou paži a střelil.

Byl nejvyšší čas!

Janko doběhl a uviděl štít i kopí, avšak divoch zmizel.

Zatím už se Ben hrabal z jámy a prskaje volal: - 135 -

„Johne, co se děje? Proč jste střílel? To prožluklé prase se tak leklo rány, že mě strhlo do jámy.“

„Jen rychle ven, Bene!“ řekl Janko. „Byl tu divoch, který vás chtěl probodnout.“

„Mě probodnout? A proč?“ divil se Ben. Když však spatřil kopí a štít, strašně se rozhněval. „Kde je? Kde je?“ křičel a skočil do blízké houštiny. Tam ale opět zakopl o štít a našel tam druhé kopí.

„Tady byl taky jeden,“ volal na Janka.

Avšak chlapec prosil Bena, aby se vrátil. Divoši mohli být skryti v záloze a jejich šípy jsou nebezpečné zbraně.

To Ben uznal, ale přece ještě sebral štít a kopí a vrátil se k Jankovi.

„Utekli, lekli se,“ usoudil Ben. „Jestli vás, Johne, divoši neviděli, považovali ránu za puri-puri, trest zlých duchů, a nikdo je už na útě-

ku nedohoní.“

„‚Ale přesto si myslím, že bude přece nejlepší, když odtud ihned odejdeme,“ řekl Janko.

„Zapískáme na strýce Michala,“ rozhodl Ben a hvízdl tak pronikavě na dva prsty, až Jankovi zalehlo v uchu.

„Ne, ne, pojďme k nim!“ pobízel Janko, kterého náhle přepadla bázeň o strýce. „Což kdyby i jeho přepadli divoši?“

Nechali všeho a běželi, Ben držel kopí a rozrážel houštinku.

Po pěti minutách spatřili chvátajícího strýce Michala a jeho hnědé nosiče.

Strýc Michal zaslechl hvizd a pospíchal k Benovi, protože to bylo smluvené znamení mezi nimi.

„Co se stalo?“ křičel strýc Michal už z dálky.

„Zatím nic zlého, strýčku!“ odpovídal udýchaný Janko.

Za chvilku zvěděli Michal i domorodec, co se stalo, a potom už i strýc Michal pobízel k návratu.

„A prasátka jim tady necháme? Ne, ne!“ odporoval Ben. „Kořist je naše, vezmeme všecko s sebou.“ Nedal se přemluvit, a proto mu musili ostatní pomoci.

Ani nosič se nebál a prohlásil, jestli tu byla i celá tlupa lupič-

ských horalů, že po střelné ráně utekla, zvláště byl-li některý z nich raněn.

- 136 -

„Ten lump darmo nepustil kopí, několik broků má jistě v hnědém klepetě,“ tvrdil Ben.

A tak tedy sebrali prasátka – strýc Michal a Papuánec ulovili tři a Ben jedno krásně vzrostlé –, dva štíty a dvě kopí a vydali se na zpá-

teční cestu.

Teprve teď jim připadalo, že zašli opravdu velmi daleko, neboť zpáteční cesta byla jaksi delší a namáhavější.

To proto, že se již tak vesele nebavili a že slunce znamenitě připalovalo.

Až když dospěli pod kopec do řídkého lesa, cítili se bezpečni.

Nebylo totiž vyloučeno, že je divoši potají sledují.

„Johne, střelte na holuba,“ pobízel Ben, „kdyby ti hnědí lupiči byli náhodou nablízku, rozběhnou se, jakmile uslyší ránu.“ Janko sestřelil holuba, kterého dostane Abram Struwe k obědu.

Naši přátelé se šťastně vrátili z výpravy, která se měla a mohla stát osudnou.

Když sir Robert a mistr Dick vyslechli Jankovu zprávu, podal sir Robert chlapci ruku a pravil:

„Milý hochu, zachránil jste

Benovi život v nejposlednějším

okamžiku.“

Ben vyskočil a udeřil se dlaní

do čela.

„Na mou duši, vždyť mi ten

hoch zachránil život a já na to

ani nevzpomněl!“ Potom skočil

k Jankovi, a než mu v tom mohl

někdo zabránit, zdvihl ho nad

hlavu a skákal s ním jako posed—

lý.

Potom ho přitiskl na mohutná prsa, až Janko zasténal.

To byl Benův dík.

Sir Robert se ujal Janka a poručil Benovi, aby si sedl.

„Nesmí přece samou vděč-

- 137 -

ností Johna umačkat. Co myslíš, milý Dicku?“ obrátil se na svého sluhu.

„Ano, sire, nesmí krásně umačkat,“ odpověděl mistr Dick, přesto však přece sám stiskl Jankovu ruku tak, až s ní Janko třepal.

Sir Robert se rozhodl, že se všichni běloši ozbrojí a po parných poledních hodinách prohledají s věrnými nosiči celé okolí. Velela tak opatrnost. Bylo sice pravděpodobné, že ti dva divoši přišli na lovu náhodou na místa, kde lovili Ben a Michal, avšak v pustině nepomá-

há domněnka, tam je spolehlivá jen jistota.

V té době, když se výprava lovců vrátila, Abram Struwe spal, a proto se o příhodě dověděl teprve večer při jídle.

„Můj milý Johne, statečný hochu,“ řekl dojatě, „opět jste napra-vil, co jsem já zavinil. Proč jsem vás jen přemlouval k té šílené cestě?“

„Proč se rmoutíte, kormidelníku?“ zvolal Ben. „Snad si nemyslí-

te, že by divochovo kopí roztrhlo mou kůži?“

Ben chtěl žertovat, avšak nikdo se jeho žertu nesmál. Kormidelník si přál vidět kopí a štíty, a když mu je přinesli, pozorně je prohlí-

žel a potom řekl:

„Je mi velmi divné, kde získali divoši pro své zbraně železo. Hrot šípu, který mne zranil, byl také železný.“

„Vyrábění a zpracování kovů se Papuánci naučili od Malajců, kteří sem přijížděli na svých člunech z Celebesu nebo z Moluk,“ pravil sir Robert.

Štíty byly lehké, avšak pevné. Byly vyrobeny ze silné kůry.

Uprostřed skoro kruhovitého štítu byl kolík, od něhož byl štít pa-prskovitě potažen tlustou vrstvou různobarevného lýka. Sir Robert vysvětlil, že barvy jsou rostlinného původu a že je divoši získávají louhováním barevných dřev anebo kůr stromů. Seskupení barev pro-jevovalo vkus, na hnědé půdě se rozcházely paprsky černé a červené, u hrotu úzké a k obvodu se rozšiřující. Sir Robert vypravoval o Pa-puáncích zajímavé věci. Papuánci jsou rozděleni na množství kmenů, skoro každá obec tvoří zvláštní kmen. Nejvíc je hubí krevní msta, která se neomezuje pouze na rodinu, nýbrž utrpěné bezpráví mstí celá obec. Žen je u Papuánců mnohem víc než mužů, proto panuje - 138 -

zvyk, že muži mají více žen, které vykonávají všecky domácí i polní práce. Muži jen loví, nestřídmě se krmí a odpočívají.

Protože Papuánci neznají léky a nejsou zrovna čistotní, trpí ne-mocemi, rány na jejich tělech hnisají třeba po léta.

Papuánci věří v dobré i zlé duchy. Svatojánské broučky považují za duše zemřelých, které nemají pokoje, a proto v noci bloudí po lesích a světélkují. Své mrtvé pohřbívají Papuánci v rovinách do hro-bů, v horách na vysoké stromy, tam zůstane nebožtík, dokud se ne-rozpadne.

Čarodějové mají veliký vliv a často užívají kousků, kterým by se Evropan smál jako dětinství, avšak Papuánci jsou nesmírně pověrči-ví. Z domácích zvířat chovají vepře, které chytí v pralese, dokud jsou zvířata malá, a doma je ochočí. O psy se nikdo nestará, psi trpí hladem a potulují se po osadě. Papuánec nezná útrpnosti, a tak často peče vačnatce anebo hada zaživa.

Mnohé kmeny pojídají lidské maso. Touha po mase je nesmírná, a protože na celém ostrově není velkých zvířat, vzniklo lidojedství.

Papuánci pěstují rostliny domácí i převezené z cizích krajů. Chlebovník, mangovník, batáty a jamy je možno nalézt u každé osady, mimoto někde pěstují rýži, kukuřici, tabák, durhu, melouny, tykve, cukrovou třtinu a jakýsi len.

Na pobřeží rostou palmy kokosové a divoši loví ryby, chytají žel-vy a sumýše.

Při dřevěném bubnu a trubce jednotvárně tančí a zpívají. Hlavy si zdobí peřím ptáků, do nosní přepážky si strkají hůlky nebo kůstky, tetování těla má nahradit šaty, tetovaný člověk se domnívá, že není nahý. Papuánci jsou obratní hrnčíři a dovedou pěkně plést, sítě pro tančící ženy jsou pozoruhodné, ozdoby ze psích zubů a z kančích klů náležejí jen udatným bojovníkům.

Řeč Papuánců je nejvýš jednoduchá, k podstatnému jménu se při-dá sloveso v neurčitém způsobu, přídavných jmen je velmi málo.

