Zdeněk Matěj Kuděj

Šťastný greenhorn

PONĚKUD BLÁZNIVÁ PŘEDMLUVA

Toho dne jsem byl v docela dobré náladě. Právě se mi podařilo dopsat skutečně plamenný článek proti americkému presidentu Williamu Taftovi a vydělat si tak pár dolarů navíc. Být tehdy před první světovou válkou ve Spojených státech redaktorem nic neznamenajícího plátku, to ještě nebyl důvod k rozmařilému životu.

Zrovna jsem pečlivě rozvažoval, jak bych ty peníze co nejlíp utratil, když vešel do redakce poštovní poslíček a doručil mi telegram. Ne bez zájmu jsem si přečetl těch několik řádek.

„Jedeme do Chicaga – tři sta volů a sedm mužů ze Staré Vdovy. Přijdeme tě všichni navštívit, jen co nás staří Drahouškové okradou. – Narciss Alleck.“

Hned jsem pochopil, co ten záhadný telegram znamená. Můj bývalý přítel Narciss Alleck, majitel rozsáhlého ranče Stará Vdova, přijížděl s transportem dobytka do Chicaga a chtěl jej zpeněžit u firmy Darling a Darling.

Hromadné návštěvy tří set volů nebylo třeba se obávat. Zato návštěva oněch sedmi mužů se dala čekat se smrtelnou jistotou. Když jsem to zjistil, naskočily mi na čele vrásky. Stará Vdova byla totiž vždy sídlem velmi podařených hochů, kteří v celé Severní Dakotě i v Montaně měli pověst znamenitých šprýmařů. Chicago bylo na jejich žerty ovšem přece jen trochu jemné. Nicméně nezbývalo nic jiného než tu návštěvu přijmout.

Zatelefonoval jsem tedy firmě Darling a Darling, aby mě ihned informovali o příjezdu Narcisse Allecka. Potom jsem ještě brnkl Jacku Paddockovi, majiteli restaurace, který býval také kdysi zaměstnán na farmě Stará Vdova.

Rozhodl jsem se, že se s ním rozdělím o to potěšení z nenadálých hostů. Paddock měl ohromnou radost.

„Neblbni!“ vyhrkl překvapeně do telefonu. „Jestli mi těch sedm hrdlořezů uvážeš na krk, vyhubím tě do třetího kolena!“

Zazvonil jsem mu zdvořile do ucha a tím byla pro mne celá záležitost vyřízena. Pokusil jsem se pak ještě chvilku psát, ale nešlo to. Najednou se mě zmocnila zoufalá beznaděje.

Rázem čtvrté hodiny odpoledne mi telefonovala firma Darling a Darling, že mister Alleck právě dorazil. Ihned jsem naskočil na tramvaj a bez prodlení jel na jatky, protože jinak hrozilo nebezpečí, že mi hoši vpadnou do redakce.

Shledání bylo srdečné. Padli jsme si s Narcissem do náručí a potom mi byli představeni i další gentlemani. Byl to Křivý Bill, Thomas Vezmito, Sivý Joe, Frank Lhář a dvě Děťátka. Děťátka sice usměvavá, ale dobrých šest stop dlouhá.

Když byla ceremonie odbyta, řekl Alleck:

„Tak co, kam nás zavlečeš?“

„Půjdeme k Jacku Paddockovi,“ řekl jsem. „Ví, že přijedete, a už teď má velkou radost. Ostatně má i dobrou whisky.“

„Tvá slova svědčí o velmi jemném vychování,“ řekl Křivý Bill. To znamenalo, že se mnou souhlasí.

Vsedli jsme do tramvaje. A zatímco jsem kupoval lístky, hoši se začali bavit.

„S takovýmhle kurníkem, jako je tenhle vůz, by se dalo dobře jezdit za stádem,“ řekl mladší Děťátko.

„Nebreč“ řekl na to Sivý Joe. „Koupíme ti houpacího koníčka s pěkným měkkým polštářkem pod zadek.“

„Proč bych brečel? Mohla by to být dobrá akciová společnost. Ty bys vpředu točil klikou a já bych vybíral prachy. Bylo by to lepší než krást.“

Průvodčí se na ně přísně podíval. Ale když zahlédl jejich lněné kalhoty a široká sombrera, shovívavě se usmál a odešel na plošinu. Mezitím už Alleck obdivoval můj smoking.

