Kurt David

Černý vlk

1. STRACH Z VÝCHODU SLUNCE

Já, kterého nazývají Kara-Čono, Černý vlk, jsem se jednou ráno pustil proti toku řeky, jak jsem si zvykl proti řece chodívat i jiná rána, a brouzdal jsem se stejně jako již mnohokrát předtím jitřní orosenou trávou a snil o rybách, které bych si přál chytit. V takové časné hodině a v hlubokém tichu, které nerušeně spočívalo mezi keři a travinami údolí, se dalo věru dobře snít. Občas přelétl po větvích a stéblech vánek jako dech a ty se pak zachvěly, plaše, jako děvče po prvním polibku.

Z řeky stoupala pára.

Zakřičel pták.

Někde zapraskala větévka.

Brzo jsem dorazil k strmé části břehu, z něhož kdysi bouře vyrvala pyšný cedr. Po skáceném kmeni jsem běžel přes řeku až skoro k místu, kde se jeho koruna nořila do vody. Tam jsem si sedl na paty, hodil udičku do modrého Kerulenu a opět jsem si začal představovat ryby, po kterých jsem tolik prahl.

Cítil jsem se šťastný.

Na protějším břehu stála v mělké vodě šedivá volavka jako kamenná socha a za ní stejně němě a strnule trčel černozelený les, z něhož už vyšlo slunce. Když jsem se ohlédl, viděl jsem náš tábor; rovně jako šipky z něho stoupaly k nebi tenounké sloupky kouře. A zatímco koně ještě rozespale postávali a vytřásali si z hřívy rosu. dobytek již dusal po šťavnatých pastvinách a za ním se s bekotem táhly ovce, natlačené jedna na druhou do hustého houfu.

A potom jsem chytil svou první rybu a hned nato druhou a třetí, a když jsem z vody tahal čtvrtou. usmál jsem se svému snění o bohatém úlovku, mezitím zapomenutému.

Teď jsem měl pocit ještě většího štěstí.

Dýkou jsem ryby usmrtil, navlékl je na kožený řemínek a pověsil na silnou větev. Tam se pak bez života houpaly v paprscích slunce a i mrtvě byly ještě pořád krásné.

Samotářská volavka na protějším břehu vyrazila chraplavý skřek. Hlavu měla přitom chtivě, skoro zlostně nataženou kupředu.

Potom chvatně vyťapala z mělké vody a rozčileně kráčela jakoby na chůdách polem červených lilií, které kvetly ve stínu lesa.

Otočil jsem se a pohlédl směrem k našemu táboru. Tam stál stan mého otce i jurty ostatních, tam byl jilmový lesík, vedle něho temná rokle a za ní návrší, z něhož bylo vidět daleko do nekonečné stepi.

Ještě než se volavka vznesla do koruny jednoho stromu, zpozoroval jsem houf jezdců, který se s křikem a napřaženými kopími hrozivě, hnal právě z tohoto pahorku. Dokonce jsem měl dojem, že slyším jejich smích. Ano, smáli se. Tváře měli celé ozářené, protože jeli proti slunci, a ranní světlo jim dodávalo lesku.

Opravdu se smáli. Slyšel jsem to už docela zřetelně. Snad se smáli ženám a dětem, jak ustrašeně zalézají do jurt, jak haraší, bědují a třesou se v křovinách, nebo starcům, jak bezradně postávají kolem, nebo jinochům, jak ženou svá stáda do stepi a prchají s nimi Ano, smáli se ti cizí jezdci a jejich smích byl pohrdavý a posměšný.

A já? Já se už šťastný necítil. Na větvi sice dosud visely moje ryby, neživé a třpytivé, ale step pod kopyty tolika jezdců přímo duní, step se chvěje a třese a ze stébel trávy opadávají krůpěje rosy. Z mračna žlutého prachu vyrážejí na svých malých koních cizí válečníci, obkličují jurty, chechtají se, bodají kopími a křičí, začíná stoupat dým, a pak náhle z tábora vyráží osamělý jezdec a pádí k řece. Divoký pokřik! A vzápětí se za ním cvalem ženou pronásledovatelé, jako by šlo o to chytit pouze toho jednoho, toho, který se teď, jen sám se svým stínem a úzkostí, řítí k řece.

„Temudžine!“ křikl jsem. „Sem!“

„Tajčuti, Čono!“

Kůň se polekal a padl. Temudžin se skoulel po strmém břehu a skočil do řeky. Také já jsem skočil do řeky. A pak jsme oba plavali k druhému břehu, potápěli se a plavali a znovu a znovu se potápěli, protože jsme se báli šípů našich pronásledovatelů. Viděl jsem. jak zahnali koně až do vody, ale jen kousek, a jak se zase smějí, a viděl jsem i svazek svých ulovených ryb na větvi ve slunci. Nebe shlíželo na zemi tak klidně a mírně. jako by se nic nestalo.

Každý na svou pěst jsme dosáhli lesa, vnikli do houštiny, prodírali se podrostem a křovinami a přelézali padlé a přelámané věkovité stromy a já jsem brzy přišel na to, že Temudžin už není nikde nablízku. Jeden druhému jsme se ztratili. Naslouchal jsem.

Nikde žádný Tajčut, nikde Temudžin. Pouze malí ptáčkové hopkali z větvičky na větvičku, třepetali se v haluzích a občas se jejich pestrých peříček dotkl prst slunce. Rád bych si byl některého z těch ptáčků vzal do holé dlaně, abych se pokochal jeho teplem, neboť jsem se v tom stinném lese třásl zimou, mokré šaty mě hrozně studily, a navíc jsem krvácel na rukou i nohou. A škráby v obličeji, podrápaném od trní, mě pálily. Měl jsem také hlad. Myslel jsem na své ulovené ryby a na ten pocit štěstí prve. Proč nás jen ti Tajčuti honí a počínají si. jako by jim patřily naše pastviny i řeka?

Později jsem došel ke skále, ze které stékala voda. Zelenala se pod ní svěží tráva a rostl tam divoký česnek; žvýkal jsem ho a našel jsem i šťavnaté a chladivé jahody. A na teplých kamenech jsem si usušil šaty, rány jsem si omyl studenou vodou.

K řece jsem se odvážil vrátit teprve, když se na les snášel soumrak a ptáci zmlkli. Ve vrcholcích stromů tiše lkalo několik racků, kteří se vrátili domů. A na Kerulenu planuly ohně střežících Tajčutů. Viděl jsem jejich koně a cítil vůni pečených skopců.

„Ty k nim můžeš klidně jít, Kara-Čono,“ řekl nějaký hlas za mými zády.

„Temudžine!“

„Jen jdi, jdi – příčinou tvého neštěstí jsem já. Tajčuti mají spadeno jen na jednoho určitého, aby pak mohli vládnout nad všemi.“

Pomyslil jsem si: A ten jeden jsi ty, Temudžin, syn Jesugeje, který sjednotil tisíce Mongolů, který porazil Tatary a zajal jejich náčelníka. Když se tvůj otec vrátil vítězně do svého tábora, ty jsi právě přišel na svět a on ti dal jméno zajatého tatarského náčelníka – Temudžin čili Ocelový nůž; byl jsi totiž jeho prvorozený a obyčej vyžadoval, abys dostal jméno, které by připomínalo největší událost z doby tvého narození. O mnoho let později se Tataři tvému otci pomstili tím, že ho pozvali na hostinu, kterou nesměl odmítnout; namíchali mu pak do jeho jídel jed a protože opomněl nechat je napřed ochutnat svým hostitelem, zemřel. Po smrti tvého otce, Temudžine, opustily ostatní kmeny tvůj tábor, protože nechtěly poslouchat žádného chlapce, třebaže to byl syn velkého náčelníka. A nyní, kdo se se svými lidmi od tvé matky odtrhl, byl právě Targutaj, náčelník Tajčutů.

„Sám zpátky nepůjdu. Temudžine. Jestli chtějí chytit jednoho, aby mohli vládnout všem, neměli bychom se spíš všichni semknout a toho jednoho chránit?“

„Mám zarmoucenou matku, devět koní a šest skopců. Slyšel jsi dnes ráno Tajčuty, jak pohrdavě se smáli? To se posmívali naší chudobě, Čono.“

Kus dál po řece planuly dosud ohně tajčutských stráží a Targutajovi muži pili zkvašené kobylí mléko, zpívali, žertovali a radovali se jako přede dveřmi klece, v níž domněle mají lapeného Temudžina.

„Měli bychom utéct a vyhledat pomoc u některého sousedního kmene, Temudžime, snad se obrátit na Chungitary, kde čeká tvoje nevěsta. Její otec, mocný Dajsečan, jistě tvou prosbu neodmítne.“

„Když člověk přijde do cizího tábora jako žebrák, Čono, tak na něj nikdo nic nedá.“

Klenbou lesa se prodíral měsíční svit a bylo chladno, když jsme zacházeli znovu hloub do houštiny, abychom si v ní pro tu noc vyhledali nějaký úkryt. Opět se mi ve snu zdálo o mých rybách a o tom. jak jsem je přinesl svému otci do jurty. V tom snu mi řekl: „Ó modrý Kerulene, zrcadlo nebe. ty jsi nejbohatší ze všech řek. ty hasíš naši žízeň a zaháníš náš hlad.“ Také o Temudžinovi se mi zdálo. Jak k němu přiletěl bílý sokol seslaný nebem a přinesl mu potravu.

Vinu na těchto mých snech měl hlad, a také hlad to byl, který pak ráno vedl naše kroky na sever, abychom se dostali ze zajetí lesa, jehož šíří ani délkou dosud nikdo neprošel. Ale i tu hlídkovali Tajčuti a pálili své ohně. Oslavovali již vítězství nad lapeným Temudžinem, neboť věděli, že jim vyčerpaný Temudžin vběhne sám do rukou. Všechna místa, kterými by se přece jen dalo uniknout, měli pečlivě obsazená.

A tak jsme celé dlouhé dny a noci bloumali lesem na jih, na západ a zase na sever, a protože jsme předpokládali. že Tajčuti budou svá stanoviště časem přesunovat, chodili jsme stejnými cestami znovu a znovu. Na východ nemělo smysl se stáčet, neboť tím směrem se les, jak se zdálo, táhl snad až k samému vycházejícímu slunci.

„Nemrzí tě už, Kara-Čono, že jsi tady zůstal, že kvůli mně hladovíš a musíš se mnou snášet tyhle útrapy?“

„Hladovíme, protože nás Tajčuti zatínali do lesa, a snášíme útrapy, protože tě chtějí chytit; netrpíme tedy kvůli tobě, ale vinou Tajčutů, Temudžine!“

Na Kerulenu je jeden malý úsek, kde se les dostal přes vodu na západní břeh a vybíhá až do stepi.

„Kdybychom se dostali za řeku,“ řekl Temudžin, „měli bychom před sebou celou nekonečnou zem. Ta nekonečnost by nás chránila, protože se v ní ztratíme jako neviditelní.“

Po dvou dnech jsme k tomu místečku došli a plavali opět přes řeku; odpočinuli jsme si na malém ostrůvku, na kterém rostly břízy, přeplavali jsme druhou půlku proudu a vysíleni jsme vystoupili z vody. Ale než jsme stačili vklouznout do lesní houštiny na západním břehu, vrhl se na nás houf Tajčutů, přemohl nás a spoutal. A potom se s námi hnali Targutajovi muži v pražícím slunci stepí celý horký den až do večera s dloužícími se stíny. Položili si nás napříč před sebe a přes bedra nás pevně přivázali. Údělem všech zajatců je utrpení a nejistota. Hlava mi visela tak hluboko dolů, že se mi otloukala o Tajčutovu botu a třmen, kdykoli si to jezdec přál. Nebyl jsme už schopen myslet, vnímal jsem pouze trávu ubíhající kolem, chutnal prach a krev, ba zapomněl jsem i na své ryby.

Zavedli nás do Targutajovy palácové jurty. Náčelník seděl přikrčen nad mísou plnou skopového masa a házel si kousek po kousku do širokých úst. Na prstech se mu leskl omastek a leskl se mu i v černém vousu, který překrýval téměř celý horní ret. Nevšímal si nás a pořád jen jedl a také pil ze stříbrné misky chladné kobylí mléko; a když pak luskl prsty, ihned přispěchal sluha s porcelánovou miskou plnou sušeného ovoce. Strážci se kmitali neslyšně po hedvábných kobercích nebo čekali tiše v polotmě na znamení svého velitele.

Targutaj si otřel mastné ruce o vlasy, čímž naznačil, že jídlo je u konce. Potom zvedl nepatrně hlavu, ale jen tolik, že si mohl prohlédnout naše nohy, a chraplavým hlasem řekl: „Že by byly narostly tomu vzdorovitému Temudžinovi čtyři nohy, aby se mohl teď pást na mých pastvištích jako jeho skopci?“

A Temudžin odpověděl: „Copak Targutaj, který byl kdysi spojencem kmene mého otce, už tak zestárl, že nedovede rozeznat skopce od dvou přátel?“

Přiskočil strážce a pln hněvu vytrhl z pochvy meč, ale Targutaj zvedl ruku: „Nech toho! Mně se líbí bystrost, je ostřejší než meč. Ten, co přede mnou stojí, je pravý Jesugej, vlasy má černé, oči mu žhnou, mluví rozumně. Je jako divoký kůň. Když ho člověk chytí, vzpouzí se mu a nenechá se osedlat. Proto je ho třeba zkrotit, pokořit, týrat a nechat hladovět. Nasaďte mu dřevěný límec a klíč od zámku dejte mně. Tak nejrychleji pochopí, že od nynějška vládnu nejen nad svými Tajčuty, ale i nad ním a nad jeho zvířaty a pastvišti. Jeho tábor je také můj tábor a jeho vůle se musí podřídit vůli mé.“

Pak jsem ovšem byl na řadě já, který jsem si v ranním tichu vyšel poklidně na ryby a kterému až dosud nevěnoval jediný pohled ani slovo.

„Kázal jsem chytit jen tamtoho,“ řekl náčelník Tajčutů. „Ale poněvadž jsi právě s ním strávil společně den i noc a on tě nazývá svým přítelem, dám límec nasadit i tobě. Protože nejsi synem žádného náčelníka, řekneš mi hned časné ráno, až na mou jurtu padne první paprsek slunce, jestli mi chceš sloužit, nebo skrze mne umřít. Tvůj život je bezvýznamný, tvá smrt nikoho nerozhněvá. Budeš pouhý list. který vítr strhne ze stromu. A kdo postrádá na stromě jeden list?“

„Ať už je můj život sebebezvýznamnější, Targutajova slova ho činí cenným!“

„Ty se smrti nebojíš?“

„Dokud vidím Targutaje, tak ne!“

Jeden strážce mě šlehl bičem přes hlavu.

„Postavte k oběma místo zdatného bojovníka toho mladého jednookého a přihlouplého pasáka koní, aby si uvědomili, že pro mne nejsou nic víc než hladové stepní krysy.“

A vystrkali nás z palácové jurty.

Té noci bylo nebe bez mraků a hvězdy pobledly v jasném světle měsíce. Svítil plně na tábor Tajčutů a na naše dřevěná jařma, která nám obepínala šíji. Stáli jsme na prostranství poblíž Targutajova stanu a vzdálenost mezi námi byla tak veliká, že jsme se spolu nemohli dorozumět, aby nás zároveň neslyšel mladý koňák, který ustavičně přecházel mezi námi.

V měsíčním stínu jurt se s tichým šustěním míhaly různé postavy a mizely v Targutajově stanu.

Nebojácnost, s níž jsem vystupoval před náčelníkem Tajčutů, mi nevydržela dlouho do noci. Potupné jařmo podlamovalo mou odvahu i naději, neboť dosud jsem byl zvyklý bojovat vždycky otevřeně. Složil jsem již více vlků a stepních antilop, přemohl losy i medvědy, ale nikdy se mi ještě nevtírala do duše bázeň; ba ani ve chvílích, kdy se už zdálo, že podlehnu. V takových okamžicích jsem totiž z očí zvířete vyčetl vzdor a ten mi propůjčil novou sílu. Ale Targutaj pro mne měl jen jařmo, pouta a urážlivá slova. Za to bych mu měl sloužit? Naše stará moudrost říká: Kdo slouží cizákům, má sice denně maso a mléko, ale nemusí-li se pořád bát o svůj život? V Targutajově stanu se zpívalo; oslavovali vítězství nad Temudžinem a jejich smích se rozléhal stejně jako onoho rána, kdy přepadli náš tábor na Kerulenu. Jednou přinesl sluha našemu jednookému koňákovi vařenou skopovou kýtu a vedle mísu plnou mléka. Mladík srkal a mlaskal, že to bylo slyšet daleko kolem. Ohlodanou kost z kýty hodil Temudžinovi k nohám. U řeky řehtali koně a na protějším břehu vyli zbabělí vlci.

Také stepní noc zná hodinu, v níž se zdá, že se čas zastavil, tu hodinu hlubokého klidu, kterým jako by se chtěla tichounce protáhnout ve věčnost, nic spícího nepropustit ze zajetí spánku a tvory bdící již nikdy nevysvobodit ukončením noci. Zdálo se, jako by všechno stálo; i vítr ulehl, pouze měsíc putoval přes lesy, řeky a louky a ohmatával křoviny a jurty. Měl jsem pocit, jako by se každou chvíli mělo něco stát. A vtom se již Temudžin rozběhl, divoce se přiřítil na jednookého koňáka a vši silou mu vrazil dřevěným jařmem do krku. Strážce se svalil do trávy a Temudžin i já jsme prchali k řece.

V táboře zaštěkal pes.

Zaplakalo dítě.

A před námi vylétl nějaký vyplašený noční pták a s křikem se pustil na druhou stranu řeky.

Vběhli jsme do vody Ononu a brodili se rákosím, až nám měsícem ozářená říční hladina vystoupila k bradě. Napadlo mě: S takovou kládou na šíji a se spoutanýma rukama je útěk vyloučen. Němě jsme stáli ve vodě, chvěli se zimou, rádi bychom spolu promluvili, ale museli jsme mlčet, protože vzduch byl jasný a voda by byla naše slova donesla do tábora Tajčutů. Poprvé v životě jsem měl strach z blížícího se východu slunce, neboť tentokrát by mi nepřinesl klidné ráno s orosenými travinami a sněním o rybách, které ulovím, nýbrž smrt, když nejsem ochoten sloužit Targutajovi. Naproti tomu zabit Temudžina, to se neodváži. Kdyby Jesugejův syn již nebyl naživu, prohlásil by se za jeho dědice některý jiný náčelník, pomstil by Temudžinovu smrt a podmanil si jeho vrahy. Našlo by se dost takových, kteří by se mohli prokázat urozenějším původem než Targutaj.

Z tábora se přihnali jezdci. U řeky se rozdělili a projížděli podél břehu, hledali, bodali kopím do křovin, ale nakonec zase zmizeli.

Nicméně jeden z nich zůstal. Jeho kůň tančil v měsíčním světle na břehu, zafuněl a znovu se roztančil. Muž ho nemohl téměř vůbec uklidnit. Díval se na vodu a do rákosí. Náhle řekl: „Vidíš, Temudžine, právě pro tu tvou vzdorovitost tě lidé nenávidí!“ Muž se nerozjel po břehu za ostatními, kteří se zatím již ztratili v šeru stepi, nýbrž vrátil se do tábora.

„Pojď,“ zašeptal Temudžin.

Vylezli jsme z řeky a opatrně jsme se kradli k jurtě, před kterou muž odsedlal koně. Nezpozorováni jsme vklouzli do stanu a zalezli pod hromadu ovčí vlny.

Mezitím se Tajčuti od řeky i ze stepi již zase vrátili a prohledávali jurty. Přišli také do našeho stanu. Když objevili hromadu ovčí vlny. usoudil jeden: „Tady nikdo není. Kdopak by to v tom horku vydržel pod vlnou?“ Potom si ještě řekli, že ráno budou v hledání pokračovat. „Ti dva rozhodně nemůžou být daleko. Jestli se pustí do stepi, sežerou je vlci. jestli se pustí do řeky a budou ji chtít přeplavat, spolkne je voda. Ne, s dřevěným límcem na krku se pod tímhle nebem utéct nedá. Nebo slyšel snad někdo z vás už někdy o takovém případě?“ Mlčeli. „Tak si tedy klidně lehněme a uvidíte, dřív než slunce znova zapadne za Targutajovou jurtou, budou oba zase zpátky v našem táboře, zkroušení jako zatoulaná velblouďata, která nikde nesehnala nic k žrádlu.“

Brzy nato, co Tajčuti odešli ze stanu, pohroužil se tábor zase do nočního ticha a já jsem uslyšel, že Temudžin vylézá zpod hromady vlny. Vylezl jsem tedy také. Temudžin šťouchl muže, který se již uložil na své rohože, do ramene a řekl tiše: „Dává tě pozdravovat Hoelun-Eke, milý Sorgan-Širo, Matka oblak na tebe ráda vzpomíná.“

„Temudžin!“

„A je tu se mnou i můj přítel, Sorgan-Širo. Pojď blíž, Kara-Čono, a ukaž mu límec, jakým nám Targutaj ozdobil krk!“

Muž si přitiskl ruce na oči, jako by nechtěl mít nic společného s tím, co se od něho bude nyní žádat.

„Vzpomínáš si přece, Sorgan-Širo,“ šeptal Temudžin. „jak jsem si v době, kdy jsem i já byl ještě malý a vy jste žili v táboře mého otce, hrával s tvými dětmi na Kerulenu na ledě?“

„Ano, při věčně modrém nebi, ano, jak bych na to mohl zapomenout!“

„Rozetni nám tedy naše jařma, Sorgan-Širo!“

„A když vás znova chytnou? Pak nechají můj popel rozvát větrem do všech světových stran. Ne, to nemůžu!“

Podíval jsem se bezradně na Temudžina. Co uděláme teď?

Temudžin se Jen usmál. „Jak chceš, Sorgan-Širo, ale až Targutaj uslyší, žes mě viděl u řeky, nebude se divit, žes mu to neřekl, ani když potom všichni přišli hledat i sem do tvé jurty?“

Sorgan-Šira rozštípl oba dřevěné límce, uvařil nám dvojnásob kojené jehně, naplnil několik měchů kobylím mlékem a dal nám šípy a luky. „Kéž vás nebe učiní neviditelnými a propůjčí vašim koním křídla, abyste ještě uviděli slunce nejen vy, ale i já!“

„Moje matka Hoelun-Eke ti za to bude vděčná a ani já na to nikdy nezapomenu, Sorgan-Širo, nikdy!“

V ohni hořícím v jurtě praskalo dřevo z našich límců.

Muž nám dal ještě dvě slámově žluté klisny s bílou hubou. „Jeďte a vraťte se k matkám,“ řekl. Vyšvihli jsme se na neosedlané kóně, vyrazili cvalem do stepi, radostí jsme do zvířat bušili a křečovitě se drželi jejich hřívy.

„Temudžine!“ křičel jsem.

„Kara-Čono!“ křičel on.

Ranní slunce nám políbilo tvář. Smáli jsme se, znova jsme volali „Temudžine!“ a „Kara-Čono!“, křičeli to samou radostí a bujností a pozdě odpoledne jsme konečně dorazili na návrší, za nímž ležel náš tábor a přes které se onoho rána tak náhle a s dusotem přiřítili Tajčuti. Zastavili jsme, podívali se do naší rokle, na jilmový lesík, na šťavnatá pastviště a modrý Kerulen, který mlčenlivě tekl podél lesa. Tam, kde stávaly kulaté plstěné jurty, teď jen bledě svítila žlutá a mrtvá tráva.

„Matka oblak nejspíš odešla s mými bratry i ostatním táborem k Burkan-Kaldunu,“ řekl Temudžin, „protože ta hora mi už jednou zachránila život a na jejím vrcholu je člověk k nebi nejblíž.“

Jeli jsme proto podle řeky dál, jeli přes půl noci, proplétali se hustým lesem, až jsme dorazili k hoře. a na jejím úpatí jsme se opět setkali s našimi

2. DÝKA JEDNA A DRUHÁ

Moji rodiče byli chudí pastevci, kteří se o nemocnou ovci strachovali víc než o některého ze synů; ne že by své syny snad nemilovali, ale protože uhynulá ovce znamenala hlad a mrtvý syn pouze bolest a smutek. Můj otec sloužíval Jesugejovi a účastnil se jeho bojů se sousedními kmeny, když ho náčelník vyzval nebo když byli nepřítelem přepadeni. Nikdy však nezabíjel svévolně, nikdy se z kořisti neobohatil a vždycky dbal rad starších a zachovával jejich obyčeje. Někdy mu přezdívali Mlčenlivý. Také dnes se o něm ještě mluví jako o Mlčenlivém. Mlčení se naučil při chytání ryb na březích Kerulenu a při lovení zvěře v lesích kolem Burkan-Kaldunu. Po bojích se rád vracel domů k řece a k hoře, protože miloval samotu a vážil si života.

Když jsem já, jeho nejstarší, vešel do jurty a vypravoval, co se mně a Temudžinovi přihodilo u Tajčutů, políbil mě na oči, přistoupil k truhle a vytáhl z ní malou dýku, která byla zavinuta do hedvábného šátku.

Beze slova jsme vyšli ze stanu.

Nad táborem se šířila šeď rána a vytlačovala noc, zahánějíc ji ven do stepi, kde již měsíc zapadal za špičatá stébla trávy.

Kolem vrcholu Burkan-Kaldunu se válely mlhy; les na severní straně hory se v couvající tmě tyčil dosud černý. Šplhali jsme po úzké pěšině a bylo krásné jít tak vstříc rozpukajícímu se ránu. Nejsilněji jsem to vnímal já, který jsem se dnes východu slunce, k němuž mé otec vedl, nemusel bát.

Na vrcholu kolébal travinami hebký vánek.

Mlčky jsme se posadili na velké skalisko, dívali se přes les do dálky až k širokému červenému pruhu za černými stromy, z něhož vzcházelo slunce. Potom jsme sundali řepice, pověsili si opasky kolem krku a vděčně jsme se poklonili zářiči ohňové kouli. Když se tak stalo, vybalil otec z hedvábného šátku malou dýku, položil ji do mých otevřených dlaní a pravil slavnostně: „Kdysi jsem byl se starým Jesugejem na lovu v houštinách na druhém břehu Kerulenu. Bylo nás dvanáct mužů, co jsme ho provázeli a měli mu zvěř nahnat a obklíčit. Zabití bylo ale vyhrazeno našemu náčelníkovi, jak sám rozkázal, a také jsme toho rozkazu dbali – a nejen kvůli důraznosti, s jakou ho vyhlásil. I když se Jesugej v lovu vyznal a jeho šíp vždycky zasáhl místo, které předem označil, toho jitra se mu rána na mohutného medvěda nepodařila, a protože ani druhý šíp nezasáhl zvíře do srdce, vydrážděný a rozzuřený medvěd se vzápětí vrhl proti Jesugejovi. Zatímco ostatních jedenáct průvodců leknutím zbledlo a nevědělo, smějí-li zákaz porušit, vystřelil jsem já svůj šíp ještě dřív, než medvěd stačil našeho náčelníka obejmout. Zasáhl jsem zvíře přesně a okamžitě jsem mu hned vedle šípu do těla vrazil i svůj nůž.“

„A co Jesugej, otče? Co udělal, co řekl?“

„Ano, co udělal a co, řekl, Kara-Čono! Tenkrát jsem čekal na jeho odpověď zrovna tak napjatě jako teď ty na mou. Co by se bylo stalo, kdyby byl prohlásil, že by byl dovedl zdolat to zvíře sám? Nikdo by se mu nebyl odvážil odporovat. Vyzná se snad někdo v náladách náčelníků? Mohl také tvrdit, že jsem pochyboval o jeho statečnosti, o jeho odvaze – a vůbec, jak jsem mohl nedbat jeho rozkazu? Ale Jesugej byl moudrý a řekl: „Jedenáct z vás se řídilo mým rozkazem, který by mě byl stál život, jeden se jím neřídil a tím mě zachránil před smrti. Když tomu jednomu teď děkuji a obdaruji ho, děkuji mu snad za jeho neposlušnost? Přemýšlejte o tom sami a poznáte, ‚co vám radím!‘ A pak mi, Kara-Čono, Jesugej daroval tuto převzácnou dýku.“

Sluneční paprsky sršely na jejích drahokamech jako jiskry a vrhaly na otcův obličej oslnivě jasné světelné body.

Nad námi kroužila neslyšně dvojice sokolů, pak se náhle vrhla téměř dolů k řece rovnou doprostřed hejna racků. Nad vodou vířilo chvíli smutně a osaměle několik bílých per, zapadlo do modři Kerulenu a houpavě odplouvalo.

Otec řekl: „Dones tuto dýku Temudžinovi a poděkuj mu, že ti svou vtipnou lstí zachránil život. Kéž by jednou byl stejně moudrý, jako býval jeho otec Jesugej.“

Když jsme sestupovali, setkali jsme se na úpatí hory s velbloudí karavanou čínských kupců, která táhla do tábora. Děti opouštěly s křikem jurty a pastviny, běžely cizím mužům naproti, před pestrými oděvy obchodníků oněměly a s údivem si prohlížely vysoko naložené velbloudy, kteří do tábora přinášeli veliké balíky a bedny.

Okamžitě karavanu obklopili také pastýři a lovci i jejich ženy, neboť bedny a balíky skrývaly podivuhodné věci: hedvábné koberce s pestrými ornamenty, brokátové Šaty a drahocenné látky, slonovinové toulce na šípy, válečnické štíty a dýky, šperky a různé dobroty.

Stál jsem s otcem v davu a poslouchal záplavu slov, s niž kupci nabízeli své zboží, pozoroval, jak rozdávali dětem sladkosti, aniž za to něco požadovali, a viděl jsem, jak brzy na to první obyvatelé tábora zabíhají do svých jurt a vracejí se s kožešinami, jak přivádějí ovce a koně a přinášejí kůže, ba jeden předvedl kupcům dokonce statného jaka, který pak byl po důkladné prohlídce také vyměněn za rozličné zboží.

Stále ještě jsem držel v ruce dýku zavinutou v hedvábném šátku a hledal mezi lidmi Temudžina. Nenašel jsem ho, objevil jsem pouze jeho matku. Matku oblak. Klečela, bělovlasá a s velkou mísou soli, vedle jednoho kupce. Sůl vydobyla z jednoho blízkého jezera. Matka oblak dostala za svou sůl tři misky na pití. Poklepával špičkami nehtů na jejich průsvitný porcelán, pozvedala nádobky proti slunci, zatímco se kupec spokojeně prohraboval v soli a nechával si ji protékat mezi prsty.

Potom jsem spatřil Temudžina. Stál před svou jurtou, sám a s vážnou tváří, a zpovzdálí pozoroval obchodníky; stál tam se založenýma rukama a kose pomrkával po kupcích, jako by je chtěl z tábora vyhnat a jejich zboží jim vzít.

„Je dobře, že jdeš,“ řekl mi Temudžin, aniž se na mne podíval.

„Chtěl jsem ti…“

„Buď tiše, Kara-Čono, a neruš moje myšlenky. Dívej se raději se mnou na kupce a já ti vysvětlím, co mě napadá při pohledu na jejich holé tváře.“ A po krátkém odmlčeni Temudžin pokračoval: „Nejdřív si vezměme třeba toho obchodníka s koberci tamhle u toho bílého velblouda. Nemá zuby ani vlasy, ale tvář má růžovou. Jak dychtivě se jeho prsty zarývají do vlčí kožešiny, kterou mu tam právě nabízejí! Řekni, Čono, dovedl by ten kupec nějakého vlka zabít?“

„Ne, ten ne!“ Musel jsem se zasmát.

„Tak vidíš! A takový dává našim lovcům za kožešinu jen tolik, kolik sám uzná za vhodné. Vedle něho sedí kupec s pestrými látkami, co má tu jizvu na čele. Dovedl by ojezdit divokého koně?“

„Ten? Kdepak!“ A zase jsem se musel zasmát.

„Vidíš, a přitom se pohrdavě usmívá našim pastevcům, protože žiji jen ve stanech, táhnou se svými stády z pastviště na pastviště, kdežto on přichází z velkého města, které je vystavěno z kamene a zdí, jak mi otec vždycky vypravoval. A podívej se na dalšího, Kara-Čono, na toho vedle, co má tolik blýskavých prstenů na rukou a ty své kočičí oči schované v uzoučkých štěrbinách. Jeho prsteny mají větší cenu než celý náš tábor. Myslíš, že dovede střílet, trefit se šípem?“

„Asi ne, protože má s sebou průvodce, kteří to dělají za něj a chrání ho.“

„Správně. Moje matka mu nabídla sůl a chtěla čtyři misky. Jak vidím, dostala jen tři. Proč? Protože on si jí neváží, protože kupci jsou jako straky, chamtiví a vychytralí; protože si myslí, že nás mohou šidit, nás, kteří nežijeme v kamenných městech a nechodíme v drahocenných šatech.“ Temudžin zašel do své jurty a vrátil se s dvěma luky a hrstí šípů. Lekl jsem se a zeptal se ho: „Co s tím chceš dělat?“

„Ukázat jim, Kara-Čono, co dovedeme my, a našim lidem ukázat, co nedovedou oni. Jedněm to srazí hřebínek a druhé to povzbudí!“

Propletli jsme se davem až ke kupci, který dal Temudžinově matce jen tři misky místo čtyř.

„Měl bych pro vás bílou klisnu;“ řekl Temudžin.

Kupec se otázal: „A co si přejete zakoupit, mladý pane?“

„Nic!“

„Nic? To je neobvyklé, rád za ni zaplatím.“

„Umíte přece jezdit, ne?“

Kupec se usmál. „Myslíte snad, že jsme z říše Čin přišli pěšky?“

Doběhl jsem pro klisnu a přivedl ji ke kupci. Bylo to pěkně stavěné zvíře, neklidné, široké v hrudi a s dlouhou hřívou. Někteří obyvatelé tábora se pohrdavě usmívali, druzí přihlíželi s udiveným výrazem v tváři a čekali, co má Temudžin s tím kupcem za lubem.

„Můžete tedy toho koně mít,“ řekl Temudžin, „ale musíte se na něm projet dolů k řece a zase se s ním vrátit do tábora.“

Kupec si prohlížel nedůvěřivě klisnu a odpověděl úsečně: „Nejsem žádný kočovník, já jezdím v sedle!“

„My umíme obojí, kupče,“ opáčil Temudžin, „ale máte své sedlo mít, nechceme vás přece zkracovat!“ Povalili jsme klisnu do trávy, vrhli se jí na nohy, pevně jsme jí kroutili ocas a uši, až bolestí frkala a ržála, a přitom jsme ji osedlali.

„Chcete mě podvést,“ zvolal kupec. „Už chápu, je to klisna, na které nedokáže jezdit nikdo!“

„To není pravda!“ volalo několik obyvatel tábora. „Chce nás urážet, ten lhář!“

Temudžin ponechal hněvu pastýřů a lovců volný průchod. Pak ale nařídil klid. „Slyšel jste naši odpověď? Neodvážil bych se od vás žádat něco, co bych sám nebyl schopen dokázat! To by se nesrovnávalo s naším mravem a bylo by to v rozporu i se zákony našich otců, kupče!“

„Dobrá, já tedy pojedu, ale napřed mi musíte dokázat, že jsou vaše slova pravdivá.“

Temudžin se okamžitě vyšvihl do sedla klisny, vyrazil ke Kerulenu a cválal podél břehu; a třebaže se zvíře několikrát prudce zarazilo, vzpínalo se a divoce vyhazovalo, zuřivě se vrhalo do prachu a jankovitě sklánělo hlavu, nepodařilo se mu jezdce se sebe setřást. Temudžin se ani jedinkrát nedotkl botami země. Pastýři a lovci radostí křičeli, zpívali, tleskali, volali: „Je to pravý Jesugej, náš Temudžin je pravý Jesugej!“ Vítězoslavně jsme se dívali po kupci, který tuto smělou jízdu pozoroval se stísněným srdcem, ale potom se přece jen odhodlal na koně nasednout; zvíře bylo sice divoké, ale zase tak ušlechtilé, že by je byl rád získal do vlastnictví, obzvláště když se naskytla možnost dostat je zadarmo.

Držel jsem kupci klisnu, aby si na ni mohl nasednout. Kolem dokola bylo hrobové ticho, zmlkly dokonce i děti a pozorovaly všechno zbožně, plny očekávání.

„Tak,“ řekl mi kupec, „a teď mě s ní nech samotného!“ Uskočil jsem stranou. A kůň vyrazil, ne, on přímo vyskočil, vymrštil se vysoko do vzduchu, udělal jeden velký divoký skok, padl na kolena a jezdec mu přeletěl přes hlavu do trávy. Zvíře pak klusalo bez jezdce radostně dál k řece. Obyvatelé tábora se smáli. Ale kupec poháněn touhou klisnu dostat – možná že byl i trochu statečnější, než mu byl Temudžin ochoten přiznat – nasedl na koně podruhé. Jenomže znovu s něho spadl, a to v okamžiku, když sebou zvíře z ničeho nic mrštilo na bok a ležíc na zemi divoce kolem sebe kopalo.

„Můžete to zkusit ještě jednou,“ navrhl Temudžin a já jsem přivedl klisnu zpátky. Řekl jsem:

„Ta klisna za to stojí, kupče!“

„To není kůň, ale sám ďábel!“ Odplivl si a oklepávaje si z šatů prach vrátil se ke svému zboží.

„Možná že je mezi vámi někdo, kdo umí střílet z luku,“ obrátil se Temudžin s otázkou na ostatní obchodníky. „Kdo trefí do místa, které předem označí, ten má tu klisnu mít.“

Nepřihlásil se žádný.

Znovu se mnoho obyvatel tábora rozesmálo a někteří již také odstoupili od dalších výměnných obchodů, při nichž byli většinou šizeni. Jiní se arci dívali za odcházející karavanou zase trochu lítostivě, neboť do poslední chvíle doufali, že se jim přece jen podaří něco výhodně směnit. Těm pak řekl Temudžin: „Jen je nechte jít. Všude budou teď vyprávět, co zažili a jak v našem táboře dopadli. A ti, co přijdou po nich, k nám už jistě nevtáhnou tak povýšeně a nebudou se na nás dívat přezíravě a posměšně jen proto, že bydlíme v plstěných jurtách a stěhujeme se z pastviště na pastviště. Ale každého, kdo ze sebe nechce dělat víc, než jsme my, přijmeme přátelsky a taky přátelsky s ním budeme jednat a budeme mu dobrými hostiteli!“

Temudžin – ten mladý Temudžin, kterého dnes nazvali „pravým Jesugejem“ – mě odvedl ke své jurtě.

„Prve jsi za mnou přišel, Čono, a já tě nenechal mluvit. Cos chtěl?“

„Posílá mě k tobě můj otec,“ řekl jsem a vybalil z hedvábného šátku svou dýku. „To je, Temudžine, jeho dar tobě, protože jsi svým důvtipem zachránil před Targutajem mne i nás všechny. A otec taky říkal, kéž bys jednou byl tak moudrý jako Jesugej, kterého si vážil a kterého zachránil před jistou smrtí.“

„Já vím,“ odpověděl Temudžin, „při jednom lovu na medvěda– Matka oblak mi to vypravovala a vypravuje mi to vždycky znovu a znovu. V té příhodě je mnoho moudrého, Čono!“

Venku se zvedl bouřlivý vítr a hučivě zalomcoval plstěnými stěnami jurty. Temné mraky spolkly sluneční světlo. Za lesy rachotilo hromobití.

„Dýka mého otce,“ řekl tiše Temudžin. „Drahocenný dar, Kara-Čono. Hodí se k mému jménu – Ocelový nůž!“

Temudžin vstal a přešel k truhle potažené červenou kůží. Také on z ní vytáhl dýku zabalenou v hedvábí. „I tento nůž má svou minulost, Čono. Patříval onomu tatarskému Temudžinovi, kterého můj otec zajal a po kterém mi dal jméno. Z toho náčelníka nezbylo nic než tenhle nůž. A protože jsi můj první přítel, věnuji ho tobě, Kara-Čono, ale samozřejmě se tě napřed zeptám, chceš-li být mým přítelem a mám-li zase já být navždy přítelem tvým!“

„Nazval jsi mě svým přítelem už před Targutajovou rozhněvanou tváří, Temudžine!“

Vichr strhl závěs ve dveřích jurty ke straně. Viděli jsme nyní řeku a les, na který se snesla bouře. S třeskem se přelomil jeden cedr a skácel se do řeky. Oblohu prořezávaly blesky, padaly do lesa jako ohnivé šípy a kolem Burkan-Kaldunu burácel hrom, otřásal zemí a s řevem se proháněl naším táborem.

„Dobrá,“ odpověděl Temudžin, „pak si tedy navzájem přísahejme, že jeden druhého neopustíme a že si navždycky zůstaneme věrni. Porušíš-li přísahu ty, zabiji tě dýkou svého otce, kterou jsi mi právě daroval, a poruším-li přísahu já, zabiješ mne dýkou tatarského Temudžina, kterou dávám já tobě. Je to spravedlivé a srovnává se to s našimi obyčeji, Čono?“

„Je to spravedlivé, Temudžine!“

Vyměnili jsme si dýky.

Když jsem pak běžel k jurtě svého otce, začalo pršet. Zpočátku padaly jen jednotlivé velké kapky, které bubnovaly na střechy stanů. Ale brzy se rozpršelo vydatněji a nakonec tak silně, že se Kerulen rozvodnil a řítil se kolem tábora mohutným a zpěněným proudem. Tam, kde řeka tekla v krátkém úseku otevřenou krajinou a tvořila ohyb, šplíchala kalná voda až z koryta ven. Občas zasvítily zpěněné hřebeny jako bolavé chuchvalce vlny.

Kara-Čono má teď přítele, říkal jsem si v duchu, přítele, který je synem Jesugejovým. Z deště jsem si nic nedělal. Teď už ne, protože jsem přísahal, že budu přítelem. Měl jsem v srdci opět trochu onoho štěstí, které jsem cítil tehdy ráno při chytání ryb. A hromobití? Jeho rachot jsem vnímal jen jako tupé údery na mnoho bubnů.

Otec seděl na své plstěné rohoži v jurtě a spravoval botu. Sdělil jsem mu novinu, která mi dělala takovou radost. Oči mi zářily štěstím. Ale otec vyslechl moje slova, aniž se na mne podíval.

Mlčel. Můj otec mlčel a zabýval se dál botou.

3. VE DVOU NA JEDNOM KONI

A tak jsem zase chodil dolů ke Kerulenu chytat ryby, tak jak jsem na ně chodíval za oněch četných šťastných jiter předtím, než nás Tajčuti zajali. Někdy se mnou chodil i Temudžin. Pak jsme chytali ryby oba. Nebo jsme se spolu vydali na lov svišťů, a to jsme se pak vraceli vždycky až po západu slunce. Náš holoocasý hnědák s vyklenutým hřbetem na sobě míval naloženo svišťů tak vysoko, že se pod tou velkou tíhou až potácel, když jsme se unaveni přivlekli do tábora. Úlovek jsme si dělili.

Seděl-li jsem u řeky sám, myslíval jsem na mlčení svého otce, s nímž přijal zprávu, že jsem se stal Temudžinovým přítelem. Mlčení starých je moudré a promyšlené. U mého otce mohlo znamenat jak souhlas, tak odmítnuti. Dával si vždycky načas, než něco řekl – neboť uniklého skopce můžeš znovu chytit, ale slovo ne. Ale i tak jsem o jeho mlčení přemýšlel víc, než jsem si dovedl vysvětlit.

Jednoho dne nám Tajčuti uloupili našich osm koní, mezi nimi stříbrošedého valacha a ohnivou bílou klisnu, tu divokou a ušlechtilou, která shodila čínského kupce. Stalo se to před našima očima a v hodinu, kdy slunce stálo nejvýš. Ještě dřív, než jsme se stačili chopit luků a nasadit okřídlené šípy, zmizeli tajčutští lupiči ve stepi.

„Pustím se za nimi!“ zvolal jeden z Temudžinovýeh bratří.

A Temudžin se zeptal: „Jak?“

Potom jsme všichni mlčeli a dívali se ven na žlutou pláň, do té nekonečnosti dálek, ale byli jsme již bez koní. Až na jednoho, s nímž jeden z našich vyjel ráno do lesa na lov. Čekali jsme tedy na toho jednoho koně, jediného, kterého náš tábor ještě měl, a stáli jsme pod zářícím sluncem, které spolu se zloději spěchalo k západu, až nás ponechalo v soumraku.

„Tak jako nám dnes ukradli koně, tak nám zítra odeženou naše ovce,“ řekl Temudžin.

„A po nich si vezmou ženy a děti!“ dodal jsem.

„A až nám uloupí ženy a děti,“ připojil Temudžinův bratr, „spálí nám jurty a my muži se budeme hladoví a vysílení krčit v lese a jen se na to dívat.“

„Ale otroci z nás nebudou,“ řekl Temudžin. „To chci raději žít a zajít jako zvíře než být otrokem, protože zvíře je svobodné a stojí výš než otrok.“

Tak jsme stáli ve tmě a hovořili, vemlouvajíce se stále hlouběji do smutku, a před jurtami seděly na zemi ženy a naříkaly s námi, děti plakaly a ovce bečely, jako by za koňmi posílaly teskný, lítostivý pozdrav.

Vyšel měsíc.

Seděli jsme u ohňů a naslouchali.

Lovec se vrátil – s jediným koněm, který nám ze všech zůstal. V mužově obličeji se zrcadlilo štěstí z bohatého dne. Lov se mu vskutku vydařil, ale když jsme mu vypověděli, co nás postihlo, byla jeho tvář stejná jako naše a jistě měl také naše myšlenky.

Ve dvou jsme vyjeli do stepi. Temudžin a já, a oba na jednom koni, který byl unavený. Temudžin seděl vpředu a řekl: „Poslyš, Čono! Když jsem dnes ráno s tebou seděl u řeky a chytal ryby, napadlo mě: Mít tak v táboře stokrát tolik koní a mužů, než kolik jich napočítáme dnes, stokrát víc kdybych jich tam měl, pak by nás brzo mohlo být tisíckrát víc, než kolik máme v našem táboře mužů a koní teď. Chápeš, příteli?“

„Ne, Temudžine, ne docela!“

„Ani tehdy, když ti řeknu, že tisíce mužů znamenají desetitisíce šípů?“

„Pak by nám už Tajčuti nekradli žádné další koně a přestali by nás ponižovat.“

„Tak jest, Kara-Čono. Targutaj by pak pro nás nebyl nic víc než ovčí bobek. A kdopak bude hájit ovčí bobek? Kdopak za něj nasadí život? Jenže to bylo ráno, milý příteli, když jsem si tohle všechno říkal, a teď je večer a my tu sedíme dva na jednom koni, na posledním, kterého máme, a kdyby nás někdo potkal, smíchy by se popadal za břicho, tropil si z nás žerty a urážel by nás: ‚Jesugejův syn ještě s někým na jednom koni!‘ Z toho vidíš, Kara-Čono, že o čem se ráno toužebně sní, to může večer vypadat uboze!“

Přebrodili jsme úzký potok. Řekl jsem: „Tvá věta je jistě rozumná a má svůj smysl, Temudžine. Ale když si ji člověk řekne obráceně – co večer vypadá uboze, to se může příští ráno splnit –, tak má taky něco do sebe!“

„Čono!“ vykřikl Temudžin radostně a bil pěsti do koně. „Smysl tvé věty se mi taky líbí víc než můj. Pověz mi, obracíš ty vždycky takhle věci, když se ti nelíbí?“

„Já je neobracím jen proto, aby se mi líbily, Temudžine, já je prostě ze všech stran probírám, jak mě to naučil můj otec.“

Noc byla chladná, tráva vlhká. Místy dosahovala až k třmenům a otírala se nám o boty. Svítil měsíc, a proto bylo snadné sledovat stopu vydupanou stříbrošedým valachem a ostatními koňmi v trávě.

Jeli jsme tři dni a tři noci a občas jsme šli i kus pěšky, abychom šetřili koně. Po těchto třech nocích jsme dorazili ke stádu koní a několika jurtám. U jedné kobyly seděl větší hoch a dojil. ji. Ptali jsme se ho po Tajčutech.

„Dnes ráno před východem slunce hnali tady kolem nás osm koní, mezi nimi jednoho grošáka stříbrňáka. Ukážu vám, kudy jeli.“ Hoch se ani nevrátil do své jurty, nýbrž odhodil jen kožené vědro a dojačku do trávy, přátelsky se zasmál, přivedl dva čerstvé koně, abychom si na ně nasedli, a sám se vyšvihl na hbitého plaváka.

„Ty pojedeš s námi?“ zeptal jsem se.

„V nouzi potřebuje každý člověk pomoc,“ odpověděl. „Můj otec se jmenuje Nachu-Bajan. Já jsem jeho jediný syn a jmenuji se Bogurči.“

A znovu jsme jeli tři dni a noci, a po těch třech nocích jsme dorazili k velkému, ohrazenému táboru Tajčutů.

„Vidím toho valacha,“ řekl Temudžin, „dobře jsi nás vedl, Bogurči.“

Sťříbrňák i ostatní koně se pásli ve velké ohradě. „Kupředu, Čono, za jasného slunce a před našima očima nám je ukradli, tedy si je před jejich očima a za jasného slunce odvedeme zase my!“

„A já?“ zeptal se Bogurči.

„Ty počkáš tady, kamaráde!“ řekl Temudžin.

„Ale já jsem s vámi jel proto, abych vám pomohl. Proč mám zůstávat tady a čekat?“

Vpadli jsme tedy všichni tři cvalem do stáda a hnali naše koně ven do stepi. Zmatení Tajčuti na okamžik strnuli a stáli před svými stany jako omráčení. Snad nás čekali jen v noci, nebo nás možná nečekali vůbec.

A my přišli za jasného slunce, jako chodí hosté, jako chodí přátelé.

Začali nás pronásledovat.

My jsme měli ale veliký náskok, a navíc jsme si ve cvalu přesedali na odpočaté koně. Vtom se z houfu pronásledovatelů oddělil jediný bojovník, Tajčut, který jel na bílém hřebci. Zdálo se, že na něm po stepi přímo letí. Pokaždé, když jsem se ohlédl, byl větší. Vítr, který jízdou vířil, trhal zvířeti od huby cáry pěny.

„Budu se s ním střílet,“ volal Bogurči.

„Ne, střílet se s ním budu já,“ rozkřikl se Temudžin. „Jsou to přece naše koně, co uloupili!“

Temudžin zpomalil a zůstal pozadu.

Tajčut držel své tyčové laso s koženou smyčkou v pohotové poloze.

Temudžin vystřelil. Šíp zasáhl cíl. A tak byl bílý hřebec bez jezdce. Temudžin uhodil svého koně tak silně, že bolestí zařičel a vyrazil kupředu jako divý.

Tak jsme brzy vjeli do soumraku a pod jeho ochranou byla naše další cesta zahalena pláštěm neviditelnosti.

Řekl jsem Temudžinovi: „Tenhle kousek se roznese po stepi rychlostí větru, příteli, bude se o něm vyprávět v jurtách a všude budou obdivovat tvou vynalézavost a odvahu. Temudžine. A budou vzpomínat i tvého otce Jesugeje.“

„Jistě. Čono, ale byli bychom své koně dostali bez Bogurčiho?“

„Ne. on nám ukázal cestu a dal nám své koně!“

„Proto se s ním o ně taky podělíme, Čono. Kolik koní chceš, Bogurči?“

„Přidal jsem se k vám, protože jsem viděl, že jste v nesnázi. Mám za to snad od vás požadovat něco z vašeho majetku? Můj otec se jmenuje Nachu-Bajan, Rohatý. Jsem jediný Nachu-Bajanův syn. Výbava do hospodaření. kterou mi otec poskytl, mi bohatě postačí. Nechci nic. Jakou bych vám to byl prokázal službu, kdybych si za ni nechal platit?“ To prohlásil Bogurči, dříve než jsme vešli do jurty jeho otce.