Ušlechtilé city podle našich představ vůbec neznají, nepřítele přepadají znenadání a zákeřně.

Všechny tyto věci, život divochů i jejich vlastnosti, poznali naši přátelé ze zkušenosti, a přece teprve nyní si v mysli vytvořili jasný obraz o zemi a lidech, o nichž v dřívějším životě nikdy ani neslyšeli.

- 139 -

Sir Robert jim potom vyprávěl o lidech v Africe, v Indií, na Cejloně, Madagaskaru, o Číňanech a Japoncích, o lidech v Mandžusku a o obyvatelích z asijských tunder.

Teprve když mistr Dick přinesl večerní čaj, všichni si uvědomili pozdní hodinu a šli spát.

XXV.

ZEMĚTŘESENÍ

Jednou k večeru se sir Robert vracel s Jankem z lovu ptáků.

Zdrželi se v pralese dlouho, a když vystoupili na vrchol kopce, sklánělo se slunce k západu.

Oba se náhle zastavili, neboť obloha jim poskytovala nádhernou podívanou.

Třetina oblohy na severu byla čistá a modrá jako klidná hladina moře, avšak nad ní plul mrak jako ohromná hnědá kra s ostrými hra-nami, jež se zarazila ostrým hrotem právě v místě, kde kleslo slunce za prales.

Jih byl všecek fialový a na východě zahořely červeně zbarvené obláčky.

V minutě se povrch kry zkrabatil a rýhy nabývaly barvy čisté mědi. Ale ani pět minut neuplynulo a ohromná kra se pokryla tisíci a tisíci šupinami, které se zaskvěly jako tekuté zlato. Ani sir Robert, ani Janko nemohli odtrhnout zraky od nádherného divadla.

„Bude změna počasí,“ prohlásil sir Robert, avšak sotva promluvil, již náhle zakolísal a sáhl oběma pažemi do prázdna. Všecka země se silně otřásla.

Janko si bezděky sedl a hleděl všecek vyjeven. Nový otřes země přinutil sira Roberta, aby se chytil kmenu blízkého stromu.

„Zemětřesení,“ řekl na vysvětlenou, a bylo zřejmé, jak chtivě naslouchá do dálky, odkud zaznělo hluboké zahřmění. Potom vyňal hodinky z kapsy a počítal vteřiny.

Napočítal ještě čtyři otřesy, potom se země opět uklidnila a slunce zapadlo.

- 140 -

Zlatá kra zbledla, jako když zchladne roztavený kov, jen kout zá-

padu ještě hořel.

Divadlo na obloze a zemětřesení tak mocně dojalo sira Roberta, že dlouho nepromluvil ani slova, zato Janko nemohl zapomenout na pocit naprosté nejistoty a bezděčně zdvíhal vysoko nohy.

„Cožpak tady ani ta pevná země není spolehlivá?“

„Ve vyšších polohách v horách to bylo jistě horší,“ pravil sir Robert, „ten hluk zvěstoval, že se tam sesuly skály. Rád bych to viděl.“

Roje svatojánských broučků se míhaly ve ztemnělém lese, avšak naši chodci si jich nevšímali. Pospíchali k domovu, aby už byli mezi svými.

Také v chatě byli obyvatelé poděšeni zemětřesením.

Běloši ovšem pochopili výklad Abrama Struweho, hůře však bylo s domorodci, kteří se obávali, že se země rozevře a že z ní vylezou zlí duchové, chytí lidi a stáhnou je do propasti.

Do rána se spustil liják, avšak o rychlý odtok vod se postaral mistr Dick již před týdnem, neboť zde už deštivé období prožil.

Také pro naše přátele nebyla doba dešťů novinkou, protože už je zastihla v zahradách ve Stephansortu.

Mylná je domněnka, že v deštivém období stále jenom prší. Deště přicházejí ovšem denně, avšak trvají jen málo hodin, a potom se zase objeví slunce a rychle vodu vysouší, takže pralesy se stápějí v pá-

rách. Bouřky jsou velmi hlučné a blesky neobyčejně silné. Z hor se ženou proudy vod, potůčky se zatím změní v řeky, voda vyskočí ze břehů a všecko pohyblivé smete. Objeví se nové strže a údolíčka se změní v jezera. Všichni živočichové zalezou do úkrytů, jakmile však liják ustane, opět vylézají, aby okřáli na slunci. Teplota neklesá, naopak je dus no a člověk se potí a vlhne mu oděv, i když odpočívá.

Nejvíce dešťů spadne od prosince do dubna, tedy v našich zimních měsících, kdežto v červnu, červenci a srpnu bývá počasí ustálené a bez častých srážek. Nová Guinea vůbec netrpí suchem.

V době vytrvalých dešťů nelze cestovat, a proto museli naši přá-

telé čekat až do jara. A tak si Abram Struwe nemusel dělat výčitky, že svou nemocí zdržuje odchod k moři.

I za deštivého období vycházeli naši přátelé do zahrady a do pralesa na lov, museli však zvolit ke svým potulkám jen kopce a nesměli - 141 -

se bát vody. Veselý Ben tvrdil, že se proměnil v obojživelníka a mistr Dick nepřestával tvrdit, že krásně prší, ačkoli jeho obličej neproje-voval zvláštní radost. V té době, kdy dleli všichni častěji společně, se bezděčně všichni běloši učili od sira Roberta. Z jeho zajímavých rozmluv vždycky plynulo poučení. Také knihy šly z ruky do ruky.

Kormidelník Struwe už chodil a labužnicky si pokuřoval, neboť za nemoci se mu velmi stýskalo po věrné a milé lulce.

Také Abram Struwe často vypravoval o svých plavbách, o životě na lodi, o měření délek a šířek na moři, o lovech žraloků a střílení létajících ryb na moři. Sir Robert byl velmi zvědav, jak se řídí loď, jak je třeba upravit plachty, jak měřit hloubky vod a zkoumat mořské dno.

Kormidelník byl znamenitý námořník, který svá studia na školách doplnil bohatou praxí, a proto odpovídal stručné a přesně.

„Kapitán, který vstupuje na loď,“ pravil Abram Struwe, „je jako velitel armády. Přejímá odpovědnost nejen za loď a náklad, ale i za všechno mužstvo. Co slíbí, to splní, kdyby to stálo život.“ Sir Robert souhlasil, a když kormidelník domluvil. pravil: „Až se jednou vrátíme do Anglie, rád bych si koupil loď. Pak vás požádám o radu, kormidelníku! Co říkáš, milý Dicku, kdybychom měli vlastní loď?“

„Ano, sire, bylo by to krásné,“ odpověděl mistr Dick oddaně.

Sir Robert si přál, aby běloši oslavili vánoce. „Vždyť máme mezi sebou dítě,“ dodal jako na omluvu.

Mistr Dick uvítal návrh s nadšením, neboť mohl opět ukázat své kuchařské umění.

Zvěř pralesů (savců bylo ovšem málo, zato mnoho ptactva), plodiny zahrady, ovoce stromů a keřů, vše bylo zpracováno, okořeněno, osoleno, ocukrováno, upečeno, uvařeno, usmaženo a udušeno, jen aby mohl Dick slavnostně provolat:

„Polévka á la reine, krásně,“ nebo: „Želvová á la nature, krásně!“

Potom přišly na stůl různé pečeně, zadělávané, nadívané, frikasé, ragú, roštěné, pudinky, záviny, koláče zkrátka, byla to velkolepá hostina, že i domorodci si už lehli, protože sezení jim působilo obtíže, a přece pořád ještě „krásně a krásně“.

Po večeři rozdával sir Robert dárky.

- 142 -

Na všecky se dostalo, avšak i sir Robert něco dostal: pět ptáčků, které dosud neměl.

Kdyby byl věděl, do jakého nebezpečí se Ben a Janko vydali, aby chytili vzácné lemčíky a housenčíky, nebyl by je snad ani přijal.

Mistru Dickovi daroval Ben krásně vyřezané nádoby na různá ko-

ření.

Je známo, že námořníci se vyznají v různých řemeslech, zvláště v krejčovině, protože nemají na lodích švadleny.

A poněvadž běloši roztrhali mnoho šatů, Ben navrhl, že ze zbylé-

ho kartounu ušije košile. Jeho návrh byl velmi vděčně přijat. Milý Ben byl sice odvážný chlapík, ale přesto při stříhání si přece vyžádal kormidelníkovy rady. Aby se jim práce zdařila, rozpárali nejdřív roz-trhanou Benovu košili a podle jednotlivých kusů stříhali na novou, ovšem pro strýce Michala museli látku ubrat v ramenou, zato pro Bena všude přidávali. Novou košilí chtěli také překvapit mistra Dicka, ale protože jeho míru nechtěli odhadnout jen tak od oka, museli ho změřit a to nebylo snadné. Opatrný kormidelník sice radil, aby se nestříhalo všecko najednou, a když už, tak aby se všechny části od každé košile svázaly zvlášť, avšak Ben ujišťoval, že nic nesplete, to se přece pozná, kam co patří.

Ben šil jako mistr a přibral si strýce Michala, který byl také vše-uměl, jako tovaryše, a tak po čtrnácti dnech tu bylo pět zbrusu no-vých košil.