„Nějak tě přistřihli, kamaráde,“ řekl. „Je bolestno tě vidět, jak chodíš v polovičce kabátu.“

Přitom přehrnul své solidní šosy úmyslně nápadně kupředu.

„A taky brada ti nějak vypelichala,“ dodal opovržlivě.

V Dakotě jsem totiž nosil plnovous.

„To je po spále,“ řekl Křivý Bill. „I Děťátka nám na to málem umřela.“

Obě holobradá Děťátka pokládala za svou povinnost dloubnout Billa z každé strany pod žebro.

„No nechte, nechte! Já jsem se taky narodil tak nahý!“

Řeči se staly čilejší, a než jsme dojeli k Paddockovi, vypadalo to v tramvaji, jako když v kongresu mluví všichni poslanci najednou. Když jsme vystupovali, průvodčí si ulehčeně oddychl.

Jack Paddock byl doma. Hosty sice uvítal, jak se na gentlemana sluší, ale mně zasykl do ucha:

„Padouchu, my si to spolu ještě rozdáme, počkej!“

Pokrčil jsem jen chladně rameny.

Vypili jsme Paddockovi dvě láhve whisky. Přitom mu Alleck nenápadně nalil za kalhoty sklenku zázvorového piva a Thomas Vezmito propálil v novém ubruse pěknou díru. Pak nás Paddock konečně dostal na ulici. Takovým podfukem.

„Pojďte hoši,“ povídal,, „ukážu vám divadlo Divokého západu. Jezdí tam praví nefalšovaní kovbojové a Indiáni.“

Představení se odehrávala pod širým nebem jako v cirkuse. Manéž představovala hornatou krajinu. Prima kulisa. Vpředu stála krčma a napravo od ní se leskl rybník. A kousek dál se vypínala asi do výšky deseti metrů divoká papírová skála.

Děj byl zhruba takovýhle. Krčma je plná kovbojů. Pijí a dělají pekelný hluk. Zatím se připlíží Indiáni. Milenka jednoho pastevce vyjde z výčepu ven. Indiáni popadnou děvče, vskočí do sedla a v papírových skalách nastane divoká honba. Vzduch se chvěje výkřiky a ranami z koltů. Indiáni padají s koní k zemi. A jak pěkně, umělecky, neodbývají to. Poslední, zrovna náčelník, vleče dívku na vrcholek té desetimetrové skály. Chce se pomstít za padlé druhy a hodit ji dolů do rybníka. Jenže sotva stane na skále, hrdina kovboj na něho zamíří. Padne rána. Indiánský náčelník se křečovitě vypne do výše a –

„Hej, Pruhovaný Bobe!“ vzkřikl vedle mne Narciss.

Náčelník na skále vypadl z úlohy. Překvapeně se obrátil k nám. dolů, zamával rukou na pozdrav, a teprve potom, když se vzpamatoval, dolomil své gesto a zřítil se do hlubin rybníka.

Potom za chvíli k nám přiběhl, ještě celý pomalovaný. Byl to Alleckův spolužák a v cirkusu Divoký západ vystupoval jen proto, že na Západ nesměl. Měl za sebou jakousi podivnou historii se zatoulanými kravami, a jen proto ho kdysi chtěli jinak dobromyslní sousedé lynčovat.

Pruhovaný Bob se nám nabídl do party. Hoši to přijali s radostí, jenom já a Paddock poněkud mrzutě. Věděli jsme také proč: Pruhovanému Bobovi koukalo z každého oka sedm čertů.

„Kam teď jdete?“ zeptal se.