Starý muž zřejmě před chvílí plakal. Viděl jsem to na jeho zarudlých očích. A pokáral Bogurčiho. že odešel, aniž mu řekl důvod. „Tajčuti mi zabili ženu,“ pravil starý Nachu-Bajan. „Bál jsem se, že jsem teď ztratil i syna.“

„Dva přátelé v nouzi se na mne obrátili, otče,“ řekl Bogurči. „a tak jsem se k nim přidal.“

„Za to tě nehubuji. Bogurči, kárám tě, že jsi odešel a nic jsi mi neřekl. Měl jsem o tebe starost. Naproti tomu mé srdce těší, že jsi těm dvěma pomohl.“

„A co kdyby teď odešel s námi, Nachu-Bajane?“ ptal se Temudžin. „Co byste řekl tomu?“

„Přibírá Temudžin, Jesugejův syn, lidi?“

„Ano.“ Temudžin stočil oči na mne. Nejspíš si vzpomněl na naši noční rozmluví, při níž řekl: „Mít tak v táboře stokrát tolik koní, než kolik jich napočítáme dnes, stokrát víc kdybych jich tam měl, pak by nás brzo mohlo být tisíckrát víc, než kolik máme v našem táboře mužů a koní teď.“

„Tak s ním jdi,“ řekl Nachu-Bajan. „Dávejte na sebe navzájem pozor a nikdy v budoucnu nenechte jeden druhého na holičkách!“

Bogurči porazil ovci, strčil ji do koženého vaku a naložil na svého plaváka. Když jsme pak v Nachu-Bajanově stanu vypili ještě několik džbánků kobylího mléka a vyslechli od starého muže s modrýma očima několik poučných historek, které nám rozvážně vypověděl, zvedli jsme se a rozjeli se zvolna zpátky k Burkan-Kaldunu. Za dne jsme na stepi viděli mnoho květin, neboť nyní jsme se již nehnali krajem divoce a s přimhouřenýma očima a naše šípy nebyly určeny žádnému pronásledovateli. nýbrž jen tu a tam některému jeřábkovi nebo slepni lišce. Také noci byly krásné, ty hvězdné noci, v nichž na nás leckterý pták ze spánku zavolal nebo polekaně přesvištěl nad vysokou trávou. V potocích ležel měsíc a lehce se zachvíval. Tak jsme jeli hodinu za hodinou, mlčeli nebo také nemlčeli, a kolem nás bylo často jen ticho a červené a žluté květiny, které zdobily naši cestu.

Naše bílé jurty nám už hleděly vstříc, když mi Temudžin řekl: „Ve dvou jsme vyjeli do stepi, ve dvou na jednom koni. Kara-Čono, a jak se vracíme?“

„Ve třech a s mnoha koňmi, Temudžine!“

„Smysl tvé věty byl tedy přece jen lepší než můj, a proto ti teď už nikdy neřeknu, že věci obracíš, protože se ti nelíbí, nýbrž že je tak důkladně promýšlíš, že nám jsou k užitku.“

A pak se Temudžin otočil k Bogurčimu a řekl:

„To je náš tábor. Je ještě malý, a ty jsi zatím jediný, Bogurči, kdo se k nám z okolí přidal, ale jsi stejně jako tady můj přítel Kara-Čono jeden z prvních, které budu počítat mezi své důvěrníky, neboť náš tábor poroste a jednou zaplní celé údolí pod Burkan-Kaldunem: jednou budeme vlastnit nejušlechtilejší koně a povedeme do hoje nejlepší válečníky.“

Potom jsme se rozešli.

Temudžin šel k Matce oblaku.

Bogurči si postavil jurtu, kterou mu dal otec s sebou, a já jsem šel do našeho stanu, abych políbil otce.

„Už máte koně zpátky?“

„Ano, Otče, zásluhou Temudžinovy vynalézavosti.“

„Zásluhou Temudžinovy vynalézavosti,“ opakoval. „Jeho smělost, jak se zdá se vyrovná smělosti jeho otce a brzy se o něm bude mluvit všude pod věčně modrým nebem. Jeho sláva začne do tábora přitahovat lidi, jeho chytrá vynalézavost zláká k návratu náčelníky, kteří se od něho po Jesugejově smrti odtrhli. Jen jestli bude tak rozvážný jako jeho otec Jesugej? Aby snad nepokládal za nejlepší první myšlenku, která ho napadla, a druhou a třetí vůbec neuvážil!“ Chopil se přikládacích kleští a naložil na řeřavé uhlíky kusy sušeného trusu. Počínal si při tom stejně rozvážně, jako mluvil. Na své výroky nečekal zřejmě žádnou odpověď, protože hned pokračoval: „Když sis s Temudžinem vyměnil dýku. Čono, přijal jsem tvoje spřátelení na život a na smrt s Jesugejovým synem beze slova. Uložil jsem ti, abys dal dýku Temudžinovi jako projev díků, ale tím jsem ti ještě neradil, abys do rukou náčelníkova syna vložil i svůj život, když přece nemůžeš vědět, jak s ním naloží, až se jednou jeho tábor rozroste a on bude vládnout nad spoustou lidí. A jeho tábor se určitě rozroste. Dobude opět zpátky moc, jakou měl jeho otec.“

„A ty jsi nesloužil Jesugejovi, otče?“

„Ano, sloužil jsem mu. protože jsem si ho vážil, a poslouchal jsem ho, protože byl moudrý, ale možná že bych od něho byl taky odešel, kdybych to byl uznal za správné. Přednější než věrnost náčelníkovi je věrnost zákonům předků. Můžeš ale ty někdy Temudžina opustit, když jste si přísahali, že jste jedna hruď, jeden krk, jedna hlava? Nepřísahali jste si snad na život a na smrt? Ve smrti jste si rovni, Kara-Čono. ale v životě? V životě je on náčelník a co jsi ty? Přátelství se dá uzavřít jen mezi rovnými, a ne když jeden stojí výš a druhý níž.“

Na ohni klokotala voda, až se z ní pářilo. Otec do ní nasypal čaj a sůl, zamíchal a natáhl jemnou vůni do chřípi, přilil mléko, znovu zamíchal a nepatrně se usmál, Potom přinesl velké placky sušeného ovčího sýra a mističku pražených prosných zrn.

Uklonil se, pohlédl nahoru ke kruhovému dymníku ve střeše, kde visely sviští kožešiny, a vybídl mě, abych jedl. Od řeky vanul do stanu chladny vzduch. Táborem vrzala kola nějaké káry. A dívky nosily ve džbánech vodu z Kerulenu do svých jurt.

Uložili jsme se na kožešiny; otec ležel od červeného ohně vpravo, já vlevo, a tvářemi, které se jasně odrážely od temnoty stanu, jsme byli obráceni k sobě. Otec řekl: „Ptal ses mne, Čono, jestli mu důvěřuji, a já ti řekl. že ne. Přesto ti chci vyprávět jeden příběh, který jsem na vlastni oči viděl a na vlastní uši slyšel a který je stejně pravdivý jako všechny věci, které ti svým vyprávěním předávám. Temudžin měl tři bratry, a sotva odrostli dětským krůčkům, všichni chodili k řece lovit ryby. Posadili se na břehu, upravovali si háčky a lovili ty nejobyčejnější, nanicovaté rybičky. Dokonce si dělali utisky i z ohnutých jehel a na takové háčky lovili líny a lipany. Upletli si rybářskou síť a tou zatahovali malé rybky a nosili je své matce, které přišly velmi vhod. Jednoho dne, když Temudžin, Chasar, Bektet a Belgutaj, tedy všichni čtyři bratři, takhle spolu seděli u vody, chytila se na udici nádherná ryba, třpytivý pstruh. Ale Bekter s Belgutajem ji násilím vyrvali Temudžinovi a Chasarovi. Když se Temudžin s Chasarem vrátili domů. pravili matce: ‚Do udice se nám zakousl blýskavý sochosun, ale naši bratři Bekter a Belgutaj nám ho sebrali!‘

Na to odpověděla matka: ‚Ach, dejte už pokoj s těmi hádkami. Proč jste vy bratří na sebe takoví? Vždyť nemáte jiného spojence než svůj stín a jiný bič než oháňku! Správně byste si měli ustavičně opakovat: Jak pomstíme pohanu, kterou na nás spáchali Tajčuti? – a vy zatím? Jak jen můžete být tak nesvorní?‘ Řekla matka.

Ale na to namítl Temudžin: ‚Není to dávno, co nám vzali skřivana, kterého jsme my sestřelili. Dnes nás oloupili znovu. Jak s nimi potom máme žít ve svornosti? ‚

S těmi slovy odstrčili dveře, vyřítili se ven a pádili pryč. Bekter seděl na kopečku a hlídal koně, mezi nimiž byl i stříbrošedý valach. Temudžin se k němu plížil zezadu a Chasar se plížil zpředu. Když byli již docela blízko a vytahovali z toulce šíp, Bekter je spatřil a pravil: ‚Měl byste si raději říci: Pohanu, kterou na nás spáchali Tajčuti, nemůžeme už déle snášet – jak bychom ji mohli pomstit? Ale vy se mnou jednáte jako s brvou v oku, jako s třískou v ústech, proč? Když. nemáte žádného jiného druha než stín a žádný jiný bič než oháňku, proč chováte takovéhle myšlenky? Nekažte mi domov a nezabíjejte Belgutaje!‘

Tak pravil a čekal na ně sedě dál se zkříženýma nohama.

Temudžin a Chasar ale zastřelili Bektera zepředu i zezadu a odešli.

Když se vrátili a vstoupili do jurty, poznala matka s tváře obou synů, co provedli, a pravila: ‚Vy vrahové! Tady ten svíral v ruce chuchvalec černé krve, když vyšel z mého horkého lůna! A tenhle druhý je zas jak pes chasar, který chňapá i po vlastním plodovém koláči. Jste jako tygr chablan, jenž se honí po okraji skály, jako lev, jenž nemůže potlačit svůj vztek, jako obrovský had, jenž se chystá zhltnout kořist, jako sokol, jenž se vrhá na stín, jako štika, jež bez hlesu polyká svůj úlovek, jako velbloudí hřebec, jenž kouše své hříbě do paty, jako vlk, co se v lijavci sápe na oběť, jako čínská kachna, která požírá vlastní písklata, když jí v plavání nestačí, jako panter, jenž při žádném násilí nechybí, jako zvíře barus, jež útočí naslepo! Když kromě stínu nemáte žádného jiného druha a kromě oháňky jiný bič, když byste se neměli smiřovat s pohanou, kterou na nás spáchali Tajčuti, a měli se stále sebe ptát, na kom že se můžeme pomstít, vy tady zatím říkáte, že spolu nemůžete takhle žít! A podle toho také jeden s druhým jednáte!‘. Tak pravila a kárala své syny, používajíc obratů a slov svých předků z dávných dob.

Ne, nedůvěru k němu nechovám, Kara-čono, ale nechtěl jsem ani promeškat příležitost ti povědět, co moje oči viděly a moje uši slyšely. Zařiď si, svůj život tak, abys jednou nemusel naříkat a trpět za to, na čem neseš sám vinu.“

Té noci otec zemřel. Zpozoroval jsem teprve ráno, že už nežije. Umřel tak klidně, jako vždycky mluvil. Modré rty měl nyní stisknuté do věčného mlčení. Vynesl jsem ho z jurty.

A mrtvý se usmíval.

4. KULHAVÝ KOZEL

Od toho rána jsem nosil blankytně modrý kabát svého otce. Bylo to jeho přání. Nosil jsem tedy kabát a také myšlenky svého otce. První bylo lehké, to druhé těžké, a ke všemu jsem teď bydlel ve své jurtě sám, neboť matka nám umřela již před léty a bratry mi při jednom nájezdu zabiti vetřelci, člověk může sám lovit zvěř, sám chytat ryby, sám se toulat po lesích, ale může sám žít? Když osamí los, stane se zlým. Když ve stepi stojí osamělý strom, stojí také sám proti všemu náporu a běsnění bouří. Proto jsem byl rád, že mám v Temudžinovi přítele, třebaže jsem stále v sobě nosil slova svého otce stejně jako na sobě jeho blankytně modrý kabát.

Temudžinovy hrdinské kousky se mezitím roznesly rychlostí větru po stepi, přesně tak, jak jsem to před nedávnem předpovídal. Mladé uši rády slyší podobné zkazky a mladé hlavy o nich rády sní neboť kdo nebyl statečný, když mu bratrem byl les, kdo nebyl smělý, když mu sestrou byla step?

Nejdřív přišli do našeho tábora dva, potom tři, a ještě později jednoho dne dokonce čtyři muži. Měli s sebou koně, ovce a jurty, různé domácí nářadí a zbraně a také ženy a děti. Ale přišlo také několik takových, kteří si nepřinášeli nic než své sny a poslušnost, s níž chtěli sloužit Temudžinovi.

„Chceme se přidat k Jesugejovu synu,“ říkali.

Nebo: „Posílají nás otcové. Sloužili Jesugejovi, my tedy budeme zase sloužit jeho synovi!“

A jiní zase říkali: „Slyšeli jsme o Temudžinově chytrosti a o jeho odvaze. Protože i nás okrádají Tajčuti, chceme se přidat k vám a spojit naši sílu s vaší.“

Temudžin všechny vlídně přijímal; i ty, kteří s sebou nepřinášeli nic než poslušnost. Vykázal jim dobrá místa pro stan, dal jim potřebné nářadí, když žádné neměli, ukázal jim, kde se dají chytat ryby, a tak pečoval o pořádek a jednotu.

A potom se jednoho dne rozejel na jih. k Chungiratům, kde na něho čekala jeho nevěsta Borte. Už když bylo Temudžinovi devět let, byl s otcem u tohoto kmene, u Dajsečena, náčelníka Chungiratů, a ten mu slíbil svou dceru. Nyní si ji tedy chtěl přivézt domů.

Za jeho nepřítomnosti jsem se měl spolu s Bogurčimi starat o lovce a pastevce, kteří se nově hlásili do našeho tábora. Nepřicházelo jich teď už tolik, ale každý den se objevil aspoň jeden. Občas mi napadlo: Přitažlivost posledního Temudžinova kousku už asi vyprchala, bude muset provést něco nového, jestli se má jeho tábor rozrůstat.

Když jsem si jednou ráno vyšel zase na ryby a proseděl na břehu už hezkou chvíli, aniž mi o udici zavadila jediná ryba, zaslechl jsem v trávě za sebou tiché kroky. Ale ať jsem se ohlížel sebečastěji, nepodařilo se mi nikoho zahlédnout. Možná že jsem se mýlil a ty kroky byly jen opatrné skoky stepní antilopy.

Lovil jsem dál.

Náhle vlétl do vody se silným šplouchnutím těžký kámen.

Lekl jsem se a vytrhl z řeky šňůru.

Za mnou se někdo zasmál, „Černý vík má v hlavě nějaké těžké myšlenky! Kdo se leká, mívá špatné svědomí!“

Před sebou jsem měl pár žlutých očí. Stál tu Kulhavý kozel. Tak jsme říkali jednomu stařochovi z našeho tábora. Byl hrozně ošklivý, nosil tři copy a do vousu měl vpleteny žíně.

„Co byste rád, dědo?“

Opět se zasmál. „Plstěné stěny tvé jurty mají uši, Kara-Čono.“

„No a?“

„Temudžin bude brzo mluvit mečem!“

„To mi neříkáte nic nového, dědo!“

„Temudžin vykuchá brzo Tajčutům útroby!“

„Pořád mi ještě neříkáte nic nového, dědo!“

„Ale kdybych Temudžinovi vypravoval, co ti tvůj otec šeptal, než si ho vzala smrt – a byla to pořádně dlouhá historie, Kara-Čono, pak…“

„Pak co?“

„Pak by tě tou spřísežnou dýkou zabil!“

„Hlouposti, dědo.“

„Ale ano, zabil by tě. On potřebuje ostré meče a špičaté šípy, jestli chce Tajčuty rozdrtit. A ty jsi tupý meč a tvoje myšlenky jsou tupé šípy. Tvůj otec tě naučil pochybovat a tím tvoje tělo rozdělil; jenže Temudžin potřebuje tvoje tělo celé. Ptám se tě: Může někdo s půlkou těla žít, s půlkou meče zvítězit, s půlkou luku střílet?“

„Já jsem otci neodpověděl, dědo!“

„A jeho myšlenky? Nejsou snad tady pod tím modrým kabátem a netrápí tě jako zlá nemoc?“

„To nezapírám, dědo; nosím je s sebou, ale snažím se je uspořádat.“

„Promrháváš tedy část svých sil chybným mudrováním.“

Mlčel jsem, protože jsem nevěděl, co bych na to měl odpovědět. StarOch udělal v trávě rozčileně několik belhavých kroků, podrážděně jako poplašená volavka přešel vysokým krokem po břehu sem a tam, zastavil se zase přede mnou, a pohrávaje si s jedním ze tří černých copů, upřel na mne žluté kočičí oči a řekl: „Půjdu k Temudžinovi a oznámím mu všechno o té zlé nemoci, co v tobě hlodá, aby na svých prsou nehřál hada, který ho možná jednou v noci ve spánku zardousí!“

„Tak o mně mluvil nesmíte, dědo!“

„Že ne? A jak tedy, Kara-Čono?“

„Temudžin jistě nezapomněl, jak jsem s ním trávil tý hrozné noci v lesích, když jsme se spolu museli schovávat před Tajčuty, ani to, že jsem ho neopustil, přestože mně žádné nebezpečí nehrozilo. Nezapomněl ani, že jsem před Targutajem nezapřel naše přátelství a nevstoupil do Targutajových služeb, ačkoli mi bylo určeno s východem slunce zemřít.“

„To se stalo předtím, než ti otec naočkoval své myšlenky a rozpoltil tvé tělo na dvě části!“

„Přestaňte už. Vždyť jenom tlacháte! Ať to posoudí sám Temudžin. Ten totiž sotva dopřeje sluchu člověku, který se ve tmě plouží kolem jurt jako šakal a žije z toho, co kdo vyhodí před dveře.“

Kulhavý kozel mávl zlostně rukou, prudce a naplno otevřel ústa, ale slova mu uvázla v hrdle. Pouze něco zaškřehotal, otočil se a belhavě se pustil zpátky trávou, podél křoví a dál směrem k táboru. Děti před nim utíkaly, jakmile ho uviděly, utíkaly před ním vždycky, kdykoli ho jen zahlédly, a muži a ženy chmuřili tváře, když se někde náhle vynořil; patřil totiž v táboře k těm, kteří se domnívali, že se mohou Temudžinovi zalichotit a vysloužit si lepší postavení tím; že mu budou donášet všechno, co se kde šustne.

Večer jsem seděl sám před svou jurtou, také příští a přespříští večer jsem tak seděl sám a čekal na Ternudžinův návrat od Chungiratů a na to, jak se zachová vůči tomu stařochovi. Hlavou mi táhly těžké myšlenky, i když jsem si nechtěl připustit, že by Temudžin dal víc víry jedovatému šuškání Kulhavého kozla než mé přísaze:

Temudžin se vrátil časně ráno následujícího dne a přivedl si nevěstu Borte. Jel v čele velké družiny, kterou nevěstin otec, velký Dajsečan dal své dceři jako doprovod na cestu. Tvořily ho přítelkyně i přátelé, služky i družky. Slavnostně jel průvod mírným krokem naším údolím, po zeleni luk, kolem kvetoucích houštin, pod něžnou modří našeho všemocného nebe, kterému jsme vzdávali dík oběťmi, jak to činili již naši předkové. Dívka jela za Temudžinem. Měla na sobě hedvábný, zářivě červený šat, který ji sahal až ke kotníkům a rozléval se po bílém těle její brůny jako rudá krev.

Jeli jsme s Bogurčim průvodu naproti.

„To je moje Borte!“ řekl Temudžin.

V křovinách zpívali ptáci, a když jsme pak jeli podél břehu Kerulenu, provázelo nás hejno racků.

Borte neměla krásu květiny, ale byla krásně urostlá.

Když jsme dojeli do tábora, kde všichni obyvatelé jásali přijíždějícím vstříc, obklopili je a zdravili, řekl Temudžin: „Odejel jsem sám a vrátil jsem se se svou Borte. Od této chvíle tu bude žít v táboře s námi.“

Pro Borte byly postaveny zvláštní stany, neboť podle starého obyčeje měla, jako bohatá dcera bohatého náčelníka, právo obývat vlastní stany; Temudžin jí pro ně určil nejhezčí místo v táboře: pahorek blízko řeky porostlý štíhlými břízkami.

Svatební slavnost trvala tři dni a tři noci. Tak to stanovil Temudžin. Seděli jsme nahoře na pahorku a lovci a pastevci seděli na jeho úbočích. Bortiny služky rozdávaly malé dárky a Temudžin ukazoval shromážděným velký a široký sobolí kožich, který dostal od nevěstina otce jako věno. „Tenhle plášť,“ prohlásil, „má větší cenu než celý náš tábor, a já ho přinesu jako drahocenný dar náčelníkovi Keraitů, velkému chánu Togrulovi, neboť byl přítelem mého otce a kdo s mým otcem uzavřel přátelství, je tolik jako můj otec.“

Bogurči mi pošeptal: „Vidíš, jak je Temudžin chytrý? Daruje to nejvzácnější, co má, a jednoho dne za to dostane mnohem víc, než jakou má cenu deset nebo sto takových sobolích kožichů.“

„Máš pravdu, Bogurči,“ odpověděl jsem, „náš Temudžin vidí ve svých myšlenkách a plánech daleko za naše dni a noci.“

Zatímco hoši cválali na malých rychlých koních kolem pahorku nebo vyráželi ven do stepi a tryskem se zase hnali zpátky, bojovali o titul „Nejrychlejší jezdec“ a střílel opeřenými šípy za divoké jízdy na pádících hřebcích a klisnách, pozoroval jsem svého dědu, starého Kulhavého kozla, jak sedí uprostřed davu a radostí z podívané na tu mládež a její hry se drbe v černých vousiskách s vpletenými koňskými žíněmi. Druhého dne slavnostního veselí jsem si uvědomil, že dokud budu spolu s Temudžinem a jeho bratry, s Borte a Bogurčim sedět na velkém pestrém koberci před stanem na pahorku, staroch se s tou svou pokoutní zprávou pochlubit nepřijde. Proto jsem si třetího dne svatební slavnosti našel záminku k tomu, abych se mohl usadit někde jinde – na místě, odkud bych mohl dobře pozorovat nejen starocha, ale i Temudžina a jeho družinu. Byl jsem si jist, že pak se Kulhavý kozel bude snažit k Temudžinovi přiblížit. To se také stalo.

A stalo se to tak, že staroch sebou nejdřív vrtěl a poposedával a pak se záludně jako had začal namáhavě kroutit nahoru do svahu; vždycky se o kousek povytáhl a popolezl, ale vzápětí se zase na chvíli zastavil, takže nikdo kromě mne si nevšiml, kam se to tím davem prosmykává, kam leze a proklouzává. On mne ovšem zahlédl, ale teprve později, až už byl skoro u cíle. Usmál se na mne celou svou kočičí tváří, ale byl to úsměv, který bych mu byl nejraději zatrhl sám.

Všechno trvalo mnohem déle, než jak to podle mého líčeni vypadá, neboť uběhlo celé dopoledne, než se staroch tím dlouhým svahem doploužil úmorně až nahoru a přiblížil se k Temudžinovi. Konečně se dopachtil až na sám vrchol, ale stalo se to právě v okamžiku, kdy Temudžin vstal a vykročil po svahu dolů se dvěma stříbrnými konévkami plnými kobylího mléka, aby je odevzdal vítězi v koňském dostihu. Dav jásal a provolával slávu jinochovi, ale provolával slávu i ušlechtilému koni, kterému náš Temudžin na znamení pocty a uznání vylil jednu z konévek mléka ha hlavu.

Staroch seděl nahoře na pahorku jako osiřelý, vystaven mému pohrdavému pohledu, neboť Borte odešla se svou družinou za

Temudžinem, aby darovala jinochovi, kterému se nyní dostalo titulu „Nejrychlejší jezdec“, tři svistí kožešiny.

Temudžin se vyšvihl na koně všech koní a zakřičel do davu: „Povězte mi, víte, co je pro muže největší radost?“

Jeden mladík odpověděl: „Volný krok, jasný den a pod sedlem rychlý kůň, a k tomu na zápěstí sokol, který užene bystronohého zajíce.“

A jiný křičel: „Zničit všechny nepřátele, vidět jejich bohaté chány padat na nos a slyšet je skučet o milost, obrat je o všechny koně i majetek a poslouchat bědování jejich rozmazlených žen.“

„Ty jsi správné odpovědi nejblíž,“ řekl Temudžin. „Já vám povím, v čem záleží nejvyšší slast mužova. Největší slastí a radostí pro muže je krotit vzpurníky, porážet nepřátele, vyhladit je až do kořene a zmocnit se všeho jejich majetku; vynutit z očí jejich žen takový pláč, aby se jim po tvářích a nose slzy řinuly proudem; nasednout na jejich koně s houpavým krokem a tlustým zadkem; z břicha a pupku jejich spanilých manželek si udělat polštář a podhlavník, prohlížet si a líbat jejich růžová líčka a jejich sladké červené rty sát jako plody moruše.“

Muži vytrhli meče z pochvy, tasené je zvedli k nebi a kopí zabodli do země, což znamenalo smrt nepříteli.

Křičeli a obstoupili koně, na němž seděl Temudžin, a já byl mezi nimi a provolával jsem slávu našemu Temudžinovi také.

Ten je ale znovu vyzval, aby mlčeli, a když se poslušně ztišili, řekl jim: „Neradujte se příliš a nejásejte, jako kdyby náš tábor čítal na tisíce bojovníků a koní. Ještě stále nás není dost a vaše radost se může obrátit třeba už dnes v noci, jestliže loupeživí Tajčuti s Targutajem vpadnou se svou přesilou do našeho tábora.“

Zástup, v jehož středu stál, se rozešel a všichni se znovu pustili zase do her, chápali se džbánků studeného mléčného vína a pili.

Mezitím se kulhající staroch došoural zpátky na úpatí pahorku a snažil se přiblížit k Temudžinovi. Nakrucoval se kolem něho jako kočka, poníženě zvedal k širokoplecímu Jesugejovu synu oči a lačnil po pohledu, který by se střetl s jeho žlutýma očima.

Postavil jsem se za tlustý kmen jednoho jilmu; ne proto, že bych se bál Temudžinova hněvu, ale abych Kulhavému kozlu poskytl příležitost pošeptat Temudžinovi svou jedovatinu, aniž by cítil, že ho pozoruji.

Nevím, kolik asi mohlo být těch slov, která naprskal Temudžinovi do ucha; snad jich bylo pět, ale víc než deset jich být nemohlo, neboť kulhavec dostal brzy od Temudžina ránu, která byla tak silná, že se svalil do trávy a tam sebou mezi vysokými stébly mrskal jako chycená ryba. Okamžitě jsem vyběhl zpoza jilmu a utíkal s ostatními k místu, kde se to přihodilo.

Temudžin mě zahlédl, usmál se, ukázal na Kulhavého kozla a řekl, aniž mě jmenoval jménem: „Tenhle, co se tady kroutí bolestí jako přizabitý had, chtěl mezi mne a jednoho z mých přátel zasít zlé símě sváru. Nemá tedy v úctě mne ani mého přítele a chce mi namluvit, že nevím, co to znamená přítelem být a přítele mít.“

„Rozsekáme ho!“ zahorlil jeden mladík a hned tasil meč.

Temudžin ho zadržel a řekl: „Chceš mi slavnost mé manželky Borte zkazit tím, že by se na ní víno smísilo s krví? Pošlete ho někam do lesních houštin. Tam si může šeptat se zvířaty a syčet a kroutit se jako had. Zapomeňte na něj, stejně jako jsem na něj už zapomněl já.“ A zatímco ho hnali z tábora, Temudžin mě objal. „Odpusť mi těch osm slov, zlých, lživých, hanebných, těch osm jedovatých kapek, které jsem si nechal nakapat, dřív než jsem ho srazil!“

Večer jsem poseděl ještě dlouhou chvíli s Temudžinem na teplém koberci před Bortiným stanem. Léto bylo teď už staré a chladné, ale tváře nám žhnuly horce od vína.

Když si Temudžin odešel lehnout k manželce, sestoupil jsem z pahorku, prošel mezi řadami stanů ke své jurtě a vzpomínal přitom na svého zemřelého otce a jeho slova.

Pod kožešinami mi bylo teplo, když jsem zavřel oči, a v srdci jsem cítil radost.

5. ČTYŘI CIZÍ JEZDCI

Slunce už tak nezářilo ani nesálalo tolik tepla a vítr strhával ze stromů mrtvé listy. Les řídl a prosvětloval se. Řeka stoupala a odnášela na svém hřbetě uvadlé listí k severu. Měli jsme už dávno za sebou cestu do černého lesa na Tule, kam jsme jeli předat Togrulchánovi onen drahocenný kožich a připomenout mu jeho přátelský vztah k Jesugejovi.

Slavnost byla dávno tatam, hry mladíků skončily a leckterý už jen pokukoval nejednou večer po pahorku, kde stály Bortiny stany a kde bydlilo Temudžinovo štěstí.

Jak ubývalo léta, tak ubývalo i kumysu; A ženy si na to stýskaly stejně jako muži, neboť kobylí mléko v nich vzbuzovalo veselou náladu a den bez něho byl jako den bez slunce. Večer o tom zpívaly v jurtách písně:

Když ve stepi svěží zeleň mládne,

štíhlá stébla trav si s vánkem hraji,

radost všude po táboře vládne,

šumí kumys v džbáncích v celém kraji.

Když ve stepi zeleň žlutí stárne,

zvadlá stébla únavou se kloní,

potěšení bez kumysu žádné,

nešumí už kumys v džbánku v dlani.

My však tiše pro sebe si sníme:

Až step znovu zelení svou zmládne,

stébla trav se s vánkem ve hru dají,

radost znovu po táboře vládne

zase šumí kumys v celém kraji!

Ráno jsem teď už nechodil jen na ryby, ale především jsem jezdil lovit zvěř, protože se přiblížila doba, kdy se vlci stávají hladovější než jindy a jejich kůže je ještě cennější.

Jednoho dne jsem vyjel s Temudžinem a Bogurčim, který se zatím s naším táborem sžil a cítil se v něm dobře, do širé stepi, která byla teď tak žlutá, jak to líčila píseň, a tak vyprahlá a nehostinná, že nás až prach štípal do očí. Vzduch rozvířený naší jízdou cuchal peří orlům, které jsme ozdobili hebkými sovími péry a kteří nám seděli na zápěstích, chráněných koženými manžetami.

Kalně červený sluneční kotouč se válel v chuchvalcích mlhy.

Zablýsklo se jezero. Zaknikaly čejky. Když jsme projížděli jakousi roklí, hvízdali svišťové své varovné signály, a potom se ze zvadlých trsů vysoké trávy ozvalo dudání trpasličích dropů.

Jeli jsme dlouho a hluboko do stepi, dál, mnohem dál než jindy, a nikoho jsme nepotkali kromě zvířat, která před námi prchala, a kromě plachet mlhy, kterou jsme rychlým cvalem roztrhávali v cáry.

U potoka, který ranní mrazík potáhl škraloupem tenkého ledu, jsme narazili na první vlčí stopy; byly to otisky dlouhých kroků širokých tlap. Na svahu pod temenem kamenitého kopce jsme sesedli a svlékli orlům kapucky zdobené stříbrnou korunkou, aby tak viděli to, co nemohly vidět oči naše.

Když se poslední závoj mlhy vznesl k nebi a roztrhal se, pozlatilo naši step slunce. Ležela nám u nohou, tajemná a nedozírná, neboť tam, kde se stýkala s nebem, nekončila, nýbrž začínala nanovo.

Nepamatuji už, jak dlouho jsme tam tak mlčky seděli, ale z myšlenek jsme se probrali, když orli začali rozpínat perutě, otevřeli zobák a pak jako strnulí zaměřili pohled stejným směrem a na jeden stejný bod. Vypustili jsme je.

Mocnými údery křídel pocuchali šustící trávu, zvířili prach a už si to svištěli vzduchem dolů na step, přímo do ní a daleko po ní. Nesli se jako nad zlatým kobercem a tři stíny, které na něj vrhali, pod nimi neslyšně klouzaly do dálky.

Vyšvihli jsme se do sedel, hnali se za orly a přeskočili potok, jehož ledový povlak mezitím roztál. Vzdálenost mezi námi, orly a vlky se zmenšovala. Vlci vyli, orli se na ně vrhli. Zvedl se prach a v jeho oblaku poletovala a vířila péra.

Sesedli jsme, bleskurychle jsme zase orlům navlékli na hlavu kožené kapucky, omazali jim křivý zobák kouskem sušeného skopového, uškrtili starého i mladého vlka, stáhli jim kůži a ponechali mršiny ležet jako návnadu.

Za půl dne jsme měli sedm kůži. Bylo to mimořádně hodně, ale protože jsme tentokrát zajeli do stepi hloub než jindy, stejně jsme už předem doufali v úlovek bohatší než jindy.

Právě jsme chtěli koně obrátit, abychom se stačili vrátit do tábora ještě před západem slunce, když vtom do rokle vtrhli čtyři jezdci, muži se špičatými plstěnými klobouky, stejnými, jaké jsme nosili sami; také kabáty měli stejně dlouhé, barevné a důkladné, jako byly naše. A měli luky a toulce plné šípů.

Zarazili dvacet kroků od nás. Těla jejich uřícených koni se leskla.

Muž na bělouši křikl: „Co tady tropíte?“

„To vidíte podle našich orlů a vlčích kůží,“ odpověděl Temudžin.

„A rokle a země za ní tedy patří k vašemu táboru?“

„Tak jest!“

„A komu patří ten tábor?“

„Temudžinovi!“

„A kde je Temudžin?“

„Ve stanu své manželky.“

Něco si šeptali, smáli se a muž na bělouši se zeptal: „On se oženil?“

„Mohl by jinak být ve stanu své manželky?“

„A jak daleko je to až k jeho táboru?“

„Jste nezdvořilí, cizinci!“ odpověděl Temudžin. „Zahrnujete nás otázkami, jako byste byli u vás v táboře a měli právo nás vyslýchat! Jste však na našem území, a proto se smíme my ptát vás, kdo jste a odkud přicházíte.“

„To je možné,“ odpověděl druhý lhostejně, „jenže náš náčelník nás sem poslal proto, abychom se ptali, a ne proto, abychom odpovídali. Toho se držíme.“

„Je-li tomu tak, pak váš náčelník taky jistě ví, že vás nepřijmeme jako hosty. A se zvědy jednáme tak, jak s nimi jednáte vy a jak to od nepaměti předepisuje zákon stepi.“

„My jsme čtyři!“

„Čímž chcete říci, že my jsme jen tři? To vím, cizinče!“

„Nuže?“

„Stůjte klidně! Nespusťte ani ruce z otěží svých koní, ani svůj zrak z nás. Kdybyste to přece udělali, shodím si orla se zápěstí, a sotva mi orel s toho zápěstí spadne, ještě dřív než se dotkne trávy, zasáhnou vás čtyři šípy a provrtají vám záda!“

„Chcete nás oklamat,“ řekl muž na bělouši. „Když jsme vjeli do rokle, neviděli jsme nikoho kromě vás.“

„Jste-li tak nebojácní, jak se stavíte, pak se otočte. Pravdivost mých slov vás smete s koní!“

Radili se. Seděli v sedlech zpříma a strnule, nehnuli ani rukou; ani okem. Pouze koně pohazovali hlavami, protože je obtěžovaly mouchy, lezoucí jim kolem hub a nozder. A cizinci se radili dlouho. Zpočátku spolu mluvili tiše, ale pak se stával jejich hovor stále hlasitější, až jsme slyšeli, že se přou. Jejich vůdce totiž požadoval, aby se ohlédl pouze jeden; nikdo však nechtěl. Také my jsme seděli na koních plni očekávání a snažili se z tváří cizinců vyzpytovat jejich myšlenky – neboť malou převahu, kterou nám Temudžin svou lstí získal, jsme mohli sebenepatrnější nepozorností ztratit.

Kdyby se opravdu otočili, byli bychom musili mít luky a šípy přiložené dříve, než by se na nás zvědové stačili vítězně vrhnout.

Stále se ještě přeli. A čím déle se přeli, tím víc rostlo nebezpečí, že rozhodující okamžik nerozeznáme včas.

„Vidím, že nejste tak srdnatí, jak jste se dělali,“ řekl Temudžin, a řekl to ovšem proto, aby je podpíchl a vydráždil a oni aby se přece jen podívali dozadu.

Mlčeli – mlčeli a nehýbali se.

Temudžin jim poručil, aby luky, šípy i meče odhodili stranou do trávy.

A oni odhodili meče, šípy i luky poslušně do trávy.

Temudžin jim poručil, aby popošli o deset kroků blíž a sesedli s koní.

A ani popošli poslušně o deset kroků blíž, a zatímco stejně poslušně seskakovali s koní, vřítili jsme se jako bouře mezi ně; s pokřikem jsme se mezi nimi prohnali, hrábli po uzdách jejich koní, strhli je s sebou, popohnali naše k novému trysku a slyšeli za sebou už jen volání: „To byl Temudžin! Temudžin! To mohl být jen Temudžin!“

Když jsme byli z rokle venku a kopyta duněla po otevřené stepi, jeli jsme nějaký čas na západ, pak na jih a teprve potom na východ, až náš ti čtyři, kteří jistě leželi s vyvalenýma očima nahoře na pahorku, již nemohli rozeznat.

Do tábora jsme ovšem dorazili za tmy, a ne před západem slunce, jak jsme původně měli v úmyslu.

Temudžin nás pozval do svého stanu. U ohně klečela stará služka Choachčin. Poslal tu dobrou bělovlasou stařenu ven a řekl jí, aby raději šla k Matce oblak a trochu ji pobavila.

Venku se zvedl vítr a lomcoval naším stanem. Z ohně sálal žár.

„Lstí jsme je přemohli a vzali jim ty čtyři koně,“ řekl Temudžin, ale neznělo to radostně.

A já k tomu dodal: „Nebudou moci svému náčelníkovi nic vyřídit, protože bez koně je muž ve stepi mrtvý muž.“

„A co jsme získali?“ zeptal se Bogurči.

„Nic,“ odpověděl Temudžin.

A já jim řekl: „Ano, nezískali jsme nic. Kolem nás se objevují a slídí špehové a zvědově, a my nevíme, jak se jmenují a kdo je posílá. Zachránili jsme sice své životy, ale nevíme, budeme-li žít ještě zítra, protože kdo posílá zvědy a špehy, ten jednoho dne přijde sám.“

„To máš pravdu, Kara-Čono.“

„Nebyli to snad dokonce Tajčuti?“

„Ne, Bogurči,“ odpověděl Temudžin a dodal, že být to Tajčuti, byli by ho ihned poznali.

Chvíli jsme seděli na kůžích mlčky a naslouchali větru. Na břehu řeky praskaly lámající se větve. Proud hučel a jeho vlny pleskaly o balvany.

„Pošleme na hlídku čtyři muže,“ řekl Temudžin. „Ať tábor objíždějí ve dne i v noci, a kdyby přitáhl nepřítel, ať nás varují. Bude-li to včas, stačíme se stáhnout do lesních houštin. A do roklí posvátného Burkan-Kaldunu se za námi ještě nikdo neodvážil.“

„Ty chceš před nepřítelem utéct, Temudžine?“

„A ty chceš s ním bojovat, Bogurči?“

„Až do poslední jurty, až do posledního šípu, tak dlouho, dokud budou mé oči vidět a ruce budou mít sílu!“

„Přijdou s přesilou, Bogurči,“ řekl jsem. „Mně dosud v uších zní smích Tajčutů, ten pohrdavý smích, když tenkrát přepadli náš malý tábor.“

„Přidal jsem se k Temudžinovi, abych bojoval, ne abych utíkal,“ odpověděl Bogurči. „Já chci bojovat – a kdyby to muselo být – i zemřít!“

„A kdyby to muselo být?“ Temudžin naklonil svůj širokoplecí těžký trup k Bogurčimu. Málem že se jejich hlavy nesrazily. „Nepatří to také k boji – obratně se jim vyhnout, zanechat prázdné místo, jen žluté skvrny tam, kde stály naše jurty? Nebo máme zemřít, mají být naše ženy a děti pobity a naše jurty a stany spáleny jen proto, že jsme chtěli bojovat, i když jsme slabší? Zatímco jedni budou pro nás truchlit a druzí se radovat, odvěje vítr náš popel do Kerulenu. A co z toho budeme mít, Bogurči? Tvoje myšlenky jsou ukvapené a nemají smysl. Když budeme mrtví, kdo nás pomstí?“

Temudžin se řečí rozohnil až do hněvu, ale mluvil jen pravdu, a když nakonec rozčileně vyskočil, řekl:

„Pojď, Kara-Čono!“

Nechali jsme Bogurčiho s jeho ukvapenými myšlenkami samotného, vyšli jsme ze stanu a pustili se přes prostranství mezi dlouhými bílými řadami jurt, které se jasně odrážely od tmavého lesa. Měsíc nesvítil a kolem Burkan-Kaldunu řádila bouře a hučela ve žlebech i vrcholcích stromů.

Temudžin určil čtyři muže, kteří měli objíždět tábor ve velkém kruhu. A řekl jim: „Ohlásíte-li nám nepřítele pozdě, ponesete vinu za smrt svých žen a dětí a vaše jurty a stany i káry se rozplynou v dýmu. Ohlásíte-li nám ale nepřítele včas, budete moci své ženy a děti zase obejmout tamhle v kamenných slujich Burkan-Kaldunu.“

Potom si dal Temudžin přivolat několik poslů a uložil jim, aby se rozešli do jednotlivých stanů, a jejich obyvatelům řekli, co se může stát a jak se mají zachovat, až bude dáno znamení.

Když jsme se vrátili zase do stanu, řekl polohlasně Bogurči, osaměle sedící u ohně: „Odpusť mi. Temudžine, v tom tichu jsem o všem uvažoval a shledal, že tvoje slova byla rozvážná a moje nerozvážná. Odpusťte mi. Temudžine a Kara-Čono, moje horlivost přehlušila hlas vašich myšlének.“

Temudžin podal Bogurčimu misku horkého čaje a také mně podal misku, a tak jsme popíjeli horký čaj z porcelánových misek, z oněch misek, které Matka Oblak tenkrát vyměnila u bohatého kupce za sůl.

Temudžin seděl zadumaně před ohněm, usrkával čaj a mlčel a mlčel; Bogurči od něho snad čekal nějakou odpověď, protože byl pořád stejně zaražený jako předtím. Já jsem ale viděl, že ani Temudžinovi není do smíchu.

Bogurči se zeptal opatrně: „Temudžine, ty mou lítost, která vyvěrá z hloubi srdce, nepřijímáš?“

Temudžin zvedl polekaně oči. „Ale jdi, Bogurči, já jsem ti odpustil, už když jsi mou dlouhou řeč tak klidně a tiše vyslechl. Ale proč jsem teď tak smutný, v tom je něco jiného. Mám starost o svou Borte!“ Položil čajovou misku na pestře malovanou skříňku. „Uvažujte. Muž na bělouši se mne v rokli ptal: ‚Kde je Temudžin?‘“

„Tak se ptal,“ řekl Bogurči.

„A já jsem odpověděl: ‚Ve stanu své manželky!‘“

„Ano, tak,“ potvrdil jsem.

„A co udělali oni?“

„Smáli se a šeptali!“

„Ano, Kara-Čono, smáli se a šeptali si. a muž na bělouši se potutelně usmíval, když se zeptal: ‚On se oženil?‘“

„A na to jsi řekl ty: ‚Mohl by jinak být ve stanu své manželky?‘“

„Ano, to jsem řekl, Kara-Čono!“

„A teprve pak se ptali,“ připomněl Bogurči, „jak daleko je asi k našemu táboru.“

„Chtějí mě zabít a Borte mi uloupit,“ řekl Temudžin.

„Ale nebyli to přece žádní Tajčuti,“ namítl Bogurči.

„Tos řekl sám, Temudžine.“

„Ne, Tajčuti to nebyli, protože Tajčuti chtějí jen mne, aby nad vámi mohli vládnout a povýšit se nad všechny, kteří byli poddáni mému otci – ale ti čtyři, to teď najednou jasně vidím, přišli od Merkitů. Moje Hoelun-Eke, Matka oblak, je Merkitka. Můj otec Jesugej ji kdysi uloupil, když byla ještě děvče, a později si ji vzal za manželku. Proto bych se vůbec nedivil, kdyby dnes přišli Merkiti, aby mi uloupili mou manželku Bonte a mne zabili. Jen tak si dovedu vysvětlit otázku těch zvědů v rokli.“

Rozešli jsme se.

Když jsem kráčel ke své jurtě, bouře již polevila.

6. ČERNÝ SOBOLÍ KOŽICH

Přes noc napadl sníh, ale po poledni se rozpršelo a drobný vytrvalý déšť zase sníh rozpouštěl. Naložené káry s vysokými koly stály opuštěné v kalužích. Voda stékala s plstěných tabulí, kapala ze stromů, ze střech jurt, a ovce stály hustě k sobě namačkané a tupě se dívaly k lesu.

Nikdo z tábora se nevypravil na lov a nikdo nešel k řece chytat ryby.

Čekali jsme, a byli jsme nuceni čekat, protože jsme svoje stáda nemohli zahnat do lesa předčasně.

Hlídky, které jsme vyslali ven před tábor a které se střídaly s jinými, nic nehlásily a jen krčily rameny a říkaly, že step je prázdná a žlutá, jen vlci a šakali že se v tom dešti po ni plouží a číhají na nějakou kořist.

Tak jsme čekali také celý druhý a třetí den.

Čtvrtého dne poručil Temudžin hlídkám, aby objížděly tábor v ještě větším kruhu a důkladně prozkoumávaly celou planinu se všemi kotlinami a roklemi.

Přestalo už sice pršet, ale pořád ještě nesvítilo slunce – neboť husté mraky visely nízko nad zemí, valily se pomalu přes tábor na Kerulenu a zahalovaly Burkan-Kaldun, který na nás jindy shlížel tak pyšně.

Pátého dne přiklusali hlídkující muži na svých koních do tábora umdlení a vysílení. Již zdálky dávali znamení, že nikde nic neviděli, třebaže zjezdili step do všech světových stran a prohledali všechna zákoutí i údolí.

Nato někteří mužové a ženy káry zase vyložili, odvlekli své věci zpátky do jurt a stanů a říkali: „Kdoví jak to všechno Temudžinovi napadlo. Třeba ty čtyři jezdce, které potkal, jejich kmen jen pro nějaká zlodějství ze svého středu vyloučil a oni teď, ve stepi sami, na vlastní pěst loupí a šíří strach a zmatek.“

Ale Temudžin jim radil, aby věci nechali na kárách, drželi stáda pohromadě a dále zůstávali připraveni.

Nevěřili mu.

Když se šestého dne ještě stále nic nedělo, vyložili i ostatní muži a ženy své truhly a nářadí opět z kár a tak všichni teď žili v táboře zase tak, jak tomu bylo před šesti dny: chodili na ryby, jezdili lovit, pečovali: o stáda.

Pouze hlídky jezdily dál, jak to poručil Temudžin daleko venku okolo tábora.

Zeptal jsem se Temudžina: „Ty pořád ještě čekáš?“

„Ano, čekám.“

„A jak dlouho chceš ještě čekat?“

„Dokud se neukážou, Kara-Čono.“

Sám jsem se už také divil, že je o tom ještě stále tak pevně přesvědčen, když přece naše hlídky šest dní nic nezpozorovaly, ba dokonce neobjevily ani jediného špeha Merkitů. Step se tedy kolem nás prostírala prázdná, ale on přesto čekal. Uzavřený a nesdílný stával mezi námi a neschvaloval počínání mužů a žen, kteří již jeho výstrah nedbali. Když jsem s ním jednou mlčky procházel táborem, narazili jsme na mladíka, který seděl před jurtou a zpíval veselou písničku. Okolo sedící se smáli a smálo se také děvče, jemuž píseň platila

„Co to znamená?“ zahuboval Temudžin, popadl mladíka za vlasy, vytáhl si ho nahoru k sobě a řekl: „Když vyje vlk, slavík mlčí!“

Lidé se bázlivě rozutíkali.

Osmého dne se step rozječela. Ze tří straň se přiřítili Merkiti ve velkých tlupách a přihnali se, aniž jsme byli varováni. Do stanů, jurt a kár házeli hořící pochodně. Táborem svištěly, šípy jako hejna ptáků. Vyrazily sloupy dýmu, z dřevěných střešních věnců vyšlehly plameny. Stáda se s řevem rozutíkala.

Hnal jsem se s Temudžinem a Bogurčim k lesům Burkan-Kaldunu.

„Kde je Borte?“ zvolal Temudžin.

Také její stan hořel, ji jsme ale neviděli, a neviděli jsme ani koně, které jí dal Temudžin připravit.

„Kde je Borte?“ zvolal Temudžin podruhé.

Ale nikdo neodpovídal.

Když jsme se v jedné rokli shromažďovali, a bylo nás málo, zeptal se Temudžin potřetí: „Kde je Borte?“ Tentokrát to řekl tiše a nikdo se na něj nedíval.

Hleděli jsme dolů k našemu táboru. Válela se nad ním kouřová stěna, roztahovala se široce do dálky nad otevřenou štěp. V trávě ležely nakloněné káry se zlámanými nápravami a hořely. Merkiti odvlékali naše ženy ke svým koním, rvali je ze zřícených stanů a tloukli je.

Temudžin řekl Bogurčiniu: „Vidíš teď, příteli, že Merkiti přišli s devítinásobným počtem mužů, než kolik mužů čítá náš tábor? Už víš, že na našich třiatřicet šípů, které můžeme najednou vystřelit, by bylo odpovědělo dvě stě devadesát sedm šípů, které mohou najednou vystřelit oni?“

Bogurči přikývl.

„Kdybychom sem nebyli utekli,“ pokračoval Temudžin, leželi bychom teď tam mezi stany jako ti, kteří mě neposlouchali. Takhle jsme se jim vyhnuli a zachránili si život. A budeme jistě jednoho dne znovu silní a vrhneme se na ně, a já dám zabít všechny ty, kteří nás dnes přepadli a uloupili nám naše ženy.“

Nato jsme táhli s Temudžinem hloub do houštin hory a nechali za sebou jen několik hlídek, které měly dál pozorovat pohyby Merkitů. V poledne příštího dne jsme dorazili ke Kamennému vlku, Obrovské skalní sluji, do které by se byl vešel celý náš tábor, kdyby byli všichni dbali Temudžinovy rady. Tam jsme zůstali.

Když nám hlídky ohlásily, že Merkiti horu třikrát objeli s úmyslem zajmout Temudžina, ale pak že odtáhli zase k severu, Temudžin před námi všemi prohlásil: „Zásluhou Burkan-Kaldunu mi byl zachován život, holý život lidského červa. Na Kaldun jsem se utekl, abych si ušetřil život a abych si postavil, až se propletu s koněm po losí stezce, někde tady chatrč z vrbového proutí. Zásluhou Burkan-Kaldunu je můj život zachráněn. Přestál jsem velkou úzkost. Proto uctím Burkan-Kaldun každé ráno obětí, každý den ho budu velebit. Moje děti a potomci nechť jsou toho pamětlivi!“

Vystoupili jsme tedy, Temudžin, Bogurči a já, na vrchol Burkan-Kaldunu. Odepjali jsme si pásy, odložili čepice do trávy a devětkrát1 jsme padli na kolena a děkovali věčně modrému nebi.