Něco se však přece muselo přihodit, protože Benova košile měla rukávy tuze krátké, kdežto Dickova tak dlouhé, že mu v nich zmizely tučné ruce v místech, kde mívají jiní lidé lokty. Vinen byl ovšem strýc Michal, protože byl jen tovaryš, ale mistr Ben si věděl rady: Dickovi prostě rukávy ustřihl a sobě je nastavil čtvrtmetrovými man-

žetami.

Podívaná na nově oděné mužstvo musela být velmi zábavná, ne-boť i vážný sir Robert se upřímně rozesmál, když je spatřil v řadě.

Mnohem lépe se podařila kormidelníkova kresba. Kormidelník popsal nejen bitku v horské vesnici, ale i dovedně nakreslil obydlí sira Roberta s okolím.

- 143 -

XVI.

SBOHEM, DOBRÝ VLÍDNÝ DOME!

Již v lednu vyslal sir Robert tři ze svých nosičů k moři.

Cestu znali, neboť z přístavu Sladkých vod sem přišli.

Měli dojít do osady Matu-Matu při ústí řeky Keathu a odevzdat dopis úředníku anglické vlády. V dopise sir Robert žádalo čtyřicet nosičů a o vyslání desíti pirog* proti proudu řeky Keathu, až k místu, kde se řeka dělí na dvě části.

Protože z hor bylo nutno urazit asi osmdesát kilometrů k řece Keathu a podél ní asi padesát až šedesát kilometru k moři, doufal sir Robert, že domorodci vykonají cestu, na které nehrozí mnoho nebezpečí, za dvanáct dní. A připočte-li se k tomu na přípravy a zpáteční pochod šestnáct až osmnáct dní, mohou se běloši vydat za měsíc k moři.

Aby se po příchodu hnědých nosičů nemuseli už zdržovat, pracovali naši přátelé pod dozorem mistra Dicka, zatímco Janko se toulal se sirem Robertem, kdykoli nehrozil déšť.

Ukládali věci, jichž nebylo denně potřebí, do beden a košů a čas jim rychle ubíhal. Také na lov prasátek se vydávali, ale to již kormidelník chodil s nimi a měl Dickovu pušku stále připravenu.

Divocí domorodci se jistě odstěhovali, neboť již nikdy na ně bě-

loši nenarazili. Abram Struwe se ovšem také staral o to, aby potěšil mistra Dicka, a pokaždé mu přinesl „něco od peří“ do kuchyně, ale když jednou naši přátelé přivlekli s velikou slávou kasuára, mistr Dick ho odmítl a tvrdil, že jejich úlovek je křehký jako houžev a ne-bo stará kobyla.

„Inu, kopal opravdu jako kobyla,“ tvrdil Ben, „než jsem mu krkem zakroutil.“

Sir Robert však kasuára přijal a mistr Dick měl na několik hodin práci, než ptákovi stáhl kůži.

Poslední dny před vytouženým odchodem bývají nejdelší, avšak i ty pominou.

* Domorodci si vyrábějí lodi z kmenů, které vydlabou. Aby se lodice udržely v rovnováze, uvážou se po obou stranách dlouhá břevna podél kmene - 144 -

Tak se stalo v polovici února, že Papuánec, vyslaný na zvědy, se vrátil s radostnou zprávou, že od jihu přichází houf lidí.

Byli to očekávaní nosiči.

Zahradní plodiny, s nimiž už nemuseli šetřit, a připravené zásoby uživily četu nosičů nejen den a noc, ale stačily i na desetidenní zrychlený pochod bělochů a na zdlouhavější putování nosičů.

Ben a strýc Michal se nabídli, že půjdou s nosiči, zatímco sir Robert, Janko, mistr Dick a Abram Struwe měli jít napřed.

Časně ráno opouštěl sir Robert svůj dům v pustině.

Naši přátelé už byli připraveni k odchodu a stáli před budovou.

Sir Robert se loučil tklivě. Položil obě paže na dům, jehož okna zela nyní prázdnotou (rámy se slídovými tabulkami vzal mistr Dick s sebou), a jako kdyby se loučil s přítelem, hladil jeho stěny. Citlivý člo-věk miluje nejen živé tvory (počítáme mezi ně všecky stromy, keře, byliny a květiny), nýbrž i neživé věci, protože se mu zdá, že i v nich je duše. Vložil ji do nich sám jejich tvůrce.

Sir Robert děkoval dřevěnému domu za pohodlí a ochranu, a bylo jaksi samozřejmé, že i všichni běloši to pochopili a jeden po druhém přistupovali, aby přitiskli tvář k dobrému domu, v němž našli útočiš-

tě, který je chránil před úpalem slunce, před větrem a před obtížnou havětí.

Kdo tu bude bydlet? Najde jej jiný běloch, anebo se v něm usadí divoši? Či bude stát osamělý, opuštěný, ve smutných vzpomínkách na bývalé obyvatele, na jejich hovory a zábavy, a časem se rozpadne? Kdoví?

„Sbohem, dobrý, vlídný dome, sbohem a díky! Díky! Budeme na tebe vděčně vzpomínat, dobrý, laskavý dome v pustině!“

XVII.

POCHOD K MOŘI

Odcházeli tiše a ještě se několikrát ohlédli. Pohledy hladili i zná-

mé stromy a nikomu nebylo do hovoru.

Sestoupili s kopce a zašli do řídkého pralesa.

- 145 -

„Sir Robert měl nejen kompas, ale i mapu celého území a doufal, že sestup bude rychlejší, a nezdrží-li je nějaká nepředvídaná nehoda, že dorazí k řece Keathu asi za týden.

Obtížněji se cestovalo Benovi a strýci Michalovi, obávali se, aby domorodci neodhodili bedny nebo koše, v nichž byly klece s ptáky.

Přitom bylo nutno ptáky krmit a podávat jim vodu.

Ben, který nesl Dickovu pušku, si rád vystřelil, tihle nosiči se vý-

střelů nelekali, neboť všichni již znali střelné zbraně. A protože bydleli u moře, mohli se s nimi běloši dorozumět anglicky.

I siru Robertovi nebo Jankovi se ovšem na cestě často naskytla příležitost, aby zkusili lovecké štěstí.

Na lejsky s dlouhými ocasními pery ovšem nestříleli, avšak rudo-hlavý perepel anebo taboni* byli příliš dobrá zvěřina, než aby ji pustili a vzdali se výborného oběda nebo večeře. Pokušitel mistr Dick ptáky úmyslně hledal.

Také černi drongové a pěnice zabavili poutníky líbezným zpěvem a hravostí. Jsou to velmi krotcí a neúnavní zpěváci.

Osady Papuáncú jsou zde četnější než ve vnitrozemí.

Naši cestovatelé prošli každý den některou osadu a přenocovali vždy v blízkosti některé z nich. O pohostinství Papuánce nežádali, avšak kupovali od nich (zde již věděli, co jsou peníze!) různé plodiny.

Abram Struwe přece vyměňoval zbytky kartounů a šátky za ovoce i za krotká prasátka. Obyvatelé již nenosili kolem boků zástěry ze sítin a peří, nýbrž z látky. O to se postarali podnikaví angličtí obchodníci, aby se zbavili kalika a kartounu i na Nové Guineji!

Za šest dní dorazil sir Robert se svým průvodem k řece Keathu, kde chtěl vyčkat příchodu nosičů. Řeka Keath nabízela tolik nové zábavy pro badatele a lapače ptactva, že čekání nebylo lovcům proti mysli. Řeka je živou tepnou v celém kraji. Po častých a silných deš-

tích se tak rozvodnila, že zaplavila široké okolí a přilákala do měl-kých dolíků na sta kachen, ibisů, čejek, různých sluk a chřástalů, že pušky sira Roberta a Janka jen hlaholily.

* Ptáci kurovití, mají výborné maso jako bažant nebo koroptev, samci tabonů staví z listí velkou kupu, do které samice klade vejce. Ta jsou pak zahřívána teplem, vzniklým v tlejícím listí - 146 -

Tady viděl Janko poprvé papoušíka netopýřího tak malinkého, jako je náš čížek. Je to zelený ptáček s tmavým ocáskem a černými letkami v křídlech, ale kromě toho tu Janko viděl na sta různých papoušků červených, modrých a zelených.

Zastřelil i několik holubů plodojedů, fialově modrých. s červeným temenem a s karmínovými letkami.

Sir Robert ulovil několik zoborožců. Zpívají tak krásně a líbezně, jako když osel hýká.

Při této zábavě uprchly čtyři dny velmi rychle.

Abram Struwe a Mr. Dick zatím lovili ryby pomocí sítě, kterou si vyrobili z lián a lýka, jejich síť na malé zátočině stačila. Většinou chytili ryby podobné pstruhům, avšak někdy uvázla v síti i černá vodní myš, jichž je v guinejských řekách mnoho.

O den později připluly pirogy.

Také o přeložení beden a košů na pirogy se opět postarali Ben a strýc Michal, zatímco sir Robert, kormidelník Struwe, Janko a Mr.

Dick už pohodlně sjížděli po silném proudu k jihu.

Pirogy, poháněné proudem a vesly domorodců, urazily padesát až šedesát kilometrů za den a noc, a když slunce vycházelo a rozhodilo zlaté paprsky po nedozírné hladině moře, vcházeli naši přátelé do pohostinného domu anglického úředníka v Matu-Matu.