„Ještě jsme se nedomluvili,“ řekl Paddock. „Ono to dá vlastně fušku. Já myslel, bůhví co jim neukážu, a zatím se jim nelíbil ani ten Divoký západ.“

„No jo,“ řekl Pruhovaný Bob, „co by se jim taky na té slátanině mělo líbit. Pořádní jezdci jsou tam jen asi tři, to ostatní je chamraď. Samí obchodní příručí. A pak, tohle přece není žádná zábava. Proč jste je nezavedli do Hinky-Dingu?“ Mně se mírně zježily vlasy. A Paddock řekl:

„Já jsem zatím rád naživu.“

To vzbudilo všeobecný zájem. Hoši byli hned nadšeni pro Hinky-Ding a prohlásili, že už je ani nikam jinam nedostaneme.

„Já jsem nevinen,“ řekl Paddock. „Na mne si nestěžujte!“

„Já si taky myju ruce,“ připojil jsem se k němu. Ale šli jsme.

Hinky-Ding byla pověstná špinavá špelunka ve středu města. Strop tam byl samá pavučina, hliněná podlaha plná tabákových žvanců. Bar byl odřený a stále pobryndaný. A číšníci tak špinaví, že byla hrůza se na to podívat. Nad stojánky se zákusky, které zde ležely v podobě uhlí, sena a nějakých odpadků, zářil zbytečně veliký nápis:

MARNĚ, DAREBÁKU, DOUFÁŠ, ŽE SE TU ZADARMO NACPEŠ!!!

Pruhovaný Bob poručil všem pivo. Načepovali nám je do rezavých otlučených plecháčů a postavili na bar. Pruhovaný Bob, který se už nenápadně dorozuměl s vrchním, se postaral o to, aby se nám třem, totiž jemu, Paddockovi a mně, nic nestalo.

Nato pronesl krátký přípitek a všichni jsme se chopili svých plecháčů.

Bylo to skvostné. Ba co říkám, nádherné!

Sedm dobrých hochů z Montany dostalo pořádnou elektrickou ránu. On totiž číšník, opatřený velikými rukavicemi, postavil jejich plecháče na hřeby, zatlučené do baru a dolem spojené se silnou elektrickou baterií. Hoši sebou škubli jako praštění. Vyšplíchnuté pivo se rozstříklo po jejich svátečních úborech a většina plecháčů křísla o zem.

V jejich tvářích se mihlo výhružné zablesknutí, ale hned se zase vytratilo. Číšník už na ně totiž mířil ohromným revolverem, přičemž velice líbezně zavrněl:

„Nezapomínejte, hoši, že jste gentlemani a tvařte se příjemně! Jako u fotografa, dětičky.“

„Tohle se ti tedy povedlo,“ řekl Alleck. Už se zase smál a poklepával Pruhovanému Bobovi po zádech. Ostatní se rovněž rozvlnili smíchem. Číšníkův kolt zmizel.

„A teď si, gentlemani, sedněte tamhle ke stolu, dostanete pivo v řádných sklenicích.“

Znal jsem i tenhle žert.

Usadili jsme hochy na malých sudech, které byly kolem stolu. Byly to velice důmyslně sestrojené soudečky. Šláplo-li se vedle nich na hlavu hřebíku, který nenápadně vyčníval z podlahy, vyrazil z díry pro zátku dosti silný proud vody.

Tři Montaňané si toho užili hned v příštím okamžiku. Dvěma z nich jen kapala voda z rousnatých kalhot, ale Alleck, který měl šaty ze soukenné látky, byl promočen až po pás.

Tentokrát nadšení nad tou pitominkou nebralo konce.

Potom jsme vyprovokovali Franka Lháře, aby něco zabrnkal na staré polorozbité piano, které stálo v koutě. Frank sice tušil nějakou kulišárnu, ale přece jen se dal přinutit. Jenže sotva s vervou zahrál první akord, otevřel se nad ním kousek stropu a dostal takovou sprchu, že vypadal jako vodník.

Frank se tentokrát smál poněkud nucené, i když tvrdil, že je to správné občas se vykoupat. Také se hned ptal, kolik je nám dlužen za lázeň, ale já s Paddockem jsme ho ujistili, že tohle je v Chicagu docela zadarmo. Zvlášť pro hosty.

Vypili jsme ještě jednu a potom jsme hochům nabídli, aby šli s námi do horního lokálu, kde se dají případně zažít ještě lepší věci.