Dole v táboře oplakávaly staré ženy své uloupené dcery. Dým se již ve větru rozplynul, ale popel byl dosud teplý.

Temudžin hledal Borte; hledal ji, třebaže věděl, že ji nenajde, hledal ji ve zbylých jurtách a stanech, ale presto jí nenašel.

Brzy začal opět padat sníh. Tentokrát zůstal ležet a přikryl rozbité káry, spálené jurty a mrtvé ovce. Také Kerulen ztuhl pod ledem, takže na ryby jsme museli chodit se sekyrou a udicí. Úlovek byl ale chabý. Koně hubli. Všichni jsme trpěli hladem. Zima byla dlouhá. Sněhové bouře prometaly s jekotem údolí. To jsme pak sedávali v jurtách tiše a smutně, pevně k sobě přitisknuti. Teď už také nikdo v táboře nezpíval, neboť zima a hlad nám vyrvaly všechny písně z prsou. Když jsme mluvili, mluvili jsme o jaru; když se nám zdál sen, byl to sen o jaru. A jednou, mohlo to být asi v polovině zimy, řekl Temudžin: „Dnes trpíme, ale myslete jako já na zítřek, na den, kdy se Merkitům pomstíme.“ Udiveně jsme se na něj podívali a nebylo nás málo, kdo jsme mu nevěřili.

„Vysvětli nám to blíž,“ řekl Bogurči.

A Temudžin odpověděl: „Vzpomínáte si, co jsem řekl, když jsem si přivedl svou nevěstu Borte? Ukázal jsem vám tenkrát velký černý sobolí kožich, který mi můj starosvat dal jako jitřní dar, a řekl jsem vám, že ten drahocenný sobolí kožich, ten plášť, má větší cenu než celý náš tábor dohromady. A taky jsem řekl. že ten drahocenný černý kožich donesu náčelníkovi Keraitů, chánu Togrulovi, neboť byl přítelem mého otce, a kdo uzavřel přátelství s mým otcem, je přece jako můj otec. A spolu s Kara-Čonem jsme ten knížecí plášť ze soboliny také chánovi Keraitů donesli do jeho tábora, který leží, jak víte, v Černém lese na Tule. A tenkrát jsem chánovi Keraitů řekl: ‚Kdysi dávno jsi s mým otcem Jesugejem uzavřel přátelství. Jsi tedy jako můj otec, a proto ti co přijatý syn přináším věnné roucho z mé svatby.“

„A co ti chán Keraitů odpověděl?“ zeptal se Bogurči.

„Jako dík,‘ tak pravil, ‚ti za ten černý sobolí kožich jednou chci přivést zpátky tvůj lid, který se od tebe odtrhl. Jako dík za ten sobolí kožich ti chci tvůj roztroušený lid dát zase dohromady. Chci k tobě lnout jako hruď ke krku.‘ Tohle mi tedy slíbil. A proto jsem před chvílí řekl: ‚Dnes trpíme, ale myslete jako já na zítřek, na den, kdy se Merkitům pomstíme.‘“

Moje jurta zůstala zachována, ale přesto jsem již nebyl sám. nýbrž dělil jsem se o své ohniště s Temudžinem, který přišel o všechno, o Matku oblak, o manželku Borte, dokonce i starou bělovlasou služku Choachčin mu Merkiti odvlekli. Zima trvala ještě dlouho, a čím déle trvala, tím nám všem bylo hůř.

Nejhorší byly samozřejmě noci, ty nekonečné noci bez měsíce, bez ptačího hlásku, bez štěstí, za nichž jsme bdělí a civěli do našeho ohně. Sněhová bouře řádila, nelítostně se vrhala proti jurtě, trhala svými ledovými zuby plsť, opírala se do stanových tyčí, které jsme svírali a podpírali holýma rukama. V takových chvílích jsme jen zřídka byli s to se na sebe podívat, ve tvářích jsme totiž měli výraz divé zvěře. A když konečně sněhové bouři došel dech, vyli po táboře chtiví vlci, větřili v zavátých jurtách kořist a přepadali hladem umdlelé spáče.

Temudžin a já jsme s dýkou v pěsti klečeli na kožešinách a naslouchali.

Jednou prostrčila velká šedivá vlčice svou huňatou lebku mezerou v závěsu nebojácně dovnitř. Zastavila se, dívala se do ohně, dívala se na Temudžina, dívala se na mne, jako by neměla za lubem nic zlého. My se ale před šelmou krčili jako přimrzlí. Stála polovinou těla venku a polovinou uvnitř, zdvihla mohutnou hlavu a vyrazila své příšerné zavytí proti učouzenému stropu stanu.

Opatrně a neslyšně popošly její tlapy o krok blíž.

Oheň se jí blýskal v očích a její zvědavý pohled platil také víc ohni než nám.

A ještě o jeden krok k nám popošla blíž, stejně tiše a opatrně jako předtím, stejně váhavě a nerozhodně jako při prvním kroku.

Sníh na její srsti roztával a měnil se v nespočetné třpytivé vodní perly, které se nyní, jak tak narůstaly a narůstaly, začaly z jejího kožichu koulet. Začaly jí ale klouzat také do široce rozevřených očí, a tak to najednou vypadalo, jako kdyby velká šedivá vlčice plakala.

Pak se otřásla.

A v témže okamžiku jsme zajeli dýkami do ohně a vyhrábli proti ní řeřavé uhlíky.

Skočila do spršky jisker, vymrštila se skokem proti stropu stanu, v letu se na zadních otočila a s kňučením se protáhla zas ven.

Tak jsme noc co noc vkleče nebo na bobku čekali na ráno a ukládali se k spánku, teprve když jsme na jurtě zas všechno dali do pořádku a slunce se vyšplhalo nad černé cedry u řeky. Odpoledne jsme chodili lovit do houštin, ale také zvěř trpěla hladem, byla plašší než jindy a stáhla se do hlubin lesa, kde v různých úkrytech čekala na lepší časy nebo hynula. Často jsme se domů vraceli bez úlovku.

Byly dny, kdy jsme si nevyměnili jediné slovo. Já, který jsem stejně zdědil něco z mlčenlivosti svého otce, jsem se staral víc o Temudžina. který teď už nemluvil o zítřku a nemluvil už ani o pomstě na Merkitech. Někdy mi připadalo, jako by se to přepadení našeho tábora bylo stalo někdy moc a moc dávno a můj přítel mezitím tak zeslábl, že touží po jaru, jen aby si zachránil život, ale ne proto, aby vyrazil proti nepříteli – neboť hořká nouze plodí skromnější přání.

Každý den vyřízl Temudžin do svislého sloupu jurty vrub a zaznamenával tak stoupání slunce. Když někdy dva, nebo dokonce čtyři dny nesvítilo, poskočil pak pátého dne zlatý prst o hezký kousek dolů, hluboko pod starý vrub, zkracuje tak vzdálenost ke značce jara, kterou můj přítel vydlabal do dřeva v podobě hvězdy.

Když jsem se jednoho dne Temudžina zeptal, má-li ještě stále v úmyslu rozjet se k chánu Togrulovi v Černém lese na Tule, aby mu připomněl jeho slib, a především ho poprosil, aby nám poskytl pomoc proti Merkitům, Temudžinovi hněvem zrudla tvář. Vyskočil, popadl přikládací kleště, opět je odhodil a řekl: „Jistěže na to myslím, Kara-Čono, a nikdy jsem na to nepřestal myslit, ani když řádila sněhová bouře, vyli vlci, jurta se kymácela, stanové tyče se lámaly a hlad nám rdousil slova v hrdle. Když svým nožem vyřezávám do svislého sloupu vruby, pokaždé v duchu zabíjím jednoho Merkita, a každý kousek, o který slunce popoleze výš, je kus cesty k mé manželce Borte, která toho musí snášet víc než my – neboť vítr zanáší k mému uchu její nářek a sněhové vločky jsou její zmrzlé slzy, které prolévá na cizích poduškách z brokátu a hedvábí. Jak bych tedy mohl, milý Kara-Čono, nemyslet pořád na to, k čemu jsem se zapřísahal, když nás postihlo to neštěstí?“

Jaro přišlo toho roku pozdě. A silný led Kerulenu roztával jen pomalu. Ale když potom s třeskotem začal přece jen pukat a jeho hřmění se s rachotem rozléhalo údolím, seběhli jsme se všichni dolů k řece a dívali se do té kalné spousty vod, jak doráží a stříká, vzdouvá se a klesá, mocně kolem sebe bije, jak drtí ledy a strhává s sebou všechno co je slabší. A dívali jsme se tiše a přemítavě za odplouvajícím ledem, jako by s sebou odnášel také utrpení minulých měsíců tam nahoru na sever, kde mají své tábory Merkiti.

Brzy se probudila také tráva, rašila i z šedého popela spálených jurt a stanů. Na rozbitých kárách posedávali pestří ptáčkové a zpívali.

Naši vyhublí koně se pásli na slunci při břehu, kde byla tráva již hustá a bujně vzrostlá.

Potom nadešlo ráno, kdy jsme vyrazili k Černému lesu na Tule. Byl to líbezný den, kdy jsme poprvé zase vyjeli ven do daleké stepi.

Chán Togrul nás přijal ve své prostorné jurtě, která byla vyložena nádhernými koberci a v níž stály nízké červené stolečky, kolem jejichž nohou se vinuli pozlacení hádkové. Věncem kruhového střešního otvoru padalo na snědou tvář náčelníka Keraitů slunce. Tvářil se důstojně, a než bylo dovoleno mluvit, vypili jsme všichni po misce mléka.

Sedl si.

A potom jsme si sedli také my.

Temudžin řekl: „Tři kmeny Merkitů nás znenadání přepadly a uloupily nám ženy a děti. Proto přicházíme s prosbou: Ó, můj knížecí otče, vrať nám zase naše ženy a děti!“

Chán odpověděl: „Což jsem ti to nedávno neslíbil? Když jste mi přinesli ten sobolí kožich, řekl jsi, že jsem tvým druhým otcem, protože jsem s tvým otcem svého času uzavřel přátelství. Ty, Temudžine, jsi tedy můj přijatý syn. A když jsem si nechal kožich obléci, řekl jsem: ‚Jako dík za ten sobolí kožich, za tvůj svatební dar, ti chci tvůj roztroušený lid zase svést dohromady. Jako dík za ten černý sobolí kožich ti chci tvůj lid, který se od tebe odtrhl, přivést zase zpátky. Chci k tobě lnout jako hruď k hrdlu. Neřekl jsem to tak? K těm svým slovům se tedy nyní zase vracím. Jako dík za ten sobolí kožich ti chci opět opatřit tvou manželku Borte, i kdybych musil zahubit všechny Merkity. Pošli vzkaz mému mladšímu bratru Džamuchovi. Mladší bratr Džamucha teď asi leží u říčky Chorchonach. Já odtud vytáhnu do pole s dvaceti tisíci jako levé křídlo. Mladší bratr Džamucha ať do pole vytáhne také s dvaceti tisíci jako pravé křídlo. Hodinu našeho tažení ať určí Džamucha.“

Temudžin objal náčelníka a řekl: „Děkuji ti, cháne Togrule, tobě, jenž jsi mým vyvoleným otcem. Tvůj slib mě udržoval při životě, když zuřila sněhová bouře, vyli vlci, jurta se kymácela, stanové tyče se lámaly a hlad rdousil všechna slova v hrdle.“

Jeli jsme zpátky.

Netřesk už planul květy na dlouhých stopkách a teplé jarní větry již opět vysušovaly půdu a půda byla rozpukaná.

Cestu jsme měli dalekou.

Odpoledne jsme se vždycky ukládali vyčerpáni do stínu nějakého kopce, abychom na noc byli odpočatí a svěží.

Každý rok jsem si zprvu uvědomoval, jak je step krásná. Miloval jsem ji, miloval jsem ji s těmi jejími vlnícími se stébly, něžnými kvítky, která teplý vítr jemně hladil, s čejkami, které tak žalostně kvíkaly, se všemi koroptvemi, havrany, i s těmi orly sedícími pyšně bez hnutí na kamení, jako by sami byli z kamene, a s hbitými sysly, kteří se s pískotem míhali trávou a bleskurychle mizeli v děrách.

Zatímco jsme odpočívali ve stínu na svahu, rád jsem naslouchal nesčetným hlasům stepi. Vyprávěly nesmírně mnoho, neboť každý hlas znamenal život a každý život znamenal ohrožení; proto hlasy naříkaly nebo jásaly, křičely radostí nebo sténaly bolestí. Temudžin mi jednou vypravoval, že jako dítě byl vychováván u Chungiratů a tam poznal lidi, kteří rozuměli tajemným písemným značkám. Říkali tomu čtení. Já číst neumím a žádným záhadným napsaným značkám nerozumím, ale tajuplné zvuky stepi si dovedu všechny správně vyložit.

Většinou jsme odpočívali tak dlouho, až se večer z trávy vyhoupla velká hvězda, bledozelená nebo fialová, ale pokaždé se do jejího třpytu mísilo červené jiskření, jako kdyby na ni dopadalo ještě poslední mihotání slunce.

V tu hodinu jsme obyčejně vyráželi a jeli do houstnoucí noci. Po několika dnech jsme dorazili konečně zase domů a sdělili obyvatelům tábora naši dobrou zprávu.

Temudžin, který bydlil dosud se mnou v mé jurtě, řekl: „Nechtěl bys, Kara-Čono, donést Džamuchovi vzkaz od jeho staršího bratra Togrula?“

Neodmítl jsem to, neboť i já jsem si ze srdce přál, aby můj přítel dostal svou líbeznou manželku Borte zpátky co nejdříve.

„Jeď tedy k Džamuchovi a řekni mu, co chán Togrul ustanovil. Řekni mu také, jak jsem byl od těch tří merkitských kmenů přepaden; že mi vyloupili lože a vyrvali polovinu hrudi.“

Temudžin mi dal s sebou své bratry Chasara a Belgutaje. Jako vítr jsme se hnali údolími a přes pahorky, roklemi a průsmyky, stále dál až k Džamuchovi. Když jsme mu vyřídili vzkaz, odpověděl: „Že mému příteli bylo vyloupeno lože, to jsem se již dověděl, a bolelo mě srdce. Dověděl jsem se už také, že mu z hrudi byla odervána polovice, a bolely mě útroby. Abychom se pomstili, chceme ty tři merkitské kmeny, Uduyt, Uvas a Chaat, zničit a naši Borte zachránit. Jeden náčelník, Tochtoa, mešká teď na stepi Velbloudích hřebců Buurakeere; je to muž, který se leká, i když slyší klepání sedlové plsti, protože ten zvuk pokládá za zvuk bubnu. Druhý náčelník, Dair-Usun zas mešká na ostrově Talchun mezi řekami Orchon a Selenge; ten se vyděsí, už když se jen zakryté toulce zakymácejí a zarachotí. A jejich třetí náčelník, Chaatai-Darmala, prodlévá nyní na stepi Ledových děr a je to muž, který se pachtí do Černého lesa, jen když se po větru nese čimišník. Proto bychom se tedy mohli přeplavit na voru ze sítiny rovnou přes řeku Kilcho a postupovat vpřed. Vstoupíme k torny ustrašenému Tochtovi kruhovým vikýřem ve střeše a povalíme mu hlavní stanový sloup. Jeho posvátný stanový sloup mu zlomíme a vyloupíme mu celý tábor, aby mu ze všeho lidu nezbyla jediná živá duše.“ Džamucha se odmlčel, spolkl doušek mléčného čaje a potom pokračoval: „Promluv, Kara-Čono, k příteli Temudžinovi a k mému staršímu bratru Togrulovi takto: ‚Já, Džamycha, jsem zde už vztyčil daleko viditelnou korouhev z jaků. Udeřil jsem do svého zvučně dunícího bubnu, potaženého kůží z černého býka. Oblékl jsem si svůj pevný kabátec, chopil se svého tvrdého kopí. Nasedl jsem na svého rychlonohého vraníka. Své šípy s broskvoňovou kůrou jsem již ovruboval. Hodláme tedy vytáhnout do boje proti Merkitům, a to ihned. Opakuj, Kara-Čono!“ Když se tak stalo, řekl: „Nejlépe to provedeme takhle: Až můj starší bratr Togrul vytáhne do pole, projde na úpatí Burkan-Kaldunu kolem přítele Temudžina; místem srazu nechť je tedy pramen Ononu. Já ale potáhnu odtud do pole proti toku Ononu, když mám bratrovy lidi už tady u sebe. A pak tedy máme v úmyslu, jedna desetitisícovka z lidu bratrova a jedna desetitisícovka moje, to jsou dohromady dvě desetitisícovky, odtud táhnout proti toku Ononu a u pramene Ononu se spojit s vámi.“

Nato Džamucha daroval každému z nás kůží potažený prsní krunýř a pro Temudžina zahnutý meč.

7. POMSTA

Seděli jsme na břehu.

Bylo to ráno onoho dne, kdy chán Togrul měl se svými dvěma desetitisícovkami bojovníků dorazit k Burkan-Kaldunu. Tak jsme si to závazně smluvili.

Koně byli osedlaní; mezi sedlo a koňský hřbet jsme pokladli kusy masa, toulce jsme měli naplněné kostěnými šípy, meče, kopí a nože nabroušené. Malá skupinka našich kár stála naložená na tábořišti a kolem nich staré ženy doufající, že brzy zase uvidí své dcery.

AlE ať jsme se do stepi dívali sebečastěji, Togrulovy voje jsme neviděli.

Když slunce zapadlo již podruhé a my tam ještě stále seděli a čekali, promluvil ke mně Temudžin tak tiše, že to ostatní nemohli slyšet: „To je Togrulova cena za pomoc, kterou nám poskytuje. Nepochází z tak vznešeného rodu jako já, ale má teď moc a chce mi svou nepřesností dát najevo, že přeš svůj nižší původ je teď vůči mně v postavení nadřazeném.“

Vzpomněl jsem si na slova svého zemřelého otce, který řekl: „Přátelství je možno uzavřít jen mezi sobě rovnými, a ně, když jeden stojí výš a druhý níž.“

A řekl jsem Temudžinovi: „Pak je to tedy opravdu tak: On, který je nižšího původu, ale má moc, pomáhá tobě, který jsi vznešenějšího původu, ale moc už nemáš.“

„Tak je to, Kara-Čono.“

„Ale proč ti tedy potom pomáhá, Temudžine?“

„Protože přitom získá také sám!“

„Ale ty přitom přece získáš taky. Neměl by se tedy bát, že tvoje moc vzroste?“

„Jistě! Jenže on toho bude vždycky pamětliv a bude dbát, aby moje moc nepřerostla moc jeho, naopak, aby moje moc podporovala tu jeho.“

„To může být přání, Temudžine!“

„A taky to jen přáním zůstane, Kara-Čono!“ Temudžin vyskočil, popošel k řece a díval se nahoru do korun vysokých stromů. Připojil jsem se k němu a kráčel opět po jeho boku. Mlčky jsme šlapali podél břehu, stoupali vysokou trávou a přes kameny. Hluboko nad temným lesem klouzavě létali rackové, křičeli a pak se snesli na skalisko uprostřed Kerulenu.

Řekl jsem Temudžinovi: „S chánem Togrulem jsi vedl čistou řeč a také on mluvil čistou řečí k tobě. Dnes mí napadá, jestli jste snad neříkali něco jiného, než si myslíte. Vysvětli mi to, příteli!“

Temudžin se zastavil a zadíval se na mne. Usmíval se. Ale v jeho úsměvu jsem odhalil stopu soucitu. „Máš pravdu, Kara-Čono, jenže…“ Zaváhal, popošel se mnou několik kroků, pak se znovu zastavil a dodal: „Se slovy se to má přece tak: Když se zrodí nové myšlenky, zemřou někdy slova, která zatím zestárla.“

Najednou mě zamrazilo; třebaže svítilo slunce, já jsem se zachvěl. Zděšení mi vysálo všechnu krev z tváře.

Temudžin na mne zůstal zírat.

„Co je ti, Kara-Čono?“

„Nic!“

A to „nic“ mi vyletělo z úst tak rychle, že jsem toho litoval, ještě než se mi rty zase sevřely. Chtěl jsem to odvolat, ale neměl jsem odvahu. Chtěl jsem se svého přítele na něco zeptat, ale čelisti jsem měl jako ztuhlé. Strach mi držel zuby zaťaté. Poprvé se stalo, že jsem Temudžinovi nevyjevil své myšlenky.

Mohutné vojsko chána Togrula vtáhlo do našeho údolí u Burkan-Kaldunu s třídenním zpožděním.

Temudžin, Bogurči a já jsme stáli mezi štíhlými břízkami, kde stávaly Bortiny stany. Bylo povznášející vidět, jak ty obrovské zástupy bojovníků plní údolí, celé to široké údolí i se všemi roklemi a pahorky.

Dvacet tisíc mužů!

Dvacet tisíc koní!

Dvacet tisíc mečů! A těch dvacet tisíc kopí, která čněla vysoko nad muže, koně i meče, se vlnilo stejně jako ta suchá stébla stepní trávy.

Nevím, co si Temudžin při pohledu na tuto moc myslil, ale když jsem se mu podíval do očí, které měl pevně upřeny na bojovníky, viděl jsem, že se mu lesknou; leskly se tak jasně a divoce, že jsem nic takového ještě nikdy u svého přítele nepozoroval. Neříkal však nic, pouze znenadání udeřil koně a s veselou tváří jel Togrulovi vstříc. Jeli jsme za ním.

„Zdravím svého spřáteleného otce, který přivedl své mocné vojsko.“

A chán Togrul odpověděl: „Zdravím svého spřáteleného syna, kterému chci navrátit jeho líbeznou manželku Borte.“

Temudžin nevytkl Togrulovi ani jediným slovem jeho třídenní zpoždění.

Keraiti rozdělali mnoho, přemnoho ohňů, krájeli z masa dlouhé pruhy, vinuli je na pruty a ty drželi nad plameny. Z velkých kotlů kouřil horký čaj. Bojovníci zpívali a tančili a žertovali.

Když se na údolí snášel soumrak, poručil chán Togrul ohně zase uhasit, přivést koně zpátky od řeky a nasedat.

Temně a hrozivě zněly údery na bubny.

Tisíce koní řehtalo.

Zapráskaly biče. A dlouhé řady kár s vysokými koly se vyvalily ven do tmavé stepi. Svítil měsíc.

Jel jsem vedle Bogurčiho a Temudžina po boku náčelníka Keraitů.

Kolem půlnoci jsme dorazili k Ononu a ráno k jeho pramenům, kde na nás už čekal Džamucha s dvěma desetitisícovkami, aby se s námi spojil.

Před Džamuchovým modrým stanem, který stál v něžně zeleném modřínovém hájku, dřepěli mlčenliví strážci, křivý meč v ruce a oči upřené na nás.

„Nechce nás můj mladší bratr přijmout?“ zeptal se chán Togrul.

Jeden bojovník vklouzl hbitě do stanu. A když jsme tak chvíli čekali, vyšel konečně Džamucha k nám, vyčítavě se na nás podíval a řekl: „Nemáme snad spolu ujednáno, že ani za sněhové bouře, ani za deště nesmíme přijít na místo schůzky pozdě? Platí pro Mongola jeho ‚ano‘ právě tolik jako přísaha, nebo ne? Kdo by ujednání nedodržel, toho máme ze svých řad vyloučit. Tak jsme se dohodli, bratří!“

„Stejně jako ty, Džamucho,“ odvětil Temudžin, „jsem na tvého věrného bratra tři dny čekal já, proto tvoje výtka neplatí mně!“

Džamucha pohlédl na svého staršího bratra a chán Togrul řekl: „Za to, že jsme na místě schůzky stanuli o tři dny později, nás smí náš bratr Džamucha potrestat a vyplísnit.“

Vešli jsme do stanu, jedli tučné maso z divokého prasete a zapíjeli všechno kumysem. Čím víc misek jsme donesli k ústům, tím víc slábl Džamuchův hněv pro naše třídenní opoždění; možná také, že mu jeho starší bratr Togrul dal potají znamení, aby zanechal výtek, neboť Džamucha řekl docela přívětivě: „Protože to je vlastně Temudžinovo odvetné tažení, měli bychom Temudžinovi také přiznat vrchní velení nad voji, aby mohl svou pomstu provést podle vlastních představ.“

Chán Togrul se uklonil a řekl, že v tom smyslu se nesly také jeho úvahy, a zeptal se Temudžina, jak se k tomu návrhu staví on.

Ačkoli z Temudžinových očí blýskal stejný jas a sálal stejný oheň jako ve chvíli, když do údolí u Burkan-Kaldunu vtáhly proudy dvaceti tisíc bojovníků, měl jsem skoro jistotu, že jeho myšlenky nejsou jen radostné. Zřejmě si myslil: Džamucha chce mně, Jesugejovu synu, přiznat vrchní velení, ačkoli jeho předkové honili po pastvinách jen stáda ovcí, kdežto moji urození předkové vlastnili bohatá stáda koní a skotu. Tedy muž nižšího původu se odvažuje říkat muži vyššího původu, že mu vrchní velení přiznává; něco takového může ten nižší říkat jen proto, že v tomto okamžiku náhodou má moc on, a ten vyšší, z ušlechtilého rodu, od něho právě potřebuje pomoc.

Přesto Temudžin udělal to, co bych byl v jeho postavení udělal i já; spolkl skrytou urážku, aniž na sobě nechal něco znát. A aby se před nimi dokonce ponížil, což jim očividně lahodilo, odvětil: „Dobře, přijímám! Ale myslíte, že to dokážu, když jsem ještě nikdy nevládl nad čtvero desetitisíci bojovníků a nevedl do boje tak velké vojsko?“

Chán Togrul a Džamucha teď udělali, co jsem očekával, a co si i Temudžin jistě toužebně přál: bouřlivě se rozesmáli. Že však jeho slova brali vážně, vysvitlo z Džamuchovy odpovědi: „Žádný strach! K tomu není důvodu, milý příteli! Kdyby se snad bitva s Merkity nečekaně vyvinula tak, že by nám to mohlo všem uškodit, pak já a můj starší bratr ihned zasáhneme a věčně modré nebe nám jistě pomůže.“ Temudžin přikývl.

A oči mu opět zářily. Vstal. A byl to teď najednou docela jiný Temudžin než ten, který do té chvíle seděl před náčelníky Keraitů celý skleslý na duchu. Můj přítel po mně hodil pyšným pohledem, který jako by říkal: Tady je moje příležitost, o které jsem vždycky snil.

Zatímco Togrul a Džamucha dál popíjeli zkvašené kobylí mléko, objímali se, líbali a svým sluhům poručili z vojenského ležení do stanu přivést několik nejkrásnějších děvčat, aby se s nimi mohli kmenoví náčelníci pobavit, vyšel Temudžin vzpřímeně ze stanu. Jen okamžik s námi postál v mladém modřínovém lesíčku, do kterého padalo zešikma slunce. O rozmluvě v Džamuchově stanu, jíž jsme byli mlčenlivými svědky, se nezmínil ani slovem. Dělal, jako by nebyla vůbec proběhla, jako by nebyl býval ponížen, jako by byl pouze pověřen ujmout se vrchního velení.

Mezitím rozšířili Togrulovi a Džamuchovi hbití poslové po celém ležení zprávu, že bitvu povede Jesugejův syn a že všichni jsou povinni uposlechnout jeho rozkazů.

Temudžin vyslal menší skupinky zvědů k severu a dva větší oddíly na břeh řeky Kilcho, aby tam začaly svazovat vory.

„Za dne vázat vory?“ namítl jeden velitel Keraitů. „My jsme to zvyklí dělat za tmy. Za dne nás lovci sobolů a rybáři na druhém břehu poznají, začnou volat. Nepřátelé jdou a naše záměry budou prozrazeny.“

„A co se stane?“ zeptal se Temudžin.

„Až se pak večer objevíme u vorů s hlavním vojem, bude už na protějším břehu řeky stát připraven hlavní voj Merkitů a střelbou z pevného břehu nás smete z vorů, protože se nebudeme mít kam skrýt.“

„Líčíš mi přesně to,“ odvětil Temudžin, „co chci, aby Merkitšťí udělali, je tedy můj plán dobrý – protože já k vorům pošlu jen jednu desetitisícovku. A zatímco tahle desetitisícovka bude na sebe merkitský hlavní voj lákat a vázat, a vášnivým bojem ho upoutá, objevím se já se. svým hlavním vojem pětadvacetitisíci bojovníků nečekaně Merkitům v zádech a rozdrtím je.“

„V jejich zádech?“ podivil se velitel.

„Ano, v jejich zádech. Už v příštím okamžiku totiž vyjedu v čele těch pětadvaceti tisíc na východ. Ale jakmile se setmí, stočím se k severu a kolem půlnoci dorazím ke Kilchu v místech, kde nás budou Merkiti nejméně očekávat. Ty naproti, tomu vyrazíš se svou desetitisícovkou k místu, kde budou čekat naše vory, teprve večer, protože tvoje cesta je kratší než moje. Zbývajících pět tisíc bojovníků nechám jako ochranu tady v ležení. Rozuměl jsi?“

Velitel se usmál a řekl: „Tvůj plán se mi líbí! A moje bojovníky rozjaří! Bude je to těšit, takhle nepřítele oklamat.“

Pak rozdělil Temudžin svých pětadvacet tisíc bojovníků takhle; jednu desetitisícovku na levé křídlo, jednu desetitisícovku na pravé křídlo. Po každém boku pak jelo dva a půl tisíce bojovníků na obzvlášť rychlých koních, aby široce rozvinuti zajišťovali hlavní vojsko proti nenadálým útokům ze strany.

A jak se v žáru žhavého slunce valil tento hřmící proud bojovníků směrem na východ, brzy prosvítal sluneční kotouč za oblaky zvířeného prachu jen jako kalná mátoha.

„Vítr vane k severu!“ křikl na mne Temudžin. „Moje Borte ucítí ten prach na jazyku a bude vědět, že já jsem ta bouře, která ho víří.“

Ó, já věděl, že ji dosud miluje, třebaže jejich odloučení trvalo o tolik déle než jejich společné dny! Věru pyšně se nesl na svém bělouši vedle mne! Proud rozráženého vzduchu mu rozvíral cípy tmavočerveného vlněného kabátce jako křídla a mně připadalo, jako by můj přítel ke své Borte bezstarostně a lehce přímo letěl.

Slunce zapadlo a začal se snášet soumrak, všechny nás zabarvil žlutě, pak šedě, později až černě, a my zabočili k severu.

Ještě před východem měsíce jsme překročili řeku Kilcho, aniž jsme narazili na jediného Merkita.

Temudžin poručil, abychom se rozvinuli.

Do hloubky jsme vytvořili jedenáct řad. Tak sešikováni a hotovi k boji jsme s Temudžinem v čele vyrazili na západ. Neslyšně se kolem nás míhaly háje a lesíky suchých a vysokých topolů, zvedaly se řetězy pahorků a zase se mezi těly koní ztrácely. Brzy vyšel měsíc a svítil tak jasně, že jsme všechny ty nespočetné jezdce viděli pádit po stepi jako nějaké strašidelné stíny. Muži dosud mlčeli, jako mlčí stíny, ale dunivé hřmění kopyt rachotilo daleko do tmy před námi a jistě už hučelo Merkitům v uších.

V dálce vzplanuly ohně!

Ležení!

Stany!

„Mrskejte koně!“ zvolal Temudžin. A řadami proběhlo volání: „Mrskejte koně!“

„Lehnout do hřívy!“ křikl Temudžin. A řadami proběhlo volání: „Lehnout do hřívy!“

K nočnímu nebi se vzneslo táhlé, tisícinásobné „Uhúů! – Uhúúú!“ Chtějíce se vyrovnat bouři, vrhli jsme se na Merkity opravdu jako bouře.

Ve světle měsíce blýskaly válečné sekyry. Svištěly tnoucí křivé meče. S koní se káceli jezdci. Šípy syčely jako hadi. Koně se pod válečníky hroutili, padali do trávy a do řinkotu seče vyržávali svou bolest.

U vorů zuřil boj. Zatímco jedna naše desetitisícovka vázala z protějšího břehu hlavní voj Merkítů, vrazili jsme jim do nekrytých zad a donutili jsme je tak bít se na dvě strany, čímž jsme jejich síly tak rozdrobili a oslabili, že se teď naši mohli z protějšího břehu přeplavit přes řeku již s menšími ztrátami.

Temudžin, který poznal naši převahu a předvídal brzkou porážku Merkítů, rozkázal jedné desetitisícovce, aby se odpoutala od řeky a otočila koně k rozlehlému táboru v zázemí.

S výkřikem „Borte! Borte!“ vyrazil směle před námi a hrudí se tiskl do černé hřívy svého bělouše, aby se chránil před šípy nepřítele.

Dosud osvětlovalo pláň, jurty a stany, bojovníky i prchající stáda jen slabé světlo měsíce, ale potom jsme do kruhových dymníků a kár naházeli oheň; plameny začaly rychle polykat plsť i stanové tyče a proti nebi sršely vějíře jisker a jako žhnoucí déšť hned zase padaly k zemi. Obléval nás dech horkého vzduchu. Kouř nám vyháněl z očí slzy. Světlo měsíce pohasínalo.

Merkiti sice v táboře zanechali jen málo mužů, ale přesto těla našich bojovníků provrtalo mnoho šípů vystřelených udatnými ženami, které klečely u hořících jurt nebo se schovávaly v kárách a křovinách.

Umíraly jako jejich srdnatí muži a jejich krev byla červená jako oheň a stejně červená jako Temudžinův vlněný kabátec, který teď za ním vlál podoben plamenu, když se náhle z vřavy opět vynořil a za boje volal svou Borte.

Teprve když lomoz bitvy začal utichat a už jen umírající křičeli, ranění sténali a rozprášení cválali do stepi a hrozili pomstou, našel Temudžin konečně svou Borte.

Žila v jurtě muže, který se jmenoval Čilger a byl jedním z bratrů merkitského náčelníka Tochtoy. Tochtoa sám však unikl a zajetí ušel.

Čilger, který teď stál před Temudžinem, bědoval a zkroušeně přiznal: „Údělem černé vrány je živit se cáry kůže, ale ona přitom touží jen hodovat na divoké huse a volavce. Tak jsem i já, prostý Čilger, zahořel touhou po paní Borte a stal se neštěstím pro všechen merkitský lid. Uvalil jsem tak zhoubu i na svou vlastní černou hlavu. Obyčejný pták jako káně se má držet svého údělu a živit se myšmi a hraboši, jenže on stále touží požírat labutě a volavky. Tak jsem si i já, malý Čilger, ulovil nedotknutelnou, ušlechtilou, krásnou manželku Borte a přivolal tím pohromu na všechny Merkity.“

Borte seděla s novorozeným chlapcem v náruči na poduškách a vzlykala. Šat jí na štíhlém těle visel v dlouhých cárech a její vlasy vypadaly neučesaně.

Temudžin si před ní klekl, políbil ji a řekl: „Ten, který tu stojí,“ a ukázal na Merkita Čilgera, „a který teď bude svědkem naší lásky, se třese a běduje, poněvadž ho dám zabít – já, který tu klečím a se zářivýma očima pláču, protože jsem opět nalezl to nejlíbeznější, co on uloupil. Och moje Borte!“

Objali se.

Otočil jsem se, aby jejich štěstí zůstalo nerušeno mým pohledem.

Ale právě při tomto něžném setkání, jímž se Temudžinovi splnila jeho dávná touha, chtěl vedle mne proskočit Čilger, potměšilý jako šakal, neslyšný jako vlk, zrádný jaké had.

Můj meč ho však stačil zabít. A tak zašel jako šakal, jako vlk, jako had.

Protože Temudžin nevěděl, je-li prvorozený v Bortině klíně jeho syn, pravil obezřele: „Jeho jméno budiž Džuči – Host!“

Pak se otočil ke mně a řekl: „Pošli k Togrulovi a Džamuchovi posla. Ať jim řekne toto: ‚Co mi chybělo a co jsem hledal, to jsem našel. Nehodláme dnes již nikam jet, ani se štvát za rozprášenými muži dál do stepi, nýbrž zůstanu pro zbytek noci ležet táborem zde.‘“

Ráno poručil Temudžin vyhledat mezi zajatými Merkity oněch tři sta mužů, kteří přepadli náš tábor u Burkan-Kaldunu a uloupili nebo zabili nám ženy a děti.

Dál u řeky, v místech, kde stály ty vysoké topoly, je pak dal popravit.

Potom přikázal vzít s sebou ženy a dívky, které se hodí za manželky, a ponechat si muže, kteří jsou způsobilí sloužit u dveří. Tak jsme měli otroky stejně jako jiné bohaté kmeny. Potom hlídali sluhové před dveřmi Temudžinovými, jako hlídali strážci před dveřmi Togrulovými a Džamuchovými a jak to Jesugejovu synu plným právem příslušelo.

Když byli ženy a muži vybráni a všichni bojovníci se kolem něho shromáždili, promluvil Temudžin z malého pahorku k zástupu: „Můj knížecí vyvolený otec i přítel Džamucha mi pomohli, od obou se mi dostalo podpory jako druhovi. Nebe i země mě posilnily. Mocné nebe svým požehnáním, matka země tím, že mě sem dovedla. Mužnou mstou jsme Merkitům vyrvali útroby a rozervali srdce. Vybrali jsme jim jejich lože a ty, kteří zůstali, jsme uloupili. Když jsme tedy nyní merkitský kmen tak dokonale rozvrátili, potáhneme zase zpátky.“

Již časně ráno druhého dne jsme opustili tábor na řece Kilcho, abychom se znovu odebrali k pramenům Ononu.

Mohutní černorozí jakové táhli těžké káry, na nichž byla naložena kořist, bojovníci drželi uloupené koně a stáda ovcí pohromadě, hnali je s proudem obrovského vojska přes kvetoucí step, a pokud měl některý divoký hřebec se svými klisnami zaječí úmysly, hnali se za ním, až ho dohonili a opět ho svým tyčovým lasem chytili.

Za kárami taženými jaky běželi zajatci, muži a mladíci. ženy a dívky. Pouze děti seděly na těch dvoukolových vozech; vklíněny mezi rance a bedny kolébaly sebou v taktu s krokem jaků sem a tam. Bylo vedro a prašno a většina dětí spala.

Mezi zajatci, kteří běželi za kárami a zírali častěji a déle na jejich kola než na své druhy, upoutala mou pozornost dívka, která šla až poslední v řadě. Bosa cupkala po horké půdě. Také se mi zdálo, že není ještě tolik unavená ani smutná jako ostatní zajatci, a její živé oči se rozhodně nedívaly pouze na kola káry; ne, její hlava byla ustavičně v jednom pohybu; hned se dívala muži před sebou do týla, hned nato jednomu našemu strážci nebojácně do tváře, a potom zas pohlédla nahoru do modrého nebe a – jako kdyby jí totéž modré nebe bylo pošeptalo: Země je přes všechno utrpení, které musíš snášet, přece jen krásná! – náhle se shýbla, v chůzi utrhla zlatou lilii na dlouhém stonku, stonek ulomila a červený květ si zastrčila do černých vlasů.

Abych ji mohl lépe pozorovat, zajel jsem k ní blíž.

Také ona mě ihned objevila a pak už jsem byl jejím nebojácným pohledům vystaven i já. Nijak se nelišily od těch, které předtím věnovala strážci, muži před sebou nebo obloze.

Tak jsem jel delší chvíli mlčky po jejím boku. Vskrytu mě těšilo, když občas z ničeho nic otočila hlavu, pohlédla vzhůru a svýma temně hnědýma očima se na mne zadívala. Na černých řasách jí lpěl jemný žlutý prach a stejně tak i na copech, které jí visely hluboko přes neradostný šat z hrubého plátna, a později ležel stejný jemný žlutý prach dokonce i v kalichu jejího zlatočerveného květu.

„Zastav se!“ řekl jsem.

Nedůvěřivě uposlechla.

Vrchovatě jsem naplnil misku mlékem a s koně jsem jí je podal dolů.

Sáhla po něm, ale zase ucukla, jako by se bála, aby v mléku nebyl jed. Nakonec se však přece napila a beze slova mi podala prázdnou misku nahoru. Byl jsem skoro přesvědčen, že jsem v jejím obličeji rozeznal náznak plachého úsměvu, když ode mne odběhla, aby se znovu připojila ke svým druhům, kteří nás zatím o kousek předešli. Ještě chvíli jsem se za ní díval a se zalíbením pozoroval její plavnou chůzi a měkký krok.

Večer jsme dorazili k pramenům Ononu.

Temudžin si dal postavit stan, který patříval merkitskému náčelníku Tochtoovi. Měl v úmyslu obývat ho teď už trvale.

Když byla kořist rozdělena a vítězství oslaveno, odtáhl chán Togrul se svým vojskem zpátky do Černého lesa na Tule. – Džamucha ale zůstal s námi a se svými bojovníky na Ononu, neboť Temudžin řekl: „Rád vzpomínám na pevně přátelství, které nás poutalo už v raném dětství. Když mi bylo jedenáct let, daroval jsi mi, milý Džamucho, hrací kůstku ze srny, a já ti dal výměnou hrací kůstku, která byla odlita z mědi. Tím jsme tenkrát naše přátelství zpečetili.“

„Ano, tak to bylo,“ potvrdil Džamucha, „a na jaře, milý Temudžine, jsem si potom vyráběl zpívající šípy dělal jsem to tak, že jsem si z rohů dvouletého dobytčete vyřezával hroty, které jsem pak provrtával a lepil na lodyhy šípů. I tobě jsem takové šípy daroval, a tys mi na oplátku a jako důkaz přátelství zase daroval šípy s drahocennými hroty z cypřišového dřeva.“

„I na to se pamatuji,“ odvětil Temudžin, „a dnes bych, milý Džamucho, rád toto staré přátelství osvěžil zase tím, že ti nyní navlékám tento zlatý pás, který před bitvou patříval merkitskému náčelníku Tochtoovi. A věnuji ti i koně toho merkitského náčelníka, klisnu s černou hřívou a ušlechtilým ohonem, která již několik let nehřebila.“

„Pak tedy dodržíme zvyk z našeho dětství,“ odpověděl Džamucha, „a já zase tobě na oplátku dám zlatý pás merkitského náčelníka Dair-Usuna a jeho koně, bělouše, který vypadá jako rohatý beránek.“

Večer jsem pak zahlédl znovu tu hezkou dívku. Šla k pramen Ononu a nabírala vodu.

8. DÍVKA ZLATOKVÍTKA

U pramenů Ononu jsme nezůstali, nýbrž putovali jsme se stády stále dolů po proudu, až jsme na východním břehu narazili na žírné pastviny. Táhly se od řeky daleko, až k jezeru. Za jezerem se pak tyčil vysoko vzrostlý les a šplhal po svahu hory, která vypadala jako velbloudí hřbet. Když svítil úplněk, spal náš tábor mezi jasně se třpytícím jezerem a stříbřitou řekou. Pojmenovali jsme ho proto Černé srdce.

Ve vzdálenosti několika dní jízdy tábořil na západním břehu těže řeky Targutaj se svými Tajčuty. Bylo to sice daleko, ale přece jen blíž, něž když náš tábor ležel v údolí u Burkan-Kaldunu. Temudžinova sláva se roznesla a ve všech jurtách a stanech se mluvilo jen o Jesugejově synu, který bude pokračovat v díle svého otce. Také Targutaj se samozřejmě dověděl o Temudžinově vítězství nad Merkity a o tom, že Temudžin jel v čele Keraitů a že Džamucha se svými bojovníky žije v našem táboře. Naše moc o hodně vzrostla, ačkoli tak mocni jako Tajčuti jsme ještě stále nebyli. Přesto naše pověst postavovala k tomu, aby si Targutaj vštípil do vědomí, že teď už nás nemůže ponížit, kdy se mu zachce, a jen tak, s pohrdavým smíchem, náš tábor přepadnout.

Občas k nám posílal Tajčut jednotlivé špehy, převlečené za mírumilovné lovce, kteří předstírali, že zabloudili nebo že patří k jinému kmeni a čistě náhodou zvolili cestu právě kolem našeho tábora. Ať se ale sebeopatrněji pokoušeli nás oklamat – a třebaže Temudžin přijímal, jejich lži s důvěřivým úsměvem –, ale přesto žádnému z nich nevěřil. Nikdy se však s nimi nepřel, nýbrž jednal s nimi jako s hosty, obdarovával je jako přátele, zval je k jídlu, pil s nimi. Dokonce chodil s těmito tajčutskými zvědy i na lov a zařídil to vždycky tak, že jim byla nahnána nejlepší zvěř. To někdy udivovalo Targutajovy převlečené lovce takovou měrou, že se v opilosti nejednou ptávali: „Jak to, že náčelník Tajčutů nám drahocenné kožešiny a nejlepší koně spíš bere, ač je naším přítelem, kdežto Temudžin nám obléká krásná roucha a věnuje nám ušlechtilé koně, ač našim přítelem není?“

Temudžin však na takové otázky neodpovídal. Jen ať se opájejí jeho dary, na slovech nezáleží; byl totiž mazaný a dobře věděl, že jeden dar vydá tisíckrát víc než příval slov. Po takovém přátelském zacházení se špehy k nám přicházely dokonce celé skupiny, které předtím byly více nebo méně s Targutajem spřáteleny, a prosily, aby u nás směly zůstat.

Můj přítel je mezi nás přijímal a nedělal žádný rozdíl mezi nimi a mezi těmi, kteří žili v našem táboře již déle.

Tak od jednoho východu slunce ke druhému rostl neustále počet stanů a jurt, mužů a žen, koni a ovci v táboře Černé srdce, který byl největším táborem, jaký jsme dosud vůbec kdy měli.

Třebaže se Temudžinova moc takto trvale zvětšovala, neslyšeli jsme z jeho úst nic, co by se týkalo nejbližší budoucnosti nebo co by na ni naráželo. Ani jediné slovo o Targutajovi. ani sebemenší výtka nebo hubování na kmeny, které po Jesugejově smrti zrádně opustily tábor Temudžinovy matky Hoelun-Eke. Když jsme večer sedávali kolem ohně, staří nám vyprávěli hrdinské příběhy – pověsti našich otců a dědů.

A v těch pověstech se povídalo, že jednou přijde mladý bohatýr, svede všechny mongolské kmeny dohromady a sjednotí je. Pak že zavládne mír mezi všemi lidmi, kteří žijí v jurtách, všemu krveprolévání bude konec, žena už nebude nikdy odtržena od muže ani dítě od matky, stáda koní budou volně dusat celou stepí a nikdy už nebude nedostatek mléka ani masa. To všechno se stane z vůle věčně modrého nebe, říkali, neboť je právě uctívají a jemu přinášejí děkovné oběti; a ono proto jim ke cti sešle toho mladého bohatýra.

Bogurči, nejmladší a nejohnivější z nás, jednou vykřikl: „Už je tu! Jmenuje se Temudžin – je to Temudžin – Ocelový nůž!“

Temudžin ale mlčel a ani ostatní nic neříkali, ačkoli by mnozí asi byli rádi něco řekli, neboť leckterý smýšlel stejně jako Bogurči. V kruhu kolem ohně však seděl i Džamucha a jeho uším by nemohlo znít příjemně, aby v jeho přítomnosti byl jeden náčelník vysoko vynášen, a o druhém aby nepadlo ani slovo.

Staří si tedy dali přinést velkou kost, krásnou bílou lopatku z plecka čerstvě poraženého skopce. Chtěli se v duchu starého mravu a řádu dotázat věštby, jaké bude jméno velkého bohatýra, který přijde.

Položili kost do ohně.

Ticho.

Kost bobtnala.

Šaman Gekču, který dovedl věštit, číst a psát a byl jediný schopen záhadu rozřešit, čas od času kost nábožně obracel.

My ostatní jsme upírali oči na kněze kouzelníka a byli zvědavi, co nám řekne; někdy se totiž stalo, že kost s třeskem pukla a tajemství nebylo možno odhalit. Tak to dopadlo již na několika předešlých večerních sezeních.

Tentokrát se však zdálo, že se věc podaří.

Kost praskala. Naskakovaly na ní trhliny, tenké i tlusté, čáry krátké i dlouhé, rozbíhající se po lopatce napříč, křížem krážem, sem i tam.

Šaman ji vytáhl z řeřavých uhlíků, přikládacími kleštěmi jí otáčel sem tam a s prsty levé ruky přitisknutými na skráň chvíli přemítal a očima přitom hbitě klouzal po změti čar před sebou. Pak náhle zašeptal: „Č – č…,!“

Všichni jsme se mu zadívali na rty.

Od řeky zaznělo vrzavé káchání černé kachny.

„Čin – čing…,“ řekl šaman.

Poposedli jsme blíž k němu.

A opět zavrzala černá kachna.

„Č – čin – gis… ano, gis!“

„Čingis?“ zeptal se jeden stařec a nadzvedl bílé obočí.

„Čingis!“ odpověděl kněz kouzelník. „Je to pravda, kost to tak říká: Čingischán – a to znamená VSKUTKU PRAVÝ VLÁDCE! Tak se bude jednou ten bohatýr jmenovat!“

A všichni jsme to jméno po něm opakovali.

„Čingischán,“ šeptali jsme. A stále znovu a znovu.

„Čingischán.“ Také Temudžin to říkal, i Džamucha to říkal; ten byl teď jistě spokojený, že šaman nemohl z kosti vyčíst „Temudžin“.

„A kdo to bude? Kdo se tak bude jmenovat? Kde je?“ ptal se Bogurči.

Šaman odpověděl slavnostně: „To kost – neprozrazuje. Možná že je ten bohatýr již mezi námi a sám ještě ani netuší, že jednou bude toho jména nositelem.“

„A jak se to má dovědět?,“ naléhal horlivý Bogurči dál.

„Nebe mu dá znamení, možná v podobě bílého sokola, který se snese na střechu jeho stanu!“

„Temudžin!“ zvolal Boguiti. „Kdo jiný by to mohl být než on? Jistě bude Temudžin jednou VSKUTKU PRAVÝ VLÁDCE – a bude se jmenovat Čingischán!“

V tom okamžiku se Džamucha zvedl a odešel do svého stanu, aniž k nám pronesl jediné slovo.

Temudžin ale řekl: „Jednoho jsi urazil, Bogurči, a druhému jsi nepomohl! Tvoje hlasité myšlenky jsou jako jednokolá kára, kterou může člověk sice naložit, ale ne odvézt!“

Tu vstal i Bogurči a odešel od nočního ohně. nikoli dotčen jako Džamucha, ale zahanben, protože si neuvědomil, že měl lépe vážit svá slova.

Příštího dne jsem se velmi časně ráno rozběhl k jezeru. Chtěl jsem chytat ryby; chtěl jsem po dlouhé době zase jednou chytat ryby a po těch rušných týdnech se pokochat zas jednou tichem, neboť jsem v duchu ještě stále slyšel ten pokřik tisíců bojovníků, ještě stále jsem viděl planoucí požáry, smutné oči, lidi raněné a mrtvé.

Tam, kde se hora, která měla podobu velbloudího hřbetu, dotýkala nebe, vzplanulo slunce. Díval jsem se tím směrem a bolely mě oči. Žhnoucí kotouč se vyhoupl nad skalnatý vrcholek a záplava růžového jasu se začala rozlévat přes les, přes jezero i přes křoviny dolů do údolí Černého srdce.