„Moře, moje moře!“ zajásal Abram Struwe. „Ty nekonečné, svobodné moře, jak se mi po tobě stýskalo!“

Také Janko s radostí vítal moře, vždyť teď bude konec jejich útrap, válka jistě skončila a nikdo je už na moři nepřepadne, nikdo je nezajme a neodveze na strašný ostrov, kde denně šlo o život.

První zpráva, kterou slyšeli od svého hostitele zněla, že válka běsní hůř než jindy a že i Američané si vyrovnávají své staré účty s Němci.

„Tak taky Amerika?“ zvolal překvapený sir Robert.

„Pokud máte na mysli, sire severní Spojené státy,“ odpověděl úředník „tedy i Amerika, jihoamerické státy vypověděly Německu nepřátelství již dávno.“

Abram Struwe, jehož se zpráva nejvíc dotýkala, zůstal klidný, aspoň zdánlivě, ale přece řekl siru Robertovi: „Až dosud mě mrzelo - 147 -

jen jediné, a to, že moje vlast, moji spoluobčané se nevyjádřili dost zřetelně.“

Náhle však vyhodil čapku do výšky a vykřikl: „Ať žije president Woodrow Wilson! To je jeho dílo!“

XVIII.

TŘEBA KRÁLOVSTVÍ ZA LOĎ

Ben a strýc Michal šťastně dovezli náklad do přístavu Sladkých vod, avšak našli jej prázdný a naděje na příjezd větší lodi byla nesmírně malá. To věděl sir Robert až příliš dobře. Válka všecko zvrá-

tila nohama vzhůru. Všude byla nejistota. Nikdo nevěděl, kdy která loď připluje, a často uplynuly měsíce. než se ve vzdálených končinách nějaká objevila.

Všech lodí bylo potřebí jinde. Německé ponorky byly ve všech mořích. Plavba byla velmi, velmi nebezpečná, neboť kde nebyli tito podmořští žraloci, byly miny, které vyhazovaly i velké lodi do po-větří, dříve než se kdo nadál.

„Torpédoborce sice také jezdí po všech končinách, ale zákeřníci jim snadno unikají, protože nikdo ani netuší, kde jsou tajná přístaviš-

tě a skladiště pro ponorné čluny,“ vykládal úředník Benovi. „Válka, která vzplanula na Balkáně, se rozšířila po celém světě, či lépe řeče-no, po mořích celé zeměkoule. Všechny průlivy jsou nebezpečné, ať už Báb al-Mandab nebo průliv Gibraltarský, ať Bospor nebo kanál La Manche, průliv Mosambický (mezi Afrikou a Madagaskarem) nebo uzavřený Skagerrak u Norska.“

„Chci se plaviti do San Franciska,“ prohlásil sir Robert, „zaplatím každou cenu, chci domů, do Anglie.“

Anglický úředník vyslovil větu, kterou sir Robert neuznával: „Zatím to je nemožné!“

„Z vašeho hnízda to je ovšem nemožné,“ pravil sir Robert, „avšak odjinud to možné je.“

„Ze Sydney v Austrálii snad, Vaše Lordstvo, avšak odtud ne, „odpovídal úředník stejně klidně, vždyť byl také Angličan.

„Jak do Sydney?“

- 148 -

„Vyšlu pirogy po celém východním pobřeží s dotazem, zda by se nenašel pobřežní parník, který by se na cestu odvážil,“ odpověděl úředník.

„Proč by se neodvážil?“

„Vaše Lordstvo ví, jak nebezpečná je plavba podél východního břehu Austrálie, ostrovy, bradla…“

„Potřebuji jen loď, námořníka mám,“ odpověděl sir Robert a jeho vysoké a široké čelo se zachmuřilo.

„Postarám se o loď,“ sliboval úředník.

Avšak uplynul týden, uplynuly dva a loď nebyla.

„Musím se zeptat na západě,“ odpovídal úředník na netrpělivé dotazy sira Roberta.

Dosud nikde neměli naši přátelé tak dlouhou chvíli jako v Matu-Matu.

Lovili ryby v řece i v moři, toulali se po pobřeží, chytali kraby, sbírali lastury, četli i vzpomínali, avšak především čekali na loď jako na vysvobození ze zajetí. Naštěstí kotvil při vtoku řeky Fly parník, který se ale nevzdaloval daleko od břehu, udržoval spojení mezi Yorským poloostrovem a Novou Guinejí.

„Drží se břehů jako nemluvně maminčiny sukně,“ prohlásil Ben, „ale my mu pomůžeme do hlubších vod z této mělké louže.“*

Parník, taková stará rachotina, se pyšnil zvučným jménem Dragon**. Do Sladkých vod připlul skutečně všecek udýchán, a když Ben vstoupil na palubu a ptal se australského kapitána, čím toho Draka krmí, že je tak chatrný na dech, smrtelně urazil výtečného mu-

že, který měl opravdové kalhoty a trikotovou košili, ačkoli byl bos.

„Můj drak lítá již třicet let v těchto vodách,“ odpověděl uražený kapitán hrdě, „milý floutku!“

„Obávám se, že jste se, kapitáne, zmýlil ve stáří, podle zubů mu hádám tři sta let, což však mu slouží jen ke chvále,“ přidal rychle Ben a uskočil, protože kapitán po něm hodil plechovou konev, která mohla přerazit i silnější nohy, než měl Ben.

Moře na jihu Nově Guineje je opravdu mělké * Drak

- 149 -

Také sir Robert nebyl zvlášť nadšen, ale přesto vyslovil přání, aby Dragon odvezl bedny a cestující do Sydney. Když to kapitán Dragonu uslyšel, podrbal se rozpačitě v kudrnatých vlasech a navr-hoval, že přepraví náklad i osoby jen přes Torresovu úžinu na Yorský poloostrov.

Vzdálenost do Sydney odhadoval nejméně na tři tisíce kilometrů a to by bylo pro Dragona bez zastávky přece jen příliš mnoho.

„Můžete přece přistát na ostrově Marionu a na pobřeží v Gladsto-nu,“ namítal Abram Struwe.

„Oho, oho, vy se nějak vyznáte ve zdejších vodách!“ zvolal kapitán a popotáhl nejdůležitější část oděvu nad boky. „Kdopak vlastně jste?“

„Taky tak trochu námořník,“ odpověděl kormidelník Struwe, který si již prohlédl vnějšek i vnitřek Dragona.

„Nemáme kdy na zábavu. Slyšte naše podmínky,“ pravil sir Robert Sidney. „Pronajmete nám Dragona k plavbě do Sydney bez ja-kékoli odpovědnosti. Určete si cenu za převoz zboží a lidí. Vaši po-sádku šesti mužů vezmeme s sebou za dvojnásobný dosavadní plat a vás převezeme do Sydney jako cestujícího zdarma. Velet bude na lodi kormidelník Struwe. Odhadněte si cenu svého Dragona, kdyby loď stihla pohroma, zaplatím vám ji.“

Po těchto slovech sir Robert odešel. Věděl, že nasadil kapitánovi brouka do hlavy. A protože mužstvo slyšelo vyjednávání, nutilo kapitána, aby nabídku přijal. Slib o dvojnásobném platu je lákal.

Za dvě hodiny se kapitán Dragona vyptával v úředníkově domě po anglickém lordovi. Patrně si chtěl pořídit také kabát a boty, proto-

že vyslovil za převoz velmi slušnou částku v anglických librách.

Jeho požadavek za Draka byl nesmyslný, takže to nakonec uznal sám a ani nepípl, když mu sir Robert nabídl třetinu. A ještě si kapitán ze srdce přál, aby se Dragon potopil, protože by si i za tu třetinu koupil lepší loď.

Abram Struwe se zaručil, že dovede Dragona bezpečně do Sydney, ovšem za dvojnásobnou dobu, než by potřeboval s dobrou lodí.

Kdyby Dragon urazil dvacet kilometrů za hodinu, vykoná za den a noc plavbu dlouhou čtyři sta osmdesát kilometrů. Touto rychlostí dopluje Dragon do Sydney asi za týden.

- 150 -

Nyní projevoval kapitán Dragonu velkou ochotu, a tak se postaral i o dostatek uhlí.

Domorodci nakládali bedny a koše, naši přátelé jim pomáhali, a když bylo všechno hotovo, mohl Dragon při odlivu vyplout.

Sir Robert zvláště dobře odměnil čtyři věrné domorodce a také všecky zjednané nosiče, poděkoval anglickému úředníkovi a vystoupil na houpající se palubu nepokojného Dragona.

Janko šel ovšem s ním.

Po celou plavbu se staral o živé ptáky v klecích, rovnal zápisky síra Roberta, naslouchal zábavnému hovoru učeného muže. Plavba na lodi ho velmi bavila.

Kormidelník Struwe dobře odhadl schopnosti i špatné vlastnosti Dragona. Ačkoli byl nejvyšším velitelem na lodi, přece neodmítal rady majitele Dragona. Dokud byl kapitán ve známých vodách, řídil běh lodi velmi dobře, a že Abram Struwe jeho znalosti a dovednosti spravedlivě oceňoval, získal si jeho náklonnost.