Pruhovaný Bob šel napřed, ale my s Paddockem jsme zůstali dole s tím, že za nimi přijdeme hned, jak zaplatíme.

Hoši se důvěřivě hrnuli za Pruhovaným Bobem po schodech vzhůru. Jenže Pruhovaný Bob najednou udělal dva tři skoky, octl se nahoře na plošině a cosi tam stiskl. Schody se v tu ránu prudce vyrovnaly a pestrý montanský chuchval lidských těl doklouzal až k našim nohám. Pak se schody vrátily do původní polohy a potlučení hrdinové se stavěli na nohy. Za okamžik s hrozným nadšeným řevem stoupali i s námi znovu nahoru.

Vyšli jsme až do třetího poschodí.

„Tady je to,“ řekl Pruhovaný Bob a otevřel dveře, které vedly do jakési temné místnosti. „Jděte napřed, mládenci, abyste nemyslili, že tam na vás chci něco políčit.“

Hoši tam nalezli a my za nimi zavřeli dveře.

„No – a teď abychom si pospíšili,“ řekl Pruhovaný Bob a už jsme pelášili dolů.

Ta místnost nebyla totiž nic jiného než pověstná americká bota. Tato bota je úžící se spirálovitá chodba se skloněnou a hladce natřenou podlahou, která přechází ve žlab. Uklouznou vám nohy a už jedete, jedete a točíte se do kolečka podle spirály jako na toboganu.

Vyběhli jsme ven tak právě včas. Všech sedm Montaňanů vylétlo už žlabem na ulici a za obrovského jásotu zde čekajících uličníků se zaklínilo do veliké jímky na odpadky za rohem.

Nic neříkali. Trochu si omnuli potlučená kolena a boky a šli pak s námi poněkud zamyšleně do jiné, tentokrát slušné restaurace.

Pruhovaný Bob se smál, až se zajíkal, ale Jack Paddock byl poněkud znepokojen.

„Ty, poslyš,“ řekl mi důvěrně, „uvidíš, že to špatně skončí. Tentokrát to bylo trochu silné.“

„Nu, co dělat,“ pokrčil jsem rameny.

„Zmizíme. Pruhovaný Bob na tom bude za chvíli moc špatně.“

Zůstali jsme poněkud pozadu. Ale hoši zpozorovali, že se loudáme a také zvolnili krok. Nezbylo tedy než kousnout do kyselého jablka.

Došli jsme na hráz, vroubící jezero Michigan. Bylo tu pěkně, nábřeží zelo prázdnotou, tiché a klidné.

Pojednou se obě Děťátka vrhla na nešťastného Pruhovaného Boba jako dravci. V příštím okamžiku ho omotalo dlouhé laso a v další vteřině už ho, hocha, spouštěli z hráze do studené vody.

„Gentlemani!“ vyrazil ze sebe uděšeně Paddock.

„Cože?“ řekl s předstíraným údivem Alleck. „Ty se chceš taky svézt? No dobrá!“

Nešťastný Jack Paddock sjel za Pruhovaným Bobem z hráze. Montaňané je tahali nahoru a dolů a říkali přitom monotónně:

„Hinky-Ding! Hinky-Ding!“

Já mlčel. Pochopitelně – ze skromnosti.

Potom je vytáhli na břeh. Oba byli tak trochu napolo utopení.

„Já proti tomu nic nemám,“ řekl Paddock. Když se octl znovu na nábřeží, příšerně jektal zuby. „Ale jak k tomu přijde tuhle chudák Sid, aby se na něj nedostalo?“

Samozřejmě že jsem vzal nohy na ramena. Zdálo se mi, že ani to příslovečné mlčení není takové zlato, za jaké je vydávají. A za mnou se hnala smečka devíti zamazaných, zmáčených a mokrých ďáblů.

Nohy jsem měl křepké, což o to, ale mé oči to zavinily! Narazil jsem na policistu a povalil ho. Strhl mě s sebou k zemi.

Když jsem se dostal na nohy, koupil jsem od něho obuškem do zad takové dvě rány, že jsem nemohl ani popadnout dech.