Přede mnou leželo rozprostřeno letní ráno, se všemi svými dlouhými a vzrostlými travinami. Rákosí šustilo, když jsem je rukama rozhrnoval, ptáci poděšeně křičeli, když uslyšeli mé kroky. S úsměvem jsem si hledal vhodné místo, kde bych mohl dobře lovit.

Toho rána jsem ale nechytil žádnou rybu. Ať jsem se namáhal sebevíc a ať jsem sebečastěji měnil stanoviště, o háček mi neťukla jediná ryba. Jezero mlčelo jako zrcadlo a já do něho mlčky zíral. Pouze hebký vánek vyrýval čáry a obloučky do jeho němé tváře.

Nesledoval jsem už svůj vlasec, ale nechal jsem ho volně splývat ve vodě a díval se spíš tam, kde mé oči mohly najít něco pro potěšení: v slunci se třpytící vážku, která se houpala na špičce jednoho rákosového stébla, pestrobarevného rákosníka, který v letu chňapal po hmyzu, nebo říčního orla, kroužícího nad jezerem.

Byl jsem tak pohřížen v myšlenky a naslouchání zvukům. které mě obklopovaly, že jsem se až ulekl, když v sítině znenadání něco zaharašilo.

Blížily se kroky.

Rychlé kroky.

Vzlétali ptáci.

Divoké kachny se potápěly.

Někdo rozhrnoval rákosí, jako jsem je předtím nataženýma rukama rozhrnoval já. Ještě než jsem však spatřil tvář, uviděl jsem dva džbány, které se ke mně blížily, dva hezké prázdné džbány, které se houpaly v natažených rukou a obličej příchozího zakrývaly. Ale brzy jsem uviděl i ten. Příchozím byla merkitská dívka z průvodu zajatců, ona dívka, které jsem s koně podal misku mléka. Dnes neměla žádnou červenozlatou lilii ve vlasech. Když mě objevila, ruce se džbány jí klesly a rákosí se přede mnou zavřelo.

„Pojď sem,“ řekl jsem.

Nehýbala se.

Popošel jsem jí několik kroků naproti a podržel jsem rákosí rozhrnuté od sebe, takže jsme teď stáli proti sobě.

Dívka se usmívala. „Už jdu!“ řekla a popošla blíž. Měla na sobě ještě stále ten neradostný šedý šat a byla také ještě bosa.

„Chytáš ryby?“

Přikývl jsem.

„A kolik jsi jich už chytil?“

„Žádnou.“

„Žádnou? Já jsem nahoře na Kilchu vždycky něco chytila! Za slunce i za deště, za větru i v mlze. I v zimě, představ si, v zimě, když jsme si museli prosekávat led, jsme také chodili lovit. Vždycky jsme jich přinesli aspoň pár. Nahoře na Kilchu!“

A zatímco mi vyprávěla, vesele přeskakovala z jednoho velkého kamene na druhý a jednou sklouzla do vody levou nohou, podruhé si zas namočila pravou nohu, takže teď se po kamenitém břehu všude černě leskly mokré otisky jejích chodidel.

„Třeba je to jezero moc hluboké, ne? Nebo moc studené?“ nadhodila otázku.

Pokrčil jsem rameny. Velmi mě bavilo poslouchat její hlas. Když jsem se však na ni díval delší chvíli, odvrátila oči a pohlédla přes hladké třpytivé jezero k temnému Hesu nebo nahoru na mohutnou horu.

„Ty si nerad povídáš?“

Místo odpovědi jsem se na ni usmál. Nabrala si do džbánů vodu.

„Posaď se tady na chvíli,“ řekl jsem, protože jsem se bál, že mě teď zase opustí.

„Proč ne,“ odpověděla a postavila oba džbány do písku. Posadila se na velký modrý kámen proti mně, takže seděla zády k jezeru.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal jsem se tiše.

„Altan-čičik, Zlatokvítka!“ S lokty na kolenou, s hlavou v dlaních, tak proti mně seděla, tak to také pronesla. A přitom na mne nepřestávala upírat ty své úzké, temně hnědé oči.

„Zlatokvítka,“ opakoval jsem, „hezké jméno.“

„A ty, jak se jmenuješ ty?“

„Kara-Čono, Černý vlk.“

Nad velbloudí hřbet hory připlulo několik temných mraků. Hladina jezera pobledla. Přes sítinu zavanul teplý vítr. Vzadu v lese zakřičela sojka.

Zlatokvítka přeběhla ke svým džbánům a řekla: „Musím do tábora donést tu vodu; čekají na ni.“

„A přijdeš zas?“

„Jestli chceš?“

„A chceš ty, Zlatokvítko?“

Přikývla a rozběhla se s džbány pryč. Na nahé hnědé nohy jí dopadl šíp slunečního paprsku. Rákosí harašilo. Slyšel jsem Zlatokvítčin rychlý krok, který zmlkl, až když vyšla na otevřenou lučinu.

Potom jsem byl opět sám, ale v myšlenkách jsem byl ve dvou. Je to krásné, nemuset myslet jen na sebe. Všechno, co jsem od té chvíle pak viděl, jsem v myšlenkách viděl spolu se Zlatokvítkou: ptáky, les, jezero, horu – a také toho malého zeleného broučka, který se hbitě drápal po modrém kameni, na kterém ještě před chviličkou Zlatokvítka seděla.

Tak jsem si ji zamiloval, že jsem najednou dostal strach, aby se jí cestou do tábora něco nestalo. U koho asi musí nepovšimnuta stát v tmavém koutě u dveří, na tom místě, kde stojí sluhové? Není na ni hrubý, netýrá ji, protože je zajatkyně z kmene Merkitů?

Začalo pršet, jemně a váhavě; z jezera stoupal lehounký zvonivý šum.

Hodil jsem šňůru opět do vody.

A teď mi to najednou šlo a já jsem chytal ryby; nádherné ryby jsem ulovil! Déšť byl teplý, můj obličej rozpálený, a myslil jsem na to, že Zlatokvítku to bude těšit, až jí to své množství ryb ukážu.

Když přestalo pršet a voda jen stékala ze stébel rákosu a slunce osušovalo mokré kameny, lehl jsem si do mechu na břehu, natáhl jsem se a nechal si nohy omývat mírnými vlnami jezera. Oslňující jas oblohy mi přitlačil víčka na oči. Opět jsem viděl ty zajatce za kárami taženými jaky a mezi nimi Zlatokvítku, jak jde jako poslední v řadě. Jak šlape bosá po horké půdě. Není ještě tolik unavená ani smutná jako ostatní, a její živé oči se nedívají jen na kola káry; ne, její hlava je ustavičně v jednom pohybu, hned se dívá muži před sebou do týla, hned nato jednomu našemu strážci nebojácně do tváře, a potom zas pohlédne nahoru do modrého nebe – a jako kdyby jí to modré nebe bylo pošeptalo: Země je přes všechno utrpení, které musíš snášet, přece jen krásná! – náhle se shýbá, v chůzi trhá zlatou lilii na dlouhém stonku, stonek ulamuje a její červenavý květ si zastrkuje do černých vlasů. Dost dlouho jsem jel mlčky po jejím boku – teď ve svých polosnivých myšlenkách stejně jako tenkrát – a vždycky mě zahřálo, když z ničeho nic otočila hlavu a podívala se ke mně nahoru. Na jejím černém obočí ležel jemný žlutý prach, a také na copech, které jí visely hluboko přes neradostný šat, a později ležel stejný žlutý prach dokonce i v kalichu jejího zlatočerveného květu.

Zlatokvítka.

Usnul jsem a vzal jsem si ji do říše snů s sebou.

Co mě probudilo, nemohu při nejlepší vůli říci, ani kolik času mezitím uplynulo, ale stalo se něco nádherného: Zlatokvítka ležela po mém boku. Neodvažoval jsem se skoro pohnout, neodvažoval jsem se skoro dýchat; opravdu, ležela zde a měla oči zavřené, spala vedle mne na měkkém mechu a byla tak krásná, že jí ani ten rozedraný a neradostný šat nemohl z její krásy nic ubrat. Rád bych byl políbil ty její měkké rty, i ten dětský krk a něžná hnědá ramínka, která probleskovala potrhaným šedivým plátnem. Ale neodvažoval jsem se, protože jsem nechtěl porušit to neznámé, nad čím jsem byl jat údivem a co mě dělalo tak šťastným. Dokonce jsem se bál, aby ji lačnost mého pohledu snad neprobudila a dychtivost mých přání neurazila.

Opatrně jsem proto vstal a tiše jsem se vzdálil. Hledal jsem suché klestí a větve, abych mohl rozdělat oheň a upekl na něm ulovené ryby.

Jezero se opět uklidnilo a v jeho zrcadlové hladině se odráželo rákosí a ptáci, kteří se nad ním proháněli. Těsně přede mnou přeletěl stehlík. – Běžel jsem zpátky.

Zlatokvítka seděla na písečném břehu a čistila ryby. Zapálili jsme oheň. A když jsme se najedli, řekla s úsměvem: „Já jsem prve vůbec nespala!“

Rozesmáli jsme se jako děti a ona se skokem rozběhla, utíkala rákosím, přes kameny, vodou. Tiše jsem ji sledoval, tak tiše, jako člověk stopuje ušlechtilou gazelu. Když jsem Zlatokvítku dohonil, plaše se ohlédla, plaše a rozechvěle, a já ji políbil na ty měkké rty, na dětský krk a něžná hnědá ramena. Svezla se po mně na zem a oba jsme padli na kolena. Zlatokvítka štěstím plakala. Jen sítina a nebe slyšely, co jsme si slíbili.

Když se nad horou vyhoupl měsíc, odnesl jsem svou Zlatokvítku do údolí Černého srdce a pod plstěnou střechu své jurty.

9. SNĚHOBÍLÁ KRÁVA

Naše láska byla stejně žhavá, jako bylo žhavé ono léto. Zpočátku mě arci občas trápila myšlenka, nedomnívá-li se snad Zlatokvítka, že mi musí být po vůli, protože je zajatkyně, otrokyně, která ani nesmí vyslovit nějaké přání, ani nic odmítnout, nechce-li být prostě zabita. Třebaže moje úvahy nešly tak daleko, abych si myslel, že se mnou šla do mé jurty jen proto, aby nemusela stát u jiného v koutě u dveří jako služka, přesto by mě byla taková láska, která nutí člověka stojícího na nižším stupni, aby miloval člověka stojícího na vyšším stupni, činila nešťastným. Pozvedl jsem proto k sobě Zlatokvítku jako svou manželku a pak žádný z nás už nebyl více ani méně než druhý. A proto se také naší lásce dařilo, proto rostla a zrála, neboť sestávala z jednoho těla a jedné duše. .

Když uplynul rok a ještě půl, vytáhli jsme v den červeného kotouče, to jest šestnáctého dne prvního jarního měsíce, z údolí Černého srdce, abychom si našli nové pastviny.

Temudžin jel vedle Džamuchy, Bogurči a já hned za nimi. Třetího dne řekl Džamucha: „Utábořme se blízko hory, aby naši pastevci koní měli blízko, ke stanům. Utábořme se blízko potoka, aby naši pastevci ovcí a beranů měli blízko ke svému korytu.“

Temudžin se okamžitě beze slova zastavil. Také Bogurči a já jsme se zastavili s ním, zatímco Džamucha jel před kárami dál. Když v dlouhém průvodu jela kolem Matka oblak, vyzval ji Temudžin, aby počkala, a pravil: „Přítel Džamucha řekl: ‚Utábořme se blízko hory, aby naši pastevci koní měli blízko ke stanům. Utábořme se blízko potoka, aby naši pastevci ovcí a beranů měli blízko ke svému korytu. – Jak mám těm slovům rozumět, matko má? Nic jsem mu zatím neodpověděl a přicházím se na to zeptat tebe.“

Ještě než stačila Hoelun-Eke odpovědět, řekla Temudžinova manželka Borte: „Přítel Džamucha platil odedávna za nestálého. Teď nadešel čas, kdy jsme ho omrzeli a má nás dost. Slova, která přítel Džamucha právě pronesl, platí na nás. Ale my nepotřebujeme tábořit, pro nás by bylo výhodnější zcela se od průvodu oddělit a táhnout přes celou noc dál. To by bylo nejlepší.“

A Matka oblak řekla: „Tvoje Borte promluvila rozumně, Temudžine. Džamucha je nevalného původu, má jen ovce a berany a chce nám určovat, kde máme tábořit. Je vidět, že neví, co káže zvyk a mrav. Chce nám poroučet: Pastevci koní táboří u hory, pastevci ovcí u potoka. I on se chce od nás asi oddělit, neboť pod pastevci koní myslí náš tábor, pod pastevci ovcí svůj. Bude dobře, milý synu, když dál potáhneme bez něho.“

„Ale náš počet se zmenší,“ namítl Temudžin, „a tajčutský náčelník Targutaj si to oslabení vyloží po svém, matko!“

Hoelun-Eke se usmála. I Borte se usmála. Měl jsem dojem, že obě ženy již dávno Džamuchovo odtržení uvážily, neboť Borte pravila: „Bude nás víc, Temudžine, víc, mnohem víc; právě nevalný Džamucha má vinu na tom. že nejvznešenější a nejurozenější představitelé starých mongolských rodů k nám nenacházejí cestu. Nechtějí sloužit žádnému povýšenci nízkého původu, nýbrž chtějí sloužit Jesugejovu synu.“

„Pak se tedy rozejdeme,“ řekl Temudžin.

A tak jeli jedni pod Džamuchou nalevo, druzí pod Temudžinem napravo. Té noci nesvítil měsíc a mně připadalo, jako by svou tvář skrýval za temnými mraky, aby se nemusel dívat, jak se ze dvou přátel stávají nepřátelé.

Obě ženy však měly pravdu.

Zvěst o tomto rozchodu se musila roklemi a lesy, přes hory a kopce, rozletět po stepi rychleji než vítr, neboť již ráno se k nám přidali první pastevci a lovci. V příštích dnech pak přicházely celé rody, vznešené i nízké, příbuzní Temudžinovi a Bortini bratří, někdejší přátelé i mnoho neznámých, kteří následovali ty, s nimiž dosud společně žili a s nimiž chtěli společně žít i nadále. Byl mezi nimi i jistý Chorči, který řekl, když přišel k Temudžinovi:

„My, kteří jsme původem z ženy, již uloupil posvátný Bodončar, pocházíme s Džamuchou z jednoho a téhož mateřského lůna, z jedné jediné plodové vody. Vlastně jsme se nikdy nesměli od Džamuchy odtrhnout. Ale přišlo nebeské znamení a ukázalo mým očím toto: Objevila se sněhobílá kráva, obešla Džamuchu a trkala do jeho jurtové káry a potom trkla i Džamuchu a ulomila si přitom jeden z obou rohů, takže pak měla jen jeden křivý roh. ‚Vrať mi můj roh!‘ řvala na Džamuchu a stála před ním a neustávala kopyty vířit ze země prach. A potom přišlo bezrohé bílé dobytče a vleklo velký stanový kůl, který mělo naložený na hřbetě a přivázaný řemením. Přicházelo za Temudžinem v široké stopě káry a řvalo a stále znovu řvalo: ‚Nebe a země společně rozhodly, že Temudžin má být pánem říše. Já mu tu říši přináším na zádech.‘ Tato znamení se tedy mým očím ukázala a mně? jevila. Čím mě za tohle proroctví potěšíš, až budeš pánem říše, Temudžine?“

Temudžin odpověděl: „Dá-li mi nebe opravdu vládu nad říší, pak tě udělám knížetem nad deseti tisíci bojovníky.“

Na to řekl Chorči: „Uděláš-li mne, člověka, který ti pověděl takové závažné věci, jen knížetem nad deseti tisíci bojovníky, jakoupak z toho budu mít radost? Až mě uděláš knížetem nad deseti tisíci bojovníky, dej mi k tomu ještě třicet žen a právo vybrat si je z nejkrásnějších a nejvznešenějších dívek říše.“

Po rodech začaly náš tábor vyhledávat celé kmeny se svými náčelníky a přidávaly se k nám.

Potom jsme putovali k potoku Sanguru, do kotliny hory Gurelgu, protože místo na starém tábořišti nám již nedostačovalo.

Když příliv přistěhovalců polevil, poručil Temudžin stany spočítat.

„Třináct tisíc,“ zněla odpověď. Vzpomněl jsem si na náš někdejší malý tábor u Burkan-Kaldunu a na tu noc, kdy jsme s Temudžinem smutně vyjeli do stepi ve dvou, dva na jednom jediném koni. „Tisíckrát tolik bojovníků bych musel mít…“ A nyní to bylo třináctkrát tisíc bojovníků třináct tisíc!

Večer toho dne pozvali mužové urozeného stavu Temudžina do svého kruhu. Každý si oblékl nejkrásnější šat a oheň ozařoval červená, modrá, zelená a žlutá slavnostní roucha z třpytícího se hedvábí, která přivezli kupci Z daleké říše Čin a vyměnili za plody naší země. Muži ze vznešeného rodu byli téměř vesměs starší než Temudžin, ba některým rostly již bílé vlasy, které jim jako znak moudrosti spadaly v bílých pramenech hluboko po snědých tvářích.

Seděl jsem s Bogurčim, jehož zářící oči podle všeho již asi viděly předem, co se budě dít,; v druhé řadě za urozenými, neboť jsme sice byli nejbližší přátelé Temudžinovi, ale nepocházeli jsme že vznešeného rodu.

„Chceme tě udělat chánem,“ promluvili ctihodní a urození. „Až ty, Temudžine, budeš chánem, pak my pojedeme v boji s nepřáteli vždycky v čele a všechny nejkrásnější a nejlepší dívky a ženy i jejich palácové jurty stejně jako ostatní krásnolící ženy a dívky z lidu jejich země a také lepotvaré, rychlonohé valachy kvapem přivezeme tobě. Až pojedeš ty, Temudžine, lovit obezřetnou plachou zvěř, tobě jako prvnímu ji v kruhu naženeme. Chceme ti nadhánět prsa stepní zvěře i se vším všudy. Chceme ti blízko nadhánět zadky stepní zvěře i se vším všudy. Jestliže v den boje neuposlechneme tvých rozkazů, pak nás od našeho majetku i od manželek a žen odervi a naše černé hlavy na tvrdou zemi povrhni. Jestliže ve dnech míru porušíme tvoje společenství, pak nás odluč od manů i od našich žen a dětí a daleko do pustiny bez pána nás vypověz. Chceme tě ode dneška udělat svým chánem a udělujeme ti dnešním dnem titul Čingischán.“

Temudžin povstal ze svého sedadla, pokrytého bílou koňskou kožešinou, a odpověděl: „Všichni, kteří tu jste shromážděni, jste se rozhodli ke mně přidat a zvolit mě chánem. Bude-li mě nebe chránit a pomáhat mi, pak vy všichni, moji první přívrženci, budete mými šťastnými druhy.“

Na znamení díků poručil Temudžin, od té chvíle zvaný Čingischán, do kruhu přivést bílého hřebce a jednou ranou svého meče ho rozťal na dva kusy. Po této děkovné oběti věčně modrému nebi předstoupili kuchaři a řekli: „Ranní doušek nechceme zkracovat ani s večerním douškem nechceme otálet.“

A stále, více lidí vstupovalo pak do kruhu, vzdávalo hold mladému chánovi a nabízeli mu své síly, obratnost a pili.

Tak řekl jeden: „Já budu dvouleté, skopce vařit na polévku, a tak ráno nebudu dávat jídla tuze málo a večer ho nebudu nabízet tuze pozdě. Strakaté ovce budu hlídat a ohradu udržovat stále plnou.“

Další sliboval: „Já se budu starat, aby čepy náprav u krytých kár nevypadávaly, aby se káry na cestě nerozlámaly. A jurtovou káru budu udržovat stále v pořádku.“

A ještě jiný prohlásil: „Budu dozírat na sluhy v jurtě.“

„A já,“ zvolal jeden mladý silák, „všem troufalcům rozmačkám žebra.“

Potom se davem prodral mladý muž. Jmenoval se Subetaj-Batur. Ten řekl: „Tiše jako myška chci všechno tvoje v pořádku držet. Jako černá straka ti chci snášet všechno, co je ještě venku. Jako plstěná pokrývka se tě chci snažit přikrývat. Jako houně proti větru se chci pokusit tvou jurtu chránit.“

Tak všichni slavili mladého chána, chválili jeho chytrost a odvahu, a kumys tekl opět proudem. Kolem půlnoci vyvolil Temudžin z nejstatečnějších bojovníků třináct vojevůdců, mezi nimi Bogurčiho, který měl nadále stejně jako ostatních dvanáct potom velet jedné tisícovce.

Bogurčimu planuly oči. Vzkřikl: „Můj cháne a všichni, kteří jste kolem něho shromážděni, pojďte k potoku Sanguru. Ukážu vám, jakou přísahu složíme!“

A všichni urození, muži. i děti se vydali za Bogurčim a všichni jsme se shromáždili u potoka Sanguru zvědavi, jakou přísahu si ohnivý Bogurči vymyslel.

Nebe bylo bez mraků a plné hvězd. Měsíc na nás shlížel jen jako bledý srpek. Na tichých, zadumaných travinách a keřích se perlila rosa.

Shromáždění mlčeli.

Bogurči přistoupil ke břehu a botou srazil převislou hroudu ze svahu do potoka, kde se pak hrouda rozdrobila, rozpadla a potopila. Zanechala po sobě jen mihotavou temnou skvrnu, kterou pak voda brzy odplavila.

„Tak nechť se stane každému z nás, kdo tuto svatou přísahu zradí!“ řekl Bogurči. Vytasil svůj meč a ostatních dvanáct bojovníků následovalo jeho příkladu. Třináct čepelí zasvítilo v měsíčním světle a třesklo o zdviženou zbraň Čingischánovu.

Potom přivedli zlého jurtového psa, který měl, jako všichni jurtoví psi, uši uřezané, aby se mu do nich nemohli zakousnout vlci. Bogurči uťal zvířeti hlavu od těla a hodil ji do Sanguru. A znovu řekl Bogurči: „Tak nechť se stane každému z nás, kdo tuto svatou přísahu zradí!“

A znovu o sebe třeskly meče.

Do slavnostního ticha dolehlo z dalekých temných roklí hory Gurelgu vytí několika vlků. Čingischán řekl: „Šaman Gekču, náš starý kněz kouzelník, vyčetl kdysi u nočního ohně jméno Čingischán z ovčí kosti, a u téhož ohně jsme slyšeli, že přijde bohatýr, který všechny roztříštěné mongolské kmeny zase sloučí a sjednotí: A potom přišel do našeho tábora chytrý Chorči a vyprávěl nám o té sněhobílé krávě a my se dověděli z tlamy bílého dobytčete, které nemělo pána, že nebe a země rozhodly, aby vládcem budoucí říše byl Temudžin. Chci proto sloučit všechny kmeny žijící v plstěných jurtách v jeden jediný mongolský národ. Ve stepi zavládne pořádek, po všech těch dlouhých bojích se na ní rozhostí věčný mír. A lidé z říše Čin, ti kupci, kteří jsou prohnaní a chtiví jako straky, nás už nebudou moci šidit a nebudou se nám už moci vysmívat za to, že my žijeme jen ve stanech a táhneme se svými stády z pastviště na pastviště, kdežto oni žijí ve velkých městech vystavěných z kamene a zdí.“

A dav provolával slávu Jesugejovu synu, tomu mladému bohatýru, jenž mongolský lid sjednotí a zavede pořádek a mír.

Náhle objevil Čingischán v zástupu mne. Jeho oči jako by říkaly: „Na tebe jsem docela zapomněl! Odpusť mi!“ Je pravda, poslední dobou jsme se spolu tak často nestýkali, ale příčinou toho ovšem bylo, že kruh jeho přátel se rozšířil a já zase trávil své dny a noci se Zlatokvítkou. Zapomenutý jsem si ale nepřipadal, ani nijak ukřivděný, a výčitky bych mu tak jako tak nebyl dělal; vážil jsem si ho totiž, protože byl spravedlivý a moudrý; stejně tak můj otec ctil Jesugeje. Řídil jsem se prostě otcovým příkladem. Proč bych si tedy měl stěžovat?

Čingischán zamířil ke mně, šel úzkou uličkou, kterou před ním shromáždění rozvíralo, roztáhl paže a řekl: „Kara-Čono, odpusť mi, příteli!“

Zástup okamžitě zmlkl.

Hedvábí Čingischánova modrého roucha šustilo a vrzalo, když mě objal.

„Odpusť mi,“ opakoval ještě jednou.

„Co ti mám odpouštět, milý příteli?“ odpověděl jsem. „Jsme přátelé a já věřím, že neuděláš nic, co by mi mohlo uškodit nebo se mi nelíbit, stejně jako já nechci učinit nic, co by se mohlo nelíbit tobě nebo ti uškodit.“

„Nečekal jsi, že také tebe udělám velitelem nad tisícem bojovníků?“

„Ty jistě víš, proč jsi to neudělal!“

Čingischán se obrátil k davu a řekl: „To je Kara-Čono, Černý vlk. Je mlčenlivý a skrblí slovy, ale když promluví, mají jeho slova cenu ryzího zlata; bojuje jako tygr, ale po boji o tom nemluví; patří do první řady mých druhů, kteří mi ozařují život jako slunce, ale zdržuje se v pozadí a stojí nenápadně ve stínu, kde ho člověk nevidí – a lehko ho zapomene. Prohlašuji ho velitelem své osobní stráže. Jeho stan nechť vždy stojí mé palácové jurtě ze všech nejblíž.“

Tak jsem se najednou octl ve středu pozornosti, aniž jsem středem pozornosti chtěl být. K tělesné stráži patřilo hodně mladíků ze vznešených rodů, já jsem však byl jen nepatrného původu, a proto mě pálily všechny ty oči na mne upřené – radostné, ale také závistivé. Nejraději bych byl utekl, pryč do své jurty, pryč ke své Zlatokvítce, abych mohl být zase sám jen s ní. Přestože jsem pocítil trochu pýchy na to, že mě Temudžin jmenoval velitelem své tělesné stráže, nedokázal jsem tu pýchu a radost projevit.

Poklonil jsem se Čingischánovi, jak to předpisoval mrav, a když jsem se opět narovnal, již ode mne odcházel, aby se znovu odebral do kruhu urozených.

Krátce nato nadešla chvíle, kdy se veselost, kterou budí kumys, zvrhá ve vřavu a hádky, kdy se duchaplná slova ve víně topí a na jejich místo nastupuje jalové tlachání. Ženy ječely, muži hulákali, džbány létaly vzduchem a nad drahoceným kobercem, na němž předtím seděl Čingischán s urozenými, se teď míhala divoká změť rukou a poletovaly kletby a nadávky. Později jsem se dověděl, co se stalo:

Jeden kuchař nedopatřením nedodržel při naléváni vína patřičné pořadí podle hodnosti, ale nalil manželce jednoho nižšího urozeného dříve než manželce jednoho vyššího urozeného.

Nechal jsem vřavu vřavou a běžel ke své jurtě, v níž Zlatokvítka již ležela na kožešinách, připravena ke spaní. Usmála se, jako se usmívala vždycky, když jsem se vrátil domů, a já ji pohladil po dlouhých černých vlasech, jejichž tlusté copy si na noc rozplétala. S tisíci něžnůstkami jsem ji do nich zahalil. Kruhovým dymníkem ve střeše padalo dovnitř zešikma měsíční světlo, a jak jsme tam tak leželi, počítali jsme hvězdy, které probleskovaly dřevěným mřížovím dymníku. Ten den jich bylo devět a devět bylo také naše šťastné číslo.

Hluk v táboře dozněl.

Jurtoví psi štěkali, odpovídali vlkům. Do noci bublal Sangur. Jaký konec asi vzala hlava toho jednoho? Na co v této chvíli myslí asi Čingischán? A jak je asi Džamuchovi, když se Temudžin po jeho odchodu stal tak mocným? Kladl jsem si jednu otázku za druhou, než jsem usnul.

Zlatokvítka ležela v mém náručí a spala.

Nad námi visela jasná letní noc, teplá a krásná, a ze stepi se nesla kořenná vůně pelyňku.

Po Ternudžinově zvolení velkým chánem se událo něco, co step dosud nezažila: Čingischán poručil svým třinácti velitelům, aby své tisícovky rozdělili na stovky a ty pak ještě dál na desítky. Potom si k sobě dal zavolat velitele tisícníky i všechny jim podřízené setníky a desátníky, velitele stovek a desítek a řekl:

„Dobře víte, že doposud to bývalo tak: Deset tisíc bojovníků bylo deset tisíc bojovníků, kteří se živelně vrhali na nepřítele a zvítězili, když nepřítelových bojovníků bylo méně než deset tisíc. Já vám ale chci do rukou dát prostředek, který nám umožní porazit nepřítele, i když bude dvakrát silnější než my. Jak bychom jinak chtěli se svými třinácti tisíci bojovníky zdeptat Tajčuty, kteří mají třicet tisíc mužů? Proto jsem se rozhodl zavést takové zřízení, v němž každých devět bojovníků bude mít jednoho vůdce, který je povede do boje. Všech devět bojovníků sroste v jedno tělo a on, ten desátý, bude jejich hlavou! Aby ale každý muž věděl, kde je v bitvě jeho místo, vynalezl jsem hru, která se vám bude líbit; budete bojovat, aniž byste byli raněni, bude to válka bez pravého válčení; bude to hra, která z vás udělá vojsko, kterému neodolá žádný nepřítel!“

„Vysvětli nám tu hru!“ zvolal Bogurči. A také ostatní velitelé volali totéž a hořeli touhou poznat smysl hry.

Jeden se zeptal: „Tak už nemáme stavět své tisícovky a vodit je do stepi, cháne?“

„Ne,“ odpověděl Temudžin. „Dříve než budeme hru hrát s opravdovými bojovníky, musíte ji umět hrát ve své hlavě. Pojďte se mnou.“

Věděl jsem, kam jdeme; po několik dní předtím jsem totiž pozoroval, že Čingischán chodí stále na jedno a totéž místo a tráví tam většinu času. Bylo to u potoka Sanguru, na rovince pod mohutným cedrem, kam voda vyplavila jemný žlutý písek. Nikdo přesně nevěděl, co tam Temudžin dělá; vědělo se pouze, že svým sluhům poručil, aby sbírali bílé, modré, červené a zelené kameny a snášeli mu je pod cedr. On tam pak sedával, sám a zamyšlený, a hrál si s kameny.

Na to místo nás tedy teď dovedl.

Ze žlutého písku vystupovaly nespočetné kamínky, srovnané do pravidelných řad a skupin.

„Třináct polí!“ podivil se jeden velitel. „Je to snad třináct tisícovek?“

„Ano, je,“ odpověděl Čingischán. „Co tady vidíte, to je třináct tisíc kamínků. A těch třináct tisíc kamínků je naše vojsko.“

Utvořili jsme kolem chána a jeho kamínků kruh a on řekl, že toto názorné seskupení v písku má pro velitele tu výhodu, že mohou všech třináct tisícovek přehlédnout najednou, což by venku ve stepi nebylo možné. „Zde je všechno v malém a složeno z mrtvých předmětů. S těmi si ale nejlépe můžeme prozkoušet všechny způsoby boje, které pak později, až je budeme ovládat, můžeme uplatnit s živými lidmi.“

Nato vysvětloval Čingischán rozložení tisícovky v boji. Přitom ukázal na jedno pole kamínků: „Tisícovku budeme stavět takhle: sto mužů v řadě vedle sebe, a takových řad deset za sebou. Do první řady a na každý bok, tady je to naznačeno modrými kamínky, postavíme vždy ty jezdce, kteří jsou vyzbrojeni železným krunýřem. V takové sestavě provedeme s jednou nebo více tisícovkami – podle toho, jak početného nepřítele potřebujeme zdolat – čelný útok na nepřítele. Našich bojovníků musí být při takovém čelném útoku o hodně méně, než kolik jich má nepřítel, ale ten se musí domnívat, že to je všechna bojová síla, co máme. Naše tisícovky, které zaútočí čelně, mají tento úkol: Po krátké potyčce a prudkém dorážení rozevřou obrněnou první řadu a propustí zadní, lehké, jen vydělanou kůží chráněné jezdce, kteří se pak s devítinásobnou silou vrhnou na daleko početnějšího protivníka, pouze aby do jeho řad vnesli zmatek, rozrazili je, rozdělili a rozptýlili. Ještě dříve, než si nepřítel uvědomí svou převahu a znovu se shromáždí a srovná, přiženou se ze všech stran naše ostatní tisícovky, které zatím čekaly schovány v záloze, a nepřítele, zmateného a již vysíleného, zničí.“

„Můj cháne,“ řekl Bogurči, „něco takového step ještě neviděla. Svou moudrostí uděláš z našeho vojska postrach všech, kteří tě nechtějí poslouchat!“

Ostatních dvanáct velitelů souhlasilo s Bogurčim a všichni si klekli k polím kamínků, které představovaly jejich tisícovky. A každý z nich musil opakovat, co je Čingischán naučil. Potom jim vykládal způsob boje obranného, a také v tomto případě porušil dosavadní řád, když nařídil, aby se vozová hradba napříště nestavěla ve středu postavení, nýbrž na jednom jeho krajním křídle, aby nepřítel pokládal toto krajní křídlo za střed, a proto vedl útok tím směrem. „Tak se napře svým hlavním vojem do prázdna, a my mu zatím obloukem vpadneme do zad a sevřeme ho do železných kleští!“ Než je propustil, řekl přísným tónem: „Vyřiďte svým mužům toto: Kdo by během bitvy loupil, bude okamžitě zabit; oslabuje tím totiž sílu boje. Po bitvě kořist spravedlivě rozdělíme. To je můj první zákon, který vydávám; a vydávám ho z moci věčně modrého nebe a odpovídá také moudrosti našich předků.“

Nazítří si Čingischán sezval tisícníky k Sanguru znovu a od každého si dal opakovat, co je předešlého dne naučil; seděl přitom mlčky pod cedrem a přihlížel, jak si hrají s kamínky a předvádějí mu to, co jim minulého dne předvedl on. A zasahoval pouze tehdy, když se dopustili nějaké chyby nebo nepřesnosti. Jestliže u některého velitele odhalil slabinu, třeba náhlé uváznutí nebo zaváhání při přednesu nebo delší zamyšlení, které nebylo na místě, poručil mu, aby s výkladem začal znovu. A chán to poroučel s klidem a vlídnými slovy.

Brzy pak vytáhly tisícovky seřazené po vzoru kamínků v žlutém písku do otevřené stepi, aby novou hru vyzkoušely.

Jel jsem vedle Čingischána. Z mírného návrší jsme pozorovali jejich hraná střetnuti. Tisícovky cvičily rozestavení: sto mužů v řadě, deset řad za sebou. Cvičily rozevření první řady a vyražení devaterých zadních řad bojovníků, úhyby, obchvaty a „braní do kleští“; předstíraly ležení v záloze a náhlé výpady. Muži hráli a hráli a hráli a samým nadšením křičeli.

Na tom návrší mi Čingischán řekl: „O tom jsem často snil už jako dítě, ještě když jsem byl u Chungiratů, Kara-Čono.“

„O téhle hře?“

„Ne, milý příteli, o hře ne, ale o tom, co přijde po ní!“ Bojištěm, na němž nebylo mrtvých ani raněných, povíval lehký vánek. Pouze zajatci byli přiváděni a odváděni, ale tito zajatci se smáli, žertovali a zpívali, neměli hlad ani žízeň a jejich strážci je nejpozději před táborem propouštěli opět na svobodu.

Čingischán se zeptal jednoho bojovníka, který jel kolem: „Jak se ti ta nová hra líbí?“

„Líbí!“ křikl muž a zvedl svůj kruhový štít nad hlavu „Je napínavější než lov, můj cháne!“

„Vidím, že jsi patřil k vítězům.“

„Ano, můj cháne.“

„A vidím také, že vedeš desítku. Jsi její hlavou, rozumem, duchem?“

„Ano, můj cháne!“

„A dáváš mužům svým chováním příklad, kterého mají následovat?“

„Snažím se, můj cháne!“

„Pojď blíž, bojovníku!“

Mladik vycválal na návrší a seskočil před námi s koně. Čingischán utrhl ze svého šatu jeden drahokam a podal ho mladíkovi.

„Jako se blýská tento drahý kámen, mají se blýskat tvoje oči, když spatří nepřítele! Vezmi si ho!“

„Ó můj cháne, nebe tě ochraňuj a rozmnožuj tvou moudrost!“

Za několika trnitými křovisky zapadalo slunce a vrhalo svou červenou zář na tisíce cvičících jezdců, kteří se po rovinné stepi hnali a vlnili jako široké, krvavě rudé moře ohně.

10. BODAJÍCÍ STÍNY

Z toho, že mě Čingischán jmenoval velitelem své tělesné stráže, vyplývalo, že jsem nyní musel častěji než předtím prodlévat v jeho nejtěsnější blízkosti. Když do tábora zavítali kupci, které byl Čingischán ochoten přijmout, přibral k tomu i mne; když přišli cizí poslové, vyslechl jsem jejich zprávu spolu s chánem, a rovněž jeho nové myšlenky a plány jsem se většinou dovídal jako první; často se mne také potom ptával, co jeho názorům říkám. V takových chvílích jsem vzpomínal na svého mrtvého otce, který by byl měl z Temudžinovy moudrosti radost, kdyby mohl sestoupit z věčných výšin opět na zem. Jeho obavy se totiž očividně nepotvrzovaly, neboť chán byl přísný, ale spravedlivý a dobrý, a jeho ušlechtilý cíl, všechny kmeny žijící v plstěných jurtách spojit a semknout v jeden jediný mongolský národ, by byl jistě schvaloval i můj otec.

K nejnovějším nápadům mého přítele Temudžina patřilo i zřízení sítě rychlých poslů, kteří přinášeli do našeho kmenového tábora zvěsti o každé pozoruhodné události a od nás zase dodávali zprávy sousedním kmenům. Cválali do všech světových stran, střelhbití jako šípy, a proto se jim také říkalo „šipká, šipkové“. Čingischán zavázal okolní kmeny povinností poskytnout těmto kurýrům v kteroukoli hodinu vždy čerstvě koně. A poněvadž jim většinou dával na cestu menší dary a také je vždycky ve své palácové jurtě dobře počastoval, nacházeli šipkové velké potěšení v tom, že se všude, kamkoli přišli, dotazovali a pídili po nových zprávách, které pak radostně přijížděli chánovi vyřídit a byli za ně vždy bohatě odměňováni. Jen tak bylo možné, že se můj chán rychle dovídal o všech událostech, které se ve stepi přihodily.

Jednoho horkého letního dne nám takový posel hlásil, že z říše Čin je na cestě poselstvo, které hodlá navštívit nového chána a podívat se, jak sídlí.

„Mám ty povýšené vyslance z cizí země přijmout? Myslíš, že mám, Kara-Čono“?

„A proč bys je neměl přijmout?“

„Nazývají nás barbary a posmívají se nám, protože žijeme ve stanech a táhneme se stády po stepi z místa na místo.“

„To si dovolí jen kupci, Temudžine!“

„A vyslanci?“

„Ti si to možná myslí, ale jistě to na sobě nedají znát, protože jsou chytří. Přijmi je, Temudžine. Tyhle vyslance posílá císař Čan-cung, a když takový velký císař posílá své vyslance do stepi, pak jistě od tebe něco chce, a když on chce něco od tebe, chána stepi, pak můžeš zase ty žádat něco od něho.“

Čingischán se usmál. „Já je tedy přijmu, Kara-Čono. Tvoje rada se mi líbí, a je nakonec lépe, že jdou ke mně, a ne k Targutajovi nebo Džamuchovi. Řekni mě manželce Borte, aby se krásně upravila, řekni mé matce, že si má obléci nejnádhernější roucho, a poruč mým sluhům a kuchařům, aby přichystali nejlepší krmě a nápoje.“

Druhého dne zrána dorazili vznešení vyslanci do tábora; družina šestnácti mužů, šestnácti drobných mužíčků, spíše sinalých než žlutých, křepče sedících na koni a čile se přitom rozhlížejících kolem.

Čekal jsem na ně na začátku krátké aleje, která vedla k palácové jurtě a kterou tvořily obětní oltáře, na nichž planuly ohně. Každý návštěvník, který chtěl mluvit s chánem, musil nejdříve projít touto obětní třídou, musil projít mezi ohni, aby byl očištěn od zlých myšlenek a špatných úmyslů.

Čingischán se nezvedl, když vešli, nýbrž zůstával sedět na své bílé koňské kožešině a pouze se lehce ukláněl; na každého jednotlivého z těch šestnácti po řadě pohlédl a pozorně ho sledoval, jak se ubírá na místo jemu vykázané a jak si tam sedá.

„Jsem pyšný,“ řekl chán, „že pod svou plstěnou střechou mám čest přijmout takové vznešené vyslance. Budete mými hosty, a kdo je mým hostem, je mým přítelem!“

Když se sluhové chystali nalévat, přispěchala Borte s Temudžinovou matkou a obě ženy potom samy nabíraly z velké vinné kádě, která stála u dveří, a roznášely čiše čínskému poselstvu.

Chán připil na blaho a zdar velké říše Čin. Nato předstoupil mluvčí, muž v zářivě žlutém šatu, a odevzdal dary: šňůry perel, zlaté prsteny s červenými kameny, porcelánové kotlíky jakož i bohatě vyřezávanou skříňku ze slonové kosti. Poptal se na chánovo zdraví, na to, jak se daří stádům, a také, hodlá-li chán strávit i zimu tady na tomto potoce a v kotlině této hory, nebo vyhledá-li si nové místo?

Vyhledá-li si nové místo? Temudžin pohlédl letmo na mne. Zavrtěl jsem hlavou; tím jsem chtěl naznačit, že není důvodu, aby se pro tuto otázku rozzlobil – neboť Číňané mu ji jistě nepoložili proto, aby vyjádřili své pohrdání kočovnickým životem. Byli to koneckonců vyslanci císařovi, kteří k nám přišli s určitým pověřením, a jistě ne proto, aby nás jen uráželi.

Když vyslovili své otázky, čekali zase na otázky chánovy.

„Od kupců jsem slyšel, že ve vaší říši máte velké domy, které mohou jezdit po řece. Souhlasí to?“

„Souhlasí, ctihodný cháne,“ odpověděl mluvčí, aniž jsem v jeho obličeji zpozoroval sebemenší hnuti, třebaže jsem si dovedl představit, jak ho tato otázka musela pobavit.

„Od kupců jsem také slyšel, že ve vaší říši máte stezky a cesty, které vedou přes řeky, aniž se přitom dotknou vody. Souhlasí také to?“

„To souhlasí, ctihodný cháne. Těm cestám říkáme mosty; vedou z jednoho břehu na druhý a unesou na svém hřbetě jakoukoli tíhu.“

„A jsou z těžkých kamenů?“

„Ano.“

„A kdo tahá ty vaše domy po řekách? Kdo je postrkuje proti proudu?“

„Vítr, ctihodný cháne.“

„Vítr,“ opakoval Temudžin a podíval se nejistě na mne. Tentokrát jsem nemohl ani hlavou zavrtět, ani přikývnout, neboť já jsem také nevěděl, je-li pravda, co nám tu ti vyslanci vyprávějí. Vítr, povídali, vítr! Ale protože jsem se bál, že by chánovi třebas mohla dojít trpělivost, odpověděl jsem rychle: „A proč ne vítr, můj cháne,? Což to není tentýž užitečný vítr, kdo rozdmychá naše táborové ohně? Proč by tedy nemohl hnát před sebou i ty velké domy na řekách?“

Temudžin se usmál. „Slyšel jsem, moji vzácní hosté, že ve vaší říši není vidět mnoho jezdců, zdaleka ne tolik jako u nás na stepi, a vznešení vládci jsou prý u vás nošeni ve zlatých vozech?“

„Co jste slyšel od kupců, ctihodný cháne, všechno souhlasí.“

„I to, že jsou nošeni?“

„Ano.“

„Pak si kladu otázku, proč ty vozy nosíte, když přece mají kola.“

„Tyto vozy nemají žádná kola, cháne.“

„Nemají kola?“

„Nemají, ctihodný cháne,“ odpověděl vyslanec klidně.

„Co je to tedy za vůz, když nemá žádná kola? Mluvíte pravdu?“

Viděl jsem, že se schyluje k výbuchu. Temudžin vyskočil. Dal jsem mu znamení, aby se zase posadil, naznačil jsem mu, aby se opět usmál, aby se jen stále usmíval a zůstal vlídný.

„Mluvil jsem pravdu!“ řekl důrazně vyslanec, který již také stál.

Čingischán mě poslechl a opět se posadil; a pak se náhle zasmál, smál se a potřásl hlavou, smál se, až se to palácovou jurtou rozléhalo.

Rozveseleně pravil: „Já přece vím, že nemluvíš nic než čistou pravdu. – Přineste zvěřinu!“ zavolal na sluhy. A sluhové vyšli z jurty a pospíchali ke kuchařům.

Když vyslanci vyslovili své zdvořilostní dotazy a chán ukojil svou zvědavost a dlouhá hostina posléze skončila, mluvčí Číňanů přednesl konečně poselství svého císaře. Jeho pán a vládce je velice znepokojen, řekl. Čelo mu brázdí četné vrásky zármutku a starosti. Slunce ho již netěší, poněvadž ze stepi vpadl přes severní hranici do mocné říše Čin velký tatarský kmen, který plení celou zemi, zabíjí lidi, ze zajatců dělá otroky a loupí všechno, co se mu hodí.

„Již jsem o tom slyšel,“ přerušil ho Čingischán a dál pozorně naslouchal vyslancovým slovům.

Věděl jsem, co se v něm děje, když uslyšel tuto zprávu – neboť právě tito Tataři patřili ke kmeni, který jeho otce Jesugeje pozval na hostinu, na níž pak byl pokrmem záludně otráven.

„Je to jíž počtvrté, co naši severní hranici překročili,“ pokračoval Číňan, „a vnesli válku do naší říše. Ale k tomu je třeba dodat ještě toto, ctihodný cháne: Kdykoli náš přeslavný císař Čang-cung pošle své statečné vojáky proti loupeživým Tatarům, ti jim uhnou a stáhnou se zpátky do stepi, kam je nemůžeme pronásledovat. Nedojde proto nikdy k boji, a poněvadž nikdy nedojde k boji, neutrpí Tataři žádné ztráty, takže mohou v krátké době zase vpadnout do naší země, aniž se musejí obávat, že přitom něco ztratí.“

„A co si váš císař ode mne přeje?“ tázal se Čingischán.

Vyslanec přešel zprvu tuto otázku bez povšimnutí a pokračoval: „Císař se rozhodl tentokrát Tatary přísně potrestat…“

„… svými vojáky, kteří nemohou Tatary pronásledovat, protože step je nekonečná?“

Nechápal jsem, proč Temudžin dělá to, co vyslanci neudělali: posmívá se jim. Ale chán byl tak rozdychtěný, že si mne vůbec nevšímal a jen hltal Číňanova slova.

„Přednesl jsem pouze prosbu svého císaře,“ odpověděl mluvčí čínských vyslanců.

Chán udělal vlídné gesto, jako by chtěl svůj posměšek rychle sprovodit ze světa. „A jak zní prosba vašeho velkého císaře, kterého si vážím?“

„Máte Tatarům odříznout ústup a zničit je!“

Chán povstal a řekl slavnostně: „Vyřiďte svému císaři toto: Od nepaměti byl zlý tatarský národ lidem nepřátelským, lidem, který vraždil moje předky a zavraždil i mého otce. Chceme je proto nyní vzít do kleští a rozprášit je. Smažeme vrásky z čela vašeho císaře a zároveň ukojíme naši touhu po pomstě!“

Neudivilo mě, že se tak rychle rozhodl; byla to totiž jedinečná příležitost, neboť žádost čínských vyslanců bylo možno dobře spojit s vlastním záměrem porazit mocného protivníka. Udivovalo mne vlastně jen to, že chán mluvil o zlém „tatarském národě“, když Tataři se přece dělili na mnoho kmenů, které žily ve stepi roztroušeně. Ne všem bylo možno přičítat vinu za zavraždění jeho otce. A ty kmeny, které za ni nesly odpovědnost, patřily přece také k lidu žijícímu v plstěných jurtách.

Poprvé přelétl po tvářích Číňanů úsměv. Děkovali a klaněli se. Chán jim poručil odevzdat dary a popřál jim štěstí na jejich daleké zpáteční cestě do říše Čin.

Sotva odešli, a ještě dokud se vraceli alejí oltářů mezi očistnými obětními ohni ke koním, už kázal Temudžin přivolat několik nejlepších kurýrů.

O chvíli později pak již uháněli šipkové z tábora, křikem pobízejíce koně a divoce je mrskajíce.

V den smluveného srazu se objevil chán Togrul se svými bojovníky a několika dalšími spřátelenými kmeny v našem hlavním táboře na Sanguru, aby spolu s Čingischánem vytáhl proti Tatarům. Togrul, náčelník Keraitů, řekl, když stanul v kruhu urozených: „Je zcela správné, že jste mého přijatého syna zvolili za vládce! Jak byste, vy Mongolové, chtěli být bez vládce? Toto rozhodnuti již nerušte, své rozhodnutí a dohodu již nerozvazujte, svůj límec u kabátu již neroztrhávejte!“

Čingischán zachoval dosavadní vlídnou tvář, třebaže mu Togrul dal právě na srozuměnou, že hodlá zůstat rovnoprávným přítelem.

Když nadešel večer, zeptal se Čingischán: „A kde meškají Džurkinové se Sača-Bekim a Taičuem v čele?“

„Snad je nějaká bouře vrhla na zem. Nejspíš leží někde v údolí za svými koňmi a čekají na uklidnění živlů,“ odpověděl Togrul.

„Budeme tedy čekat?“

Čekali šest dní, ale Džurkinové se nedostavili. „Nedali nám snad slovo, že s námi potáhnou proti Tatarům?“

„Dali!“ odpověděli urození a na znamení hněvu sáhli po mečích.

„Pak tedy poházím jejich věrolomné hlavy po stepi,“ zvolal Čingischán. „A teď jedeme k Sedmi kopcům. Pošlete okamžitě čínskému kancléři Onggingovi posly se vzkazem, aby vyrazil se svými vojáky a vytlačil Tatary za svou hranici, kde je pak my vezmeme do kleští.“

Já jsem zůstal doma. Temudžin tak rozhodl a svěřil mi udržení pořádku v hlavním táboře. Moji tělesní strážci hlídali stany Bortiny i stany staré matky Hoelun-Eke. Když šla Borte s Džučim a dvěma později narozenými dětmi k potoku, musel ji v přiměřené vzdálenosti sledovat jeden tělesný strážce. Děti běžely většinou rovnou k mohutnému cedru, pod nímž leželo množství pestrých kamínků, které kdysi představovaly vojsko. Tisícníci měli novou hru už dávno v žilách a kamínků nebylo dále zapotřebí, takže si děti s nimi mohly klidně hrát. Borte je učila počítat; A tak Džuči počítal s červenými kamínky, Čagadaj s modrými a Ogodej s bílými. Borte naproti tomu hodila občas kamínek do blízkého potoka. Snad se nudila.

To všechno jsem mohl pozorovat ze své jurty. Sedal jsem často se Zlatokvítkou u dveří, jejichž záclonu jsme měli vykasanou. Byly to tiché dny, neboť tisíce jurt byly prázdné a v ostatních bydlily většinou ženy a děti ponechané v táboře. Mužů zůstalo právě jen tolik, aby stačili řádně pečovat o stáda, a samozřejmě byli v táboře i kováři, kteří bušili do svých želez, a tesaři, kteří stavěli nebo vyspravovali ohrady.