Milý Ben, povýšený na prvního důstojníka, byl na mužstvo mnohem přísnější a netrpěl liknavost. Jeho, neobyčejná síla vnukala muž-

stvu přesvědčení, že s mistrem Benem je nejlepší vyjít po dobrém.

Také mistr Dick vyvedl dosavadního kuchaře z kuchyně a radil mu, aby si krásně odpočinul. Ani myti nádobí mu nesvěřil a jakmile se objevil ve dveřích kuchyně, žádal o džber vody a o muže s rýžovým kartáčem. Co byl Dragon „živ“, nepocítil tolik tření a dření v útrobách, nazvaných kuchyní, jako nyní.

„V novoguinejských chýších nebylo čisto, ale ve vaší kuchyni to není lepší,“ vyjádřil se mistr Dick k mužstvu. „Jak můžete jen od takového chlapíka jíst? Vždyť z něho špína jen krásně kape.“ Běloši nenašli na Dragonu pohodlí, avšak vědomí, že se každou hodinu se blíží k cíli, je posilovalo v trpělivosti. Na Marionu nebylo ani třeba zakotvit, ale když Dragon obeplul Velké bradlo a skupiny drobounkých ostrůvků, zamířil Abram Struwe k australské pevnině. V Glad-stonu přibral uhlí, minul i Brisbane a pospíchal k jihu.

Když Dragon minul rovník a přiblížil se k 36° jižní šířky, pocítili jeho cestující úlevu. Vždyť právě projeli nejteplejším pásmem (na jižní polokouli bylo léto). A tak se nyní aspoň ráno a večer osvěžili chladnějším vánkem.

- 151 -

Po týdenní plavbě zakotvil Dragon bez pohromy v malém zálivu severně od Sydney.

Kapitán Dragonu a jeho mužstvo obdrželi vyjednanou mzdu a navíc i slušný dar. Proto se všichni horlivě přičinili, aby zboží bylo pečlivě složeno, a přáli cestujícím, aby se brzy dočkali parníku, který by je převezl do San Franciska.

To si ovšem sir Robert i naši přátelé přáli toužebně.

Teď museli především dobře uložit bedny, opatřit živé ptáky a postarat se o slušný byt a stravu.

Zkušení lidé, kteří mají dost peněz, přemohou všechny nahodilé překážky a popoženou práci.

Ještě téhož večera odpočívali bývalí obyvatelé dřevěného domu v pustině v pěkném hotelu u výborné večeře.

Všichni si zasloužili odpočinek, avšak sir Robert dal přinést stohy novin, a tak se do nich pohřížili a na odpočinek zapomněli.

Jejich zvědavost byla přirozená, vždyť ve světě se odehrávalo tak velkolepé drama, jaké dějiny lidstva dosud nezaznamenaly. A zde pět mužů a jeden jinoch o něm nevěděli po tři roky skoro nic.

Druhého dne si vyšli sir Robert a Abram Struwe do přístavu i do města, aby se vyptali, kdy připluje parník, který by je odvezl do San Franciska.

Zprávy zněly neutěšeně. Snad za měsíc, snad později, za války se všecko vyšinulo z obvyklých kolejí, místo jistoty nastoupilo nepřed-vídané. Ponorková válka je ve všech mořích, výbušné miny jsou roz-sety kolem přístavů, doprava zboží i vojska je stále ohrožena. Nikdy nebylo na moři horšího pirátství než nyní.

Před týdnem vyplul z Adelaide křižník po linii Cejlon-Brindisi, nikdo však neví, jestli dopluje k cíli. Sir Robert chtěl koupit nějakou loď, ale zde však nebyla žádná na prodej.

XXIX.

ZE SYDNEY DO SAN FRANCISKA

Po týdnu došla bezdrátovou telegrafií radostná zvěst: - 152 -

„Parník Leviathan opouští souostroví Samoa a pluje k Sydney!“

S jakou dychtivostí a radostí přijali naši přátelé tuto zprávu.

Sir Robert musí získat na Leviathanu místo za jakoukoli cenu, neboť dosud nikdy tak všichni netoužili po návratu do vlasti jako nyní.

Leviathan připlul šťastně a vylodil mnoho zboží i cestujících, kte-

ří již byli unaveni válkou a vraceli se do Austrálie.

Avšak naši přátelé viděli mezi cestujícími i ubožáky poznamena-né válkou. Na sta raněných lidí, kteří bojovali v Evropě se vracelo, a kdo jen chtěl slyšet, dovídal se o krutostech války, které předstihova-ly i nejbujnější představivost.

Naši přátelé uslyšeli o zákopové válce, o níž si nedovedli nic jasného představit, slyšeli o bubnové palbě, o tancích, pancéřových vla-cích, otravných plynech a chrličích ohně, o útocích z letadel a dalekonosných dělech, jež vysílají koule, aniž by kdo zvěděl, odkud jsou střely vysílány.

Janko sice slyšel, že když letí „čtyřicítka“, že pláče ve vzduchu jako dítě, ale když dopadne, že zboří celý dům anebo udělá v zemi trychtýř, do něhož se schová sto mužů, ale nerozuměl, co je to „čtyřicítka“. Žasnoucí lidé se dovídali, že celé krajiny v Belgii, v severo-východní Francii a všude, kudy prošla fronta, jsou zpustošeny a mnohé osady že zmizely z povrchu zemského.

Sir Robert kupodivu snadno získal na lodi místo nejen pro sebe a své zboží, nýbrž i pro všecky průvodce. Kdo totiž z civilistů nemusel, nevydával se na nebezpečnou plavbu.

Kapitán Leviathanu poveze do San Franciska pět setnin vojska a obilí, vlnu a zmrzlé maso, jehož je v Evropě takový nedostatek.

Nalodění bude trvat asi deset dní, potom teprve Leviathan zamíří - 153 -

k ostrůvkům Samoa, pak k ostrovům Sandwichovým a odtud k San Francisku.

Takto bude přes dvanáct tisíc kilometrů rozděleno na tři skoro stejné díly. Urazí-li křižník čtyřicet kilometrů za hodinu, vykoná cestu za dvanáct dní, při padesátikilometrové rychlosti za deset dní. V

době míru parníky úžasně zvyšovaly rychlost, avšak nyní bylo třeba opatrnosti, naši přátelé budou velmi spokojeni, vystoupí-li zdrávi v San Francisku třeba za čtrnáct nebo šestnáct dní.

Obrovský parník zhltal hromady uhlí a nemenší hromady nejrůznějšího zboží. Jeřáby skřípaly a vrzaly celé dny, a čluny, naložené zbožím a lidmi, se rojily kolem Leviathanu jako káčátka kolem labu-ti. Když pak nadešel den odjezdu, naplnilo se obecenstvem nejen přístaviště, ale i všecky domy, zdi, zahrady a stráně byly pokryty jako obrovské mraveniště křičícími a mávajícími lidmi, kteří přáli parníku šťastnou plavbu.

Sir Robert získal pro sebe a své průvodce dvě velké kajuty, v nichž našli všechno pohodlí. Do své kajuty pozval Janka a mistra Dicka, zatímco druhou určil Abramu Struwemu, Michalovi a Benovi.

Milý lodník byl ovšem na této lodi zbaven své hodnosti, avšak brzy si našel zábavu.

Lodníci se poznají, jak na sebe promluví, a hned se skamarádí.

Také kormidelníka Struwebo zajímala veliká loď a byl by ji nejraději celou prolezl, což ovšem dosti dobře nemohl. Přesto se spřátelil s mužstvem i s důstojníky a byl ve svém živlu.

Na velikých lodích jsou bohaté knihovny, hřiště a v době míru se tam tančí, naslouchá koncertům, hrají se různé společenské hry, avšak ve válečné době se nikomu nechtělo do pošetilých zábav. Sir Robert a Janko četli anebo naslouchali vypravování o válce.

Vypravovalo se o chrabrosti anglických a ruských vojsk, o statečnosti Francouzů, o vytrvalosti Američanů a znamenitém letectví Italů, o zoufalém boji Srbů, avšak houževnatost Němců byla prostě úžasná. Janko by se byl tuze rád zeptal na Slováky a Čechy, avšak kdo by mluvil s hochem o válce? Mimoto tito angličtí důstojníci zajisté nic nevěděli o Slovácích ani o Češích, znali jen Němce a Raku-

šáky.

- 154 -

Naši přátelé opět prožili na rovníku pekelné vedro, avšak byli mu již zvyklí a dobře se ukrývali před žhnoucími slunečními paprsky.

Mimoto byly na lodi sprchy.

Námořní důstojníci bedlivě střežili moře, avšak nikde se neobje-vila nepřátelská loď, ani se nevynořila ponorka.

Nejnebezpečnější pásmo mezi ostrovy Samoa a Sandwichovými si vyžadovalo zvýšenou pozornost, a proto kapitán parníku vysílal čluny na zvědy a spouštěl ochrannou síť proti torpédům.

Nedaleko Sandwichových ostrovů překvapila Leviathana bouře, a tak musel parník změnit směr.

Prudký liják, blesky, vichr a vlnobití dorážely na Leviathana, avšak statečná loď odolávala nárazům vichru, vystupovala na vr-cholky vln a klesala do propastí, ale nepoddala se.