Druhého dne jsem byl ještě k tomu pokutován. Deset dolarů a soudní útraty pro nepříslušné chování. Honorář za článek byl v prachu.

Ale to nevadilo. Byla to přece jen příjemná návštěva.

A abych nezapomněl, příjezd hochů ze Staré Vdovy mi přinesl i jeden velký, zvláštní užitek.

Vrátily se mí vzpomínky.

Sedmi hochů z Montany mně sice bylo líto – byli z té zatracené krčmy Hinky-Ding celí potlučení-, ale jakpak vlastně přijala kdysi Severní Dakota mne, když jsem tam prvně zakotvil? To už je pár let… Vždyť já tam dokonce i farmařil!

Opět jsem si sedl za redakční stůl a maně jsem sáhl po peru.

Dakota, Dakota… Jakpak to vlastně tenkrát bylo?

ZAČALO TO V DAKOTĚ

Jednou se mi prostě stalo, že mě železniční zřízenci shodili z vlaku v jakési malé stanici ve státě Dakota.

Nejdřív jsem zůstal rozpačitě stát před dřevěným domkem, který hrdě nesl jméno stanice. Domek byl opuštěný a já také. Kromě toho jsem neměl v kapse ani cent. Co teď?

Povážlivě se ve mně ozýval hlad. Chvíli jsem uvažoval a pak jsem se rozhodl, že zkusím štěstí někde na nejbližší farmě.

Bystře jsem se vydal do široké roviny, která se tu kolem dokola prostírala až k obzoru. Ušel jsem dobré tři nebo čtyři míle, než jsem došel k prvnímu ranči.

Ta farma nebyla veliká. Skrývala se v moři kukuřičných stébel, obtížených těžkými klasy. Dlouho jsem se nerozmýšlel a zašel jsem do dvora. Nikdo tu nebyl. Zaklepal jsem tedy na dveře obytného stavení.

„Kdopak je to?“ ozvalo se zevnitř.

„Pocestný,“ řekl jsem stručně.

„Jestli nejste vyloženej lump, tak vejděte.“

Lump jsem nebyl, i vešel jsem.

Světnice byla plná lidí. Farmář, jeho žena, pak nějaké asi šestnáctileté děvče a ještě o něco mladší hoši, patrně dvojčata. Kromě nich tu byl i staroch se šibalským svraštělým obličejem a asi třicetiletý černoch, bezpochyby čeledín.

Právě večeřeli, a tak mě pozvali ke stolu. Nenechal jsem se dvakrát pobízet. Kručelo mi v žaludku, že to bylo slyšet až na dvůr. A zatímco jsem jedl, farmář se mě vyptával, jak jsem se k nim vlastně dostal.

„Jak bych se dostal,“ povídám, „pěšky. Na stanici mě zkrátka shodili z vlaku.“

Rančer se rozesmál.

„No vidíte, jsou to prima hoši, ti železničáři,“ řekl. „Vědí, že je v kraji třeba pracovních sil na kukuřici, a letos zvlášť. Sám jsem už hledal pomocníky, ale to spíš najdeš chlup na dlani než člověka, který by chtěl pracovat.“

Dostal jsem další porci na talíř.

„No, teď dostaneš práci u mne. Trhat kukuřici je docela zdravé. Rozhodně je to zdravější, než kdybych tě vydal jako tuláka šerifovi. To bys dláždil takové dva tři měsíce naše okresní město. A věř mi, že bych ti to ani nepřál, ačkoli jsem jinak řádný občan a zdejší rodák. Ostatně,“ plácl do stolu, „dám ti za každý bušl tři a půl centu a hned budeš u nás taky jako doma. No, co tomu říkáš?“

Nezbývalo nic jiného než milé pozvání přijmout. Šerifova osoba se mi totiž zdála velice málo přitažlivá a o nucených pracích na ulici jsem dobře věděl, jaká je to rasovina.

Nazítří ráno jsme tedy vyjeli na pole s dvěma vozy. Povozy řídili ti dva chlapci. Jeden vůz naplňoval farmář s černochem, druhý já s farmářovou dcerou.