Nespadla ani kapka deště. Slunce pilo z potoka a brzy ze Sanguru prosvítaly dlouhé bílé písčiny.

Jednoho dne ke mně přišel jakýsi muž a řekl: „V noci mě někdo okradl! Moje šaty jsou pryč! Pomoz mi, Kara-Čono!“

Co jsem měl dělat, když tábor byl tak veliký a nepřehledný?

„Nezpozoroval jsi někde něco, co by mě mohlo přivést na stopu?“

„Nic.“

Krádež byla v našem táboře řídkým zjevem. Byl to zločin, který podléhal těžkým trestům. Muž mě vedl ke své jurtě; a jeli jsme dlouho, neboť stála na samém kraji tábora až tam, kde kotlina hory Gurelgu končila a začínal hustý les.

Ženy si stěžovaly, že děti se jen pořád drží širokých sukní svých matek a tváří se ustrašeně. Ale nikdo nic neslyšel a nikdo nic neviděl. Vtom přiběhla jedna žena a plakala, vzlykala a bědovala: „Můj muž je mrtvý! Leží zabitý v naší jurtě, na krvavých kůžích, mrtvý – a je nahý, a jeho šaty jsou pryč, pomozte mi!“

Žena ještě ani nedomluvila, když přiběhly najednou dokonce tři další ženy, a i ony naříkaly, že jejich muži byli zabiti a oloupeni o šaty. Do toho se ozvaly i hlasy, které říkaly, že velitel tělesné stráže není urozeného původu, a proto není schopen tábor ochránit.

Našel jsem si několik lidí a jel jsem s nimi do blízkého lesa, protože jsem se domníval, že do tábora nejspíš pronikli v noci cizinci, kteří se pak s probuzením dne stáhli zase zpátky do houštin. Ale nic jsme nenašli, žádnou stopu ani žádného cizince. Vrátili jsme se tedy při západu slunce zase domů, kabáty od trní roztrhané; nenašli jsme totiž žádnou stezku, takže jsme volky nevolky museli slézt s koní, vést je a les pročesávat pěšky.

Na noc jsem postavil mezi řady stanů hlídky a dal zapálit několik velkých ohňů, které pak ozařovaly tábor. Zlatokvítku jsem zavedl do jednoho z Bortiných stanů, kde byla spolu s nimi chráněna chánovou tělesnou stráží.

Když jsem odcházel ze své jurty, potkal jsem starého šamana Gečkua, onoho kněze kouzelníka, který z ovčí kosti tenkrát vyčetl jméno Čingischán. Zeptal jsem se ho, nedalo-li mu nebe nějaké znamení, které by nám mohlo prozradit, jak došlo k těm nočním přepadením.

„Zmlátili i kuchaře Šikiura,“ řekl místo odpovědi šaman. „Když se pak z toho sna probudil – zdálo se mu, že se už vznáší ve věčných výšinách – bylo mu nějak chladno, a vida: Také on byl nahý! To se ale stalo už včera.“

„Včera? Proč mi to nikdo nehlásil?“

„Kuchař se styděl, protože byl opilý, a říkal, že stejně viděl jenom stíny, které ho mlátily, jen takové temné stíny, a proto také neslyšel žádné hlasy, neboť stíny mlčí.“

„To není žádná pořádná řeči nýbrž jen cvrlikání kosa, který sice pěkně zpívá, ale kterému není rozumět.“

„Byl opilý, Kara-Čono, a komu víno stoupne do hlavy, tomu spadne rozum do bot. Tak to přece říká staré pořekadlo, ne?“

„Ptal jsem se tě na znamení nebe, šamane!“

Posadili jsme se na kámen těsně u potoka blízko cedru, pod kterým Borte sedávala přes den s dětmi a počítala. Začalo pršet.

Ženy a muži vycházeli z jurt, zvraceli hlavu dozadu a radovali se z kapek, velkých teplých kapek, které jim začaly padat do tváře.

Vstali jsme s šamanem z kamene a posadili se na zem pod cedr.

„Když je mlčení noci nejhlubší, bývají znamení nebe nejblíž,“ řekl kněz kouzelník. „V takové hodině jsem tedy seděl před jurtou, opíral se zády o plsť ještě teplou a měl zavřené oči. Náhle vzduchem zasvištěl šum a zvedl mi víčka. Nade mnou kroužil černý noční pták s červenýma očima, dvakrát obletěl kolem střechy mé jurty a pak se nesl dál, klouzal nízko a s roztaženými perutěmi, které proti měsíci vypadaly jako široce roztřepený černý šátek. Potom si sedl do kruhu ve střeše jednoho prázdného stanu.“

„Jakpak jsi věděl, že ten stan je prázdný, šamane?“

„Tisíce stanů jsou prázdné,“ odpověděl a jeho oči, hledící mimo mne, civěly na nějaký bod ve tmě, jako by si z něho oživoval vzpomínku.

„Samozřejmě že tisíce stanů jsou prázdné, ale jak víš, že mezi tolika tisíci neobydlených a obydlených byl prázdný právě ten?“

„Protože ten černý noční pták zůstal sedět. A zůstane pták sedět, když dymníkem stoupá kouř?“

„Máš pravdu! Tak dál, co se dělo pak?“

„Pták vyrazil třikrát zvuk, který jsem si nedovedl vyložit. Křičel něco jako: Urki – urki – urki!“. Dívali jsme se do deště, který před ohněm padal v červených šňůrkách.

„Urki – urki,“ opakoval jsem. „Nechce nám nebe nijak naznačit, co to znamená?“

„Ale ano, dnes ráno mi to řeklo, když mi do cesty hodilo tuhle čepici.“

Zděsil jsem se. „Džurkinská čepice! Dž – urki – n! Ten pták z nebe tedy volal: Džurkin!“

„Ne, volal urki, a teprve dobrotivé nebe k tomu přidalo to dž a n, když mi položilo na cestu tu čepici.“

„Džurkinští náčelníci nepřišli se svým kmenem na sjednaný sraz, šamane! Čingischán na ně čekal marně šest dní. A teď se najednou jedna jejich čepice ocitá v našem táboře!“

Šaman mlčel a oba jsme se zase dívali do deště, který před ohněm padal v červených šňůrkách.

„Nejdřív udělám jedno – půjdu do jurty, na které seděl ten tvůj noční pták.“

„Je prázdná, Kara-Čono, už jsem se tam byl podívat!“

Když šaman odešel, vylezl jsem na cedr, proplétal se mezi větvemi a vyšplhal se až na místo, z něhož jsem mohl přehlédnout velkou část tábora. Kdybych byl měl dost mužů, bylo by bývalo snadné prohledat ihned všechny prázdné jurty, ale takhle jsem nemohl tu hrstku lidí, které jsem měl, ještě rozdrobit a zdržovat prohlížením tisíce stanů. Na druhé straně jsem nějak nedovedl pochopit, že by se Džurkinové byli záludně vplížili do našeho tábora, jen aby tam loupili a vraždili. Třebaže nedodrželi slovo dané chánovi, nemuseli se z nich přece ještě stát nepřátelé, protože pro porušení slova by jistě našli nejeden důvod zaobalený do pěkných slov.

Seděl jsem tedy v koruně stromu, k jehož pni jsem se přivázal řemenem, abych se nezřítil, kdyby mě snad přemohl spánek.

Zatím se rozpršelo silněji. Zvedl se vítr. Ohně planuly jasněji.

Cedr se kymácel.

Déšť mi promáčel šaty.

Z té výše jsem viděl také Bortiny stany. Tam, pod jedním z nich, ležela moje Zlatokvítka. Rmoutilo mě vědomi, že je sama, bolelo mě, když jsem si ji v duchu představil, jak leží opuštěná na poduškách, beze mne, bez živé duše, se kterou by mohla promluvit – neboť řád zakazoval, aby někdo oslovil manželku náčelníka.

Na táborových ulicích přecházely stráže od ohně k ohni.

Náhle se přes bílou plstěnou stěnu jedné jurty kmitl černý stín, zmizel v temnotě, opět vyskočil a bodl, jeden strážce se zhroutil. Vzápětí se bez hlesu na rozmoklou ulicí skácel další, převrátil se v blýskající se kaluži a zůstal potom bez hnutí ležet.

Spěšně jsem šplhal z cedru. A mezitím co jsem slézal, pozoroval jsem skrze větve pořád naše jurty a viděl jsem stále víc stínů, které se vynořovaly, míhaly mezi řadami stanů a zase mizely.

Tábor spal a někteří, kteří se ještě domnívali, že spí, byli již mrtvi.

Vyšvihl jsem se na svého koně a křikl jsem na tělesnou stráž: „Nepřítel! Nepřítel!“

Brzy se toto volání rozléhalo celým táborem.

Kolem jurt svištěli jezdci, šípy rozdíraly plsť. Výkřiky, sténání, volání.

„Jsou to Džurkinové!“ křikl někdo. Ten, z jehož úst to vyšlo, se svalil s koně. Za ním hořela jurta. Jednu ohradu prolomily ovce, vyhrnuly se a prchaly do tmy.

K pravidelnému boji nedošlo. Nebezpečí, že člověk zabije spoluobyvatele vlastního tábora, bylo větší než jistota, že zneškodní Džurkina. Ke všemu ještě nepřítel všude uhýbal, stahoval se zpátky do tmy, chtěl jen loupit, ale nechtěl se dát poznat.

Protože pršelo vytrvale dál, připlazilo se ráno, šedivé a mlhavé, přes horu jen váhavě. Z tábora prchali poslední Džurkinové. Přikrčeně dřepěli na koních, tváře zabořené do hřívy.

Želeli jsme ztráty deseti mužů, kteří přišli o život, a padesáti mužům byly ukradeny šaty, zbraně a ledaco jiného z jejich majetku.

Poslal jsem z tábora do stepi dvě malé skupiny. Jedna měla sledovat Džurkiny, druhá jet naproti vracejícímu se Čirtgischánovi, aby mu podala zprávu o této příhodě. Obě skupiny udržovaly navzájem spojení, a proto bylo celkem jednoduché Džurkiny, jejichž kmen byl velmi malý, brzy v jejich úkrytu vypátrat a potrestat.

Shromáždili jsme se na hlavním prostranství tábora. Rostly tam tři duby. Čingischán zajel se svým bílým hřebcem pod strom, který stáL uprostřed, a řekl rozlícené:

„Sača-Beki a Taiču! Vy dva jste náčelníci Džurkinů. Když jsme teď, zrovna nedávno, chtěli vzít do kleští Taptary, staré nepřátele, kteří povraždili naše předky a otce, vy, Džurkinové, na které jsme čekali šest dní, jste nás nechali na holičkách. A hned nato jste se, vy, Džurkinové, začali sami řídit mravem našich nepřátel, jako nepřátelé jste se chovali a v našem táboře loupili, několik mužů ztloukli a zabili. Je to tak, Sača-Beki a Taiču?“

„Je to tak, velký cháne!“ řekl Sača.

A také Taiču řekl: „Tak to je, velký cháne!“

„A na čem jsme se předtím dohodli a co jsme si slíbili, Sačo a Taiču?“

„Nedostáli jsme svému slovu, cháne. Nechť se nám stane podle našich slov!“

„Stanes se!“ zvolal chán a vytasil svůj těžký křivý meč. Do dubu se opřel vítr. Ulomila se větev a kymácivě se zřítila. „Nastavte krk, zrádcové!“

A oba nastavili krk.

Dvakrát zasvištěl chánův meč a ťal. Jeden stráže pak odhodil hlavy za dub.

„Ostatní Džurkiny,“ rozkázal Čingis, „změřte podle cepu kola!“ Potom se vzdálil a zahrnován slávou jako vítěz zamířil kaštanům své manželky Borte.

Na hlavní prostranství tábora přijela kára s vysokými koly, tažená jakem. Zajatci stáli pod duby pěti řadách, za nimi naši bojovníci s ženami a dětmi. Ženy, jejichž muže Džurkinové zákeřně zabili a oloupili o šaty plakaly a pokřikovaly nenávistně na zajatce.

Listnatou klenbou dubů prosvítalo slunce. A zajatci měli zelené tváře; po nich jim občas potančilo zrcátko slunečního světla.

Když byli první dva vedeni ke káře, dav mlčel; sledoval jejich kroky a v duchu již zajatce měřil, třebaže dosud nestáli u čepu kola. Pak náhle propukl zástup v posměšný smích; tito zajatci byli totiž většinou tak malí, že nedosahovali k míře smrti, když stanuli u káry. Podle řádu nebe se zajatci pod míru ponechávají naživu; jako otroci byli pak přidělováni jednotlivým kmenům, aby pro ně pracovali.

Přes prostranství byli přestrkáni další dva Džyrkinové. Větší z nich vzýval slunce, padl na kolen škemral o milost, líbal boty svého strážce. Ten ale ten zajatce popadl a postavil na nohy. Dav se rozeřval. Zajatcova hlava přesahovala nad čep kola. Bojovník mu setnul hlavu.

Přihlížející Unikli.

Zamířil jsem k Čingischánově palácové jurtě. Temudžin, dnes vítěz nad Tatary, mě přijal rozradostněn. „Smrt mého otce je pomstěna, matka nemusí již plakat!“

Potom chválil své vojevůdce, obzvlášť Bogurčiho. Řekl: „Je jako jurtový pes, při boji vidí rudě, zakousne se do nepřítele, a když mu začne téci krev. rozlítí se ještě víc a šíří kolem sebe děs a hrůzu!“ Chán mi podal misku horkého čaje a vzrušeně pokračoval.

„Jednou jsem ho viděl, jak se na svém valachu rozehnal na pahorek, za kterým se opevnila skupina tatarského lidu. Valach, bojem již unavený a slabý, se náhle na svahu zarazil a vzdorovitě sehnul hlavu, a Bogurči by málem už býval synem smrti, ale vtom vytáhl dýku a nasadil hrot čepele koni z levé strany na krk. Vytryskla krev. Bogurči přitiskl na ránu ústa, sál z ni, pil horkou koňskou krev, a valach dostal křídla, vletěl mezi opevněné Tatary a všechno rozdupal.“

„Povídá se,“ řekl jsem po chvíli, „že čínský kancléř ti po vítězství udělil nějaký titul?“

„Ano, ocenil naše vítězství tím, že mému přijatému otci propůjčil titul Wang-chan a mne od nynějška nazývá Čao-churi. Velký císař velké říše Čin a já jsme se stali přáteli a nikdo z nás se již nemusí o svou hranici strachovat!“ Temudžin se krátce zasmál a přešel k jedné z mnoha beden, které obsahovaly přivezenou kořist. „Tato stříbrná miska je pro tebe a tento drahocenný šat pro tvou krásnou ženu, Kara-Čono. Mé manželce se líbí tvoje malá Merkitka. Schoval jsi ji v Bortiných stanech, zatímco Džurkinové loupili v táboře, viď?“

„Ano, Temudžine.“

„To jsi udělal dobře, neboť tvoje bolest by byla také mou bolestí. Líbezná Borte říká, že tvoje žena umí úžasně poslušně mlčet –“

„Jak to řád předpisuje, příteli.“

„Moje něžná Borte říká také, že se tvoje žena obléká tak, že to lahodí oku, tvému i ostatním.“

„Miluje mě, Temudžine.“

„Dobré muže pozná člověk podle dobrých žen,“ odpověděl chán. „Když je žena hloupá a nedbalá, nemá rozum ani pořádek, tak se v ní ukazují špatné vlastnosti jejího muže. Když ale dobře hospodaří a pořádně vede domácnost, vlídně přijímá hosty a posly a bohatě je častuje, zvyšuje význam svého muže a získává mu dobrou pověst.“

Temudžin se zvedl a pokynul mi, abych ho následoval, východní straně velké panovnické jurty odhrnul brokátový závěs. Vešli jsme do prostory, celé potažené blankytně modrým hedvábím, v níž stála zlatá kolébka. Na bělostné svrchní pokrývce se leskl bezpočet perel, velkých i malých, které se třpytily jako kapky rosy.

„Moje tatarská kořist,“ řekl šeptem, jako by v té zlaté kolébce již leželo novorozeně. Opatrně strčil špičkami prstů do drahocenného zázraku a ten se pak začal houpat a kolébat.

„Až Bořte porodí, a bude-li novorozeně chlapec, bude se jmenovat Toluj!“

Viděl jsem mu na očích, jak je šťastný. Zářily stejně jako ty perly na bílé postýlce.

Když jsem se vracel do své jurty, potkával jsem lidi, rozcházející se od tří dubů. Měření podle čepu osy skončilo.

11. LUKEM A MEČEM

Každá zima nám proložila vlasy dalším jíním a udělala nás staršími, každé léto shořelo v plamenech válek a zvětšilo naši sílu.

Zatímco čingischánův nejmladší syn Toluj, který byl odkolébán v oné zlaté kolébce pod perlami vyšívanou pokrývkou, střežil dosud doma ohniště spolu s matkou, táhli ostatní synové, Džuči, Čagadaj a Ogodej, již po boku svého otce do boje a spolu s ním podrobovali kmeny a národy a deptali buřiče a odpůrce, kteří se nechtěli před chánem sklonit. Ale přestože jsme jich tolik pokořili a naše říše se obrovsky rozrostla, zbývalo ještě stále dost těch, kteří se k nám nepřidávali a odmítali tím myšlenku sjednocení všeho lidu, žijícího v plstěných jurtách.

Pozdě na podzim roku slepice2 jsme opět kočovali u modrého Kerulenu. když tu najednou vletěl do tábora rychlý posel a křičel: „K chánovi! Ihned k chánovi!“ Celý rozpálený a s obličejem skrytým pod vrstvou stepního prachu seskočil s koně a já ho dovedl k přítelově jurtě.

„Co je, bratře?“ zvolal Temudžin a zahleděl se do šipkových krvavě zanícených očí. „Vypadáš, jako by tě bylo honilo tisíc ďasů!“

„Můj cháne,“ vyrazil šipka rozčileně, „odpusť, že moje ústa, která ti donesla v minulosti tolik nádherných zpráv, musí dnes vyslovit novinu tak zlou: Někdejší přítel Džamucha byl našimi nepřáteli jmenován gurchanem, nejvyšším vládcem nad stepí. Shromáždil kolem sebe Tajčuty s Targutajem, rozprášené Merkity s jejich třemi náčelníky, rozličné tatarské skupiny a mnoho jiných kmenů, které jsi ty ušetřil. Chtějí tvé zlato. Odpusť mi, cháne, že moje ústa musí vyslovit novinu tak urážlivou.“

„Svolejte do mého kmenového tábora ihned všechny urozené. Chci se s nimi poradit!“ řekl Temudžin. Potom poslal tělesné strážce před dveře, také sluhy poslal ven, dokonce i toho, který stával vždycky těsně u něho a pávím pérem odháněl dotěrné mouchy. „Ale také Borte nechť odejde a s ní i moje matka.“

„A já, Temudžine?“

„Ty zůstaň, Kara-Čono! Copak jsme nebyli vždycky spolu? Přece víš, že co nevidět se objeví další posel a přinese ještě horší zprávu. Tvé uši ji smějí slyšet. Srdce nás bude bolet, protože Džamucha býval kdysi naším přítelem.“

„Proč ale posíláš pryč obě ženy, Temudžine. když právě ony první ti radily, aby ses s Džamuchou rozešel?“

Čingischán se zvolna posadil na své křeslo. Sáhl po malé a hluboké čínské misce, která byla ozdobena vinoucím se černým drakem, plivajícím oheň. Pohupuje miskou v pootevřené dlani, řekl Temudžin s úsměvem: „Nechci se před svou manželkou Borte a starou Matkou oblak nechat urazit podruhé, a nejméně od Džamuchy, který je nižšího původu, zatím co já pocházím z urozeného rodu. On, jehož předkové kdysi hlídali jen ovce a skopce, se chce povyšovat nade mne, jehož předkové měli obrovská stáda koní. Proklínám ho.“ Jeho prsty obemkly jemnou porcelánovou nádobku a sevřely se k sobě. S tichým prasknutím se tenoučká miska rozsypala. „Džamucho!“ řekl. „Džamucho, příteli mého dětství, s nímž jsem si vyměňoval dárky!“ Chánova ruka se opět otevřela, střepy se sypaly ven a padaly na pestrý koberec. Střepy byly právě tak červené jako rozdrcený drak a z chánovy ruky kapala krev. Ihned jsem si k němu klekl, přitiskl ústa na rány a vysál mu je. Po chvíli řekl tiše: „Nesmírný hněv a bol bušily do mých žil. Teď s touhle krví ale ustoupil a jsem už zase klidnější, Kara-Čono. Jdi se podívat, není-li někde v dohledu ten druhý posel.“

Venku svítilo slunce, zjasňovalo celé údolí, řeku i les, ne však moje trudné myšlenky. Strážci se na mne tázavě dívali, když mi přiváděli koně. Mlčky jsem se vyšvihl na hnědáka a rozejel se ke Kerulenu, k začátku široké táborové ulice, která vedla podél břehu a po níž by musel onen očekávaný posel přijet. Ve vysokém jeřábu se hašteřily straky, ale já bych si jich ani nebyl všiml, kdyby mi do sedla nebyly nečekaně spadly červené bobule. Zvedl jsem hlavu a vtom za mnou řekl někdo docela tiše: „Čono, můj Čono!“

Ó ano, ten hlas jsem znal. To jen ty rozhádané straky zavinily, že jsem přehlédl Zlatokvítku, která právě přicházela od řeky se džbánem vody. Oblečena v šatu ze šarlatově rudého sametu stanula přede mnou. „Kam se poděl lesk tvých očí, Čono? Řekl ti snad chán něco zlého?“

„I chánovy oči ztratily lesk, Zlatokvítko.“

„A oči jeho Borte?“

„Ty také!“

Vyzdvihl jsem Zlatokvítku k sobě na koně. „To si tedy teď tak hned neposedíme u řeky, Čono, viď? Nebudeme chytat ryby ani snít své sny, ani spát pod jednou střechou?“

„Asi to tak dopadne, Zlatokvítko. Ale víc ti povědět nemohu, zakázal mi to chán!“

„Vždyť jsi mi řekl všechno, Čono!“ A nyní pohasl lesk i v očích jejích.

U vchodu do tábora, tam, kde stály první jurty a začínala step, se ozval výkřik, který se vzápětí rozletěl ulicí ještě rychleji než jezdec.

Dav křičel: „Uhněte! Posel!“

„Posel!“

„Posel!“

Lidé uskakovali do stran. Vířil se prach. Rány bičem. Křik a pobízení. Zvědavé pohledy.

Sesadil jsem Zlatokvítku a hnal se před poslem napřed, abych mu ukázal cestu k vládcově palácové jurtě. Mladík jel ale na koni tak rychlém, že mě předhonil a já jsem měl vůbec co dělat, abych mu stačil. Právě v okamžiku, když na začátku ulice obětních oltářů svého černého běhouna zarazil, zhroutilo se uštvané zvíře mrtvé na zem. Posel vrávoral vyčerpaně špalírem očistných ohňů. U dveří jsem ho dohonil. Strážce rozhrnul těžký modrý závěs. Stanuli jsme před chánem.

„Už je tu!“ řekl jsem Temudžinovi, který k nám stál obrácen zády. „Má mluvit?“

Čingischán přikývl, aniž se otočil.

Poslem lomcovala horečka a strach. Zíral upřeně na chánova záda, na černý cop, který mu nehybně splýval po páteři, a řekl: „Dnes v noci vyhledal Džamucha se svými stoupenci břeh Argunu a tam vznesl k nebi přísahu.“

„Hlas se ti třese, posle!“ přerušil ho Temudžin. „Ale nemusíš se bát. To, že se obracím zády, neplatí tobě, nýbrž Džamuchovým slovům, která musíš tlumočit. Mluv dál, jen mluv, jako bych byl pouhý modrý kámen, který nedokáže nikdo rozdrtit.“

„O cháne, Džamucha složil se svými stoupenci nejslavnější přísahu, jakou v naší posvátné stepi známe. Zabili jednoho hřebce, jednoho býka a jednoho berana, potom vzývali nebe a zemi a navzájem se zavázali slibem, že každého, kdo by tuto přísahu porušil, stihne stejný osud jako ta zvířata.“

„Mluv rychleji! Co dělali potom!“

„Poráželi na břehu Argunu všechny mohutné stromy, vrhali je do řeky a křičeli:…“

„… proč mlčíš, posle?“

„Při každém poraženém stromě, který svrhli do řeky, volali: Smrt Te…“

„Vyslov to!“

„… Temudžinovi! – To, můj cháne, že se moje ústa musí před tebou zneucťovat špinavostí, je vina Džamuchova.“

„Tlumočil jsi mi všechna jejich slova?“

„Všechna!“

„Opravdu neschováváš už žádné v záhybech svého kabátu?“

„Žádné, můj cháne!“

Teprve nyní se Temudžin otočil a řekl: „Nevyřídit zprávu přesně by bylo horší než nejhanebnější řeč, kterou vyřídit je tvou povinností!“

Když posel odešel, poručil Čingischán, aby k němu svolali všechny vojevůdce; protože však nemohli dorazit do tábora dřív, než někdy k půlnoci, zůstal jsem u něho. Seděli jsme na velkém pestrém koberci, a poněvadž můj přítel přemýšlel, mlčel jsem i já, jako mlčel on, a protože se na mne nedíval, nedíval jsem se ani já na něj; dobře jsem však věděl, že ho má přítomnost těší. Upřeně civěl na vzory koberce. Vypadalo to, jako by před jeho očima ožívaly. Možná že v jeho myšlenkách představoval silný modrý pruh, který koberec lemoval, řeku Onon, široké žluté pole za ním step a ty pohozené červené skvrny byly snad Džamuchovo vojsko, zelené skvrny zase bojovníci Targutajovi a ty černé naše tisícovky? Možná že to tak nebylo a že kudrlinky byly pouze kudrlinky, skvrny pouze skvrny, pestře vetkané květy pouze krásný ornament. Přesto mi ale bylo nápadné, že se chán pokaždé vrací k jednomu určitému místu na koberci, i když od něho odtrhl oči a o několik kroků poodešel.

Když jsme tak mlčky strávili hezky dlouhou chvíli, podíval se na mne a řekl: „Ať už jsou ty čínské mosty z těžkých kamenů sebevětší zázrak, Kara-Čono, ve válce nejsou k ničemu. Co je platný most, přes který může přejít také nepřítel? Vyjedu Džamuchovu vojsku naproti a se svým hlavním vojem přejdu řeku Onon na jejím nejširším místě tak, že z tisíců k sobě svázaných koní postavím živý most, po hřbetě těch koní se přeženeme na druhý břeh a ještě dříve, než Džamucha něco zpozoruje, most zase zmizí.“

Odpověděl jsem Temudžinovi, že se mi jeho nápad s živým mostem velmi zamlouvá, ale neřekl jsem, že mě jeho úmysl, svést bitvu na levém břehu řeky, zároveň leká. Kam bychom měli uhnout, kdyby nás zatlačili? Mít řeku v zádech? To odporovalo všem pravidlům boje, která jsme až dosud vždycky dodržovali. Co to má Temudžin tentokrát za lubem? Nepozornost tak velkého dosahu přece nemůže být základem jeho plánu.

Chán ale klidně seděl a mlčel a chán také přesně věděl, že mě jeho úmysl zaráží. Zřejmě čekal na mou námitku; měl totiž rád, když někdo z jeho nejbližších důvěrníků odhalil v jeho plánu nějakou domnělou trhlinu, kterou do něho úmyslně vložil, aby nepřítele oklamal. Udělal jsem mu proto radost a řekl jsem opatrně: „Ty chceš bitvu svést na levém břehu Ononu, Temudžine?“

„Na levém břehu, Kara-Čono, s řekou v zádech.“

Teď už jsem ho pochopil naprosto přesně: S řekou v zádech! řekl. Chtěl mě zřejmě nalákat do léčky jako nepřítele, aby se mu tím potvrdila správnost jeho domnělé chyby. Třebaže jsem měl již na jazyku příští větu, chvíli jsem neřekl nic. To ho možná svedlo k tomu, aby mi prozradil i svou další myšlenku.

Strážce hlásil příchod urozených.

„Teď musejí počkat!“ řekl chán s odmítavým gestem ruky. Zřejmě mu v této chvíli záleželo víc na mém názoru než na příchodu náčelníků; měl totiž ve zvyku tlumočit své myšlenky vojevůdcům, teprve když si je naprosto přesně přezkoušel a ověřil.

„Proč nic neříkáš, Kara-Čono?“ Pohlédli jsme si do očí. „Řekni mi pravdu, Kara-Čono, tak jako dřív, když jsem ještě nebyl chánem!“

„Když chceš bojovat na levém břehu Ononu, milý Temudžine, dovedu v tom odhalit jen jediný knížecí omyl!“ – Tak totiž sám nazýval chyby, které do plánu vkládal.

„Jak to, když neznáš celý plán?“ Rozčileně vstal a přeběhl k vinné kádi, nabral si plnou misku a vypil ji, aniž ze mne spustil oči.

„Protože jsi tuze chytrý na to, abys takovou chybu doopravdy udělal.“

„A Džamucha?“ Temudžin přišel až ke mně. „Pozná Džamucha v této chybě, že je knížecí, nebo ji bude pokládat za opravdovou?“

„To nevím, protože tvůj plán neznám!“

„Nezná ho ani Džamucha, Kara-Čono.“

Druhý strážce hlásil příchod vojevůdců.

„Ať počkají!“ řekl Temudžin opět.

„U tohoto knížecího omylu, Temudžine, je důležité jenom jedno – kdy se na něj přijde.“

„To je ono!“

„A vypočítat to je úkolem tvého ostatního plánu, který máš dosud uzavřený v hlavě.“

„I v tom máš pravdu, Kara-Čono.“

S úsměvem mě doprovodil ke dveřím, sám odhrnul modrý závěs ke straně a propustil mě. Neudělal jsem však ještě ani dva kroky, když mě zavolal zase zpátky k sobě a pošeptal mi do ucha:

„Všechny je utopím, prostě utopím, a to v Ononu, Kara-Čono, v řece Ononu, na jejímž levém břehu budeme bojovat, slyšíš, na levém!“

„S řekou v zádech, Temudžine, vím,“ řekl jsem se smíchem.

„Ne, tváří k řece!“

A teď jsme se rozesmáli oba.

Tentokrát se chán Togrul objevil na Kerulenu se svým vojskem před svým přijatým synem přesně ve smluvený čas. Náčelník Keraitů řekl: „Můj mladší bratr Džamucha se nad nás všechny povýšil. Je proto třeba jeho vojsko zmenšit, aby napříště také jeho slova byla menší. Je jako had, který spolkl krysu. Ztloustne, ale nezmoudří!“

„A po kořisti je navíc ospalý, nemám pravdu, můj královský otče?“ dodal Čingischán.

Narážel tím na svůj plán, s nímž jsem se mezitím i já seznámil a který předpokládal vybudování velikého tábora na levém břehu Ononu; tento tábor se měl táhnout podél řeky a měl být postaven takovým způsobem, aby vypadal naprosto stejně jako všechny naše ostatní tábory. Nic v něm nemělo chybět, všechno v něm mělo být: tisíce jurt a stanů, ve stanech a jurtách drahocenné oděvy a nádoby, bohatství potravy a nápojů, hodně nápojů. opojných a chutných, a také zlato a stříbro, a na jídelních miskách dokonce zbytky jídel, jako by obyvatelé bývali překvapeni a museli uprchnout. Jen jedno jediné v tomto táboře nemělo být: lidé. Nakonec chán ještě ustanovil: „Večer ať v táboře hoří víc ohňů, než kolik na nebi září hvězd. A udržovat tyto ohně budou oni bojovníci, které tam zanecháme, aby mohli v pravý okamžik svést naoko boj s Džamuchou.“

Zatímco na místě, kde měl povstat tento tajemný tábor a řeka byla úzká, zůstala jedna určená tisícovka, jeli jsme se svým hlavním vojem a s Togrulovými bojovníky na sever pátrat, kde je Onon nejširší. Zvědové nám hlásili, že step je zatím prázdná, že nikde nepozorovali nic, co by poukazovalo na blízkost Džamuchových a Targutajových vojů.

Čingischán přesto rozkázal ihned svázat řemeny dohromady koně a vehnat je do řeky. Pětadvacet zvířat vedle sebe, hustě tělo k tělu, tak jsme je zahnali do vody a tam jsme je hned zas svazovali s dalšími pětadvaceti koňmi. Řičeli a řehtali do jasné měsíční noci, natahovali a otáčeli šíje a v jejich očích blýskal strach a světlo bledého nebeského kotouče. Voda v řece šuměla, stříkala, pleskala, a tím víc se vzdouvala nad sráz břehu, čím víc koní jsme do Ononu vehnali a čím dál do řeky se posunoval náš živý most.

Jako první přeběhl po hřbetech koní na protější břeh náš chán. Po něm následovali tisícníci se svými bojovníky. Potom jsme vyvedli koně zase z řeky a osvobodili je z pout.

Vyšlo slunce. Naše veliké vojsko leželo roztroušeno v hluboké trávě. Většina mužů spala. Vyčerpáni dlouhou jízdou a unaveni ještě delší nocí, váleli se teď na jitřní stepi po zemi. Chán je však nenechal dlouho odpočívat. Dokud nebylo všechno provedeno tak, jak to jeho plán vyžadoval, nebyl rozhodně čas na zahálku. Shromáždil kolem sebe vojevůdce, tisícníky, setníky, dokonce si dal přivolat i desátníky. Ti mu připadali obzvlášť důležití. Přistoupil k jednomu a zeptal se: „Kterou řadu vedeš?“

„Třináctou odleva, můj cháne!“

„Kdo tě nahradí, když padneš?“

„Gambu!“

„Doveď mě k němu!“

Temudžin se pustil s desátníkem spěšně přes trávu, hnal se přes spící, prodíral se mezi koňmi a skupinami mužů.

„Tady leží Gambu; spí, můj cháne!“

„Probuď ho!“

„Gambu!“ křikl desátník a botou přitom strčil do spícího.

Mladík prudce vyskočil a vyděšeně zíral do obličeje svého vládce; snad si myslil, že ještě sní, když se na něho bleskurychle vysypala otázka:

„Kterou řadu povedeš, když tvůj desátník padne?“

„Třináctou, můj cháne!“

„Třináctou, snad třiatřicátou, ne?“

„Ne.“

„Ne, třináctou, můj cháne, třináctou!“

„Tedy zprava?“

„Zleva, můj cháne, vždycky zleva!“

„No dobře, Gambu, třináctou zleva!“ A s úsměvem kráčel chán dál.

Když takhle přezkoušel víc desátníků a jejich zástupců, vytáhli tisícníci se svými bojovníky do stepi, do úvalů a na místa, která jim Čingischán vykázal. Tam, chráněni strážemi, směli odpočívat den, dva dni, prostě tak dlouho, dokud nedostanou nový rozkaz.

My jsme zatím zůstali na jednom pahorku s opáleným kamením. Byl obnažený, holý, po jeho svazích se šplhalo pouze sem tam nějaké trnité křovisko. Jediný strom ani jediný keř tu nevrhal pořádný stín. Temudžin mi však zakázal, abych mu postavil jurtu.

„Mají snad střechu moji bojovníci?“ řekl, položil se na plstěnou rohož a zahleděl se dlouze do nebe, po kterém se v té chvíli honily temné mraky. Čtyři tělesní strážci z urozených rodin seděli vedle něho a střežili jeho spánek. Najednou začalo pršet. Chán ale spal dál, jen si překlopil přílbu přes obličej, a když déšť zesílil, poručil jsem strážcům, aby ho před přívalem dešťové vody chránili roztaženou plachtou.

Až do večera hlásili vojevůdci, posílajíce jednoho posla za druhým, že jejich tisícovky zaujaly předepsaná stanoviště. Také chán Togrul poslal podobnou zprávu. A z „tábora bez lidí“ jsme se dověděli, že bojovníci ležící před ním „zapálili víc ohňů než na nebi září hvězd“.

Ale Džamucha nepřicházel.

„Čeká, až bude po dešti,“ řekl Temudžin.

„A Targutaj? Což ten se nezmohl právě v dešti?“

„Já vím. Loupil vždycky v nečase jako šakalové a vlci. Jenže tentokrát, Kara-Čono, je Džamucha jeho velitelem, a proto musí čekat, až přestane pršet.“

Když se rozjasnil den a náš pahorek s chánovou družinou zalévalo opět sluneční světlo, uviděli jsme přijíždět po svahu nahoru hned tři rychlé posly najednou.

První šipka řekl: „Špice Džamuchova vojska byla spatřena v údolí Antilop.“

Druhý řekl: „Vede s sebou všechen lid, káry i stáda, ženy i děti.“

Temudžin se zasmál.

„A ty? Co mi povíš ty?“ zeptal se třetího.

„Viděl jsem Targutaje s jeho Tajčuty jet na pravém křídle Džamuchova vojska podél potoka, který teče po téhle straně horského hřebene. Také on vede s sebou svůj lid.“

„V údolí Antilop,“ opakoval Čingischán.

Tato zpráva znamenala, že se Džamucha domnívá, že se zdržujeme ještě pořád na Kerulenu, neboť s sebou vedl ženy a děti, káry i stáda; zřejmě hodlá svůj kmenový tábor rozbit na úrodném břehu Ononu a tam ho zanechat, aby během válečného tažení byl se svými bojovníky pohyblivější. Poněvadž údolí Antilop leželo na jih od našeho „tábora bez lidí“, hrozilo nebezpečí, že Džamucha překročí Onon, aniž se chytne do naší léčky. V tom případě by pak vyloupil náš hlavní tábor na Kerulenu a my zase tábor jeho, ale bitva by pro nás byla ztracena a Džamuchovo důstojenství jakožto gurchana by vzrostlo.

A již se hnali Čingischánovi rychlí poslové na jih, dolů do „tábora bez lidí“, před nímž ležela tisícovka, která s ním měla svést boj naoko. Ta dostala nyní rozkaz odejet dolů do údolí Antilop, Džamuchovu a Targutajovu přesilu napadnout a během vypuknuvšího boje se stahovat zpět do blízkosti prázdného tábora, aby tak nepřítele vlákala do pasti.

Hlavnímu voji rozkázal Čingischán, aby ihned vyrazil do prostor ve stepi, které jsou dosud prázdné, přičemž náčelník Keraitů Togrul měl se svým vojskem zabočit na pravé křídlo.

Jel jsem vedle Temudžina a postupovali jsme pomalu v čele oné tisícovky, která měla Onon po své levici a pronikala po jeho břehu směrem k jihu. Občas nás provázeli rackové, kteří kroužili nad světle modrou řekou a žlutým rákosím. Křik těch vodních ptáků jsme ale neslyšeli. protože nám v uších hřměl dusot tisíců koňských kopyt. Také ryby jsem viděl, ryby, jimž se vždy zablýskl hřbet, když vyklouzly k hladině. Možná že právě v té chvíli seděla Zlatokvítka u Kerulenu a dívala se do řeky, jako jsem se do řeky díval já, viděla v duchu moji tvář, jako jsem já viděl její, a snila o tom. co jsme si oba tolik přáli.

K večeru řeka zešedla. Za námi nad ní zůstával lenivě viset pruh prachu, koním odletovaly od huby chuchvalečky pěny.

Když zvědové hlásili, že „tábor bez lidí“ už není daleko, poručil chán zarazit a zalehnout. Ještě stále jsme neviděli ohně ani neslyšeli vřavu boje, ale poslové hlásili, že se tisícovka podle rozkazu stahuje zpátky, láká nepřítele do blízkosti prázdného tábora a má přitom těžké ztráty.

Číhavě jsme leželi v trávě, tiskli se na teplá těla koní a čekali. Srpek měsíce zapadl do řeky. Břeh ovíval chladný vánek a harašil v rákosí. V bažinách Ononu kvákaly žáby.

Potom noc náhle umlkla.

Ale vzápětí opět zakřičel pták.

V sítině u břehu zavrzala kachna.

Ticho.

Položil jsem se na záda. Z nozder mého valacha mi vanul do tváře horký dech. Díval jsem se do nebe, které mi připadalo stejně nekonečné jako step. Tam nahoře kvetly hvězdy a tady dole květiny. Ty hvězdy! Kolik jich asi Zlatokvítka dnes napočítá v dymníku naší jurty?

„Už je to tady,“ zašeptal Temudžin, když přitiskl ucho na zem.

Blížil se koňský dusot. Přicházel k nám ze tří stran. A bylo to sedm poslů, kteří se přiřítili, sedm mladíků na zpěněných koních.

Čingischán se zvedl.

„Džamucha vtáhl do tábora bez lidí a loupí tam,“ hlásili.

„Jen ať si loupí. Vždyť pro něj jsem nechal připravit a volně ležet všechny drahocennosti, aby se jimi opil. Jeho bojovníci se tou kořistí zalknou. Já jsem ale poručil, že v mém vojsku se během žádné bitvy loupit nesmí. Dnes pochopíte, proč jsem takový zákon vydal.“ Temudžin se vyšvihl do sedla svého bělouše a zvolal: „Na koně, bojovníci! Taste meče, bojovníci! Chopte se sekyr, bojovníci!“

„Můj cháne,“ přistoupil k němu jeden z rychlých poslů, „my jsme ti ještě nevyřídili všechno!“

„Mluv!“

„Ta tisícovka, můj cháne, která napadla Džamuchovu přesilu a v boji se stahovala zpátky do blízkosti prázdného tábora, jak jsi to poručil, ta už není. Po stepi leží rozházeno jen tisíc černých hlav.“

„Přesně to jsem očekával, bratře, hned jak jsem ji tam posílal. Máš pro mne ještě nějakou zprávu?“

„Ne, můj cháne.“

„Podívej se tedy k nebi, mladíku. Tam nahoru odešlo těch tisíc udatných bojovníků; vystoupili do věčných výšin a spolu s hvězdami teď shlížejí na nás dolů. Mluvili bychom snad jinak o moci věčně modrého nebe? Kupředu, bojovníci!“

Step se roztřásla.

Tráva se drtila.

Noční ptáci zděšeně vzlétali.

Stejně jako při hře, kterou nás chán učil, řítilo se vojsko za mohutného vzrušeného ryku přes planinu. Jako černá vlna valila se ta mocná záplava pod mlžným zvonem prachu, mizela v úvalech, přelévala se přes návrší a blížila se k nepříteli, který si klidně seděl v prázdném táboře, loupil nebo spal, pil nebo hodoval.

Vyjeli jsme z tmavé noci a za šera jsme vpadli do tábora. Ještě dříve, než se bitva vůbec stačila v pravou bitvu rozvinout, bylo o ní rozhodnuto. Mrtví pluli po Ononu, topící se křičeli, zajatí škemrali o milost.

Zatímco se chán Togrul pustil za prchajícím Džamuchou, hnal před sebou Čingischán rozprášené Tajčuty a sledoval je až dolů do údolí Antilop. Leželo tam před námi jako šesticípá kůže jaka a protahovalo se až k výšinám, z nichž jsme se teď řítili dolů a stříleli do zmatku prchajícího nepřítele. Náhle se Temudžin svalil s koně. Vrhl jsem se na něj, zakryl jsem chána svým tělem a chránil ho před tajčutskými šípy, které kolem nás svištivě prolétávaly a dopadaly do křoví nebo mezi skaliska.

„Temudžin!“ vykřikl jeden Tajčut.

A ihned volalo pět dalších Targutajových mužů: „Ano, to byl Temudžin!“

„Dobijte ho!“ žádali a začali dorážet na tělesnou stráž.

„Smrt Temudžinovi!“

Vzhlédl jsem. Chánovi tělesní strážci bojovali zády ke skalní stěně, u které jsme leželi; bojovali meči a blýskavými sekyrami. Koně se řítili do propasti, strhávali s sebou vítěze i poražené. Výkřiky hrůzy se vznášely k modrému nebi; ale ozývaly se i odvážné výkřiky, pohrdající smrtí. Strážci vypadali sami jako z kamene, když se tam tak zády tiskli ha skálu. A u nohou jim ležel chán, kterého jsem chránil; teprve teď jsem zpozoroval, že ho jeden šíp zasáhl do krku.

„Můj cháne, příteli,“ vyrazil jsem zděšeně a rychle začal sát krev z jeho rány: vypíjel jsem smrt z jeho žil a plival ji do trávy.

Plynula hodina za hodinou a my jsme setrvávali stále před kamennou stěnou. Dole v údolí se ještě bojovalo. Konečně vytekla špatná krev mého přítele a on řekl: „Uvnitř se mi oči zase rozjasnily. Dej mi napít, Kara-Čono.“ Potom se nadzvedl a opřel se zády o teplou skálu.

„Kde je Džamucha?“

„Nevím, Temudžine. Nemáme od chána Togrula dosud žádné zprávy.“

„A Targutaj?“

„Ani to nevím, Temudžine. Ale Bogurči ho určitě bude štvát po stepi jako pes s vyplazeným jazykem, a kdyby to muselo být, požene se za ním až tam, kde slunce zapadá a kde je konec země.“

Chán se usmál. Sundal jsem z jeho rány byliny, které zatím zvadly, a pokryl ji čerstvými.

„Měl by sis lehnout, Temudžine. Mohlo by se stát, že tvé tělo přepadne horkost a dostaneš zimnici.“

„Chceš, aby nepřítel o mně říkal: ‚Leží tam nahoře?‘“ Nato se chán okamžitě postavil a zaťal prsty do drsné skály. Potom pohlédl do slunce a zeptal se, jsou-li jeho oči nyní jasné také zvenčí.

„Září, Temudžine.“

„Vidíš, září. Ó slunce,“ pronesl slavnostně, odepjal si opasek, pověsil si ho kolem krku a hluboce se uklonil, jak činil vždycky, když tomu rudému kotouči nahoře vzdával díky.

V údolí Antilop mezitím shromažďovali zajatce. Na místo, kam je zahnali, dopadaly již stíny okolních výšin. Jeden muž z lidu nepřátel však spěchal na kopec, přesně k místu, kde jsem stál s Čingischánem. Meč i luk sice odhodil, ale tělesná stráž ho nechtěla propustit.

„Je to Tajčut,“ říkali tělesní strážci. „Zabijeme ho, cháne!“

„Pusťte ho ke mně,“ poručil Temudžin, „chci slyšet, co mi mohou jeho ústa říci.“

„Jmenuji se Džircho-Adaj,“ řekl muž, „a byl jsem to já, kdo na vás vystřelil šíp. Střílel jsem shora z kopce.“

Strážci zlostně přiskočili.

„Nechte ho domluvit,“ žádal chán.

„Jestliže teď za to budu vládcem zabit,“ řekl Džircho-Adaj, „pak po mně zůstane jen skvrna nečistoty, o nic větší než dlaň. Jestliže však dostanu milost, pak chci před vládcem útokem hnát na nepřítele, i kdybych musel nejhlubší vodou projít a nejtvrdší kámen rozbít. Na rozkaz ‚Pojď!‘ nebo na rozkaz ‚Hurá na nepřítele!‘ zaútočím, i kdybych modrý kámen musel na padrť roztříštit nebo černý kámen na kusy rozbít!“

Chán pokynul tělesné stráži, aby od muže odstoupila, řekl: „Bojovník, který jednal jako nepřítel, se obvykle krčí a schovává, zvlášť když zabil nebo někomu uškodil, a ve své řeči o tom pomlčí. Tento zde však nezamlčuje, koho zabil nebo komu ublížil, nýbrž to na sebe prozrazuje. Takový člověk se hodí za druha. Tvé jméno je Džircho-Adaj. Ale protože jsi na mne vystřelil šíp, dávám ti jméno Džebe, Šíp, a budeš jezdit vždycky vedle mne.“

Po této příhodě přivedl jeden setník k chánovi plačící ženu z nepřátelských řad a řekl:

„Křičí a shání se po tobě, Čingisi. Stála tamhle dole pod cedrem a pořád jen volala: Temudžine, pomoz mi! Kde je Temudžin? Ach Temudžine!“

„Jak si mě můžeš žádat, když tě vůbec neznám?“ zeptal se chán. „Kdo jsi, že si mě dovoluješ volat, jako bych byl tvůj přítel?“

„Jsem Sorgan-Širova dcera, Temudžine.“ Slova jí vyhrkla z úst, zalévána slzami. „Tvoji bojovníci zajali mého muže a chtěli ho ubít. A proto jsem plakala a křičela, a volala jsem, aby Temudžin mého muže zachránil!“

„Tvůj muž je okamžitě volný! Pošlu s tím rozkazem posla!“

„Můj muž je mrtvý! Už nemusíš žádného posla posílat, Temudžine. Ubili ho, protože jsi moje volání neslyšel!“

Slzy jí stékaly po nose, tvářích i po krku, kapaly na šaty a vytvářely na nich černé skvrny, takže byly stejně nehezké jako sama plačící žena s rozcuchanými divokými vlasy, které jí splývaly zplihle kolem obličeje.

„Nejraději bych plakal s tebou,“ řekl chán, „ale v době, kdy jsi mě volala, sám jsem ležel zmožený na této skále, moje oči nic neviděly, moje uši nic neslyšely. Jak jsem ti tedy měl pomoci?“

Mezitím se k nám přiblížil i starý otec, šouraje se váhavým krokem a se sklopenou hlavou. Čingischán ho přijal se slovy: „Mělo by mě těšit, milý Sorgan-Širo, že tě po dlouhé době zase vidím. Tenkrát oné smutné noci jsi mne i mého přítele zbavil toho černého dřeva, které jsme měli na krku, a hodil jsi je na zem, to těžké dřevo potupného límce na našem kabátě jsi nám tenkrát vlastnoručně sejmul. Prokázal jsi nám velikou službu. Přesto se teď tvé dceři přihodilo toto neštěstí. Ale mám snad na tom vinu já? I když v posledních letech se ke mně přidalo tolik lidí, ty jsi mezi nimi nebyl.“

Sorgan-Šira se neodvažoval zvednout oči a odpověděl tiše: „Kdybych se byl ukvapil a přišel k tobě již dříve, pak by byl Targutaj mou ženu a dítě, moje stáda a zásoby, které bych tam byl zanechal, obrátil v popel a rozprášil. Toho jsem se obával, Temudžine, a proto přicházíme teprve dnes, abychom se k tobě přidali.“

Chán se ještě stále opíral o skalní stěnu. Stál tam se sluncem v tváři a s rukama zaťatýma do drsného kamene, bledý až sinalý, a protože se Sorgan-Šira během své řeči na chána nepodíval, řekl Temudžin hněvivě: „Když se člověk nemůže podívat tam, kam míří jeho slova, a raději hledí na své boty než do tváře přítele, nejsou asi jeho slova rovná a jejich smysl není dost hluboký. I když s tebou i s tvou dcerou sdílím váš bol, nemohu připustit, že bych měl jakoukoli vinu na smrti jejího muže.“

„Jsem tedy přijat, Temudžine?“ zeptal se šedivec.

„Ano.“

„Chceš mít mezi svými člověka, který váhá, protože je starý, a jehož myšlenky zestárly spolu s ním, který špatně vidí, a proto ledaco pozná až pozdě, který již jen málo slyší, protože jeho uši během dlouhého života už slyšely příliš mnoho? Stojíš o takového člověka, Temudžine?“ Sorgan-Šira pohlédl nyní již nebojácně k šedé skalní stěně, o kterou se opíral Čingischán.

„Ctím stáří,“ řekl Temudžin, „ale nejen proto tě přijímám, nýbrž proto, že nebýt tebe, dnes bych už nežil.“

Uspokojený stařec opustil se svou smutnou dcerou výšinu, sestupoval korytem, které v pradávných dobách vyhloubila voda, a zmizel za křovinami a později v davu.

Chán požádal o koně.