Hůře bylo cestujícím, kteří byli zahnáni z palub a trpěli v dusných kajutách.

Tenkrát onemocnělo devět desetin cestujících a Jankovi bylo tak zle, že se domníval, že již nikdy nespatří ani pana Grilleho, ani paní Trudy a nestiskne ruku statečného Franka. Také strýc Michal velmi trpěl, a přesto odmítal koňak, který mu nabízel mistr Dick s ubezpe-

čením, že mu krásně pomůže. Avšak mistr Dick byl sám bledý jak plátno, a když se napil koňaku, honem běžel k zábradlí. A to se stalo už po bouři, když si lodníci opět zapálili lulku a smáli se, jak cestují-

cím vytrávilo.

Třináctý den k večeru vystoupili naši přátelé v San Francisku a na rozkaz sira Roberta se všichni ubytovali v témže hotelu.

Při společné večeři pravil sir Robert:

„Pozval jsem vás k večeři, protože je pravděpodobné, že se sotva někdy všichni ještě shledáme. Podle toho, co jsem se dověděl od Johna, chce navštívit se svým strýcem zdejší přátele. Pan Abrahám Struwe a pan Benjamin Smith chtějí zas navštívit své rodiče. Já s Dickem se vydáme co nejdříve do New Yorku a odtud do Anglie, že, milý Dicku?“

„Ano, sire, do krásné Anglie,“ odpověděl tlouštík.

„Živé ptáky ponechám zde v přírodovědeckém ústavu, ostatní, bude-li to možné, vezmu s sebou do Anglie,“ řekl Robert Sidney.

„Protože bych ale o vašich dalších osudech rád věděl, napište mně do - 155 -

tohoto zápisníku své adresy. A ty, milý Dicku, rozdej všem mé navštívenky s mou adresou v Anglii. Ať jste kdekoli a budete-li potřebovat mou pomoc, pište! Váš dopis mne najde. Můj správce v Anglii vždycky ví, kde jsem. Rozdal jsi navštívenky, milý Dicku?“

„Ano, sire, podle rozkazu, krásně,“ odpověděl mistr Dick.

„A nyní, přátelé,“ sir Robert užil tohoto slova poprvé, „sbohem a na shledanou! Vracím se do Anglie, abych vstoupil do armády. Při-cházím sice pozdě, avšak přece.“ Potom podal všem ruku. A když přišel k Michalovi, strýc se jaksi ošíval a potom vytáhnuv otřelou tobolku, rozevřel ji a povídal:

„Drahý pane, měl jste s námi veliké vydání. Tuhle je skoro pět set dolarů a velmi vás prosím, abyste si je vzal jako splátku.“

Sir Robert se zarděl, snad se rozhněval, avšak ihned se uklidnil, neboť pochopil, že strýc Michal dává upřímně všecko co má, proto řekl vlídně:

„To je milý strýče Michale málo, a proto to nemohu přijmout, ce-lý dluh mně oplatí John, už jsme to spolu ujednali.“

„Janko?“ divil se strýc. „Vždyť Janko nic nemá.“

„John má, milý strýče, budoucnost, a to je největší jmění, že milý Dicku?“

„Ano, sire, John má krásnou budoucnost!“

A co Janko?

Seděl po celou dobu vedle lorda, a když došlo na loučení i s ním, řekl sir Robert jen „na shledanou, nepadnu-li“ a políbil hocha na obě tváře a potom rychle odešel. Jistě nechtěl slyšet díky, ani nechtěl vidět, jak se bude loučit milý Dick.

Bylo to dlouhé loučení, mistr Dick se čtyřikráte vrátil, aby všecky po řadě znova objal. Řekl tolikrát krásně, že i ostatní nakazil, a když mistr Dick přece odcházel nadobro, volali za ním: „Krásně na shledanou!“

XXX.

RADOSTNÉ SHLEDÁNÍ

- 156 -

Druhého dne ráno nedal Abram Struwe a Ben jinak, než že se všichni vydají k rodině pana Grilleho.

„Nechci přijít s prázdnou,“ řekl strýc Michal, „a protože sir Robert nechtěl peníze, nakoupíme dary, aby každý z nás něco přinesl.“

Ostatní schválili moudrý návrh, avšak nevěděli, co mají koupit.

Po dlouhé poradě nakonec nakoupili mnoho zbytečných věcí, jak tomu obyčejně bývá: hodiny, sklo, porcelán, látky na šaty, pro paní Trudy klobouk a Frankovi hodinky.

Když se k poledni vhrnuli do příbytku pana Grilleho, ověšeni balíčky a krabicemi, překvapili paní Trudy tak, že si leknutím musela sednout.

Teprve, když ji Janko chytil kolem krku a dvakrát ji mlaskl na masitých tvářích, vzpamatovala se natolik, že vzdychla: „Z toho bude mít Grille smrt! Vždyť vás každý den oplakával a pije o láhev piva víc!“

„Pan Grille měl proč plakat, drahá paní Trudy,“ řekl strýc Michal, „ale to vám povíme až potom. Tady vám přivádím naše nejlepší přá-

tele: to je kormidelník Struwe a tenhle lamželezo je náš milý Ben, námořník. Tak teď už to víte, ale nevíte, že vás naši přátelé mají rádi jako my dva, totiž Janko a já, a že tuhle jsme vám přinesli něco na památku.“

Teprve nyní odkládali naši přátelé balíčky, krabice a kornouty a usedali na židle, jež jim paní Trudy podávala. Tiskli si vzájemně ruce a ptali se desetkrát po anglicku:

„Jak se máte?“

„Pan Grille je ještě na stavbě?“ hádal strýc Michal, usedaje ke stolu.

„A Frank v obchodě?“ dotazoval se Janko.

Paní Trudy spráskla tlusté ruce:

„Namoutě, jak to víte?“ zvolala.

„Inu, jen tak hádáme,“ mínil dobrácky Michal, „ale jen když jste zdrávi a jen když jsme vás našli.“

„To jsme, chvála bohu,“ odpověděla paní Trudy, která se již vzpamatovala. „Hansi, pomozte mi odšoupnout stůl od zdi! Tak, teď bude pro všecky dost místa. Moc vás neuctím: nečekala jsem tak - 157 -

vzácné hosty, ale najíte se dost. Hansi, pojďte mi pomocí do kuchyně!“ Stydlivý Ben se odvážil k odporu:

„Ale dovolte, drahá paní, nepřišli jsme k obědu.“

„Tak vás plácnu, třeba jste byl jako hora,“ odpověděla paní Trudy a skutečně plácla, Bena do zad, „snad si nemyslíte, že bych vás pustila bez jídla?“

Přemožený Ben klesl na židli a Abram Struwe se mu smál: „Vidíš, Bene, taková malá a jak tě zkrotila!“

„Kormidelníku, bez urážky, kdyby plácla vás, taky byste si sedl, je to mordiánská ženská! Celá moje maminka. Až se vrátí, já ji chyt-nu…“

„Jen se opovaž, Bene! Jen se opovaž, tady jsou zákony a tresty za násilí!“

„Nesmím jí dát ani hubičku?“ ptal se zkrocený Ben.

„Když nedovolí, ne!“

„I dovolím, dovolím,“ volala paní Trudy, „tak jen se hodně shýb-něte a dejte mi jednu sem na tvář a maminku ode mě pěkně pozdra-vujte!“ Paní Trudy nesla kupu talířů, lžíce, vidličky a nože a Janko opatrně kráčel, nesa mísu polévky s kaldounem.

Ach, to byl zas jednou výtečný oběd!

Paní Trudy, jako každá Němka, se naučila anglicky jen podle slu-chu, ale napovídala jim novinek ažaž. O válce věděla, avšak v jejím životě stáli dva muži, kteří zastírali všechen ostatní svět: Pan Grille a Frank, a jednou návrat domů, do staré vlasti – to bylo vše, o čem snila, přemýšlela, v co doufala a věřila. Po obědě se muži vypravili, aby se podívali po městě. Slíbili však, že se vrátí k večeru, aby pozdravili pana Grilleho a Franka.

Janko zůstal u paní Trudy a pomáhal jí utírat nádobí.

Teprve, když znavená paní Trudy usedla do lenošky, sedl si jí Janko k nohám a vypravoval, co se s nimi dělo, co za těch třicet mě-

síců zažili a zakusili, a paní Trudy víc mrtvá než živá dýchala tak těžce, až jí Janko běžel pro vodu a velice se polekal, aby se jí něco zlého nestalo.

„Ach můj hochu, můj drahý hochu,“ vzdychala dobrá paní, „je to vůbec všecko možné? Pojďte sem, ať vás držím a přesvědčím se, že vás divoši nesnědli. A ten anglický lord byl skutečný člověk? O Mül-

- 158 -

lerových povídáte? Znala jsem u nás ve Slezsku také Müllera, ale ten byl mydlář. A opice tam taky byly?“

„Opice ne, ale množství hadů, štírů, stonožek a jiné jedovaté ha-věti.“

„Tedy žádné opice? A kozy, Hansi, kozy!“

„Ani jediná koza, ale ptáci větší než kozy!“ odpověděl Janko.