Domlouval jsem mu, prosil jsem ho, aby se přes noc nehýbal a vyčkal tady do rána, ale hlavně aby nesedal na koně, protože ztratil příliš mnoho krve a je dosud na jízdu příliš slabý. Neposlechl mě však a vykročil vstříc valachovi, kterého mu přiváděl jeden strážce. Viděl jsem, jak se musí namáhat, aby vůbec udělal jen pár kroků, a proto jsem přiskočil a chtěl mu pomoci do sedla. Mrzutě mě však odmítl. A hned nato se skácel; skácel se na kamení, valach splašeně utekl a chán zůstal ležet bez hnutí na zemi před námi. Opět mu vytryskla krev z krku a také z úst mu začala téci, a já si u něho rychle klekl a vysával mu podruhé ránu a plival smrt do trávy. Teď byl chán úplně bez hnutí. Neviděl zapadnout slunce ani probudit se hvězdy, neslyšel, jak mi Bogurči hlásil, že zajal sedmdesát tajčutských náčelníků, mezi nimi Targutaje, neslyšel také, jak poslově chána Togrula donesli zprávu, že se mu nepodařilo Džamuchu zajmout.

Poručil jsem postavit jurtu.

Uložili jsme chána na plstěnou rohož a já zůstal u něho, po celou dlouhou noc jsem u něho zůstal a hlídal ho, stejně jako ho venku hlídali strážci, jejichž kroky pravidelně chřupaly po kamenné suti.

Když se měsíc posunul do tyčoví kruhového dymníku, začal Temudžin mluvit. Hlava jako by mu hořela, tělo jako by mrzlo.

„Poznáváš mě?“ zeptal jsem se přítele.

Neodpověděl. Jeho kalné oči hleděly strnule dřevěným mřížovím do měsíčné oblohy.

A noc ubíhala dál ve znamení zmatených snů, které začal chán koktat horkými rty a skrze drkotající zuby. Mluvil o domech, které vítr pohání po řekách po proudu i proti němu. O vozech bez kol, v nichž sedí vládcové, cizí vládcové, o městech z kamene obehnaných zdmi z kamene, které není možno přenášet jako jurty a stany, o dalekých palácích mluvil, o palácích se zlatými sloupy a zlatem obloženými střechami, o kvetoucích zahradách a pomerančových hájích, o cizích náčelnících a králích, kterým se ze sna vysmíval, o všelijakých božstvech, která neznal, ale která chtěl vyhladit, o zlaťácích velkých jako velbloudí hlava, o drahokamech větších než oči jaků, o věžích a horách tak vysokých, že se z nich dá země přehlédnout div ne až k samému konci, a ještě o mnoha jiných věcech mluvil. Byla to dlouhá, předlouhá noc. s dlouhými sny, nemocnými sny, které chán vyrážel z horkých úst přes chladné, drkotající rty.

Když šero časného jitra zjasnilo sinalou chánovu tvář, pohnul Temudžin poprvé opět hlavou, spatřil mě, poznal mě a řekl tiše: „Tak jako je na nebi jen jedno slunce a jeden měsíc, smí na zemi být jen jeden chán, jeden vládce!“

Ta myšlenka mě zděsila. A čím déle jsem o ní uvažoval, tím více mě ještě děsil rozsah jejích následků. V řetězu jeho nočních, mně tak zmateně připadajících snů, byla posledním článkem, a třebaže ho připojil v bdělosti, a nikoli ve snu, hodil se k ostatním. Opatrně a uváženě jsem mu na zkoušku zkusil připomenout:

„Dnes v noci jsi byl velmi daleko, Temudžine. Mluvil jsi o věcech, které neznám. Vyprávěli o nich jen ti cizí kupci, co u náš vyměňovali své zboží, ale já je neznám. Smrt jsem ti z rány vysál, ale těch zmatených, cizích snů jsem tě zbavit nedovedl!“

Užasle se na mne podíval. „Co vyšlo z mých úst, roztřesených zimou a horkem, to nevím, Kara-Čono, ale vždycky se mi zdává jen o věcech, které neznám, protože toužím po tom je poznat. A nesním taky nikdy o věcech, které kolem mne již jsou, nýbrž jen o těch, které jednou kolem mne být mají. Není to vlastně podstata všech snů, Kara-Čono?“

Na to jsem neměl odpověď a na chvíli jsem se odmlčel.

Závěs u vchodu byl vysoko vytažen a otvorem jsem viděl údolí Antilop jako obrovskou zelenou rohož, na níž dřepěli zajatci, obklopení strážemi a ohni. A opět tu byli pestří ptáčkové, třepetali se a štěbetali v křoví, ve spirálách stoupali k obloze, zpívali nad údolím, zpívali nyní opět tam, kde utichl lomoz boje.

„Ty se neptáš na Džamuchu, Temudžine?“

„Pro ty moje sny jsem na něj skoro zapomněl! Co je s ním?“

„Unikl Togrulovi.“

Temudžin se usmál. „Unikl! Čím větší bude moje říše, tím menší bude říše mých nepřátel! Kam se pak chce Džamucha jednoho dne vrtnout?“

„Nemáš to tedy chánovi Togrulovi za zlé?“

Temudžin zavrtěl hlavou, sáhl po kožichu a přitáhl si ho pod bradu, jako by ho mrazilo. „Nestál snad při mně můj vyvolený otec a nepomohl mi vždycky, když jsem to nutně potřeboval?“ S úšklebkem pak ještě Čingischán připojil: „A není snad Džamucha jeho bratrem?“

Široké údolí teď zalévalo sluneční světlo, ozařovalo úžlabiny i svahy pahorků. Bojovníci převáděli ukořistěná stáda k potoku, koně i ovce, a psi se honili se štěkotem kolem houfů dobytka a sháněli je dohromady.

„A co je s Targutajem?“ zeptal se chán.

„Bogurči ho zajal, Temudžine, i se všemi jeho devětašedesáti náčelníky.“

„Bogurči!“ řekl chán. „Tisíc takových Bogurčiů, a moje sny by už nemusely být jen sny!“

Zlobilo mě, že začal opět mluvit o svých snech. Sáhl jsem mu na čelo, ale nebylo už tak horké jako v noci.

„Kdybys chtěl těch sedmdesát náčelníků odtud vidět, Temudžine, tak leží tamhle dole při kraji toho březového lesíka.“

„Ukaž mi je, Kara-Čono!“ Pozvedl jsem mu hlavu a záda a podepřel ho, takže jsme se spolu mohli vchodem de stanu dívat dolů do údolí a přes ně dál až k březovému lesíku. „Vidíš, Kara-Čono, nejdřív držel Targutaj v zajetí mne a tebe, a teď máme jako zajatce zase my jeho a jeho náčelníky. Nám se podařilo uniknout, ale oni neuniknou. Rychle mi sežeň posla!“

Zatímco jsem šel pro posla, napadlo mě, že se Temudžin asi začal najednou bát, aby snad i tito tajčutští nálčelníci nakonec neutekli. A opravdu, sotva posel překročil práh, chán vyrazil: „Pospíchej k Bogurčimu a řekni mu, že přikazuji, aby těch sedmdesát Tajčutů okamžitě popravil.“ Potom požádal, abych ho znovu podepřel, aby se zase mohl dívat dolů do údolí. „Chci vidět, jak je můj rozkaz vyděsí.“

Náš jezdec se hnal přes kamení, až s sebou strhával suť, zmizel za skálami, znovu se vynořil vedle křovin, podruhé zmizel, až nakonec dorazil do údolí, takže jsme ho teď nemohli ztratit z očí. Cválal přes obrovskou rozprostřenou zelenou rohož a kromě nás nevěděl nikdo, jakou zprávu s sebou nese; a ze všech nejméně to vědělo těch sedmdesát tajčutských náčelníků, kteří seděli na okraji něžného březového lesíka. Před jurtou Bogurčiho vlála kmenová korouhev s ohony jaků.

„Ještě na jeden dostřel šípu, a už bude stát před mým nejlepším vojevůdcem,“ řekl chán.

A sotva to vyslovil, seskakoval již posel ze svého černého běhouna, zmizel ve stanu, a když se zase objevil, stál po jeho boku Bogurči a svolával některé bojovníky, kteří leželi v trávě.

Přes údolí Antilop putoval stín mraku. Šedé byly nyní kmínky bříz, šedý byl potok i křoviny. Potom však znovu dopadlo na něžný březový lesík oslnivé sluneční světlo, a vtom se už také zvedli zajatí, neboť k nim právě došel Bogurči se svými muži. Na kratičký okamžik jakoby všechno strnulo: Bogurči stejně jako zajatci, bojovníci stejně jako břízky. Když pak bojovníci zajaté muže uzavřeli do kruhu, propukla v celé skupině vřava.

„Spusť dveřní závěs, Kara-Čono,“ řekl chán a položil se opět na rohož. Měl čelo mokré. Pravil: „Dej mi přinést polévku z dvakrát kojeného jehněte.“

Mlčky jsem vyběhl ven. Před březovým lesíkem ležel velký, velmi velký stín. Nepocházel však od mraků ani od stromů, neboť bylo pravé poledne a světelný kotouč stál nad údolím Antilop kolmo.

12. KRÁSNÁ CHULAN

Tiše ležel chán v příštích dnech na své měkké rohoži a zotavoval se jen velmi pomalu, ale ze sna již v noci nemluvil. Třebaže stravující horečka už ustoupila, slabost ho nutila nevycházet z jurty. Kromě mne a tělesné stráže však nevěděl nikdo, že se chán nedokáže udržet na nohou. Přísně dbal, aby se to nikdo nedověděl, protože se bál, že by se zpráva mohla donést k nepřátelským kmenům a dodat jim odvahy, aby ho přepadli.

Někdy jsem ho musel dovést ke dveřím stanu, a to se pak díval úzkou štěrbinou v závěsu dolů do údolí Antilop a pozoroval vracející se tisícovky, zajatce a lid nepřítele, ženy a děti.

Vojevůdce však nepřijímal, ačkoli po tom jen prahli, chtějíce mu ohlásit svá vítězství. Dokonce ani svým synům nedovolil projít strážemi, ba ani chánovi Togrulovi, svému vyvolenému otci, který prý, jak Temudžin se smíchem říkal, toužil přijít pouze proto, aby mu rozvláčnou řečí vysvětlil, jakým způsobem se vlastně Džamuchovi podařilo utéci.

Po vybraných krmích a silných nápojích, které jsem dával chánovi podle jeho přání připravovat, se vládce nakonec uzdravil, a tak nadešel den, kdy dokázal sám doběhnout ke dveřím, aniž ho to nějak zvlášť unavilo.

Zavolal mě.

A klečeli jsme pak spolu za závěsem a dívali se štěrbinou ven. Temudžin ukázal na stan z leopardi kůže, který stál na úboči na jednom skalním stupni pod námi a svým nápadným zbarvením vzhlížel k nám nahoru.

„Co to znamená? Komu patří? Čí stan smi být drahocennější než můj?“ Temudžin strhl zlostně závěs ke straně a vyšel z jurty. Sluneční světlo ho oslnilo. Na ochranu před ním si zastínil oči rukou.

„Včera tady ten stan ještě nebyl,“ řekl jsem.

„Stráž!“ křikl chán. A když strážce přiběhl, zeptal se Temudžin: „Kdo bydlí v tom stanu?“

„My nevíme, můj cháne. Objevil se tady teprve dnes v noci.“

„A který z mých strážců to dovolil?“

„Neměli jsme důvod to zakázat, můj cháne. Předpis zní: Místo kolem tvé jurty, kam nesmi nikdo vstoupit a kde ani nesmí nikdo bydlit, musí být široké na dva dostřely šípu. A stan z leopardi kůže stojí na tři dostřely šípu daleko. Toho jsme se drželi.“

Temudžin pohlédl znovu dolů na tajemný stan. Nikdo z něho nevycházel, nikdo do něho nevstupoval. Družilo se k němu několik menších stanů, obyčejných plstěných, jejichž východy vedly do křoví. Čingischán, který se již trochu uklidnil, řekl strážci: „Jdi se okamžitě podívat, komu stan patří.“ Muž zmizel a my zašli opět do jurty, kde se Temudžin zase uchýlil na rohož. Zdálo se, že ho znepokojuje, že se kolem něho dějí věci, o kterých nic neví a které nenařídil, neboť mi řekl: „Chci zítra přijmout pár velitelů a vyslechnout si jejich hlášení.“

Mezitím se strážce vrátil a zůstal stát u vchodu. V koutcích jeho očí jsem spatřoval slabounký úsměv, který se muž ukázněně snažil skrýt a který se okamžitě změnil ve vážnost, když ho chán vyzval, aby promluvil. Zřejmě mu dělalo radost, že může vládci hlásit: „Ve stanu z leopardi kůže, můj cháne, bydlí jedna dívka se svými služkami. Je tak krásná, že jsem ani mezi nejkrásnějšími dívkami ještě nikdy v životě takovou krásu neviděl, o tom jsem přesvědčen. Na jejím štíhlém těle se třpytí šat z bílého brokátu. Vypadá jako bohyně, která odpočívá na modrých a červených poduškách. Pouze se usmívala, můj cháne; a nad ni se pne obloha ze zlatého kmentu, kterou nesou čtyři černé sloupy, zdobené hadími hlavami. Odpusť mi, můj cháne, že tvůj drahocenný čas ukrajují svou dlouhou řeči, ale vzhled té krásky mě úplně popletl.“

Strážce se uklonil a o krok ustoupil. Čingischán se na mne usmál a potom řekl mladíkovi:

„Tvoje výborná slova, strážce, všechno mým očím zřetelně vykreslila; bylo mi, jako bych se sám díval na některý z jasných pestrých obrazů, jaké s sebou vždycky vozí čínští kupci. Jenom jedno jsi mi zapomněl říci: Kdo je ta dívka? Komu patři? Kdo si tu jurtu tady na svahu postavil?“

Mladík postoupil opět o krok dopředu a řekl:

„Já jsem se té dívky ptal, můj cháne, ale místo odpovědi se jen usmála.“

„Ptal ses na jméno jejího otce?“

„Ano, můj cháne, ale neřekla mi je, nýbrž poptávala se místo toho po tvém zdraví.“

„Po mém zdraví?“

„Ano, můj cháne.“

Temudžin se zvedl a znovu se na mne usmál. Jeho bledý obličej nyní opět trochu zčervenal. Sáhl do kapsy, vylovil ozdobný prsten a natáhl ho mladíkovi na prst, „Slovy jsi mi vymaloval velice krásný obraz, strážce: Připomenul mi něco, na co jsem v posledních dnech, když jsem tu ležel tak zmožený, už téměř zapomněl. Nechť je ti ten prsten upomínkou na zprávu, která mě tak potěšila“

Příští ráno přijal Čingischán nejstatečnější vojevůdce, vyslechl jejich hlášeni o vítězství a dověděl se také, že ona krásná panna je dcerou jednoho merkitského náčelníka, který ji na znamení své oddanosti posílá náčelníkovi Mongolů.

„A kde sídlí ten náčelník, který se mne tak bojí, že mi posílá svou dceru?“

„Na kraji severní stepi, Temudžine,“ odpověděl Muchuli, jeden i nejbližších důvěrníků chánových. „Sídlí tam v lese a klepe se strachy, i když jen orel mávne křídlem, zděšeně vyskočí, jen vítr zalomcuje jeho jurtou, a ve dne v noci vzývá bohy, aby se ti jeho dcera líbila.“

„Je prý krásná, Muchuli.“

„Je krásná, Temudžine. Kdyby se ti byl ten merkitský náčelník odvážil poslat dceru se psí tváří, byli bychom ho už dávno rozsekali na kusy.“

Náhle jsem si vzpomněl na Zlatokvítku a snad jsem dostal strach i o Temudžinovu manželku Borte, že jsem polohlasně řekl:

„A co když je až příliš krásná, milý příteli?“

Chán se na mne zaraženě podíval, zapátral v mých očích, snažil se uhádnout smysl těch slov. Velmi dlouhou chvílí na mne tak upřeně hleděl za hlubokého mlčení vojevůdců, z nichž si jistě nejeden pomyslil to, co jsem se já odvážil vyslovit. „Vždyť se můžeme podívat, jak je krásná,“ prohodil Temudžin a vyzval mne a několik svých nejbližších přátel, aby ho následovali.

Sestoupili jsme ze svahu.

Již venku se kochal měkkými leopardími kožešinami, přejížděl po nich rukou, obdivoval se umělecké dovednosti. s níž byly kůže skládány a nakonec spojeny do tvaru jediného stanu. A ještě víc vychvaloval jejich vybarvení, ty růžicové černé skvrny na žlutém podkladě, který ve slunci až svítil.

Mlčenlivá služka rozhrnula závěs.

A před námi se objevila ta krásná Merkitka, kmenová sestra mé Zlatokvítky, pohodlně si hovící na hedvábných poduškách, červených a modrých, a plaše se usmívala na chána. V jejím úsměvu se chvělo i trochu strachu, který se však ihned rozplynul ve výrazu štěstí, když chán poklekl a zašeptal: „Jak ti říkají?“

„Chulan, můj vládce!“

„Chulan!“ Začal jí líbat špičky prstů a hladit štíhlé paže, stejně jako venku hladil leopardi kůži. „Chulan,“ řekl znovu tiše, a pak opakoval ještě tišeji: „Chulan.“

Ale byť mi jeho počínání připadalo sebevíc nevhodném přesto jsem se poctivě pokoušel nějak to jeho vzplanutí lásky vysvětlit. Má sice Borte, kterou ctí a chrání, ale ta mu byla slíbena již ve věku pouhých devíti let. Miluje ji vůbec? To jsem nevěděl. A možná že to neví ani on a že teprve nyní, když v jeho náruči leží drobná Chulan, poznává, jak nesmírné může být štěstí.

Když jsme pak stan z leopardi kůže opouštěli, vládce mlčel. A mlčky jsme také stoupali opět do svahu. Slunce jsme měli v zádech.

Když jsme došli nahoru, urozeni se beze slova vzdálili.

A tak jsem s ním potom seděl sám, sami dva jsme seděli před jurtou, tváří v tvář zapadajícímu slunci: Nedívali jsme se na sebe a nehovořili jsme spolu, neboť jeho myšlenky dlely ještě u Chulan a jeho oči ještě stále zrcadlily štěstí uplynulých chvil.

Byl jsem rád, když naše mlčení přerušil posel zprávou, že Bogurči právě vjíždí do údolí a přivádí s sebou houf zajatých Tatarů, které vyslídil v okolní stepi. „Neměli vůdce a Džamucha, k němuž se před několika dny přidali, je nechal na holičkách. Vzdali se Bogurčimu bez boje a chtějí ti sloužit, můj cháne. Co se s nimi má stát? Tak se ptá náš velitel.“

„Tataři? Změřte je podle čepu kola. Ty, kteří přesahují, pobijte, ostatní rozprašte mezi naše lidi. Budou hlídat kozy a ovce, jako je hlídají ostří jurtoví psi!“

Posel utíkal vyřídit rozkaz.

„Zavolej ho zpátky, Kara-Čono!“

Když jsem vyběhl ven a volal za poslem, pomyslel jsem si: Dobře že si to ještě rozmyslel, neboť zákon stepi předpisuje nepřítele, který se vzdá bez boje a poddá se, nezabíjíme! Bylo to poprvé, co by chán toto pravidlo porušil.

Opět stál posel před námi. Usmíval jsem se na něj, jako bych mu chtěl říci: Teď dostaneš lepší vzkaz!

„Mladíku, měním svůj rozkaz,“ řekl chán vlídně. „Ohlas, statečnému Bogurčimu, že mi dnes bohové darovali nejkrásnější den mého života. Nechci ho proto pošpinit hnusnou tatarskou krví. Měření podle čepu kola se bude konat až zítra!“

Když se závěs za poslem znovu zavřel, řekl jsem: „Meč proti meči, šíp proti šípu, nůž proti noži, tak zní zákon stepi, Temudžine. Proč ale pozvedáš nyní meč proti těm, kteří ho odhodili? Proč chceš zabít ty, kteří chtějí pro tebe žít a táhnout do boje?“

„Jsou to Tataři, Kara-Čono. Neotrávili mi snad otce?“

„Byli to jejich otcové, Temudžine.“

„Tataři!“ křikl chán. „Copak nestačí, že mají jméno, které mi vhání slzy do očí?“

Měl jsem chuť namítnout: Nestačí, ale neodvážil jsem se a řekl jsem proto pouze tiše: „Nenávidíme vlka snad proto, že se jmenuje vlk? Bojíme se snad šakala, protože ho nazýváme šakalem, Temudžine?“

Jeho prsty se hrabaly ve stříbrné misce, která před ním stála plná kousků masa, hrabaly se, vybíraly některé a nechávaly je zase padnout zpátky do nádoby jako slova, která se mu zdají být nevhodná. Ústa měl otevřená, temnou jeskyni s krvavými zuby, krvavými tak, jako špičky jeho prstů, které ještě stále vytahovaly syrové kousky masa a opět je nechávaly padat zpátky.

Podal jsem mu konvičku s tenkou hubičkou plnou kobylího mléka. Napil se. Potom si hřbetem ruky otřel vous a špičky jeho prstů se znovu zabořily do masa; pak náhle vletěla jedna červená kostka do jeskyně úst. Temudžin řekl: „Ať je tvoje podobenství sebemoudřejší, Kara-Čono, moje srdce mu zůstává uzavřeno.“ Zahalil se do vlněného přehozu a zamířil k východu z jurty.

Zeptal jsem se, mám-li počkat, nebo smím-li si lehnout a spát.

„V noci, příteli,“ řekl Temudžin, „v noci nad námi vládnou ženy. Také nad chány a knížaty. Jak bych ti tedy mohl odpovědět a nelhat, Kara-Čono?“

Venku se ho zmocnil svýma stříbrnýma rukama měsíc a provázel ho ze svahu dolů. Před Chulaniným stahem plápolal oheň a osvěcoval černožluté kožešiny, které tady shora vypadaly jako nakrčený hřbet leoparda, který leží v trávě, mrtvý nebo spící, bez hlavy a bez nohou. Občas zadul do kožešiny vítr a čechral ji.

Usadil jsem se před dveřmi.

Ticho mělo oči a uši. Strážci stáli v trávě jako němé kameny, jurty byly jako obrácené koflíky. Po bledé obloze se šinuly mraky, mrační koně skákající divoce přes měsíc, bojovníci táhnoucí se zdviženými meči kolem měsíce. Nad údolím Antilop kroužil mlčenlivě noční pták a já ho očima sledoval, vznášel jsem se s ním přes křoviny a ohně, přes potok a stany; také nad střechou z leopardích kůží přeletěl a celý od horkých plamenů a ještě vřelejších slov zčervenal. Když opustil údolí, vzal mne i moje myšlenky s sebou, neboť Se třepetal směrem ke Kerulenu, přes step i les, tam do dálky ke kamenité výšině, z níž mě můj nebožtík otec vždycky mohl pozorovat.

A zase jsem stál před ním, oblečen v tentýž modrý šat, který jsem si ráno po jeho smrti oblékl. Těšilo ho, že jsem přišel, ale svěsil hlavu, když jsem mu řekl, jaký důvod mne k němu vede. Co měl ostatně říci? Můj otec řekl přece již všechno za dnů, kdy dlel ještě živ na zdejším světě a v oné noci, než ho bohové povolali. Proto jsme tedy mlčeli; on ostatně vždycky rád mlčel; a přestože jsme nemluvili. Trvala noc déle, mnohem déle než deset jiných nocí.

Nejspíš jsem usnul. A když jsem se probudil, hleděl jsem do Temudžinovy tváře. Unaveně se usmíval. Zády zakrýval Temudžin jitřní slunce.

Kolem poledne jsem vyjel po jeho boku k zajatým Tatarům. Cestou jsem řekl Temudžinovi: „Ani noc ti neotevřela srdce, příteli?“

„Ne, Kara-Čono, protože v noci se mi zjevil můj nebožtík otec.“

„A co říkal?“

„Nic! Jen jsem ho viděl v kruhu rozesmátých Tatarů, kteří ho pozvali k hostině.“

Projížděli jsme kolem březového lesíka, u kterého byli předtím popraveni tajeutští náčelníci. Z černé trávy vzlétali vypaseni supi, vznesli se do stromů a umdleně pak sedali na houpající se větve.

„Zatímco se tobě dnes v noci zjevil tvůj otec, setkal jsem se já se svým,“ řekl jsem. „Stál jsem před ním na té kamenité výšině, ze které mě může vždycky vidět, Temudžine.“

„Říkal něco?“

„Ne! Ale slyšel jsem znovu jeho slova, která pronesl, když jsem tenkrát s tebou a s Bogurčim přivedl zpátky ty uloupené koně. Chválil jsem totiž tvůj důvtip, a on na to řekl: ‚Zdá se, že bystrostí se vyrovná svému otci. Ale bude také tak rozvážný jako jeho otec Jesugej? Nebo snad bude pokládat za nejlepší první myšlenku, která ho napadne, aniž ji porovná s druhou a třetí?‘ Tak tenkrát mluvil, Temudžine.“

„Nejeli jsme snad v té době do stepi ve dvou na jednom koni, Kara-Čono?“

„Ano, ve dvou!“

Zasmál se. „A dnes máme desetkrát deset tisíc koní a ještě víc mužů a stanů. Čeho bychom se tedy měli bát?“

Temudžin popohnal svého bělouše.

„Snad nenávisti,“ zvolal jsem. „Když zabiješ ty, kteří se vzdali bez boje, kdopak se ti po nich ještě kdy poddá bez boje?“ Ale on mě neslyšel, a jistě ani moje slova slyšet nechtěl, neboť zatím se ode mne vzdálil; uhodil jsem tedy i já svého hnědáka, abych ho zase dohonil, a tak jsme dojeli k Tatarům.

Čingischán řekl: „Rozhodli jsme se všechny vás přeměřit podle čepu osy.“

Zajatci zděšeně vyskočili.

Jejich mluvčí zvolal: „Ó velký cháne! Odhodili jsme meče, dříve než jsme k tobě přišli, přelámali jsme šípy, dříve než jsme se nechali zajmout. Což ty již nedbáš zákona?“

Netrpělivým pohybem ruky dal chán Bogurčimu znamení. Přihrčela kára s vysokými koly. Můj kůň se začal vzpínat. Ustoupil jsem, protože jsem se chtěl otočit, aby se moje oči nemusely na to bezpráví dívat.

„Začněte!“ křikl chán.

Pak najednou vyskočil mluvčí Tatarů, velký a urostlý mladík s červenavými vlasy a v černém kabátě, na vysoký kámen, vytrhl z rukávu dýku a zvolal vášnivě a nabádavě: „Bratří! Chopte se nožů a každý si pro poslední spočinutí připravte podušku z jednoho nepřítele!“ Hned nato se vrhl na svého strážce, probodl mu srdce dýkou, a pak zabil ještě jednoho, stejně jako nyní všichni jeho bratři zabíjeli své strážce, kteří se celí zděšení začali chápat mečů teprve ve chvíli smrti.

Na okamžik strnul můj chán na svém bělouši jako ochromený, ale potom strhl koně do strany, otočil se s ním a vzdálil se na jeden dostřel šípu od vřavy. Zůstal jsem po jeho boku, jak to řád předpisoval, ale povídal jsem si se svým hnědákem, abych nemusel mluvit s chánem.

Mezitím přispěchali další Bogurčiho bojovníci a dobili poslední zbývající Tatary. Tráva kolem mrtvých byla teď černá a na květech stepních květin lpěly kapky krve. Nebe se pokrylo skvrnami. U káry ležel mladík s červenavými vlasy. Měl ústa otevřená a mě napadlo: Z těchto úst zazněla ta osudová výzva a pod tímto kabátem, s jehož cípy si teď pohrává vítr, mlčí srdce, z kterého vytryskla ta nenávist!

Ztratili jsme sedmaosmdesát bojovníků, probodnutých jedenašedesáti tatarskými noži.

Tiše jsme jeli zpátky k našemu návrší. Chán se již nesmál. Těsně před jurtou mi řekl Temudžin: „Nedbal jsem tvých slov, Kara-Čono, ale na tvoje mlčení a smutné oči jakživ nezapomenu.“ Nad údolím se rozeřvala bouře. Slunce spadlo z oblohy. Vichr pral pěstmi do stanů a jurt. „Nebe se na mne hněvá,“ řekl chán a pokorně sklonil hlavu. Když se rozpršelo a bouře s hromobitím odrachotila, chán se v dešti omyl a velebil bohy.

Potom sešel opět ze svahu, brouzdal se mokrými travinami a vklouzl do stanu své krásné Chulan. Myslel jsem na jeho slova. Vzal je s sebou? Zlobilo mě, že o nich pochybuji neboť dosud jsem nikdy o jeho slovech nepochyboval, stejně jako jé on ještě nikdy nezradil.

Ráno vybral ze svých vojevůdců tři, aby je poslal jako vyslance k onomu merkitskému náčelníkovi, který mu daroval svou dceru. Dal jim s sebou drahocenné nádoby, prsteny, zlato a stříbro, a řekl: „Vyřiďte otci mé Chulan, že ctím jeho i jeho kmen. Jeho radost má být i radostí mou!“

„Je to Merkit, náš nepřítel!“ namítl jeden z vojevůdců.

„Ty ho klameš, můj cháne? Je to lest?“ ptal se udiveně vojevůdce. „Máme se zdvořile usmívat a přitom vyzvědět, jak je silný? Tak si to představuješ, že?“

Temudžin odpověděl, že jeho slova jsou stejně ryzí jako to zlato a že si nepřeje, aby v nich někdo slyšel něco jiného, než co on řekl.

V úžasu vyjížděli vojevůdci z údolí Antilop. Neviděli již úsměv, kterým mě Temudžin obdařil, a jistě by mu ani nebyli rozuměli. Já mu ale úsměv vrátil.

Když vládce strávil pod střechou z leopardích kožešin již mnoho šťastných nocí, přijel k nám nahoru jednou časně zrána rychlý posel. Přicválal do Kerulenu z našeho kmenového tábora a řekl: „Tvoje manželka Borte ti vzkazuje, že se jí vede dobře a urození i tvůj lid že se těší zdraví a svěžesti. Na vysokém stromě hnízdí orel, ale občas, zatímco se bezstarostně spoléhá na bezpečí stromu, plení jeho hnízdo menší pták a požírá vejce a mláďata.“

Chán zbledl.

Ihned poručil shromáždit tisícovky, strhnout stany a jurty a naložit káry. „Zítra se vracíme domů!“ řekl. Potom se obrátil ke mně: „Slyšel jsi Bortin vzkaz, Kara-Čono. Ta zpráva mě leká, protože mi tím moje manželka říká, že jsem krásnou Chulan pojal za ženu. Já se teď nemohu objevit před Berte, ledaže ty pojedeš napřed a vysvětlíš jí, že nadále zůstává mou manželkou, v časného mládí mi zaslíbenou, mou Borte, kterou mi po bok postavil můj urozený otec. Také by bylo zahanbující, kdyby naše setkání v přítomnosti Chulan a nově podrobených kmenových knížat bylo nepřívětivé. Vezmi si s sebou Muchuliho a promluvte mým jménem s Borte. S. její odpovědí mi přijeďte naproti, abych ji znal, než dojedu domů; přitíží mi to, nebo ulehčí.“

Večer příštího dne jsme s Muchulim stanuli před Borte. Třebaže, jsme byli vyčerpáni a rty jsme měli žízní rozpukané, nenabídla nám žádný nápoj. Tlumočil jsem ji, co nám chán uložil vyřídit.

Neodpověděla.

Několik okamžiků jsme zůstali zaraženě sedět před ženou našeho vládce. Máme Temudžinovi donést její mlčení? Zmocnila se nás úzkost. Muselo se něco stát, dříve než nás propustí. A tu začal Muchuli chánovu řeč šperkovat. Žasl jsem, jak skvěle se mu to daří, jak se jeho slova mění v čarovnou krásu. Mluvil dlouho a Temudžin by se byl jeho květomluvě jistě divil.

Borte se soucitně usmála a řekla: „Pak to tedy není jenom jeho milenka, jako obvykle bývají zajaté kněžny?“

„Ne,“ odpověděl Muchuli, „on pojal Chulan za manželku3 proto, aby ovládl daleké národy.“

Aby ovládl daleké národy? Tohle není pravda, pomyslil jsem si a byl jsem rád, že moje ústa ta slova nepropustila.

Borte vzhlédla a pravila: „Vyřiďte chánovi toto: Vůle moje i vůle lidu podléhají moci našeho vládce. S kým se chce chán spřátelit nebo spolčit, to záleží na jeho vůli. V rákosí je mnoho labutí a husí a můj vládce bude sám vědět, kolik chce vystřílet šípů, než mu umdlí prsty. Ale říká se také: Chce snad neoježděný kůň, aby ho někdo osedlal, chce snad první žena, aby si její muž vzal druhou? Příliš mnoho není dobré, ale je snad příliš málo také zlé? Ať si jen vládce dá k nové ženě dát také nový stan.“ Borte se zvedla a přistoupila k Muchulimu. „Velice jsi se namáhal, abys z mé jurty vyhnal dusný opar. Jde toho ale dosáhnout krásnými slovy?“

„Kněžno, náš vládce…“

Zatím však již zmizela. Pouze modrý závěs se ještě vlnil.

13. SVATEBNÍ VÁLKA

Zimy umrtvovaly všechno válčení. Jen zřídka cválal nějaký rychlý posel po zledovatělé stepi nebo zmrzlou pustinou. Nepřicházeli žádní kupci, žádní zvědové, ale napadali nás vlci, jako by ani v zimě nemohl v stepi zavládnout mír.

Na posledním polním tažení jsem našel jedno dítě, plačícího chlapečka, který běhal a bloudil mezi zajatci a hledal otce a matku. Zdvihl jsem si ho k sobě na koně, aby se mohl rozhlédnout po davu. Ale přestože k nám nahoru vzhlížela spousta úzkostlivých tváří, jeho rodiče mezi nimi nebyli. S křikem a zoufalým pláčem zarýval své malé ruce do černé hřívy mého bělohubého hnědáka, neboť pak nám zbývali už jen mrtví; ty jsem mu však neukázal. Posadil jsem si ho před sedlo a vezl jsem ho do našeho tábora. Ani jednou se neotočil, a když jsem se ho ptal, jak se jmenuje, mlčel. Ještě tři další dny v naší jurtě víc plakal, než jedl. Tohle se ale událo už dávno, a teď s námi sedal v zimě u ohně a slyšel na své nové jméno, které mu dala Zlatokvítka: Tengeri. Nebe. Oba jsme měli radost, že se chlapcův zármutek proměnil v štěstí.

A jednoho večera Zlatokvítka řekla: „Aspoň už nebudu tak sama, když budeš ve službě u chána.“

A já odpověděl: „Zima je dlouhá, Zlatokvítko, ale je krásná, protože mohu být pořád u tebe.“

„Je pravda, že zima je dlouhá,“ opakovala, „a že je i krásná, protože můžeš být pořád u mne, ale což se budu muset celý život znovu a znovu bát jara a léta, lekat se, když začnou pučet květy, trápit se, když se zpěvaví ptáci vrátí z jihu, a plakat, když bude kovář brousit otupělé meče a bušit do rozžhavených hrotů šípů a vyhublí koně začnou zase tloustnout?“ Odpověděl jsem, že podle chánových slov podnikneme již jen jedno tažení. „Bude snad můj strach menší a léto krásnější,“ ptala se Zlatokvítka, „jen proto, že to má být tažení poslední?“

A opět jsem odpověděl, že chán řekl, až vybuduje říši, že zavládne ve stepi pořádek, všechny kmeny budou sjednoceny v jeden jediný národ a pod střechou věčně modrého nebe budou žít ve vzájemném přátelství. „Sloužím tedy svému chánovi, Zlatokvítko, aby tohoto vznešeného cíle dosáhl, neboť potom bude už pořád jen léto, jaro a léto, a ty už se nebudeš muset trápit, když se budou vracet zpěvní ptáci, nebudeš už muset plakat, až začnou pučet květy.“

Tak jsme toho zimního večera hovořili.

Tengeri spal.

Když jsme si k němu lehli, myslil jsem již na šťastná léta, o kterých jsem mluvil, ale která byla ještě tak daleko, i když v myšlenkách tak blízko: Vysoko se pne vzrostlá tráva, modře se třpytí řeka. Ve vzduchu se třepetají rackové a volavky. A chlapec sedí vedle mne a na větvi se houpá svazek blýskavých ryb. Na protějším břehu tiše haraší v houštině gazely. Zakřičí sojka, druhá odpoví. Ticho. Náhle se rozhrne rákosí, kroky, Zlatokvítka přichází se džbány…

Venku před táborem zaskučel vlk.

Podíval jsem se přes oheň.

Skulinami mezi plstí prskal vítr dovnitř spršky sněhu. Letní sen byl tentam. Zavřel jsem oči a viděl jsem zase chána, toho bledého, sinalého Temudžina s ránou na krku, slyšel jsem jeho zmateně sny, které vyrážel skrze zimničné rty z horkých úst, sny o domech, které po řekách proti proudu i po něm pohání vítr, o vozech bez kol, v nichž sedí cizí vládcové, o městech z kamene, která se nedají přenášet jako jurty a stany, o dalekých palácích, zlatých sloupech, kvetoucích zahradách a pomerančových hájích, sny o cizích náčelnících a králích, jimž se vysmíval, o božstvech mně neznámých, o zlaťácích velkých jako velbloudí hlava, o drahokamech větších než oko jaka, o věžích a kopcích tak vysokých, že se z nich dá země přehlédnout široko daleko, a o mnohém jiném ještě mluvil, a stále znovu mluvil a znovu snil, a nakonec řekl tiše, jako by to ani nesměl nikdo slyšet: „Tak jako je na nebi jen jedno slunce a jeden měsíc, tak i na zemi smí být jen jeden chán, jen jeden vládce.“

Snad jsem vykřikl, snad jsem měl jsem nějaký sen, a ze spaní jsem se chvěl a třásl, neboť Zlatokvítka se z ničeho nic zeptala: „Co je ti, Čono?“

„Nejspíš se mi do spánku vplížil vlk,“ řekl jsem. Měl jsem jí snad vyprávět, o čem mluvil Čingischán v horečce? Od té doby mu už nikdy nesplynula podobná slova ze rtů.

Jednoho chladného rána v téže zimě jsem běžel s Tengerim po ledě na řece. Holý les stál strnule jako zmrzlý. Bylo bezvětří a na sněhu jiskřil sluneční jas. Vedle mne statečně šlapal chlapec s bystrýma očima, zapálený loveckou touhou. Daroval jsem mu malou dýku a středně velký luk, který již dokázal napnout.

„Jestliže zastřelíme vlka,“ řekl jsem, „dostaneš jeho kůži, Tengeri!“

„Proč jenom vlka?“ Zastavil se, posunul si čepičku ze sobolí kožešiny s čela a podíval se na mne vyčítavě. „Vlky můžeme mít každou noc. Přicházejí nám přece až do tábora, otče!“

„A co bys tedy chtěl zastřelit?“

„Medvěda!“

„Medvěda!“ Ačkoli jsem se snažil zachovat vážnou tvář, nejspíš objevil v mých očích trochu pobavení. Hněvivě pak šlapal Tengeri dál a rázoval teď takovým krokem, jako by chtěl medvěda ulovit docela sám. Klučina zapadal občas do sněhu až po kolena; ale jediné stopy, které tu bylo daleko široko vidět, byly ty, které jsme zanechávali my sami.

„K lovu na medvěda potřebuje člověk oštěp, sekyru a velký meč.“ řekl jsem. „A my máme s sebou jenom šípy a nůž, Tengeri!“

Neodpověděl.

Došli jsme k místu, kde se zimní vichr napřel do stromů, takže jsme museli ty vyvrácené obry překračovat. Jedna jedle porážela druhou a teď ležely v polomu jedle a cedry křížem krážem přes sebe a vztahovaly své tlusté větve kolmo k modři oblohy.

„Copak ještě nikdo nesložil medvěda šípem?“ zeptal se chlapec.

„Jistě, ale je to nebezpečné a tak vzácné, jako kdyby člověk zabil oštěpem nebo mečem orla.“

„Hm! A nožem? Znáš někoho, kdo zabil medvěda nožem?“

„Ano, Tengeri, můj otec to dokázal.“ A vyprávěl jsem mu příhodu, kterou zažil můj otec s Jesugejem.

Na chvíli se odmlčel. Snad přece jen měl nějakou potuchu o nebezpečí, které se skrývá v boji s medvědem.

Tak jsme spěchali stále dál, mlčeli a pátrali po stopách, až jsem nakonec řekl: „Zavedu tě k jednomu prameni, Tengeri, k prameni s čistou vodou, který vyvěrá v lese mezi kamením a skálami a kterému říkáme Svatý pramen, protože nám ho darovali bohové. Kdo…“

„… ale nemáš s sebou sekyru, otče. abys mohl prosekat led!“

„Copak nějakou potřebuji, Tengeri, když ta zázračná voda pořád teče?“

„Pořád?“

„V létě jako v zimě, Tengeri.“

„A to nikdy nezamrzne, nikdy, vůbec nikdy?“ Zastavil se a nedůvěřivě se na mne díval.

„Nikdy, Tengeri. Led ani sníh jí nemohou vůbec uškodit. Kdo se v ní stokrát vykoupe, je pak stále zdravý a silný a může jít později lovit medvědy.“

„Stokrát?“

Měl jsem na sebe zlost, že jsem udal takové přesné číslo; jmenoval jsem je ale jen proto, že Tengeri uměl počítat právě do sta. Kdybych mu totiž nebyl udal žádné číslo, nýbrž řekl, že se v ní musí člověk vykoupat mnohokrát, aby byl silný, byl by se určitě zeptal: A kolikrát? Zůstal jsem tedy při tom a opakoval jsem ještě jednou: „Ano, Tengeri, stokrát.“

„A kolikrát ses v tom zázračném prameni vykoupal už ty?“

„Ani nevím! Pokaždé, když jdu kolem, tak se vykoupu, a šel jsem tudy už mnohokrát.“

„A všichni, kteří chodí lovit medvědy, se v ní museli napřed koupat?“

„Mnozí, Tengeri,“ řekl jsem uhýbavě, „ale ta voda taky uzdravuje nemocné a hojí rány.“

Vyšli jsme již z polomu a prodírali se houštinou. První zvíře, na které jsme narazili, byl mrštný sobol, který pelášil podrostem. Zahalen do oblaku spadlého sněhu prchal do blízké strže. Větve se ještě třásly. Tengeri se tak polekal, že úplně zapomněl nasadit šíp. Nevytkl jsem mu to však, nýbrž doufal jsem, že se teď sám od sebe vzdá úmyslu ulovit medvěda a že bude ve svých přáních skromnější. Uklidňovalo mě, že medvědi žijí hluboko v lese a že se jen zřídka objevují v místech, kde jsme právě byli, obzvlášť když teď spí ve svých doupatech svůj zimní spánek.

Když se slunce vyhouplo nad vrcholky stromů, dorazili jsme k prameni. Byla to tůňka vklíněná mezi tři mohutná skaliska, která čněla vysoko do stromoví jako velké špičaté klobouky a byla prosta všeho sněhu. Skály strměly černě a leskly se vlhkostí: vypadaly, jako by byly ohřáté od té zázračné vody, jejíž horký dech vzlínal po kamených stěnách. Byli tam dokonce i brouci, barevní brouci uprostřed zimy. a lezli po slunci ozářené straně kamenů sem a tam.

„Kytičky!“ zvolal Tengeri. „A tráva, tatínku, opravdová dlouhá tráva, a tady zase dvě kytičky!“

„Sám vidíš, Tengeri, je to zázračný pramen. Kolem dokola vládne třeskutá zima se sněhem a mrazem, ale tahle tůňka, pramen bohů, v ní leží jako ostrůvek věčného léta s trávou a květinami.“

Svlékli jsme šaty a vkročili do teplé vody.

Tengeri křičel a tleskal radostí, plácal rukama, ponořoval se a smál se; chvílemi jsme byli od sebe tak daleko, že jsem skrz tu bílou páru skoro nerozeznával jeho obličej.

„Jsou tady taky ryby, tatínku?“

„Ne, Tengeri!“

„A proč ne?“

„To nevím, Tengeri.“

Právě když jsme se chystali vylézt z vody, zjevil se náhle v mléčném závoji nezřetelný obrys mohutného medvěda; unaveně a neohrabaně ťapalo zvíře po kamenech, zvedlo huňatou hlavu, čenichalo a vyrazilo proti skálám řev, až se to hrozivě rozlehlo dunivou ozvěnou.

Strnule jsme zůstali stát ve vodě.

Šelma začala přecházet neklidně a nerozhodně po úzké plošince na pokraji tůně sem a tam.

„Naše nože, otče!“

„Tiše! Ani se nehni!“

„A luky, otče!“

„Musíš zachovat klid, Tengeri, úplný klid.“ Nenápadně jsem se snažil dostat k místu, kde ležely naše šaty a zbraně. Opatrnými krůčky, s očima stále napjatě upřenýma na medvěda, strnulý jako zkamenělina, mířil jsem pomalu k šatům.

Náhle se medvěd zastavil, vztyčil se na zadní nohy a zadíval se mlžným oparem přímo směrem ke mně.

Hleděli jsme si pevně do očí.

Ze skalní stěny mi pleskla ledově studená kapka na šíji. Škubl jsem sebou, samozřejmě že docela bezděčně, ale vzápětí už pláclo zvíře pravou přední prackou do vody pramene. Cáklo to, voda vystříkla a medvěd se otřásl, zakňučel a ustoupil o krok dozadu, jako by se takové vody bál.

„Dovedou medvědi plavat, otče?“

„Dovedou,“ odpověděl jsem a pomyslil jsem si: kdybys jen věděl, synáčku, že medvěd bez námahy přeplave i tu nejhlubší a nejširší řeku, kdybys to jen věděl! Ale zdálo se, že se zvíře této vody, která nebyla nic víc než malá tůňka, nějak bojí, neboť jinak by taková šelma, vyrušená ze zimního spánku a lačně hladová, byla již dávno do pramene skočila – a jak by to bylo s námi dopadlo, neodvažoval jsem se ani domyslit.

Tengeri stál ve vodě strnule jako kůl. Že nekřičel a neplakal, mělo pouze ten důvod, že medvěd, jako všichni medvědi, vypadal nanejvýš dobromyslně; že se tak hloupě a bezmocně rozhlížel, občas plácl nemotorně prackou do vody a vůbec všemi svými pohyby působil dojmem tvora ne nebezpečného.

Nad námi zakřičel sup.

Hnědá šelma zvedla hlavu a k obloze se vzneslo její zlostné zařváni.

V tom okamžiku jsem hrábl po nožích a lucích, které ležely na krajních kamenech u vody.

Medvěd přiskočil.

„Tatínku! Tatínku!“

Luky se přelomily, ze šípů zbyly třísky. Pouze nože se mi podařilo uchránit, a když jsem opět stanul uprostřed tůně, věděl jsem: Medvěd za mnou neskáče, protože se přece jen bojí teplé vody zázračného pramene.

Tengeri se zatím rozplakal.

Objal jsem chlapce a řekl jsem: „Teď už se nemusíš bát. Což jsem ti neřekl, že kolem dokola vládne třeskutá zima se sněhem a mrazem, ale tahle tůňka, pramen bohů, v ní leží jako ostrůvek věčného léta s trávou a květinami?“

„Ale ten medvěd, otče, co ten medvěd?“

„Také on, stejně jako zima, je proti tomuhle prameni bohů bezmocný, Tengeri. Ta voda nás chrání!“

Chlapec přestal plakat. „A kdy odejde, otče?“

„Až se zase unaví, Tengeri; vyplašili jsme ho totiž ze zimního spánku,“ odpověděl jsem, aniž jsem tomu sám nějak pevně věřil. Ale co jsem mu měl jinak říci?

Medvěd se zatím položil na kameny a docela mírumilovně na nás přeš vodu mžoural ospalýma očima; skoro se zdálo, jako by byl slyšel, co jsem říkal Tengerimu, a chtěl se teď podle toho řídit.

„A co když tady zůstane až do večera a přes noc, otče? Co potom?“

„Pak tady zůstaneme až do večera a přes noc i my! Tahle voda je teplá a zdravá, Tengeri.“ Ani to nebylo docela pravdivé, neboť když člověk zůstal v tě zázračné, vodě příliš dlouho, cítil se zesláblý.

Šelma konečně oči úplně zavřela. Měl bych se odvážit ve spánku ji probodnout? Jak by to dopadlo, kdyby medvěd tady na těch teplých kamenech prostě pokračoval ve svém zimním spánku? Podařilo by se nám z tůně vylézt, aniž by to on zpozoroval?

„Zabiju ho, Tengeri!“ řekl jsem. A vlastně jsem chtěl dodat: Pokusím se o to! Ale proč bych měl chlapci nahánět ještě větší strach?

„Počkej ještě, tatínku!“

Přitisknuti k sobě jsme stáli ve vodě, Tengeri až po krk, já po pás. Chvílemi jsem si sedal na horké dno, protože tůňka ležela teď již ve stínu oněch tří velkých skalisek a vzduch se citelně ochladil.

Po nějaké chvíli jsem se s oběma dýkami v ruce začal opatrně šinout k šelmě, která ještě stále ležela na břehu na krajních kamenech, a jak mi připadalo, spala. Samozřejmě, že jsem dobře věděl, že medvědi i ve spánku vnímají všechno, co se kolem nich děje, ale dokud jsem zůstával ve vodě pramene, žádné velké nebezpečí mí nehrozilo. Ostatně i můj otec kdysi usmrtil medvěda dýkou, a ke všemu ještě takového, který byl Jesugejovým vystřeleným šípem již poraněn, a byl proto mimořádně rozzuřený. Šlo jen o to zasáhnout srdce zvířete, a to hned na první rozmach nožem. Jen na to jsem musel myslet, na nic jiného, jen na to, jen na jeho srdce.

Když jsem se k medvědovi přiblížil až na jeden krok, vytáhl jsem neslyšně z vody ruku s dýkou.

Vtom zvedla šelma prudce hlavu.

Ty strašlivé oči!

Ty strašlivé zuby!

To zařvání!

Nade mnou se mihla šmouha stínu.

Ruka s dýkou mi strnula. Mezi lopatkami medvěda trčel oštěp. Ze skály seskočila postava a vrazila šelmě do hřbetu ještě druhý oštěp. Vytryskla krev, tekla proudem, huňatá hlava zvířete klesla na teplé kameny a zlé oči civěly mrtvě do jasné zimní oblohy. Cizí postava na pokraji pramene se smála. Vlastně to byl spíš chichot než smích a cizinec byl hubený mužíček, zahalený do kožešin a hadrů.

„Ty mě už neznáš, Kara-Čono?“

Ne, neznal jsem ho, když tam tak přede mnou stál, třebaže mi byl jeho hlas trochu povědomý. Ale ten obličej! Nebylo z něho vidět nic než oči, dvě temné tečičky, které vyhlížely z divokého houští vousů, vlasů a chomáčů kožešinových chlupů, které mu spadaly z čepice.

„Však mě hned poznáš, Čono, hned!“ Opět zazněl známý chichot a potom popošel mužíček pár kroků po kamenité plošině; kulhal přitom a hopsal, a já už věděl, kdo ten mužíček je: Kulhavý kozel!

„No?“

„Ano, už vás poznávám, dědo! Dej vám nebe zdraví!“

„Bylo to dobré?“

„Jistě, děkuju vám, dědo!“

Mezitím vylezl z vody také Tengeri a zeptal se: „Kdo je to, otče?“

Nenapadlo mě hned, co mám říci, abych starocha neurazil, a odpověděl jsem tedy: „Znám ho od dřívějška, synáčku. Před mnoha lety byl jednou v našem táboře a…“

„… provedl tenkrát něco ošklivého a Temudžin ho dal vyhnat do lesa,“ přerušil mě staroch.