„I pro umučení!“ vzdychla paní Grilleová, „a lidé zlí a oškliví?“

Příchod pana Grilleho a za chvíli Frankův přerušil dlouhé vypravování.

Pan Grille stál ve dveřích a jen se díval.

„Je to Hans, není to Hans?“ zvolal a už se hnal k Jankovi.

Když vešel Frank a spatřil Janka, trochu se sice zarazil, ale jako pravý Američan přistoupil k Jankovi a podávaje mu ruku, zeptal se suše: „Jak se ti daří, Johne?“, ale to bylo jen vynucené, sotva mu Janko podal ruku, chytil ho Frank kolem krku a tiskl a tiskl a nechtěl pustit a volal:

„Můj Johne, milý Hansi, jsi to opravdu ty? Jak jsi vyrostl a jak jsi opálený? Kde jsi vězel tak dlouho?“

Museli Franka odtrhnout a posadit za stůl, protože se domníval, že se Hans vrátil jen k němu.

Byl tu přece také pan Grille a i ten si přitáhl Janka k sobě.

Milý Janko či Hans nebo John musel vypravovat od začátku. Pa-na Grilleho silně dojalo přepadení Minervy, neboť v době války se v něm přece jenom probudila německá hrdost. Avšak když slyšel, jak jeho krajané bezohledně zajali loď, jak zastřelili každého, kdo se dost málo protivil, jak vysadili Hanse a strýce na ostrov – to přece přesa-hovalo všecky meze – pan Grille tloukl pěstmi o stůl a křičel: „To ti krutí Prušáci! Pořádný Němec by tohle neudělal.“ A velmi ho potěšilo vyprávění o manželech Müllerových.

Když přišel strýc Michal s oběma námořníky, nemělo vítání konce.

„Museli jsme k vám přece přijít a stisknout vám ruku, pane Grille,“ prohlásil Abram Struwe, „protože jsme od svých přátel o vás slyšeli mnoho dobrého.“

- 159 -

Pan Grille podal ochotně obě ruce námořníkům, a když Ben dodal, že si v pustině na ně často vzpomínali, nemohl dobrácký Němec odolat a pozval všecky k večeři.

Frank, definitivní příručí v obchodě s oleji a barvami (vystřídal zatím pět odvětví), potřásl Benovi po anglicku paží, avšak když mu Ben potřásání upřímně oplatil, dal si Frank prohlédnout od strýce Michala rameno, jestli je nemá pohmožděno, přesto si však Bena velmi oblíbil. Paní Trudy již odpoledne myslila na hosty, a proto byla večeře hojná a včas na stole.

Abram Struwe a Ben zítra odcestují domů (že jim strýc Michal musel půjčit na cestu, se nikdo nedozvěděl) a strýc Michal a Janko se vydají k profesorovi Burkemu a poptají se, jestli u něho nemají zprá-

vy od doktora Štefánika.

Přátelé besedovali dlouho do noci, a když se námořníci loučili, bylo ujednáno, že pan Grille zprostředkuje dodávání dopisů.

Kdož ví jak s nimi všemi osud zatočí, avšak přesto přese všecko nevzdávají se naděje, že se přece ještě někdy v životě shledají.

Nebezpečí a společné trampoty lidi sbližují víc než příbuzenské svazky, a proto není divu, že loučení bylo velmi nesnadné a dojíma-vé…

Druhý den kolem desáté hodiny dopoledne vcházeli strýc Michal a Janko do krásné zahrady, v níž stála vila profesora Burkeho.

Dosud stály před schodištěm zlaté smuteční vrby, dosud chlape-

ček zdvihal velikého kapra, z jehož hlavy vysoko stříkala voda a děvčátka k němu dosud nedosáhla, z čehož bylo zřejmé, že zahrada ani vodotrysk se nezměnily. Naštěstí byl profesor Burke doma, a jakmile spatřil oba Slováky, pospíšil jim vstříc se slovy: „Konečně, konečně přicházíte! Kde jste vězeli tak dlouhou do-bu?“

A tak opět museli vypravovat o svém podivném putování.

Profesor Burke vyslechl dlouhé vypravování se zájmem.

A když Janko s Michalem skončili, pravil:

„Můj vzácný přítel doktor Štefánik litoval, že vás zanechal na Tahiti, a předvídal, že se vám zasteskne a že se brzy vydáte do San Franciska. Zde se zdržel jen nakrátko, neboť jakási mocná touha a síla ho hnaly do Evropy. Již několikrát mně psal a vždycky se po vás - 160 -

ptal. Nařizuje vám, abyste se do Evropy, dokud zuří válka, nevraceli.

Žádal mne, abych Johna uvedl do školy, kterou uznám za nejvhod-nější, a vás, mistře Michale, abych zaměstnal zde. Projevil jste prý zájem o zahradničení, nuže, v mé zahradě je stále co dělat. Hned zítra zavedu Johna do školy a už dnes budete v mém domě obědvat. Pokoj pro vás je již dávno připraven.“

Strýc Michal chtěl cosi namítnout, avšak profesor Burke se odvolal na příkaz doktora Štefánika.

„Můj milý mladý přítel se o vás dobře postaral,“ řekl, „zanechal v mých rukou pro vás dost peněz. Avšak přál si, aby John šel do škol a vy, Michale, abyste zůstal u mne.

Až se přítel Štefánik opět podívá do San Franciska anebo až skončí světová válka, rozhodne o Johnově dalším osudu.

A tak strýc Michal již neodporoval, avšak Janko se přece odvážil a zeptal se, kde teď doktor Štefánik je.

„Nemohu vám to, milý hochu, přesně říci,“ odpověděl profesor Burke, v posledním dopise mně oznámil, že odjíždí na frontu.“

Tato zpráva Janka velice zarmoutila.

XXXI.

POSLEDNÍ ZPRÁVY OD DOBRODINCE

Druhý den vstoupil John do soukromého ústavu, aby se v něm podle přání doktora Štefánika vzdělával, a strýc Michal se stal zahradníkovým pomocníkem.

Zahradníkem byl ve vile vlastně domovník, který však prokazoval Michalovi více úcty, než jí sám vyžadoval, a tak to byla pro strý-

ce spíše zábava než práce, co v zahradě vykonával.

Zbývalo mu tolik času, že mohl nejen chodit naproti Jankovi, ný-

brž že mohl i po hodiny vysedávat u Grillů.

„Jsem výměnkář,“ říkával paní Trudy, „výměnkář na statku, který nebyl nikdy můj. Je mi z toho až úzko, že žiji jako pán a nevím, jak bych se odsloužil.“

Zato Johnovi se ve škole líbilo. Učitelé přednášeli o mnohých užitečných věcech, a kdo chtěl, mohl se mnohému naučit. Janko chtěl - 161 -

a brzy na sebe upozornil pilností a svědomitostí. Učitelé mu rádi odpovídali na otázky.

O siru Robertovi nebylo ani slechu, avšak Abram Struwe se přece ozval:

„Přihlásil jsem se jako dobrovolník,“ psal mezi jiným, „abych si mohl od Němců vyžádat splátku na starý účet.

Ben odjíždí se mnou na východ a oba Vás upřímně pozdravuje.“

S tím se ovšem Ben nespokojil a těžkou rukou připsal: „Milý Johne, chodíte prý do škol. Najděte někde na konci světa ostrov se samými lidojedy. Nachytám ve válce tucet Němců a všecky je tam vyženeme. Kormidelník souhlasí. Bůh vám žehnej, a na shledanou se těší Váš Ben.“

Potom již nepřišlo psaní od nikoho. Zato četli Michal a Janko denně noviny, jež byly plny hrozných zpráv.

Američtí novináři dovedli zprávy z bojišť tak podat, že čtenářům naskakovala husí kůže.

Noviny přinášely i obrázky. Každé prohnutí fronty bylo uvítáno buď s jásotem, nebo se zoufalstvím.

Paříž trpěla. Němci stříleli z dalekonosného děla až do Paříže, a německá letadla shazovala bomby nejen na Paříž, nýbrž i na anglická města.

Avšak všecko na světě skončí, i světová válka, která zuřila čtyři léta, skončila, a celá Amerika a všechen svět oslavovaly vítězství a mír.

Profesor Burke přinesl první radostnou zprávu: „Vaše vlast, Čechy, Morava, Slezsko a Slovensko, je osvobozena a byl z ní vytvořen nový stát – Československo. Rakousko-uherská říše byla rozmetána a vaše vlast byla prohlášena republikou. A nemalou zásluhu na tom měl i náš přítel doktor Štefánik.“ Každé profesorovo slovo znělo jako hlas archanděla.

Strýc Michal a Janko byli u vidění. Jedno však bylo teď jisté: mohou domů, jejich vlast je svobodná!

Ach, jak zatoužili po domově. Doufali, že se teď ozve i doktor Štefánik a že je snad povolá domů. Jejich naděje se splnily aspoň zčásti.

- 162 -

XXXII.

BOLESTNÉ PŘEKVAPENÍ

Za měsíc přiletělo psaní z Itálie. Doktor Štefánik je volal do vlasti, avšak také psal:

„Byl jsem raněn a jsem vážně nemocen. Nikdo ze smrtelných lidí neví dne ani hodiny, kdy přijde ze světa. Moji přátelé ve vlasti, jejichž bydliště a jména jsou v přiloženém listě, se postarají o Jankovo vzdělání. Jemu pak přikazuji, aby svůj život věnoval vědě, k níž má nepochybné nadání. O potřebné peníze jsem se postaral. Proto se, milí přátelé, vydejte na cestu do svobodné domoviny, kde se snad shledáme.“

Taky profesor Burke obdržel dopis od doktora Štefánika, neboť si zavolal strýce Michala a Janka a ptal se jich, kdy se chtějí vydat na cestu domů, že všecko připraví.

Do New Yorku pojedou vlakem, tam je již spolehlivý člověk dovede na loď a odevzdá jim přepravní lístky. Mimoto dal strýci Michalovi poukázku na pět tisíc dolarů, za kterou obdrží v pražské bance peníze.

Strýc Michal ani nevěděl, jaké bohatství vložil do své chatrné tobolky.

Měl ještě tři sta dolarů z oněch pěti set, které dostal od pana Amadéea na Tahiti.

Strýc Michal a Janko chtěli odjet ihned, avšak přece uplynulo ješ-

tě čtrnáct dní, než se připravili a než se rozloučili. U rodiny pana Grilleho trvalo loučení skoro celý týden, neboť každý člen rodiny si vyžádal dva dny a třikrát dva je šest.

Profesor Burke uložil Jankovi, že musí psát každý týden, dokud se neshledá s doktorem Štefánikem. Starostlivý profesor chtěl mít jistotu, že splnil slib, daný vzácnému příteli.

Šťastně projeli naši přátelé celou Severní Ameriku, a sotva vystoupili v New Yorku, již slyšeli vyvolávat svá jména.

Jednatel dopravní společnosti byl čilý mladý muž, který dovedl své svěřence nalézt, ubytovat a dopravit je na loď. Dovedl Michala a Janka až na palubu a popřál jim šťastnou plavbu.

- 163 -

Plavba do Evropy byla klidná a šťastná, a než minul týden, zakotvil parník v Le Havru. Rychlík přijal cestující, kteří pospíchali k švýcarským hranicím tak vlídně, že ani nemuseli v Paříži přestupo-vat. V Basileji si Janko a strýc Michal vzpomněli na manžele Müllerovy. Odtud by již neměli daleko do milované otčiny, do milého Neulahru.

Potom uháněl vlak Švýcarskem. Naši přátelé se dívali na krásné obrazy velebných hor, stále ustupujících, ale zároveň stále přicháze-jících. Vzpomínali na horstvo na Nové Guineji, jež museli obcházet a přecházet pěšky za stálého nebezpečí. Hory je provázely až do Horních Rakous, potom se země načas urovnala, ale při přechodu do Čech se opět zkrabatila.

V Praze vystoupili Janko s Michalem z rychlíku časně ráno a chvíli jim trvalo, než se doptali, kde bydlí přátelé doktora Štefánika, kam se měli odebrat.

Když zazvonili u dveří, netušili ještě, jaká hrozná zpráva je tu očekává. Ano, po radostném putování do vlasti je v cíli cesty očeká-

vala děsivá novina: Jejich milovaný doktor Štefánik zahynul při le-tecké katastrofě, když se právě vracel na Slovensko. Jeho hodina se naplnila…

Zprvu Jankovi a Michalovi připadalo, že jen spí a že prožívají příšerný sen. Ale nikdo je bohužel neprobudil do veselého rána a děsivá skutečnost jim sevřela srdce.

Tak tedy jejich drahý a otcovský přítel už nežije.

Teprve pláč, kterým se oba rozvzlykali, aspoň poněkud zmírnil bolestivé napětí kolem srdce. Co se natěšili na shledání se svým dob-rodincem ve svobodné vlasti a teď toho, který se pro její svobodu tolik obětoval, skosila nemilosrdná a nespravedlivá smrt.

XXXIII.

ANO, SIRE, NA ČASTÉ A KRÁSNÉ SHLEDÁNÍ

Roku 1921 oslavoval sir Robert Sidney vánoce na svém zámku v Anglii a pozval k sobě strýce Michala a Janka.

- 164 -

Přijeli z Paříže. Jaké překvapení jim způsobil! Uvítal je nejen sir Robert a jeho věrný „milý Dick“, nýbrž v přijímacím pokoji jim vyšli vstříc i Abrahám Struwe a Benjamin Smith.

Jak vroucně a upřímně se všichni objali! Jak vesele zasedli k bohatému stolu, a přece si víc vypravovali, než jedli!

Největší pozornosti a obdivu se těšil Janko, teď už osmnáctiletý jinoch, tak silný, že ho dávní přátelé sotva poznávali.

Vyrostl a zesílil a všecek se jaksi změnil. Jeho štíhlé postavě slu-

šel krásný oblek a z obličeje mu zářilo zvláštní světlo, které obklopu-je hlavy zabývající se vědami.

Janko podle přání doktora Štefánika studoval v Paříži.

Štefánikovi přátelé se poctivě snažili, aby se z Janka stal jednou muž, který půjde ve šlépějích svého zesnulého dobrodince, a Janko sliboval, že po té cestě půjde rázně a neochvějně.

Strýc Michal s ním bydlí v Paříži, vždyť jsou si nejbližší, jiné příbuzné nemají. A co Abrahám Struwe a Benjamin Smith?

Vrátili se z daleké plavby, z Madagaskaru. Cožpak John a strýc nevědí, že sir Robert Sidney si dal postavit vlastní loď, na které je Abram Struwe kapitánem a Ben Smith kormidelníkem?

Sir Robert se usmívá, neboť je „se svým mužstvem“ velmi spokojen.

Na vlastní lodi se plaví kam chce. Loď zůstane střežena v přístavu a kapitán s kormidelníkem se vydávají s patronem* do pustin a chytají a střílejí s ním ptáky.

„Může být roztomilejší a spolehlivější společnost, co říkáš, milý Dicku?“

„No**, sire, nemůže být lepší a krásnější,“ odpovídá mistr Dick, který bohužel ještě více ztloustl.

Doma v zámku nebyl mistr Dick kuchařem, doma byl nejvyšším komorníkem, kterého obsluhovali jiní lidé a vyhledávali jeho přízeň, přímluvy, neboť sir Rohert „milého Dicka“ nikdy neoslyšel.

* Patron - majitel lodi

** No = ne

- 165 -

Ve společnosti chyběly dvě přívětivé rodiny: Müllerova a Grillo-va, dvě laskavé paní, Gretchen a Trudy. Sir Robert Sidney obě rodiny včas pozval, avšak od obou rodin došly omluvné dopisy.

Pan Grille psal, že se už se svou milou Trudy nemůže vydat na cestu, že zůstanou v Americe až do smrti. Možná že jednou přijede Frank.

Tisíce pozdravů bylo připojeno zároveň s prosbou, aby všichni účastníci často psali.

Pan Müller a paní Gretchen nezakotvili v milém Bádensku. Spokojeně žijí na velkostatku bývalého setníka Szimberského.

Po útěku našich přátel docházel setník Szimberski často do zahrad a seznámil se s rodinou Müllerovou. Jak často všichni tři vzpomínali na odvážné uprchlíky a oplakali jejich smrt, když se ani za léta od nich nedočkali zpráv.

Po skončené válce zatoužil setník Szimberski po své domovině, chtěl se znovu procházet starým parkem, kde jako chlapec chodíval se svým dědečkem, hrdinou od Ostrolenky.

Sám se svým hrdinstvím nebude nikdy chlubit. Nabídl Müllerovi místo zahradníka v Krzenicích a pan Miller jeho nabídku přijal, když i paní Gretchen souhlasila. Do Anglie je to pro ně daleko, zvláště v zimě, neboť pan Müller trpí revmatickými bolestmi v nohou.

Velmi, velmi by je těšilo, kdyby je staří přátelé navštívili. Cesta do Varšavy je pohodlná a z Varšavy do Krzenic je pan setník Szimberski přiveze v nejkrásnějším autu.

Zve je také upřímně a tuze, tuze rád by jim stiskl ruce.

Ať píší, hodně píší, zvláště Hans ať píše jim a panu setníkovi, který na něj často vzpomíná. Když se za pěkných dnů procházívá parkem, říkává:

„Kdyby tu byl Hans, kdyby tu byl ten hoch!“

Hosté žili celý týden v radovánkách, neboť se nemohli dočkat rá-

na, aby už byli zas pohromadě.

Vzpomínali nejen na minulost, nýbrž rozmlouvali také o plánech do budoucnosti.

Sir Robert se vydá se „svým mužstvem“ do Jižní Ameriky a bude lovit v brazilských pralesích, Janko a strýc Michal se vrátí do Paříže.

- 166 -

Sir Robert doufá, že se po dvou letech opět vrátí, a zve celou společnost zase na vánoce. Všichni slibují a těší se na opětné shledání.

Sir Robert zvedá sklenku a praví:

„Také já se těším. Naděje na setkání s milými přáteli je mocnou útěchou v útrapách, bez naděje by byl život smutný a pustý. Proto si, přátelé, přiťukněme na šťastné a časté shledání! Co myslíš, milý Dicku?“

„Ano, sire, na časté a krásné shledání!“