„A teď?“ ptal se Tengeri.

„Teď se s námi vrátí do tábora,“ řekl jsem.

Staroch mě objal.

A tak jsme se znovu brouzdali sněhem. Medvědí kožešinu jsme měli svázanou řemeny a táhli ranec za sebou.

Pomyslil jsem si: Ve dvou jsme vyšli do zimního lesa a málem bychom se již nebyli vrátili; teď jsme tři a jeden jsme šťastnější než druhý.

S jarním větrem se k nám donesla zpráva, že syn chána Togrula Sengun získal nového přítele: Džamuchu.

Temudžin se té novině posmíval a řekl: „Náš poslední nepřítel hledá druhy. Proto kolem sebe sešikoval těch několik posledních malých kmenů a chce se teď přes hloupého Senguna, kterému je odvaha stejně cizí jako skopci statečnost, vetřít do srdce chána Togrula, aby mohl jeho vojsko poštvat proti nám.“

Já ale musel myslit na pobité Tatary. Takový čin plodí nenávist. Jak snadno by mohla ta nenávist přispěchat na pomoc Džamuchovi!

O několik dní později přijeli do tábora opět poslové a hlásili, že Džamucha a Sengun sedí u bělovlasého náčelníka Keraitů a zlým jazykem mluví o Temudžinovi a namlouvají Togrulovi, že teď, když si chán Mongolů podrobil už tolik kmenů, přepadne brzy také lid keraitský a podmaní si ho.

„Tomu Togrul neuvěří,“ zvolal chán, „neboť když jsme před lety uzavírali naše přátelství, shodli jsme se na jednom: Kdybychom oba byli ze závisti pronásledováni a hadem zubatým k rozporu nabádáni, nenecháme se k rozporu svést, nýbrž pomluvě uvěříme, teprve až si spolu zuby a ústy přímo promluvíme. Kdyby nás velkozubý had kousnout měl, nic nedáme na jeho kousnutí, nýbrž uvěříme teprve, až si ústy a jazykem všechno vysvětlíme.“

Jeden z urozených, kteří seděli v kruhu kolem chána, pravil: „Džamucha je Togrulův bratr. Ty jsi na to zapomněl, Temudžine? Co když zůstane něco ze zlých slov, která mu on a Sengun našeptávají, náčelníkovi přece jen v uších vězet?“

„A nenechal ho v bitvě na Ononu a potom v údolí Antilop utéci?“ zvolal jiný urozený.

Čingischán povstal ze svého křesla a také urození se zvedli a čekali, jak jejich vládce rozhodne. Vykročil po měkkém koberci své palácové jurty a v chůzi pravil: „Rozvažuji, co tu říkáte, ale stačí snad vaše slova, jsou snad dostačující k tomu, abych svému vyvolenému otci přestal důvěřovat? Když jsme vždycky měli společného nepřítele, měli bychom teď být nepřáteli mezi sebou? Když jsem skrze něho dosáhl velikosti a moci, chce snad teď, abych skrze něho zase všeho pozbyl? Je starý, a stáři je moudré, proto neposkvrní to, na co kdysi zářilo slunce stepi. Hned zítra dám svému knížecímu otci vyřídit radostný vzkaz: Můj nejstarší syn Džuči, jenž nám připomíná první velikou bitvu, kterou jsme na řece Kilchu vybojovali proti Merkitům. si hodlá za manželku vyprosit Togrulovu dceru, zatímco já některému z jeho vnuků nabízím svou dceru.“

Stál jsem se strážemi u vchodu do palácového stanu a díval se urozeným do tváří, díval jsem se z jednoho na druhého, a mnoho těch obličejů se mi nelíbilo, šuškali si, zatímco chán mluvil s posly; copy se jim kolébaly ze strany na stranu, ruce jim rozčileně vyletovaly do výše a zase padaly, a jejich hedvábná roucha do sebe narážela. šustila, otírala se a svým šelestem přehlušovala jejich tichý rozhovor. Pak se náhle kruh urozených rozevřel jako vějíř a oni znovu stáli pokorně před svým vládcem; a jeden promluvil za všechny: „Neposílej ty posly ještě pryč, Temudžine!“

„Co to znamená? Nové pochybnosti?“ Čingischán se rozhlížel nedůvěřivě po kruhu.

„Poradili jsme se a shledali jsme, že tvoje poselství chánovi Togrulovi, že si tvůj nejstarší syn Džuči chce u něho za manželku vyprosit jeho dceru, přiměje Džamuchu a Senguna k tomu, aby náčelníkovi Keraitů namluvili, že se tak rozhoduješ jen proto, aby po smrti tvého vyvoleného otce mohl jako dědic nastoupit tvůj syn.“

„To není pravda!“ zvolal Temudžin.

„Ale svým poselstvím dáš jak Džamuchovi, tak Sengunovi pro to jejich zlovolné našeptávání poslední důkaz.“

Jakkoli očividná připadala ta slova urozeným i mně, Čingischán neposlechl a vyslal posly ihned na cestu. Následující dny jsme trávili všichni v očekávání a Temudžin v hlubokém mlčení.

Jednou ale přišli do tábora čínští kupci s nádhernými koberci, zlatými nádobami, zlatými křesly a jedněmi pozlacenými nosítky, která postavili před vládcův stan a nabízeli k prodeji.

Kolem zboží se shlukl a tísnil dav lidí a dychtivými pohledy je obdivoval a rozkošnickými prsty zboží ohmatával.

Jeden kupec se rozkřikl: „Pryč od toho, čumilové. Je to snad něco pro vás, kteří máte víc přání než ovcí?“ Kupci se smáli a odstrkovali naše lidi od svého zboží. „Spíte pod ubohou plstí a chtěli byste pít ze zlatých koflíků, co?“ A znovu se ozval pohrdlivý smích. „Udělejte místo svému chánovi – ty drahocennosti nabízíme jemu a jeho rodině!“

„Tak?“ Mezitím k němu došel chán. „Vy tedy myslíte, že kupuji od těch, kteří urážejí moje statečné bojovníky a posmívají se jejich chudobě?“

„Ctihodný cháne!“ Kupec padl na kolena. „My chceme…“

„Mlč, hade!“ A rozhněvaný chán zvolal obrácen k davu: „Vyžeňte je z tábora, žeňte je bičem, práskejte je, jestliže se nebudou chtít vrátit do svého prokletého města dost rychle, do toho jejich tmavého zdiva pro krysy. Nenávidím je, nenávidím všechny, kteří bydlí za zdmi a pohrdavě a povýšeně nás přezírají a podceňují, jako bychom byli nějaké stepní myši!“

Dav si počínal, jak chán rozkázal. A chán pak rozdělil zboží kupců mezi svůj lid.

Jindy v té době jsem ho jednou doprovázel k řece. Ptal se mne, co si myslím o chánu Togrulovi. Odpověděl jsem: „Když jsme táhli proti Merkitům, nechal tě tři dny čekat. Temudžine. A tys mi tenkrát řekl: ‚To je Togrulova cena za pomoc, kterou nám poskytuje. Pochází z méně vznešeného rodu než já, ale má nyní moc a chce mi svou nedochvilností naznačit, že přes svůj nižší původ stojí teď výš než já.‘ A já jsem ti na to tenkrát odpověděl: ‚Pak je to přece takhle: On, který je nižšího původu, ale má moc, pomáhá tobě, který jsi vznešenějšího původu, ale nemáš už moc žádnou.‘“

„Ano, tak to bylo, Kara-Čono!“

„Právě tak jsi mi odpověděl i tenkrát a já se tě hned nato zase zeptal: ‚A proč ti tedy pomáhá, Temudžine?‘“

„‚Protože tím získá i on!‘ řekl jsem.“

„‚Ale získáš přitom i ty. Neměl by se pak bát, že tvoje moc vzroste?‘ Tak jsem k tobě tehdy mluvil, milý Temudžine. A cos mi odpověděl?“

„To už dnes nevím, Kara-Čono.“

„Řekl jsi: ‚On toho bude vždycky pamětliv a bude dbát, aby moje moc nepřerostla moc jeho, ale aby moje moc jeho moc podporovala.‘“

Chán na mne užasle pohlédl. Došli jsme zatím až na břeh a šlapali vysokou trávou a překračovali kameny. Nízko nad temným lesem se klouzavě míhali rackové, skřípavě křičeli, snášeli se na skalisko uprostřed Kerulenu. Bylo to stejné jako ve dnech, kdy jsme čekali na chána Togrula; tehdy to bylo také tady na řece.

„Jestliže jsem takhle mluvil tenkrát, musím snad ještě i dnes smýšlet stejně, když z nás zatím ta mnohá léta udělala jednu hlavu, jedno tělo a jednoho ducha?“ Zatahující se mračna vrhla na jeho zruměnělý obličej stín. Řeka potemněla a chán se zahalil do vlněného přehozu, jako by ho mrazilo.

Otočili jsme se a vraceli se.

Pastýři hnali stáda k řece. V záři zapadajícího slunce dostávaly kožichy ovcí červenavé zbarvení. U ohně seděl nějaký stařec; vedle něho ležel mrtvý skopec, stažený a tučný. Stařec prostrkával hladké rozpálené kameny tlamou zvířete, a třikrát se ukláněje, zval vládce k jídlu.

Temudžin ale zavrtěl odmítavě hlavou. Mně řekl: „Dnes je poslední den. Tak jsem to s posly smluvil. Nebudou-li stát přede mnou, až slunce zapadne do nekonečného lesa, pak je potrestám.“

„Mohlo se jim něco přihodit, Temudžine.“

Přeslechl mou námitku a řekl drsně: „Naplním jim boty žhavým piskem a dám jim je pověsit kolem krku.“

V tom okamžiku již pádili rychlí koně poslů hlavní ulicí tábora.

Provázel jsem chána do jeho palácové jurty.

Vešli urození.

Přišla Borte. Džuči stanul za svým otcem.

Ticho.

Vládcovy prsty bubnovaly temně na kostěné lví hlavy se široce rozevřeným chřtánem, které vyčnívaly z opěradel křesla. Chán se díval na strop stanu, i když vstoupili poslové.

„Náčelník Keraitů ti po nás posílá čtyři slova…“

„… celá čtyři slova?“ Jeho hlava se prudce natáhla kupředu.

„Čtyři dobrá slova, cháne. Jsou to tahle: Přijďte na zásnubní hostinu!“

Temudžin přiskočil k poslům, objímal je, radostí plakal a řekl: „Teď se stydím, že ve dnech čekání jsem i já v sobě choval pochybnosti. Hned ráno se rozjedeme k mému knížecímu otci.“

Příští den tedy opustila náš kmenový tábor malá karavana. Bylo nás deset mužů a na záložních koních jsme s sebou vezli dary. Zprvu jsme vyhledávali při cestě ležící tábory, které nám patřily, a později i ten, v němž žila Matka oblak, která se znovu provdala.

„Je dobře, Temudžine,“ řekla Hoelun-Eke, „že ses na své jízdě do Černého lesa na Tule zastavil u nás, neboť pro tebe mám špatnou zprávu.“

„Také my jsme měli nejdřív špatnou zprávu,“ odvětil Čingischán se smíchem, „ale od včerejška víme. matko, že můj vyvolený otec Togrul nic nedal na Sengunová a Džamuchova slova, zasévající nešvár. Pozval nás na zásnubní hostinu, a proto jsme s radostí a s dary vyrazili na cestu.“

Holeun-Eke nás zavedla do hlavního stanu. Uvnitř čekal Temudžinův nevlastní otec Munglik a s ním tam byli dva koňáci, mladí muži v rozedraných šatech. Matka oblak řekla: „Tys mi předtím nerozuměl, Temudžine. Že jsi se svými lidmi zván na zásnubní hostinu, to víme stejně jako ty už odvčera; jenže to bylo včera. Ale že tě chtějí při té hostině zákeřně připravit o život jako tvého otce, to jsme se dověděli právě teď od těchto dvou koňáků“

A nevlastní otec Munglik řekl: „Povězte chánovi, jak se to stalo.“

„To bylo tak,“ začal jeden. „Šli jsme včera kolem Togrulova hlavního stanu. Několik žen a dívek tam mylo konvice a džbány a přitom, jak ty konvice a džbány myly a čistily, štěbetaly jako vrabci a my slyšeli, jak si povídají, že Džamucha, Sengun a Togrul se právě rozhodli Temudžina pozvat na zásnubní hostinu a při ní ho zajmout.“

„A potom jsme slyšeli,“ vypravoval druhý koňák, jak jedna žena říká: ‚Jakou odměnu by asi dostal člověk, který by se vypravil za Temudžinem a donesl mu tahle slova, která teď prolezla plstí jurty a nebyla určena pro naše uši!‘“

„A tak jste se pustili ke mně?“ zeptal se Čingischán.

„Ne,“ odpověděl první. „Ačkoli jsme se lekli, nijak jsme se neukvapili; nejdřív jsme si ta slova ověřili tím, že jsme se za tmy ještě jednou připlížili k hlavnímu stanu. Můj přítel zapředl se strážemi věcný hovor o onemocnění kopyt u koní a já zatím tiskl ucho na stěnu knížecích plstí a slyšel tuhle zlou rozmluvu:

Sengun: ‚My ti, otče, podržíme Temudžina za ruce a svážeme mu nohy.‘

Togrul: ‚Jak mohu své dítě, svého přijatého syna zavrhnout! Je to správné, obmyslně mu chystat zlo, když nám až dosud byl oporou? To by pak na nás nebe zanevřelo.‘

Džamucha: ‚Milý Sengune, já s tebou vytrvám až do nejzazšího konce, ať už chceš udělat cokoli, do nejzazšího konce a do nejzazší hloubky!‘

Sengun: ‚Co ty na to, otče?‘

Togrul: ‚Moje vlasy jsou bílé; jsem starý, nechte mne v pokoji zemřít.‘

Sengun: ‚Uděláme to tedy sami.‘

Džamucha: ‚Ano, uděláme to sami.‘

A tohle nesmím zapomenout doplnit: Jak potom začali na chána křičet, jak ho hubovali, až se stan třásl a Togrul je úpěnlivě prosil, aby přece mluvili tišeji. A když konečně zavládlo v hlavním stanu zase ticho, řekl starý Togrul roztřeseným hlasem: ‚Jestli to dokážete, tak to udělejte! Sami musíte vědět, co děláte.‘“

„A pak jste se hned rozjeli ke mně?“ zeptal se znovu Temudžin.

„Ne,“ odpověděl druhý koňák, „ještě pořád ne, můj cháne. Pak totiž vyšel ze stanu Sengun a dal si zavolat tři mladíky. Ti později začali vynášet ve velkých rancích ze stanu zem, odvlékali ji někam hodně daleko a…“

„… vlčí jáma?“ přerušil ho Čingischán.

„Ano, tak jest! Nad ní bude stát tvůj trůn, ozdobený drahokamy a s pozlaceným opěradlem, ale sotva se na něj posadíš, zřítíš se i s trůnem do strašlivé hloubky a neuslyšíš už ani jejich pohrdavý smích. Světlo tvých zářivých očí pohasne stejně jako třpyt těch falešných kamenů!“

„Dám vám úřad,“ řekl chán, „můžete jet hned s námi!“

A otec Munglik poznamenal: „Pošleme Togrulovi vzkaz: ‚Je jaro a naše stáda koní jsou ještě příliš hubená. Napřed je musíme, vykrmit. To jim vzkážeme jako omluvu.“

Čingischán nabádal ke spěchu. Bylo možné, že útěk obou koňáků byl zpozorován. Pak by nepřítel věděl, že jeho plán byl vyzrázen, a udeřil by dříve, než bychom sami mohli určit místo střetnutí.

Temnou noc bičoval hustý déšť. Odhazovali jsme do stepi všechny věci, které nás při útěku zatěžovaly; i sedla jsme tam nechali, plné měchy s nápoji, kožené pytle plné jídla. Pokud jsme měnili koně a přesedali na čerstvé, zabili jsme ty unavené, aby nepadli do rukou našim případným pronásledovatelům. Chán nemluvil, jen ležel v hřívě svého bělouše, a když kůň ztrácel rychlost, nasadil mu hroť dýky na šíji. Když jsme odpočívali, ovázali jsme si vždycky oprať kolem nohou, – takže když jsme usnuli, probudili jsme se teprve, až koně vypásli všechnu trávu kolem a kousek nás posmýkali po stepí.

Třetího dne do nás začalo pražit slunce.

Čtvrtý den jsme jeli podél stinné strany pohoří Mao-Undur a narazili na velké stádo koní, které pastýři s divokým pokřikem hnali kolem úbočí hor.

„Co je, proč utíkáte?“ volal chán.

„Je tu nepřítel!“ křičeli pastýři, kteří Temudžina nepoznali. „Když jsme pásli valachy na čerstvé trávě, uviděli jsme vzadu žlutý prach nepřítele. Zdálo se, jako by se na nás valila sama obloha.“

„A jak daleko za vámi je nepřítel?“ ptal se Čingischán.

„Jeden den! Ó vládce, teď tě poznáváme!“

Poslové vyrazili bleskurychle dolů ke Kerulenu.

My se mezitím uhnuli k východu a jeli až k místu, kde Temudžin očekával své vojsko.

Právě když jsme naše tisícovky, rychlou jízdou k nástupu ještě vyčerpané, šikovali k boji, vrazily již špičky keraitského vojska jako nekonečně dlouhá kopí do našich řad a rozbily naše postavení, v mnoha bitvách vyzkoušené.

Nepříteli se překvapení podařilo.

Čingischán podněcoval naše bojovníky voláním: „Ještě nikdy neviděl protivník naše záda! Nepopřávejte mu klidu! Dorážejte na něj! Zabíjejte!“

Jeden vojevůdce zvolal: „Budu bojovat před přítelem! Ty, ó cháne, zařiď, aby o moje osiřelé děti bylo postaráno!“

Podobně vykřikovali i ostatní velitelé svou odvahu a vrhali se na přesilu.

Už odpoledne neexistovala žádná jednotná linie. Ať jsme se namáhali sebevíc naše postavení znovu uspořádat, nepodařilo se to, neboť boj ztězovaly mimo jiné i neblahé vrchy a pahorky. Hned vlála naše kmenová korouhev z pahorku za nepřítelem, hned zase zmizela a i z téhož pahorku vytruboval k boji nepřítel.

Když spadla tma a jako černá opona zahalila mrtvé i živé, stáhli se Keraiti z bojiště. Opustili je jako první a my si mohli myslet, že jsme nad nimi zvítězili.

Chán řekl: „Jsme tu ještě na místě boje, ale zvítězili jsme snad? Moje oči jsou zalité vláhou, ale copak člověk pláče, když je nepřítel poražen?“

Na noc jsme se stáhli zpátky do horských strží, shromáždili jsme všechny, kteří bitvu přežili, a když jsem musil Temudžinovi hlásit, že také jeho syn Ogodej a i smělý vojevůdce Bogurči zůstali na bojišti, řekl: „V boji byli vždycky nejraději spolu; proto také spolu zemřeli, protože se nechtěli od sebe odloučit.“

Ale později se k nám blížil osamělý jezdec. Byl to Bogurči. Před ním ležel Ogodej; byl v bezvědomí a krvácel z úst a z nosu. Bogurči vyprávěl: „Zastřelili mi koně, takže se pode mnou skácel. Utíkal jsem. A v té chvíli se Keraiti prudce obrátili a shlukli se kolem Senguna, kterému šíp prorazil jeho červenou líc. V tom zmatku jsem objevil nákladního koně, kterému se břemeno svezlo ke straně. Jak tam tak stál, odřízl jsem mu náklad a odejel na jeho nákladním sedle; cestou jsem našel v trávě Ogodeje, ležel na zemi jako mrtvý.“

Divil jsem se, že chán svého těžce raněného syna Ogodeje neobjal a statečného Bogurčiho nepochválil, nýbrž beze slova jejich příchod přešel, tiše seděl na balvanu, nespal, nepil ani nic nepojedl.

Vojevůdci mu domlouvali, aby s vojskem ihned vyrazil a do žádné další bitvy se nepouštěl.

Chán se na ně zadíval káravě. „Což to nevím sám? Ale nerozletí se okamžitě po stepi zpráva: Čingischán utíká?“

„Co na tom, když se posíleni zase vrátíme?“ řekl jsem. „Není lepší, abychom se stáhli zpátky, než abychom tady všichni zemřeli, naše ženy a děti se změnily v otroky a nepřítel aby triumfoval?“

„Vyslovuješ, co bych rád řekl sám, Kara-Čono. Mohu ale podrobeným kmenům věřit? Neztratím je zase, jako jsme jich několik ztratili už teď, protože nám nebe nepřeje?“

Přes jeho zanícenou řeč, v níž také on vyslovil to, na co jsme sami myslili, jsme ráno vytáhli do hor, odpoutali se od Keraitů a nechali za sebou pouze několik zvědů, kteří se hnali jitřní mlhou a měli nepřítele svést na falešnou stopu.

Keraiti se ale přece jen pustili za námi, a protože jsme jim bez boje přenechávali žírná pastviště, nevyhledávali ani oni boj, nýbrž ploužili se neslyšně stepí v našich zádech jako vlčí smečka, která číhá na příhodný okamžik. Tak zůstávala vzdálenost mezi námi stále nezměněna. Když jsme dorazili k potoku Tunge, zavolal si chán několik rychlých poslů a přikázal jim, aby se nazpaměť naučili a chánu Togrulovi donesli toto poselství:

„Tábořím na východ od potoka Tunge. Tráva je tu pěkně vzrostlá a našim koním zesílily svaly. Potřebuji svému vyvolenému otci něco říci a vyzývám ho, aby promluvil. Jaká zloba tě přivedla k tomu, abys mě tak polekal? Chceš-li někoho lekat, proč nevylekáš z hlubokého spánku své nevydařené syny? Stolec, na kterém sedávám, mi byl snížen, kouř, který stoupá nahoru, byl rozptýlen.

Proč jsi mě tak polekal? Otče můj, vydráždil tě snad některý stranou stojící muž, poštval tě snad některý napříč stojící muž? Copak jsme si my dva ujednali? Neřekli jsme si snad na Červených kopcích pohoří Džorchalchunu: Kdyby nás had zubatý poštíval, nic na to nedáme, nýbrž zuby a ústy se nejdřív domluvíme a teprve pak uvěříme? Když se káře s dvěma ojemi jedna zlomí, nemůže ji dobytče už táhnout. A nejsem já takovou tvou druhou ojí? Když se dvoukolé káře jedno kolo zlomí, nemůže jet dále. A nejsem já takovým tvým druhým kolem? Otče můj, co teď můžeš mít proti mně? Pošli mi posla a vysvětli mi důvod svého hněvu!“

Druhé Čingischánovo poselství platilo Sengunovi. Znělo takto: „Já jsem syn zrozený s šaty, ty jsi syn zrozený nahý. Náš otec se o nás chtěl starat stejně. Ze strachu, že by mě nebe mohlo vsunout mezi vás, jsi mě ty, Sengune, pronásledoval nenávistí. Nenechávej srdce našeho otce strádat starostí, nýbrž rozveseluj ho od rána do večera, když vejdeš i když budeš odcházet. Nedělej srdci našeho otce bolest a neodcizuj si ho tím, že bys od své první myšlenky neupustil a dále si „přál stát se vládcem ještě za života otcova! Pošli mi svůj vzkaz, Sengune, čekám na břehu potoka Tunge!“

Na odpovědi jsme nemuseli tentokrát dlouho čekat. Poslové přinesli pouze mlčení a byli rádi, že vyvázli živi. Když se opět rozjasnilo, viděli jsme, že Keraiti zabodli do půdy stepi válečnou korouhev. Vlála vysoko nad vzrostlou trávou a já ležel mezi květy, kterých se Zlatokvítka tak bála. Ale i pro mne mělo jaro truchlivý vzhled, třebaže jsem to Zlatokvítce neprozradil.

Temudžin pospíchal s několika vojevůdci přes lučinu a cestou s nimi hovořil a radil se. Jejich záda jindy tak rovná, napřímená mnoha vítězstvími, byla nyní nahrbená, jako by po stepi nesla všechny mrtvé posledních let. U potoka se velitelé posadili uprostřed krásných květin, měkkých travin a blízko osamělé jedle, která nad nimi rozprostírala své temné větve jako velké zelené paže. Zatímco chán hovořil s vojevůdci, podíval se občas směrem k zlému znamení, které se ve větru třepetalo na druhé straně potoka Tunge. Žádná korouhev ho dosud neuvedla ve zmatek, žádná válka nezkrušila, ale nyní byla v jeho pohledu na nepřítelovu zástavu nejistota, a proto mluvil a mluvil do svých velitelů, důrazně a horlivě.

Když jsme se dověděli, že Chulanin otec se svým kmenem odtáhl a na odchodu řekl, že chce žít raději klidně v severních lesích než neklidně v řadách Čingischánových, rozkřikl se na mne Temudžin: „Neušetřil jsem ho tenkrát kvůli tobě? Vzpurní Tataři jsou němí, protože jsem je pobil, ale proradní Merkiti mě nechávají na holičkách, protože jsem je nechal naživu!“

Nedokázal jsem mu patřičně rychle odpovědět. Navíc mi nebyl smysl jeho řeči dost jasný. Chán mne probodával zlobným pohledem. Oči měl vypoulené, v jizvě na krku mu škubalo.

„Mlčíš, protože se nemůžeš hájit?“

Odpověděl jsem klidně: „Mlčel jsem, protože tvoje slova volil rozpálený hněv; je však hněv dítětem moudrostí? Říkáš, že tě proradní Merkiti nechali na holičkách, protože jsi je nechal naživu! Není to nějak příliš zjednodušeno? Když člověk všechno pobije, nemůže jistě už žádný utéci. To je pravda. Ale kdo se pak k tobě ještě přidá, Temudžine?“

„Přesto je všechny usmrtím a tím zastraším ty, kteří stojí ještě při mně.“ Znovu se podíval směrem ke keraitaké korouhvi.

„Všechny?“

„Všechny.“

„Step se rozkřičí, Temudžine!“ Ustoupil jsem o krok. „Zabij jejich náčelníka, neboť ten se dopustil zrady, ale nezabíjej těch čtyři sta merkitských bojovníků, kteří svého náčelníka poslechli, jak to káže zákon stepi.“

„Nechám naživu dva: svou krásnou Chulan a jejího nejmilejšího bratra,“ odpověděl a dotkl se mne tím, že si počínal, jako bych byl svoje slova mluvil do dubu.

Do večera naši bojovníci uprchlý merkitský kmen zase schytali a přihnali ho k potoku Tunge. Chán rozkázal nachystat podél vody mnoho ohňů a kolem nich do země zarazit nízké kůly. Ke kůlům dal přivázat zajaté a ti tam potom seděli jako strážci. Pak vzplanuly ohně.

Čingischán řekl: „Protože jste mi nechtěli sloužit jako živí, prokážete mi teď velkou službu jako mrtví! Vaše vychladlá těla bude zahřívat oheň a nepřítel bude myslet, že jsem to já, kdo ještě se svými lidmi sedí u potoka. My ale mezitím odjedeme a náskok jedné noci nám postačí, abychom své stopy zahladili.“ Temudžin si stoupl za merkitského náčelníka a zabil ho, aniž ticho večera proťal sebeslabší zvuk. „Tak to udělejte se všemi, neboť nepřítel nesmí být varován,“ řekl. Bojovníci stojící za kůly učinili, jak měli poručeno: a snad se některému z nich přece jen zachvěla ruka, když si pomyslil, že takhle by mohl být jako zajatec zabit i on jen proto, že poslechl svého náčelníka.

Chán na mne zavolal: „Kara-Čono!“

Neodpověděl jsem však, neboť jsem mezitím odešel k té osamělé vysoké jedli, aby se moje oči nemusely déle dívat na to, co moje myšlenky odsuzovaly. Ve vodě potoka planula zář všech ohňů. Plynul tu teď přede mnou jako krev, a jako krev bublal i přes špičaté kameny.

Opět mě volal chán: „Kara-Čono!“

A opět jsem neodpověděl. Rty se mi k sobě tiskly tak pevně, jako bych je do konce života již nemohl otevřít.

Potřetí již chán nezavolal.

Aby se zabránilo jakémukoliv hluku, opouštělo vojsko tábor po malých skupinách. Zůstal jsem ještě hezkou chvíli u osamělé jedle, a nebyl jsem sám, i když jsem se neodebral k těm, které tam vládce zanechal, aby udržovali ohně a klamali nepřítele až do rána. Ačkoli mi hlavou táhla spousta myšlenek, nenašel jsem žádnou, která by mě zbavila stísněnosti. Když jsem nasedl na svého hnědáka a podíval se k dlouhému řetězu žhavých září na břehu, kde čtyři sta mrtvých sedělo jako spící bojovníci, pomyslil jsem si: Je těžké, otče, žít tak, jako jsi žil ty!

Ráno jsem chána dohonil a slunce nám zjevilo rovinu bez trávy, bez květin, bez vody. Ve větru se lačně třásly žizní hynoucí trsy čimišníku. Hlinitá půda slané pouště byla rozpukaná do tisíce prasklin a vrásek a z mnohého dolíku vyhlížela jako slepé oko kalná a bledá kaluž, potažená mázdrou žlutého prachu.

Zatímco jsme tak ujížděli, Temudžin si mne nevšímal a také už neříkal mně, veliteli své tělesné stráže, abyCh udělal to či ono. nýbrž udílel rozkazy mému zástupci.

Když jsme již několik dní táhli pustinou, kde se daly lovit leda myši, shromáždil chán své nejbližší přátele kolem jedné takové tůňky s páchnoucí vodou. Nabírali z té louže vodu a hasili žízeň, a Temudžin se zaklínal přísahou, že každý, kdo by opustil jeho řady, shnije stejně jako tato voda.

Já jsem stál stranou, protože mě nezavolal.

Zvědové nám hlásili, že Keraiti s Togrulemi ztratili naši stopu a zanechali pronásledování. Stalo, se tedy to, co chán zamýšlel, a když jsme o dva dny později dorazili k jezeru Baldžuna, byly u konce také útrapy pustiny.

Jezero se před námi prostíralo, jako by na zem bylo spadlo modré nebe.

Náhle se objevil Čingischánův bratr Chasar, kterého jsme očekávali s celým jeho táborem, aby nám pomohl. Přiváděl s sebou však již jen málo lidí; Keraiti ho totiž překvapili, drtivě porazili a ženy a děti mu uloupili, takže i on musel hladovět a bloudit pouští bez trávy a vody. „Živil jsem se jen syrovou zvířecí kůží a šlachami,“ řekl Chasar, když skončil své vyprávění.

Jakkoli hluboce nás všechny tato porážka skličovala, jako první zvedl opět hlavu Temudžin a řekl se smíchem: „Chasare, pošleme tvým jménem Togrulovi poselství, ze kterého bude mít radost.“

„Ty se směješ, bratře, zatímco mé žerty a děti trpí v zajetí?“

„Směji se úskoku, Chasare, který mi právě vnukli bohové. Zavolej dva ze svých důvěrníků; řeknu přímo jim, co mají mému vyvolenému otci sdělit.“ Chasar pokynul dvěma mužům, aby přistoupili. Jmenovali se Chaliudar a Čachurchan; kabáty měli rozedrané, tváře vpadlé. Zanícenýma očima hleděli na chána a ten řekl: „Jeďte k Togrulovi, který kdysi byl mým vyvoleným otcem, a povězte mu následující slova, jako kdyby je byl pronesl Chasar: ‚Pátral jsem po svém starším bratru Temudžinovi, ale ztratil jsem ho z obzoru. Sledoval jsem jeho stopu, ale cestu jeho jsem nenašel. Také jsem Temudžina volal, ale můj hlas zůstal od něho neslyšen. Spím s hvězdami nad hlavou a za podušku mám tvrdou zem. Moje ženy a děti jsou v tvých rukou. Dostanu-li od tebe záruku a naději, podrobím se ti.‘ Tohle všechno mu řekněte‘,‘ Chaliudařte a Čachurchane, ale musíte to povídat tak, jako by to byl řekl můj bratr Chasar. Přitom se však nesmíte ani slovem zmínit o tom, že jste mne a mé lidi našli ani že jste nás vůbec zahlédli; musíte totiž u Togrula vzbudit dojem, že nás ta holá pustina poslala všechny do těch věčných výšin, ze kterých není návratu.“

Oba okamžitě odjeli.

Shromáždění chválili chánovu důvtipnost, a já, třebaže jsem to na sobě nedal znát, jsem s nimi v duchu souhlasil.

14. CHÁKÁN

Na jezeře Baldžuna se koně zotavili a ani my jsme se již nemusili udržovat při životě páchnoucí hlinitou vodou a hubenými stepními krysami, neboť v rákosí se to jen hemžilo kachnami, husami a labutěmi.

Ještě než se poslové vrátili, připojilo se k nám několik kmenů, které utekly od Togrula, protože je zpit vítězstvím buďto oloupil, nebo se s nimi nepodělil o kořist. Ani Džamucha již nebyl v táboře Keraitů. Zvědově hlásili, že mezi ním a Togrulem došlo k hádkám, protože jeden chce být víc než druhý. Přes tuto roztržku bylo však vojsko Keraitů pořád ještě početně silnější než naše, takže jsme se otevřeného střetnutí vlastně museli obávat stále.

Konečně se poslové jednoho dne vrátili. Už zdálky jsme poznali Chaliudara a Čachurchana, ale uprostřed mezi nimi jel cizí jezdec. Když byli tak blízko, že se před jejich očima rozestřel náš velký tábor, obrátil cizí jezdec prudce koně a dal se na úprk. Čachurchan nasadil šíp a střelil černého valacha se zlatým sedlem do zadku, takže kůň v tu ránu dosedl na zem. Chasarovi muži pak cizího jezdce chytili a dovedli ho před chána.

Chaliudar řekl se smíchem: „Jmenuje se Iturgen a starý Togrul ho posílá tobě, Chasare, jako rukojmí, čímž chce říci, že tvoje podrobení přijímá!“

„Temudžine!“ vykřikl zděšeně Iturgen. „Ty žiješ?“

Čingischán naznačil pokynem hlavy Chasarovi, že má s cizincem naložit podle libosti, a Chasar setnul Keraitovi hlavu, aniž s ním vyměnil jediné slovo.

Potom Chaliudar a Čachurchan vyprávěli, že Togrul dal na znamení svého vítězství nad Temudžinem rozbít svůj zlatý stan, hodlá si podrobit i zbývající nepřátele a připravuje slavnostní hostinu, která má válku ukončit. „Je ukolébán do naprostého klidu, protože se domnívá, že všichni dlíte u bohů.“

„No dobře,“ řekl Čingischán, „na potoce Tunge odpověděl můj vyvolený otec na moje poselství válečnou korouhví. Zavrhl mě tedy. A protože mě zavrhl, použil jsem válečné lsti. Teď ho obklíčím a zajmu, zrovna když bude sedět na té své slavnostní hostině a bude se naparovat jako domýšlivá volavka. Hloupého Senguna zabijeme hned na tom místě, kde ho najdeme, protože on to všechno zavinil; starého Togrula ale přiveďte ke mně, abych si s ním mohl ještě trochu popovídat. Chci totiž vidět, jak se bude třást.“

Zazněly rozkazy. Bojovníci skákali do sedel.

Zadní voj strhával stany.

Zvedl se prach.

Jak předpisoval řád, jel jsem po vládcově pravém boku, můj zástupce po levém a ostatní tělesní strážci vytvářeli kolem nás něco jako vějíř, který se mohl podle okolností buďto široce rozvinout, nebo těsně sevřít. Abychom šetřili koně, jeli jsme zpočátku pomalu; tak zvolna, že strakaté ocasy jaků visely na ratištích kopí téměř bez hnutí. Temudžin se bavil s mým zástupcem, mne naproti tomu ještě stále častoval chladným mlčením, a vyhýbal se dokonce i pohledu na mne. Já tím však netrpěl, nýbrž mlčel jsem, jako mlčel on – neboť jsem to nebyl já, kdo se prohřešil proti zákonu stepi.

Když jsme dorazili opět na naše staré tábořiště u potoka Tunge, trčelo z trávy již jen těch čtyři sta nízkých kůlů. Nad květinami, které všude kolem kvetly a smutně věšely hlavičky, protože bylo parné poledne, tam čněly jako čtyři sta prstů zvednutých k přísaze. Na dlouhých zelených pažích osamělé jedle seděli supi a sledovali naše táhnoucí voje.

Příštího večera jsme dospěli k táboru Keraitů a obklíčili jsme ho, jak to rozkázal chán. Bojovalo se ve dne v noci; za noci hořelo nebe a za dne haslo slunce za oponou kouře, kterou nad stepí rozprostíral vítr.

Tak probíhalo všechno přesně podle vládcova plánu.

Když se ale třetího dne nepřátelé konečně vzdali a Čingischán se svou tělesnou stráží pronikl až do zlatého stanu náčelníka Keraitů, aniž Togrula a Senguna našli, Temudžin zvolal: „Kde je ten, který byl kdysi mým otcem? Je snad zalezlý někde pod plstí a klepe se na celém těle? Nesu mu poselství, které mi pro něj dali sami bohové!“ Nikdo mu však nedovedl odpovědět. Nato promluvil Temudžin znovu: „A jeho syn, kde věží ten? Chci mu vytrhnout jazyk, aby jím už nikdy nemohl zasévat nesvár.“

Tu vystoupil jeden muž ze zajatých a řekl Čingischánovi: „Jmenuji se Chadach-Baatur. Tři dny a tři noci jsem se svými lidmi bojoval a přitom jsem uvažoval: Smím se snad chopit muže, na kterého jsem kdysi pohlížel jako na svého pravoplatného vládce, a poslat ho na smrt? Proto jsem ho nebyl schopen vydat tobě, Čingischáne, ale protahoval jsem boj, abych mu poskytl možnost zachránit si život a vzdálit se někam daleko; a on se svým synem opravdu uprchl. Mám-li teď za to být zabit, rád zemřu. Jestliže mi však dá Čingischán milost, věnuji všechny své síly jemu!“

Temudžin, na kterého učinila tato poctivá slova dojem, odpověděl: „Není-li pak člověk, který nedokáže vydat svého pravoplatného vládce, nýbrž pokračuje v boji. aby mu pomohl zachránit si život a daleko se vzdálit, opravdový muž? Takový člověk je hoden toho, aby byl mým druhem!“

Když byly ukořistěné ženy, šaty, zbraně, zlaté vinné náčiní, mísy a číše rozděleny a chán své nejvěrnější bohatě obdaroval, zůstali jsme zde na výšině Abdžia-Kodeger ještě mnoho dní. Temudžin začal zavádět nový řád ve vojsku a vydal rozkaz, podle kterého měli být popraveni všichni, kteří ho v době porážky neposlouchali nebo mu nezůstali věrni, ale přiklonili se k němu znovu až teď po tomto velkém vítězství.

První dva muži, kteří byli zabiti a svrženi do rokle, byli vojevůdci, kteří se tenkrát v pustině nad tou páchnoucí hlinitou vodou zdráhali opakovat jeho přísahu, neboť ztratili víru v konečné vítězství. Potom přivedli bojovníci na kraj propasti více spoutaných setníků a tváří obrácené k vycházejícímu slunci je shodili do hlubiny. Poněvadž chán nařídil „hlasitou smrt“, a nikoli „nehlučnou“, při níž se ústa ucpávala hlínou a trávou, ve dne v noci jsme na vlastní uši sledovali ono mučivé umírání; a také jsme je slyšet měli, neboť vládce řekl: „Jen ať vám to pronikne až do morku! Chci, aby se pořádně vyděsili ti, kteří se domnívají, že kromě mne je na světě ještě někdo, komu by mohli sloužit. Ale to je právě tak nemožné, jako nelze do jedné pochvy schovat dva meče!“

Sedal jsem před Čingischánovým stanem opuštěný jako jurtový pes. I můj zástupce se mi vyhýbal od chvíle, kdy začali neposlušné házet do propasti. Za nocí mě svírala úzkost. Ve snu jsem zalétal ke Zlatokvítce a k Tengerimu a s nimi nahoru na sever, do tichých širých lesů, k čistým třpytivým potokům, kde bychom se se Zlatokvítkou už nemuseli bát jara a léta, kde bychom se mohli radovat, když se vracejí zpěvaví ptáci.

Nakonec však vždy zas vyšlo slunce a bojovníci vodili k rokli další lidi. Shazovali s nimi do propasti také moje sny. neboť jasný den mi říkal: Chceš utéci? Samotnému by se ti snad podařilo uprchnout na sever. Ale ty přece sám utéci nesmíš, protože v hlavním táboře na Kerulenu čeká Zlatokvítka. Musíš tedy nejdřív k ní a teprve pak můžeš jít na sever. Ale to je těžké. Chán by ti mezitím cestu k táboru odřízl.

Jednoho rána řekl Temudžin: „Pošlete mi toho, který sedí u vchodu do mého stanu vpravo od dveří.“

Toho? Vstal jsem a poslechl jsem. Na strach mi nezbýval čas, spolkl jsem ho. Ať si hryže v útrobách, ale v mé tváři vidět být nesmí.

„Tys mě dal zavolat?“ Temudžin seděl ve zlatém křesle před stěnou potaženou modrým hedvábím.

„Ano,“ řekl a zapraskal klouby prstů, načež strážci a sluhové opustili stan. „Ano, dal jsem tě zavolat!“

Před blankytně modrou stěnou působil jeho žlutý šat jako pomačkané slunce.

„Proč jsi přišel?“ zeptal se tiše.

„Protože…,“ slova mi uvázla v hrdle. Teprve teď jsem pochopil, proč řekl: Dal jsem tě zavolat… „Protože…?“ zaklonil prudce hlavu, až narazil o modré hedvábí. Nebe se zachvělo.

„Proč bych neměl přijít, můj cháne?“ uhnul jsem otázkou.

Zdálo se, že nyní uvažuje. Teprve v tomto okamžiku jsem si uvědomil, že mi strážci neodebrali opasek, čepici a meč. To mi dodalo trochu sebevědomí i když jsem věděl, že chán tu a tam tyto odznaky hodnosti odebírá odsouzenci sám.

„Ptal ses: ‚Proč bych neměl přijít, můj cháne,‘ začal od začátku, „ale přišel jsi snad vždycky, když jsem tě volal?“

„Ne!“

„A nemá snad člověk povinnost přijít vždycky, když ho chán volá?“

Přemýšlel jsem. Léčka? „Odpověď vězí vlastně už v tvé otázce. Co mi tedy zbývá? Řeknu-li ano, zachráním si možná život, řeknu-li ne, hodíš můj život možná do propasti!“

Čingischán se zvedl. „Copak jsi své ne už neřekl? Na potoce Tunge jsem na tebe dvakrát volal, a tys dvakrát neslyšel, ačkoli jsem tě viděl stát opodál pod jedlí.“ Opět se posadil.

„Slyšel jsi snad ty, když jsem s tebou mluvil o těch Merkitech? Mluvil jsem jako do dubu, jako do nejtvrdšího dubu.“

Znovu vyskočil, pobíhal vztekle podél modré hedvábné stěny, pak zůstal stát, pohlédl na mne a rozkřikl se: „Musím tě poslouchat, když se mi jako chánovi tvoje slova nelíbí? Nejsem snad taky tvým vládcem?“

Do stanu vešel posel a hlásil, že Togrul a jeho syn Sengun padli do rukou jednoho kmene, který před lety oloupili. „Byli popraveni. Togrulovu hlavu dal náčelník zasadit do stříbra a napíchnout na zadní opěradlo svého trůnu tak, že se mrtvý dívá východním směrem.“

Když posel odešel, pronesl Čingischán slavnostně: „Stepní říše leží nyní přede mnou. Všichni, kteří žijí v plstěných jurtách, jsou můj lid! Ale tobě, který jsi stál po mém boku ze všech nejdéle, chci říci toto: Ti, kteří jen jedenkrát neuposlechli mého zavolání, zemřeli v rokli. Tobě, který jsi mé volání neslyšel dvakrát, daruji život, protože mi právě došla rozhodující zpráva. Úřad, který jsem ti kdysi svěřil, ti ale odnímám, aby před mými dveřmi nestál člověk, který zavírá uši, když ho volám! Jdi k některému desátníkovi a nastup pod ním do řady!“

Uklonil jsem se mu jako cizímu.

Venku na jasném slunci jsem si pomyslil: Přátelství je možno uzavřít jen mezi rovnými, a ne, když jeden stojí výš a druhý níž. Tak to tenkrát řekl můj otec. A jindy zase prohlásil, že podstata přátelské náklonnosti tkví také ve výměně názorů; jen tak lze najit pravdu a řídit se jí.

Tak jsem přemítal, zatímco jsem kráčel dlouhými bílými řadami stanů našeho tábora, a nakonec jsem došel k závěru: Jako jinoch jsi měl přítele, ale nikoliv moudrost svého otce. Teď jsi to první ztratil, ale zároveň jsi tím našel to druhé.

To všechno se událo toho dne, kdy došla zpráva, že Togrul a Sengun jsou mrtvi.

Někdo ale přece stále zůstával: Džamucha. Protože jsem teď už nežil v chánově blízkosti, neznal jsem už také jeho názory a úmysly, dokud nebyly všeobecně známy všem bojovníkům. Jen mě překvapovalo, že i po rozdrcení keraitské moci pořád ještě táboříme na Adžia-Kodegeru a stále se ještě nevracíme domů na modrý Kerulen.

Ale potom se vojsko přece jen najednou hnulo. Džamucha se totiž spojil s Bajbuka-Tajangem, náčelníkem Naimanů. Tisícovka, v níž jsem teď sloužil, zůstala v jedné kotlině u Královské skály jako ochrana týlu. Po vítězství přebírala zajatce, mezi nimi také jednoho naimanského vojevůdce, kterému tvář ještě cukala strachem a který vyprávěl, jak se jeho náčelník Tajang během boje pln zděšení ptal Džamuchy: „Kdo to jsou, ti muži, Co nás tu pronásledují jako vlci ovce?“

A Džamucha prý odpověděl: „Jsou to ti čtyři psi, které Temudžin vykrmil lidským masem a uvázal na železný řetěz. Mají měděná čela, do špičky přitesané zuby, bodce místo jazyků a srdce ze železa. Místo bičů na koně mají křivé šavle. Pijí rosu, jezdí na větru a v bitvách žerou lidské maso. Teď jsou puštěni ze řetězu; z huby jim tečou sliny, mají tedy radost. Ti čtyři psi jsou: Džebe, Bogurči, Dželme a Subetaj.“

Nato se ptal Bajbuka-Tajang: „A kdo je to tam vzadu, co se žene kupředu jako hladový jestřáb?“

„To je sám Temudžin,“ odpověděl Džamucha, „od hlavy k patě v železném pancíři; přiletěl opravdu jako hladový jestřáb. Vidíš ho, jak se vrhá dolů. Říkal jsi, Tajangu, že až se Mongolové ukážou, nezůstane z nich nic než kloubky a rohy jako z ovce. A teď? Nu, co říkáš teď?“

Tohle nám tedy vyprávěl naimanský vojevůdce o bitvě, a když skončil, požádal o dýku, klesl na kolena a řekl: „Můj náčelník Bajbuka-Tajang padl v boji. Jak mohu já dále žít?“ Potom si vrazil čepel do prsou a zemřel, aniž se jeho modré rty ještě jednou otevřely.

A Džamucha? Tomu se dostalo od chána té milosti, že mohl zemřít bez prolití krve. Temudžin ho dal zardousit.

Stepní říše se stala skutečností.

Nyní jsme konečně táhli nahoru ke Kerulenu a já se těšil, že po dlouhé době budu zase moci být u Zlatokvítky a Tengeriho. Ale tam jsme nezůstali. Ještě než hladina zamrzla a v údolí zaburácela sněhová bouře, putovali jsme s celým táborem nahoru k Ononu. Na břehu této řeky měl povstat velký hlavní tábor uprostřed nekonečných pastvin, které nyní neohrožoval žádný nepřítel.

Tak jsem v té zimě sedával jako kdysi zase se Zlatokvítkou a Tengerim u ohně. A opět prskal vítr skulinami mezi plstí dovnitř spršky sněhu. Neříkal jsem už, že zima je dlouhá a krásná, protože mohu být u tebe, Zlatokvítko, nýbrž říkal jsem: „Tentokrát se už nebudeš muset trápit, až se začnou zpěvaví ptáci vracet, nebudeš už muset plakat, až se květy začnou rozvíjet.“

Políbila mne vždy a v jejích očích zářilo již jaro.

V následujícím létě roku tygra4 svolal Čingischán velký kurultaj, volební shromáždění urozených mužů říše a jejich žen.

Uprostřed obrovského tábora na Ononu se zvedal největší ze všech stanů, stejně sněhobílý jako kmenová korouhev se sokolem a havranem, která nad ním vlála. Devět pozlacených sloupů podpíralo klenutý strop paláce, který byl kolem dokola potažen Červeným brokátem. Široký, střechou krytý vchod hleděl jako černé oko k jihu a na žerdích válečných standard, ozdobených na špici rohy jaků a vetknutých do země, vlály černé koňské ohony.

Dosud byl stan prázdný; jen řemeslníci pracovali na trůnu; jejich obratné ruce vsazovaly do stolce svého vládce drahokamy a pletly pro něj zlaté girlandy.

Já naproti tomu patřil k oněm tisícům mužů, kteří před táborem dojili tisíce kobyl, Zlatokvítka k oněm tisícům žen, které dojily tisíce krav. Zatímco z jednoho mléka povstával šumivý kumys, z druhého se pálil ohnivý arak.

V den volby rozložili urození před palác černou plsť, na kterou se pak chán posadil.

Potom se objevil Gekču, onen starý šaman, který svého času vyčetl z ovčí kosti slovo „Čingis“. Předstoupil před vládce a lid rozpřáhl ruce. Bohabojně jsme k němu vzhlíželi, neboť on byl ten svatý, jenž v noci, zatímco my jsme spali, odjížděl do nebe a mluvil s duchy, on byl ten, jenž dokázal hladovět, aby bohy naladil smířlivě, a bez reptání snášel nejkrutější zimu, ba dokonce si i svlečený sedal do sněhu. Gekču tedy řekl: „Věčně modré nebe mi uložilo, abych mongolskému lidu oznámil, že Temudžin zvaný Čingischán má být povýšen na chána chánů!“

„My chceme, prosíme a nařizujeme, abys byl pánem a velitelem nad námi všemi!“ volali urození. „Náš Čingischákán!“

Dav třeštil.

Urození se chopili všech čtyř rohů černé plsti, vyzvedli ji do výše a odnesli vládce na jeho trůn. Po boku mu seděla Borte, u jeho nohou synové a dcery, jakož i Matka oblak a otčím Munglik. Trochu stranou od trůnu zaujaly místo vedlejší ženy chákánovy, mezi nimi i krásná Chulan s chlapečkem na lokti.

Nádherná roucha a pyšné obličeje zaléval jas slunečního světla.

Temudžin se zvedl a pravil: „Naše nová říše je dnes veliká, bojovníci! Prostírá se od Šinganského pohoří na východě až k horám Altajským na západě, od jezera Bajkal na severu až do nitra pouště Gobi na jihu. Jedenatřicet národů se dvěma milióny lidí je poslušno mého slova. Jeden národ mezi nimi čítá čtyři sta tisíc duší: ušlechtilému křišťálu podobný národ Mongolů, který tvrdošíjně a statečně pohrdal každým utrpením a nebezpečím, stál věrně při mně a s vyrovnanou myslí snášel radosti i strasti, je nejvznešenější ze všech národů, které kdy šlapaly po této zemi. Až do dosažení mého cíle mi v každém nebezpečí osvědčil nejhlubší věrnost, a proto chci, aby jeho jméno od nynějška znělo ‚Nebesky modří Mongolové‘.“

Shromáždění propuklo v ohlušující jásot.

Chán vstal a zamířil k jednomu z mnoha velkých kotlů, plných koňského masa. Vlastním nožem nabodl nejlepší kousek a donesl ho Bogurčimu, který stál stejně jako ostatní vojevůdci v ulici planoucích obětních ohňů. To se opakovalo ještě několikrát, neboť podle starého obyčeje vyznamenával chán tímto způsobem své nejlepší velitele.

Pak nařídil vládce ticho a pravil: „Chcete-li, abych byl vaším pánem, jste potom také všichni připraveni a odhodláni učinit vše, co vám poručím, přijít, když vás zavolám, jít, kam vás pošlu, a zabít každého, koho vám já určím?“

„Ano, jsme, chákáne,“ zvolali urození a vojevůdci; jen jim totiž platila tato otázka.

„Pak tedy zavládne pořádek a bude mír!“ Zdvihl svůj zlatý pohár nad hlavu a také všichni urození zdvihli své poháry a lid své džbánky, a tak radost krášlila léto, muže, ženy a děti.

Zazněla hudba. Bubny, trubky, rohy, a do toho jemné rolničkové cinkání stovek zvonečků.

Muži tančili před chánem, ženy před Borte.

K trůnu se protlačil bělovlasý starý pastýř a prosil, aby směl zazpívat jednu píseň.

„Ticho!“ vyžádal si Temudžin a hluk rázem ustal, jako když utne. A stařec zpíval, křaplavým hlasem zpíval píseň, která vyprávěla o jeho jediné ovci. Ta ovce mu jednoho dne utekla, jeho jediná ovce. Zaběhla mu do lesa, uprchla do houštiny a on musil přebrodit pět potoků a přelézt pět kopců, stále hledaje svou jedinou ovci. Konečně ji našel. Lehla si pod houští a zalezla do něho. Ale na keřích byly trny jako železné hroty šípů. A když se do té houštiny prodral a již ovci držel a chystal se s ní vrátit, sekl ho jeden trn do oka a zbavil je světla zraku. „Ale svou ovci,“ zakončil starý pastýř píseň, „tu svou jedinou ovci jsem měl zase doma!“

Čingischán hodil jednookému k nohám zlatý opasek. Shrbeně zmizel muž v davu. Dlouho jsem se za ním díval. Dříve než vklouzl do své jurty, nedůvěřivě se otočil, jako by se bál, že bude pronásledován.

Mezitím se zase slavnost rozvířila. Bubny, trubky, rohy, a do toho jemné rolničkové cinkání.

Vládce volal: „Ha-hi!“ A všichni pili.

Vládce zvolal: „Kchu-kchu!“ A všichni vytrhli meč a napřáhli ho k nebi.

Slunce se smálo.

Také chán se smál. A Borte. A synové.

Lid tančil.

„Ha-hi!“

„Kchu-kchu!“

Občas rozeznal Temudžin někoho mezi shromážděnými. Pak zvolal: „Poslouchej, nebyls to ty, kdo mi tenkrát na Kilchu dal koně, když můj pode mnou padl a umíral?“

Ostatní okamžitě poctěného kruhem obstoupili, tančili a tleskali na jeho poctu do dlaní.

Když slavnost trvala již třetí den, rozlehl se znovu chánův hlas přes široké prostranství před palácem: „Hodlám vydat zákony, neboť doposud nebyl ve stepi žádný pořádek. Děti neposlouchaly naučení otců, mladší bratři neposlouchali starších, muž neměl důvěru ke své ženě a žena nedbala rozkazů mužových, podřízení nectili ty, kteří stáli nad nimi, a výše stojící zase neplnili své povinnosti vůči podřízeným; bohatí nepodporovali náčelníky, a tak nikde nebylo spokojenosti. Celá pokolení se vše táhlo bez pořádku a bez rozumu, a proto byli všude samí reptalové, lháři, zloději, buřiči a lupiči. Když se vynořil Čingischán, dostali se všichni pod jeho velení a o nad nimi hodlá vládnout podle pevného zákona, aby do stepi zavítal klid a blaženost!“ Potom si prstem přivolal jinocha, kterého jsem dosud nikdy neviděl. Vládce řekl neznámému: „Ty jsi ten moudrý Tatatungo, a jak jsi mi ukázal, dovedeš slova, která říkám, tyčinkou vyrýt do tabulky. Od této chvíle budeš stále kolem mne a všechna moje slova zapíšeš, neboť jasa5, kterou mám v úmyslu sestavit, má být pro ty, kteří přijdou po mně, nezměnitelným zákonem. Budou-li potomci, kteří se narodí i po pěti stech, po tisíci nebo až po desetitisíci letech, a zaujmou moje místo, zachovávat mravy a zákony Čingischánovy, poskytne jim nebe podporu a požehnání. Budou dlouho žít a ve zdraví užívat radostí života. Nebudou-li však jasu přísně dodržovat, bude říše otřesena a rozpadne se. Opět bude voláno po Čingischánovi, ale nebude již nalezen.“

Slavnost trvala celé léto.

A když skončila, shromáždil chákán kolem sebe stráže a řekl jim:

„Vy, moji stářím prošedivělí strážci, kteří jste v temných nocích tábořili kolem mé jurty s kruhovým vikýřem. abych mohl pokojně a klidně odpočívat, a kteří jste mi tím pomohli na tento trůn, vy, moji bdělí strážcové, kteří jste okamžitě ostražitě zpozorněli, i když se březové proutky byť jen sebeslaběji zachvěly, máte se ode dneška nazývat staré noční stráže‘. Ale nyní, kdy nebe určilo, abych vládl nad všemi národy, rozkazuji, abyste z tisícovek a setnin vybrali dalších deset tisíc mužů pro mou osobní stráž. Tito mužově, kteří budou kolem mne, nechť jsou velcí, silní a obratní a zároveň musí být dětmi urozených, náčelníků a vojevůdců. Z těchto deseti tisíc pak ještě vyvolte tisíc mužů jako tělesnou stráž pro můj palác.“

Gekču, náčelník šamanů, pošeptal něco chánovi. To byla velmi nezvyklá věc, i když neušlo naší pozornosti, že svatý muž poslední dobou často navštěvuje palácovou jurtu. Lidé v táboře si šuškali, že ovlivňuje chána, na což neměl podle svého úřadu nijaké právo.

Právě jsem se chtěl z davu vzdálit, když někdo nahlas vykřikl: „Co je to za pořádek, aby Gekču uděloval rady, dřív než se vyjádřili nejbližší Čingischákánovi příslušníci?“

Šaman natáhl zarudlý krk a řekl: „Když si to nebe tak přeje?“

„Nejsou snad také naše pořádky určeny nebem?“ odpověděl muž z lidu a dav se semknul a vlnil, jako by chtěl svého mluvčího vytlačit dopředu, aby ho dobře slyšel i vládce.

Chán ale mlčel.

Tu se Gekču opět obrátil na Čingise a řekl: „Dokud žije Chasar, není tvoje panování bezpečně zajištěno, neboť nebe rozhodlo: Nejdříve má nad národy panovat Čingis a potom bude vládcem jeho bratr Chasar!“

„Co je to za řeč?“ volalo několik lidí.

Vládce však mlčel stále dál. Upřeně jsem ho pozoroval a viděl jsem, jak se mu jizva na krku zbarvuje temněji a jak to v ní škube, i když se chán snaží dívat lhostejně přes hlavy davu do dálky. Vyslanec nebe se usmíval. Zdálo se, že zná vládce právě tak dobře jako já a ví také, že už potřebuje říci jen jedinou větu, aby Temudžina pohnul k rozhodnutí.

A tu řekl šaman: „Viděl jsi, velký cháne, jak tvůj bratr Chasar držel tvou roztomilou milostnici, krásnou Chulan, za ruku a…“

„Stráž!“ zařval Temudžin.

Dav se zděšeně přikrčil.

Rozkaz udeřil do lidí jako blesk z čistého nebe. Váhavě zvedali opět hlavu zvědavi, co chán nařídí. „Odeberte Chasarovi čepici a opasek a spoutaného přiveďte k výslechu!“

Vyslanec nebe přimhouřil lehce oči a zadíval se vítězoslavně směrem k muži, který ho předtím káral.

Zatímco strážci přivlékali spoutaného Chasara, přijela před palác na bílém velbloudu Matka oblak, a když na zemi spatřila Chasara, přeřízla mu pouta, vytrhla strážcům z rukou jeho čepici a opasek a obojí svému synovi vrátila. Potom usedla stařena se zkříženýma nohama na zem, rozhrnula si šat a vyňala oba své zvadlé prsy. Holeun-Eke řekla: „Vidíte je? To jsou prsy, které vás živily! Co udělal Chasar? Temudžin vyprazdňoval tento můj jeden prs. Chasar ale vypázdnil oba moje prsy a dal mi tím klid. Proto dostal můj nadaný Temudžin dary ducha a můj Chasar obratnost ve střelbě z luku a sílu, takže vystřelením šípu dovedl přinutit k pokoře ty, kteří tobě v boji na šípy unikli a střelbou na dálku ti podroboval ty, kteří zděšeně prchali. A teď, když jste nepřátele porazili, nemůžete se na Chasara dívat! Už ho asi nepotřebuješ?“

„Matko!“ řekl Temudžin, jako by chtěl její hněv zmírnit. „Šaman mi…“

„Buď zticha! Šaman neumí než šeptat, a poručili snad bohové mluvit tiše, když jde o pravdu?“

Gekču se stáhl o krok dozadu.

Chán na něho upřel oči.

Borte řekla: „Co je to za pořádek, Temudžine, že ani tvoji bratři si nejsou jisti životem? Co jsi to za chákána. když dopřáváš sluchu šamanovi? Když před tebou má už teď tak málo strachu, co teprve bude dělat, až jednou umřeš? Kdopak bude potom ještě poslouchat tvé syny? Vybudoval jsi říši pro svůj rod, nebo pro něj?“

Vládce poručil dav zatlačit; zřejmě jsme neměli tu nehezkou slovní přestřelku slyšet. Strážci však nevynakládali mnoho síly na to, aby rozkaz provedli, neboť i je zajímala hádka, která se před palácem odehrála.

Jednu chvíli jsem nemohl v tom ruchu a tlačenici rozeznat, co se před vchodem velkého stanu vlastně děje.

Kdosi volal: „Ó cháne, od té doby, kdy mocná země byla tak velká jako hrouda, kdy moře a řeky byly tak velké jako potok, jsem ti byl vždycky druhem!“

A vládce křičel, nevěděl jsem, na koho: „Lžeš! Přišel jsi, protože ses bál nepřijít! Já jsem tě ale přijal, neřekl jsem ti jediné zlé slovo a posadil jsem tě na čestné místo. Tvým synům jsem propůjčil vysoké úřady a hodnosti, ale tys je nenaučil ani skromnosti a dobrovolné kázni. Nad moje syny a bratry se chtěl Gekču povyšovit! Přímo se mnou se chtěl pustit v zápas o prvenství! A to jsi mi tam u té hlinité vody přísahal bezpodmínečnou věrnost! Chceš ji teď vypovědět. Co to znamená? Kdo to, co vyslovil ráno, večer zase odvolává, a to, co říkal večer, hned příští ráno zase ruší, tomu se nedá říci nic jiného, než že by se měl stydět!“

Dav se kolébal sem a tam a já upadl, a se mnou se svalili i jiní; a když jsem opět stál rovně na nohou a podíval se k palácové jurtě, strážci již vyslance nebe porazili na zem a zlomili mu vaz.

„Leží tam a nehýbá se,“ řekl někdo.

Potom odvlekli mrtvého kněze do jedné prázdné jurty, otevřeli střešní dymník a pevně zavřeli dvéře.

Příští ráno nám chákán oznámil: „Protože vrchní šaman Gekču, někdejší vyslanec věčně modrého nebe, častoval mě bratry ranami pěstí a kopanci, a protože mezi mé bratry bezdůvodně zaséval pomluvy, nenašel v očích nebe milost a život mu byl odňat i s tělem.“

Temudžin otevřel dveře jurty a všichni jsme po řadě nahlíželi dovnitř, ale mrtvola kněze tam už nebyla.

Přes noc se tedy svatý muž vznesl otvorem ve střeše na nebe. Tak jsme si to aspoň říkali. A stejně mluvili všichni, kteří se podívali do prázdné jurty. Ale všichni byli tou prázdnou jurtou zároveň znepokojeni. Dívali jsme se na slehlou trávu, na níž Gekču nedávno ležel, a dívali jsme se do širého nebe, kde Gekču teď dlel a shůry na nás shlížel.

Jurta mlčela, jako mlčí všechny jurty.

Vítr si pohrával se studeným popelem.

Lid se díval tázavě na svého vládce. Ať již lidé sebevíc neschvalovali Gekčuovo chování, nedovedli si teď skoro vůbec představit, jak mají dál žít bez nejvyššího kněze.

Jeden stařec se ptal chákána: „Když je tenhleten mrtvý, neměl by po něm přijít nějaký nový?“

A jedna žena naříkala: „Kdo nám poradí, když budeme něco potřebovat? Kdo donese naše prosby bohům?“

Tak a podobně se ptalo mnoho Čingisových lidí. A Temudžin jen trpělivě poslouchal všechno, co říkali.

Večer téhož dne svolal lid před palácový stan a prohlásil: „Vyslechl jsem vaši prosbu. Protože vyjadřuje také moje přání, jmenuji dnes stařičkého Usuna náčelníkem všech šamanů. Od nynějška nechť nosí trvale bílé roucho, jezdí na bílém koni a usedá na čestné místo. Bohové jsou tedy opět s námi a my s nimi!“

Dav se v hlubokém pohnutí uklonil.

15. TISÍC KOČEK – DESET TISÍC VLAŠTOVEK

Byl to šťastný rok – rok slunce a měsíce a lásky. Vychutnávali jsme nezvyklé ticho, které nás najednou obklopovalo. Ale čím déle to trvalo, tím silněji jsme se obávali, že bychom o to všechno mohli zase přijít.

Přišla zima a já opět sedával se Zlatokvítkou a Tengerim u ohně v jurtě. A znovu nám vítr skulinami v plsti vmetal dovnitř spršky sněhu. Povídali jsme si o jaru, o létě, ó podzimu, o krásných dnech, kdy jsme chodili na ryby nebo na lov, kdy se Tengeri učil jezdit na koni, střílet z luku a stříhat ovce. Dokonce i na hon na koroptve jsem ho jednou vzal s sebou. A rád jsem vzpomínal, jak pyšně seděl v sedle a jak obratně nesl sokola na svém malém zápěstí.

A pak jsme se v řeči dostali až k růdným představám o příštím roce. Člověku přece není zakázáno snít, když sní o dobrém; a ve snu si smí přát všechno, pokud to někomu neuškodí. Toužili jsme tedy mít příští rok stejný, jako byl tento, a tak jsme si přáli něco, co nemohlo nikomu uškodit. Naše duše byly opravdu čistě; vzhlíželi jsme bohabojně k nebi, večer stavěli misky plné jídla před jurtu a obětovali tak bohům, aby nám naši touhu splnili.

A pak odkvetlo ještě další jaro stejně něžně a tiše.

Chákán vyslal pouze několik menších oddílů, skládajících se z mladých bojovníků, aby potlačily nějaké nepokoje mezi podrobenými kmeny. Nebyla to žádná pravá válečná tažení, nýbrž pouhé trestné výpravy proti neposlušným, kteří se pokusili stepní říši opustit a usadit se v místech, kde by nad nimi nevládl žádný Čingis. Náš tábor se o těchto, bojích téměř nedovídal, takže žil v klidu a zachovával chánovy zákony, ty nové zákony, které Tatatungo vyryl do železných desek.

Když jsem jednou ráno klusal s Tengerim po proudu Ononu a hledal nějaké vhodné místo, kde by se daly dobře chytat ryby, upozornil mě chlapec, že za námi jedou dva muži. Odpověděl jsem: „Břeh je dlouhý a ryb je tolik jako hvězd na nebi. synáčku.“ Ano, říkal jsem mu „synáčku“ a on mně říkal „otče“. Nikdy jsem mu neprozradil, že jsem ho našel na bojišti jako živou kytičku na hromadě mrtvých, že jsem ho zachránil a odvezl potom s sebou.

Do cesty se nám postavilo návrší, a když jsme přes ně přejeli, sesedli jsme s koni, svázali jim nohy a nechali je volně se pást.

Vzlétlo několik kachen. Povíval slabý větřík.

Hodili jsme šňůry do vody.

Tengeri měl štěstí. Se smíchem vytáhl na břeh vousatého sumce. Stříkala voda a bláto. Chlapec popadl mohutnou rybu, a ještě než jsem mu stačil přispěchat na pomoc, už ji měl zabitou.

Náhle Tengeri zašeptal: „Ti jezdci, tatínku!“

Otočil jsem se spíš ze zvědavosti než ze strachu. Stáli nahoře na kopečku, toporně sedíce v sedle, a dívali se hned na nás dolů, hned někam přes řeku nebo do nebe, a potom znovu na nás. V místě, kde s koňmi čekali, jim sahala tráva až ke třmenům. Pak oba muži seskočili a do té vysoké trávy se posadili; teď už nad stébla vyčnívaly jen dva plstěné klobouky. Když zelené stonky ohnul vítr, viděli jsme čtyři oči, které zíraly z hnědých tváří upřeně do malé zátočiny, kde jsme seděli.

„Kdo je to?“ zeptal se Tengeri.

Pokrčil jsem rameny.

„Jsou z našeho tábora, tatínku?“

Ani to jsem nevěděl. Náš kmenový tábor byl příliš velký, aby člověk mohl znát každého.

„Odtamtud shora se přece vůbec nedají chytat ryby, tatínku!“ řekl chlapec.

„Ne, odtamtud shora se opravdu ryby chytat nedají. A teď mlč!“ Už jsem byl rozzlobený. To, že jsem odpověděl tak podrážděně, zavinila okolnost, že mě samého znepokojovalo, co vlastně ti dva tady na břehu a v naší blízkosti pohledávají, když nechytají ryby. Proto jsem se k nim nahoru už nepodíval, nýbrž pozoroval jsem pouze svou šňůru. O háček mi už neťukla jediná ryba. Mně ani Tengerimu. Díval jsem se sice na šňůru, ale místo ní jsem pořád viděl ty muže na kopečku. Mému synu se zřejmě vedlo stejně. ‚A jak má člověk ulovit rybu, když je potěkaný?

„Pojďme, tatínku, ještě kousek níž po proudu!“ řekl Tengeri.

A já tmu přisvědčil: „Dobře, přiveď koně!“ A oba jsme si pomysleli: Pojedou-li zase za námi, budeme vědět, že jsou tady na břehu kvůli nám.

Řeka plynula vedle nás a bílá oblaka se k nám blížila.

„Neohlížej se, Tengeri!“

„To víš, že ne, tatínku!“

Snad to chlapce dokonce bavilo, že jsme sledováni. Hochy něco takového většinou baví. Jsou jako vlčata, která se před svým doupětem kočkuji a kousaji, ale vždycky vítězí, protože je to hra.

Projížděli jsme hustým pruhem olší, a když jsme byli asi uprostřed, řekl jsem: „Teď se už můžeš otočit, synáčku!“

„Jsou tam na kopečku ještě pořád, tatínku!“

„Ale!“

„Ano, opravdu.“

Usmál jsem se, protože ze mne všechny divoké dohady naráz spadly. Radostně jsem teď se svým hnědákem cválal pod stinnými korunami dál, i když mě občas některá větev pleskla do obličeje nebo šrábla do ucha.

Za houštinou jsme sesedli.

Opět vylétlo z rákosí pár kachen.

Opět vanul vítr.

Opět jsme hodili šňůry do řeky. Z tohoto místa jsme nemohli vidět na kopeček, na němž ti dva snad ještě seděli, snad už ne.

Ale tady neměl Tengeri štěstí. Vytáhl z vody jen několik nepatrných běliček. Jistě byl v duchu stále u těch cizích mužů a mrzelo ho, že nás už nesledovali.

K polednímu jsme si rozdělali oheň a pekli oběd. Kožený vak s kumysem jsme již předtím položili do vody, aby se mléko vychladilo, takže když jsme pak upečené ryby jedli, mohli jsme je zapíjet lahodně studeným nápojem,

„Otče,“ začal Tertgeri, „proč za námi jeli až na kopeček a dál už potom ne?“

Děti někdy vysloví to, na co dospělí nechtějí ani myslet. Dělal jsem lhostejného a řekl jsem: „Možná vůbec nejeli za námi a na tom kopečku se jim jednoduše zalíbilo, a že to bylo blízko nás, Tengeri, to mohla být prostě náhoda.“

Nad řeku připlachtil jediný racek a vznesl se strmě do výšky; tak vysoko, jako by si chtěl ukousnout z obláčku.

„Už jsou zase tady, tatínku!“ zašeptal Tengeri.

Oba jezdci stáli mezi olšemi. Po obličeji jim tančily stíny větvi a cizí muži se ani nenamáhali, aby zůstali našim zrakům skryti. Oba se opírali o mladé stromky, a protože houštinou províval vítr, každý se kolébal se svým slabým kmínkem že strany na stranu.

„Vytáhni šňůry!“ řekl jsem Tengerimu a botou jsem shrnul oheň do řeky. Na hladké modři hladiny byl popel ihned stržen vírem a začal se točit dokolečka.

Na protějším břehu hnali pastýři desetitisíce koní proti proudu. Ozýval se štěkot psů, kteří se v prachu a s vyplazeným jazykem proháněli v divokém letu kolem stád. Nad hřívami svištěla bleskurychle lasa. Výkřiky, volání, povely.

„Proč ženou koně k táboru, otče?“

„Asi to chán poručil, Tengeri,“ odpověděl jsem smutně; oba jezdci se ještě stále opírali o své stromky. Projel mnou strašlivý úlek, studený jako měsíční paprsek v zimě. Najednou jsem byl téměř přesvědčen, že vím, pros nás ti dva sledovali, když vtom se houští rozhrnulo a objevila se Zlatokvítka, která přijela za námi.

„Vládce shromažďuje vojsko,“ řekla a skočila do trávy… Pojď, Čono, ujedeme někam daleko do hlubokých lesů! Teď hned, Čono!“

„Je pozdě, Zlatokvítko, tamhle v tom houští mají dvě olše čtyři uši a čtyři oči.“

A Tengeri dodal tiše: „Pozorují nás už od rána, maminko!“

Zavřeštěla trubka. Chákánovo znamení. Všichni pastýři, lovci i bojovníci se mají ihned odebrat do tábora.

Jeli jsme opět proti proudu řeky a oba strážci se drželi za námi, téměř na pouhý jeden dostřel šípu blízko. Mlčeli jsme, ačkoli bychom si byli měli co povídat. Ráno, když se jezdci objevili, jsem si totiž myslil, že se zajímají jen o mne, protože mi chán nedůvěřuje a domnívá se snad, že i já chci uprchnout a usídlit se tam, kde nevládne žádný Čingis, a že se obává, že by mě mohli následovat jiní, neboť úctu a obdiv k Temudžinovi stále víc a víc zatlačoval strach. Napadlo mě však, že by to mohlo být předzvěstí nového tažení; v takových chvílích vysílal totiž vládce strážce na všechny strany do míst, kde pracovali pastýři, lovili lovci nebo chytali rybáři, aby je mohli včas přivést zpátky, kdyby k nim snad hlas svolávající polnice nedolehl.

Před palácovým stanem stál chákánův vyvolávač a vytrvale stále znovu vysvětloval shromážděným, že poselstvím bohů bylo vládci sděleno: „Tak jako je na nebi jen jedno slunce a jeden měsíc, smí na zemi být jen jeden chán jen jeden vládce!“ A potom vyvolávač dodal: „Proto vám Čingis dává oznámit, že vytáhne, aby si podrobil první stát mimo hranice stepní říše. Je to země Tanoutů a jmenuje se Si-Hsia.“ Nato začal vyvolávač z velké dřevěné truhly vytahovat nádherné látky, zlaté a stříbrné nádoby, drahocenné řezbářské. výtvory ze slonové kosti a ebenového dřeva, a rozkřikoval mezi lid, že toho všeho je v zemi Si-Hsia nepřeberné bohatství; každému, kdo tam přijde, stačí prostě vztáhnout ruku po tom, co se mu líbí.

Té noci jsem téměř nespal.

Také Zlatokvítka nemohla usnout a ptala se, jak velká je vlastně země a kolik je na ní vládců.

Odpověděl jsem, že země leží mezi dvěma velkými moři, z jednoho že slunce ráno vystupuje a do druhého se večer propadá. „Na východě a jihovýchodě leží za velkou zdí mocná říše Čin, na západě je střecha světa, Zlatokvítko; na ní trůní říše Kara-Čitan. Hory jsou tam tak vysoké, že se dotýkají nebe. A na jihu leží Si-Hsia.“

„Ale neříkali kupci, že na světě je víc zemí, než kolik je prstů na obou rukou?“

„Copak kupci, Zlatokvítko! Je-li to pravda, to nevím. Ale nelžou někdy také kupci?“

„Nejen kupci, Kara-Čono!“

Napomenul jsem ji, aby mluvila tišeji, a pak jsem jí svěřil tajemství, které jsem v sobě tak dlouho nosil: vyprávěl jsem jí o chánových horečnatých snech, když byl po zranění upoután na lůžko, o snech, které ho zaváděly tak daleko a které nyní zřejmě přestávaly být sny.

„Tentokrát je na útěk pozdě,“ zašeptala Zlatokvítka.

„Ano, tentokrát!“ A zlíbal jsem jí hebké vlasy, horké rty a dětský krk. Letní měsíc položil černý stín stropního vikýře na naše těla a my bylí tak bledí, tak studeně bledí jako mrtvoly.

Dlouho, předlouho jsme tak spolu leželi.

Když světlo měsíce zhaslo, vyrážely na cestu první tisícovky.

Jurta se třásla. V ústech jsem cítil prach, který nám nalétál vikýřem dovnitř.

Pak se spustil déšť.

Byl to krásný pocit, když chladné kapky dopadaly na naše nahá těla, na tu teplou a měsíčně bledou pleť, a teprve později, o hodně později jsem věnec střešního otvoru zavřel. Nad Ononem burácel hrom, v plstěných jurtách se míhaly odlesky rudých blesků. Stromy šuměly, větve se lámaly, ovce naříkavě bečely.

Ráno svítilo zase slunce.

Ty moje milá Zlatokvítko, pomyslil jsem si.

Nekonečné řady kár s vysokými koly vrzaly a skřípaly opouštějíce kmenový tábor, a když jsme vyjížděli i my, provázela mě Zlatokvítka až k posledním stanům; jela s Tengerim po mém boku, ale nakonec mě stejně jako tisíc jiných spolkl žlutý oblak, který se s námi při tažení odjakživa valíval stepí.

A přišla noc a zase den, a zase noc a znovu den, a kdykoli jsme odpočívali, vždycky vyprávěli setníci bojovníkům, že Si-Hsia se skládá z kamenných měst, že tam po řekách plují domy, které pohání vítr, paláce že mají zlaté sloupy a pozlacené střechy a kolem paláců se prostírají zahrady s podivuhodnými stromy, na nichž zrají lahodně chutnající plody, ale z měst že tam vyrůstají také věže vyšší než nejvyšší stromy; podobají se kamenným rourám a mají pozlacené kopule, z nichž se dá přehlédnout celý široký kraj.

Oči většiny bojovníků se nadšením leskly, ale já musel myslet na chánovy sny, na ty, kterými, jak jsem nyní pochopil, nakazil své vojevůdce, tisícníky, setníky i urozené. Proto byly moje oči bez lesku a moje myšlenky plny starostí.

Ještě než jsme dorazili k hranici a překročili pohoří, utekly z vojska jednotlivé skupiny, složené často z příslušníků podrobených kmenů, které říkaly, stejně jako Chulanin otec se svými lidmi, že raději chtějí žít klidně v lese nebo ve stepi než neklidně v řadách Čingischánových. Využívali k útěku roklí a skalnatých plání, ale přece neunikli, stejně jako neunikl ani Chulanin otec se svým kmenem na potoku Tunge. Nikdo neunikl. Desátníci ručili za svých devět bojovníků vlastní hlavou. V mé tisícovce jsem napočítal dvaasedmdesát uprchlíků, kteří byli zase chyceni. Kolik jich bylo v ostatních tisícovkách, to jsem nevěděl. Každému z našich dvaasedmdesáti uprchlíků svázali desátníci provazem nohy a druhý konec provazu upevnili svému koni na ocas. Zpočátku se pak jelo pomalu, takže nářek mučených táhl s námi po stepi. Pod hlasitým posměchem mnoha bojovníků bylo slyšet úpěnlivé prosby odsouzenců o rychlou smrt, a smrt si brala rychle jen při rychlé jízdě; desátníci však o ten křik právě stáli, jako o něj stál chán tehdy u rokle, neboť dokud za sebou na provaze vlekli tento křik, nikdo neutekl. Pak se pustili do cvalu; pustili se do něho, až když, smýkaní padli do bezvědomí. A brzy nato se po písku a kamení vláčely již jen prázdné provazy.

Na nejvyšším bodě pohoří shromáždil chákán své vojsko a vystoupil na skalisko. Řekl: „Vy, moji věrní vojevůdci, každý jak ten měsíc nad svým vojskem! Vy, drahokamy v mé koruně! Vy, střed země! Vy. neoblomní jako kámen! A ty, moje vojsko, které mě obklopuješ jako zeď a jsi seřazeno jako pole rákosu, vy všichni slyšte moje slova: Žijte spolu svorně jako prsty jedné ruky a v okamžiku úderu buďte jako sokol, který se vrhá na svou kořist; v čas hry a zábavy se můžete rojit jako komáři, ale v čas bitvy musíte udeřit na nepřítele jako orel na svou oběť.“

Vojevůdce Subetaj odpověděl: „Co zmůžeme nebo nezmůžeme, to ukáže budoucnost; dokážeme-li to, to může vědět jen vládcův strážný duch!“

A potom promluvil zase chákán: „Tam dole leží široké údolí a rozlehlá země, která se jmenuje Si-Hsia. Zničíme ji a obrátíme v trosky, protože nenávidím města s jejich bohatými kupci; jsem první chákán, který vás vede přes hranici, dál do cizí země, kterou si podrobíme. Pohrdali námi a shlíželi na nás povýšeně, protože sami bydlí v pevných domech, a my táhneme se svými stády od pastviště k pastvišti. Sami určovali ceny, které nám platili za naše kožešiny, za naše zvířata, za naši sůl. Teď budou bědovat a říkat: ‚Proč nedbáte našich hranic?‘ A my jim odpovíme, že ani orel nedbá hranic a my jsme jako orlové. Nezapomeňte: Na zemi smi být jen jeden vládce, a chci to být já, před kým se bude třást svět! Mé jméno musí být všude vyslovováno se strachem, ať vás už zavedu kamkoli. A tak jednoho dne staneme na břehu posledního moře a prohlásíme: Všechno, co leží za námi, patří nám, od vycházejícího slunce až k zapadajícímu! Kupředu!“

Zavřeštely trubky.

Zaduněly bubny.

Pohoří zmizelo v kouři prachu a my vtrhli do zelené roviny.

Byl to svérázný nepřítel, na kterého jsme narazili. Měl jen málo jezdců, a tak jsme najednou stáli před vojskem, které táhlo pěšky. Něco takového jsme ještě nikdy neviděli. Nepřátelští bojovníci stáli u sebe hustě jako tráva a pochodovali proti nám s kopími, meči, luky a válečnými sekyrami. V našem vojsku připadaly na jednoho bojovníka čtyři záložní koně.

Se smíchem se vrhaly naše tisícovky na sihsiaské bojovníky, házeli svá lapací lana, utahovali smyčky a usmýkávali je k smrti. Tanguti prchali na všechny strany a naše koně je udupávali. Bez velkých ztrát jsme snadno dobývali místo za místem.

Ať jsme se sebevíc obdivovali bojovníkům, kteří se pohybují pěšky, ještě víc jsme se divili, když jsme po několika dnech, hluboko ve vnitru země, narazili na obrovskou a mohutnou žlutou pevnost, která strměla k nebi. V slunečním jasu se na ní třpytily pozlacené věžičky, blýskaly se pozlacené střechy, na širokých zdech se střílnami pobíhali pestře oblečeni lidé a široké železné brány na nás hleděly němě.

Vojevůdci naléhali na to, abychom to zvláštní město, za jehož tajuplnými zdmi nejspíš tušili všechno, co jim chákán slíbili ihned vzali útokem.

Čingis ale mlčel.

Lhostejně jsem ležel v trávě u svého hnědáka a díval se k těm štíhlým věžím a prohnutým střechám v dálce; z trámoví vylétali třepetaví ptáci, z rour stoupal šedý kouř a občas se v některém otvoru ukázala hlava, jako by se někdo chtěl podívat, jsme-li ještě tady.

Několik tisícovek zaútočilo.

Bojovníci u zdí vypadali jako nepatrní mravenečkové, kteří se hemží kolem jurty.

Obránci lili z věder dolů nějakou horkou tekutinu, a kam dopadla, tam vždycky všechno ztichlo, koně se hroutili a muži se svíjeli v prachu jako červi.

Třetího dne přistavili naši ke žlutým zdem dlouhé žebříky a skákali s koní, přímo do příčlů, ale než se stačili vyšplhat nahoru, už Tanguti vytáhli žebříky železnými háky do výšky a svrhli naše bojovníky do hloubky.

Tak všechny naše útoky selhávaly, až chákán nařídil město vyhladovět. „Moje vojsko,“ řekl Čingis, „sevře město jako železný kruh, kterým musíme Tanguty zardousit!“

Nepočítal jsem dny, po které jsme jen nečinně polehávali, ale slyšel jsem setníky stále znovu říkat: „Každou, hodinou, kterou vydržíte trpělivě čekat, jsme o hodinu blíž k vítězství a nepřítel o hodinu blíž k smrti!“ To říkali často, a říkali to proto, že mnozí mezi námi reptali; byli jsme totiž zvyklí na tuhé seče a rychlá vítězství, a ne na nečinné zevlování před nedobytnou překážkou, která se tu před námi vzdorovitě svítila v slunci. Čingischánův bílý stán stál pod velkým dubem.

Bojovníci si šeptali, že z něho chákán už čtyři dny nevyšel. Byl jsem jeden z mála, kteří věděli, co taková věc znamená, a jen mě zajímalo, v čem bude záležet lest, kterou si tentokrát vymyslí.

Už nazítří ráno jsme se to dověděli.

Vládce dal tangutskému veliteli pevností donést vzkaz, že by byl ochoten okamžitě obléhání zanechat, kdyby mu z města donesli deset tisíc vlaštovek a tisíc koček. Naši poslové po návratu vyprávěli, jak se jim Tanguti vysmáli a jak jim říkali, že takové prapodivné požadavky si mohou vymyslet jedině kočovníci ze stepi, kteří nebydlí v žádných pořádných domech a živí se jen syrovým masem. A také říkali Sířané: „To asi nemáte ve svém táboře žádné kočky, co? A vlaštovky taky ne! No samozřejmě, v jurtách vlaštovky nehnízdí!“ V poledne tedy přinesli Tanguti žádaných tisíc koček a deset tisíc vlaštovek v pytlích ke zdi, neboť takovou daň byli milerádí ochotni zaplatit, když to mělo dopomoci k ukončeni krušného těžení.

Ale neznalí našeho chána.

Dal kočkám a vlaštovkám na ocasy přivázat chomáčky bavlny, rozkázal tuto bavlnu zapálit, a s tím se potom kočky zběsile hnaly zpátky do koutů a děr v městě a vlaštovky se rozletěly zpátky do svých hnízd pod trámovím; vyplašené, v divoké úzkosti a také silou zvyku prchaly a prchaly, zakládaly tak oheň pod prohnutými zelenými střechami i ve věžičkách s kupolemi, takže za chvíli z otvorů v domech, z nichž předtím vykukovaly hlavy, šlehaly nyní plameny, jen všude samé plameny.

A teď jsme tedy vzali pevnost útokem.

Těžké městské brány se rozvalily. Zdi se drobily a hroutily. Do modrého letního nebe vyletovaly ohnivé chomáče. Hořící lidé pádili úzkými uličkami; se zdviženýma rukama vzývali bohy, vrhali se na kolena, křičeli, plakali a nad hlavou jim hvízdaly lapací smyčky našich bojovníků, kteří je pak za svými koňmi vláčeli jako živé pochodně. Paláce se bořily a z trosek trčely rozžhavené zlaté sloupy, kolem kterých se vinul dým.

Kdo složil zbraně, zemřel.

Kdo zbraně nesložil, byl ubit.

Kdo zbraně neměl, byl zardoušen.

Naživu zůstali jen řemeslníci a hezké ženy. Tak poručil chákán, postrach světa, který nyní ve žlutém hedvábném rouchu, provázen svou družinou, projížděl třídami a ulicemi kolem rozvalin a mrtvol, přes popel a suť. Usmíval se, volal na své bojovníky pochvalná slova, a zase dál se usmíval a znovu a znovu bojovníky pobízel: „Vezměte si, co se vám líbí, strhněte i ty zlaté sloupy, protože po nás tady budou bydlit už jen sovy a netopýři!“

Seděl jsem na stupních, které původně vedly do nějakého paláce, ale neseděl jsem tam jako vítěz, nýbrž jako tvor, kterému se chtělo plakat, křičet a zas plakat. Nebyl jsem však schopen ani jednoho, ani druhého, neboť slzy mi vyschly a hlas shořel. Ale chákán se smál; Čingis se smál, i když z jednoho rozvaleného domu vyvlekli stařečka a přivedli mu ho, protože chán byl náhodou právě nablízku.

„Schovával se před tebou a před tvou mocí!“ hlásili bojovníci.

„Má strach,“ řekl chán z výšky sedla. „To se velmi líbí, když se nepřítel přede mnou třese. Umíš nějaké řemeslo?“

Stařec zůstával němý. Měl obličej zemitě hnědý a vypadal moudře, a oči nechával zavřené, jako by to oslnivé sluneční světlo již nemohl snést.

„Nebo snad patříš k těm, co dovedou malovat obrazy?“ ptal se Čingis.

Muž mlčel. Stát strnule jako kamenná socha; pouze vítr lehce čechral jeho dlouhý vlnitý vous.

„Nejsi nakonec učenec?“

Stařec zvedl rozvážně hlavu, do štěrbiny pootevřel oči a klidným hlasem odpověděl: „Nejsem řemeslník, učenec ani člověk, který dovede malovat obrazy. A i kdybych byl některý z těch tří, mezi vámi bych jím už nikdy být nechtěl?“

Strážci tasili meč. Chán je pohybem ruky zarazit a řekl: „Nechte ho tlachat.“

Stařec nedbaje strážců ani chána klidně pokračoval: „Mou ženu jste zneuctili, pět bratrů zabili, dvě sestry uškrtili, tři mé syny odpravili. Proto chci…“

„… proč ne, dědo,“ přerušil ho Čingis, „když člověk složí všechny kamzíky a jeleny a zůstane už jen jediný zajíc, proč by ho neměl pustit!“

„… proto chci,“ začal muž znovu, opět nedbaje chánových slov, „jelikož ve svých vetchých rukou nemám již sílu, vám, kteří jste do našeho města vnesli hněv bohů, naplít do obličeje.“ A plival a plival, až se nakonec pod ranami strážců sesul na zem. Rozlícený Čingis přejel se svým bílým koněm několikrát přes starce, až jeho kopyta zadupala ten kousíček nebe do prachu – neboť muž byl oblečen v dlouhý blankytný kabát. Stejně jako můj otec. A jako já.

Seděl jsem tedy na kamenných stupních, které kdysi vedly do nějakého paláce. Tvář jsem si ze studu zabořil do dlani a v duchu jsem slyšel slova, která vyšla z úst mého otce oné noci, kdy zemřel: „Uložil jsem ti, abys tu dýku donesl Temudžinovi jako poděkování, ale neradil jsem ti, abys svůj život vložil do rukou náčelníkova syna, protože nevíš, jaký život povede, až jednou bude mít moc nad mnoha lidmi a jeho tábor se rozroste.“ Ach otče, vidíš mě? Z mé přísahy, stejně jako z mého srdce, nezbyla než hromádka prachu.

Do rozvalin padalo zapadající slunce. Nebe krvácelo. Bojovníci zpívali, pili ostré nápoje sihsiaských obyvatel, opilí se váleli po ukořistěných kobercích, svírali v pěstích zlaté a stříbrné poháry a křepčili po zlatém plechu, který strhali ze střech, kopulí a stěn a roztahali po ulicích. Chákán jim v tom nebránil, třebaže jeho jasa ustanovovala: není dovoleno opít se častěji než třikrát v měsíci. Dvakrát by docela stačilo, jednou, to by zasloužilo chvály a vůbec nikdy – kterýpak člověk by to dokázal! Tak oslavovali mnoho dní a nocí na pláni popela, kamení, suti a bezduchých těl, s řevem vrávorali pobořenými ulicemi, jako zvířata zalézali do tmavých děr nebo se drápali na vyhořelé věže, jako by si chtěli meči a kopími podmanit ještě i nebe.

V jedné takové opilé noci jsem utekl.

Volal mě můj otec.

Letěl jsem na svém hnědáku tichou rovinou, vedl s sebou náhradního koně a měl řemen ověšený zvonečky, které jsem sebral jednomu rychlému poslu. Proč bych se také já nemohl jednou utéci ke lsti, když jsem jich kolem sebe zažil už tolik? Cinkajícím rolničkám nedotknutelného šipky museli všichni uhnout z cesty!

Hnal jsem se tedy nahoru do hor, a když jsem je přejížděl, slyšel jen v duchu strašlivá slova vládce, která právě tady nahoře pronesl: „Nepřítel bude bědovat a říkat, proč nedbáte naší hranice, a my jim odpovíme, že ani orel nedbá hranic a my jsme jako orlové. Na zemi smí být jen jeden vládce, a chci to být já, před kým se bude třást svět! Mé jméno musí být všude vyslovováno se strachem, ať vás už zavedu kamkoli.6 A tak jednoho dne staneme na břehu posledního moře a prohlásíme: Všechno, co leží za námi, patří nám, od vycházejícího slunce až k zapadajícímu!“

Moje jasně zvonící rolničky dělaly divy. Jel-li jsem kolem nějakého tábora za dne, podávaly mi ženy džbánky s mlékem i misky s masem, jel-li jsem za noci kolem stráží nějakého tábora ve stepi, volaly na mne: „Nechť bohové nasadí tvému koni široká křídla, svatý posle!“

Tak jsem dorazil, aniž mě někdo zadržel, za laskavého měsíčního světla do Zlatokvítčiny jurty. Nespala, třebaže svítily hvězdy.

Zlatokvítka řekla: „Já to věděla, milý Čono!“

Tak jedno srdce cítilo to, co druhé bolelo.

16. TŘI VĚČNĚ ZELENÉ CEDRY

Ihned jsme vyrazili a ani jsme se už neohlédli, když tábor zůstal za námi. Jurtu jsme nechali stát, kde byla.

Zpočátku jsme jeli pomalu, aby nás nezaslechly žádné podezíravé uši.

Té noci jsem si v duchu prošel všemi uplynulými léty. Stály ve svitu měsíce u cesty jako velké mezníky. Do prvního kamenného mezníku bych byl vyryl, kdybych byl uměl psát jako Tatatungo: Strach z východu slunce; do druhého: Dýka jedna a druhá; do třetího: Ve dvou na jednom koni; do čtvrtého: Kulhavý kozel; do pátého: Čtyři cizí jezdci; do šestého: Černý sobolí kožich; do sedmého: Pomsta; do osmého: Zlatokvítka; do devátého: Sněhobílá kráva; do desátého: Bodající stíny; do jedenáctého: Lukem a mečem; do dvanáctého: Krásná Chulan; do třináctého: Svatební válka; do čtrnáctého Chákán; do patnáctého: Tisíc koček – deset tisíc vlaštovek.

A teď jsem tedy jel k novému kameni, který byl zatím bez nápisu. Byl bych do něho nejraději vyryl slunce, měsíc, plamen, strom a řeku, neboť jsem toužil po štěstí a tichu, jak je miloval i můj otec, který se po válkách pokaždé vracel domů k modrému Kerulenu, kde se od řeky a lesa učil mlčení a bohabojnosti.

Ale ráno byly už vzpomínky na mezníky zase pryč a my jeli teď velmi rychle, snad stále rychleji; poháněli jsme koně bičem, letěli po stepi bez stromů, přes vyschlé strouhy a holé pahorky.

Vybílené kosti v trávě.

Poplašení havrani.

Nikde žádný pastýř, žádný lovec, nikdo, kdo by nás pronásledoval.

V noci jsme jízdu zpomalili. Tengeri seděl sesutý v sedle a spal.

Zlatokvítka se neptala, jak daleko je to ještě k severním lesům, a dobře, že se neptala, protože ani já jsem to nevěděl.

Když se z vlhkých travin vyhouplo slunce, sestoupili jsme vyčerpáni s koní a lehli jsme si. Zdálo se mi o lesích a řekách, a pak se step kolem dokola začala chvít, zprvu jemně, ale pak stále citelněji, až se nakonec třásla tak silně, že jsem se ze svého snu prudce vytrhl a spatřil tři pastýře, kteří táhli se svými ovcemi kolem nás.

Jistě nás zpozorovali, ačkoli se k nám nedívali, ba ani nepřiblížili.

Kraj se nyní stával úrodnější. Vyhýbali jsme se zeleným kotlinám a údolím, abychom nenarazili na žádný tábor.

Páté noci bylo nebe zatažené. Žádná hvězda nám neukazovala cestu k severu. Byla to zlá tma, v níž jsme seděli přitisknuti k sobě, ztracení v pustině, a nemohli jsme ani spát, ani se pustit dál, byť jen na jediný dostřel šípu.

V dálce se po planině s žalostným skučením ploužili vlci a Tengeri seděl vedle mne s lukem a nasazeným šípem.

„Tamhle, otče! Tam se hýbá tráva!“ šeptal.

A já jsem odpověděl: „To je vítr, Tengeri. To jen vítr si tak pohrává se stébly!“

Zklamaně spustil luk na kolena. Pár žhnoucích vlčích očí by mu býval milejší. O úzkosti, která Zlatokvítce a mně bušila v žilách, jsme chlapci neřekli ani slovo. Tak jsme si s ním jen povídali, i když nám nebylo do řeči, a žertovali jsme, třebaže nám strach svíral hrdlo.

„Postavíme si zase jurtu?“ ptal se.

A Zlatokvítka odpověděla:

„Jistě. A ještě hezčí, Tengeri, a taky větší.“

„U řeky?“

„U řeky, synáčku,“ odpověděl jsem, „na malém kopečku, kde rostou břízy, kvetou květiny a kde nejsou daleko cedry.“

Chlapec odložil luk na zem, jako kdyby byl na vlky zapomněl.

„Ty máš rád cedry, otče?“

„Mám, Tengeri.“

„A proč?“

„Protože jsou věčně zelené, hrdé a krásné. A potom, synáčku: cedry neumírají, ty rostou z minulosti: do budoucnosti, žijí mezi námi jako němí obří, jsou svědky věků. A když je čuchá vítr, začnou vyprávět jako bělovousí starci. Kdo jim naslouchá, ten zmoudři, synu.“

„A tam, kam teď jedeme, jsou cedry?“

„Nespočet, Tengeri.“

„Tak já je mám teď taky rád, otče.“

„Kdo miluje pravdu, synu, miluje také cedry,“ dodal jsem ještě.

Začalo pršet, jemně a tiše. Koně frkali, podupávali, otřásali se. Stáhl jsem spícímu Tengerimu černou sokolí čepičku do obličeje. Občas provrtal měsíc v oblacích otvor a zarazil do stepi světelný kůl. Potom se ale rozhostila zase tma a já už nemohl rozeznat nic než Zlatokvítčin obličej.

Tak jsme tam seděli, opírali se jeden o druhého, a co chvíli jsme vstávali, abychom neusnuli.

Můj neklid sílil.

„Touto nocí, Zlatokvítko, ztrácíme, co jsme v první noci získali.“

„Ale snad i pronásledovatelé musejí čekat, až se nebe vyčistí; nebo ne, Čono?“

„Nemusejí,“ odpověděl jsem, „step je tak velká, že mraky nestačí zakrýt nebe všude!“

Vysvitlo ráno.

Znovu jsme bili do koní.

Mému bělohubému hnědáku vytryskla z huby krev. Uzdu jsem už dávno pustil a jen jsem zatínal prsty do černé hřívy.

„Tengeri! Bičem do něho!“ křičel jsem.

„On letí, otče!“ Chlapec se smál.

Potok.

Vystříkla voda.

Kameny a prach a pár čimišníků.

Rozlétl se houf tučných supů.

„Les! Les! Les!“ křičel jsem.

„Na nebi!“ volal Tengeri.

„Na nebi!“ potvrdila Zlatokvítka.

Ano, les visel opravdu na nebi; toužebně i s nadějí jsme k němu vzhlíželi. Byl to nekonečný les, vzduchem a světlem narýsovaný temně na jemné modři obzoru? les, který se kolébal a vlnil. Stromy vyrůstaly z úzkého stříbrného pruhu, který ležel mezi nebem a stepí. A já si vzpomněl na slova starých lidí, kteří říkali, že nebe může zobrazit pouze to, co nosí země.

Tak jsme se tedy za plného slunce hnali kupředu, les stále na očích, a uháněli jsme i po celou dlouhou noc, a v polední hodinu příštího dne se nám les objevil znovu, ale byl právě tak vzdálený jako den předtím. Ani o trošku se nezvětšil.

„Tři cedry, tatínku!“

Zarazili jsme.

Stromy stály u širokého potoka a Tengeri řekl: „Neměl bych chytit nějakou rybu?“

Chlapec měl obličej pokrytý žlutým prachem. Vypadal nemocný, unavený, hladový. Oči měl zarudlé.

„Jen si zalov, Tengeri!“

Zlatokvítka se mdle usmála.

Dlouho jsme už nic nejedli A koně krváceli, až mi to svíralo srdce.

V jakémsi dolíku u vody jsme rozdělali oheň. Po delší době chytil Tengeri rybu a později ještě druhou.

„Tady nezůstaneme!“ řekl chlapec. „Jsou tu cedry, ale málo ryb!“

A potom jsme se sesedli kolem ohně a snědli ulovené ryby.

Nad stepní trávou se vznášel kotouč zapadajícího slunce a tři věčně zelené cedry se barvily červeně.

Když dolík u potoka zahalil temný večerní stín, Zlatokvítka usnula. Chlapec ležel hlavou na jejích prsou a ve spánku vypadaly jejich bledé obličeje jako hlavy mrtvých.

Ohníček ještě doutnal.

Potok pobublával.

Květiny se zavíraly.

Vyšel jsem z dolíku; ze sluneční koule se vynořilo deset jezdců s kopími, meči a sekyrami. Rychle přijížděli bliž a blíž.

A já jsem vzhlédl ještě jednou k těm třem cedrům a zaříkal jsem se:

Cedry neumírají, ty rostou z minulosti do budoucnosti, žijí mezi námi jako němí obři, jsou svědky věků. A když je cuchá vítr, začnou vyprávět jako bělovousí starci. Kdo jim naslouchá, ten zmoudří!

Vrátil jsem se tedy do dolíku a sedl si ke své Zlatokvítce a ke svému Tengerimu. Ještě stále spali.

A když jezdci začali seskakovat s koní, zavřel jsem oči také já…