Ukázali mi, jak se vylupují klasy a já se dal chutě do práce. Ale šlo to hanebně pomalu, ačkoli jsem pracoval jako tur.

Navíc mě zlobilo, že Mabel, farmářova dcerka, se ustavičně smála té mé neobratnosti. Z jejích rukou vyletovaly kukuřičné klasy tak rychle, jako padají rány z revolveru. Za každým jejím čtvrtým klasem bouchla průměrně také jedna střela ode mne.

Práce se zdála lehká, ale sotva po hodině jsem najednou cítil, že mi umdlévají ruce. Obě paže mně únavou ochably, prsty se rozbrněly. Pravou ruku jsem měl chráněnu koženým převazkem, s tou to bylo lepší, zato levá hodně zkoušela. Ostrá zrna kukuřice mi dřela kůži, takže se na mé práci nezvyklé ruce brzy objevilo živé maso, které pekelně pálilo.

Pracoval jsem stále pomaleji a Mabel to pozorovala.

„Copak se stalo,“ řekla konečně.

Beze slova jsem jí ukázal odřenou ruku. Mabel popošla k vozu, promluvila s Jimmym, který řídil koně, a pak mi hodila velikou rukavici. Navlékl jsem si ji – a opravdu, šlo to líp.

„Mabel, vy jste anděl,“ řekl jsem. „Kdybych vám za vaši laskavost mohl políbit ruku, byl bych šťastný jako štěně.“

Ohrnula nosík a hodila po mně vyloupnutý kukuřičný klas.

„Na líbání rukou jste ještě trochu příliš zelený,“ řekla.

Myslel jsem, že hází klas do vozu, a tak jsem se nekryl. Dostal jsem kukuřičným granátem takovou ránu do hlavy, až se mi zajiskřilo v očích. Zatvářil jsem se na okamžik asi poněkud podivně, ale hned jsem se vzpamatoval a pokračoval ve svých galantnostech:

„Takovou tlapkou, jako máte vy, bych se nechal mlátit od rána do večera. A jestli mi chcete vyrazit oko, prosím, poslužte si, to mne jen potěší…“

Nový, ještě těžší klas kukuřice mi zarazil řeč. Instinktivně jsem se chytil za nos, který při nárazu nejvíc utrpěl.

„Copak se vám zase stalo,“ zlomyslně řekla Mabel.

„Ale nic. Jen se mi tak zdálo, že začíná pršet.“

Zasmála se, ale najednou docela zvážněla.

„Poslyšte,“ řekla přísně, „takhle toho moc nevyděláte… A vůbec, já nemám ráda lenochy.“

„Já taky ne,“ řekl jsem a pustil jsem se s plnou vervou do práce.

Jenže mi to nešlo od ruky. Vrátili jsme se z kukuřičného pole dost pozdě a náš vůz byl všecko, jen ne přeplněn. Když to farmář uviděl, rozvážně odplivl a řekl:

„Sedm chlapečků trhalo pět dní tři kukuřičné klásky a pak se přišlo pochlubit, že ano, jak koukám. No, je to dobrá práce, ale dali jste si až moc záležet. Kukuřice asi stoupne na burze!“

„Trochu nám na chlapečka taky pršelo,“ řekla Mabel a ukázala na mou modřinu pod okem. Potom se zasmála, přitočila se k otci, který si právě řezal kus žvýkacího tabáku – a já jsem ustrnul.

Sotva totiž rančer dopižlal své sousto, podal tabák Mabel. A to rozkošné stvoření si rovněž kus uřízlo a nacpalo si ústa tabákem, až se jedna dívčí tvář směšně vyboulila. Pak podala tabák mně. Nezbývalo, než abych si rovněž uřízl a začal žvýkat. Tabák mě pálil do dásní jako lučavka, ale drtil jsem jej hrdinsky v zubech a tvářil se příjemně.

Říkal jsem si při pohledu na Mabel: kdyby tě tak viděly evropské slečinky!

Druhého dne mi šla práce od ruky už mnohem líp. Také Mabel se polepšila: ačkoli jsem jí nepřestával říkat různé přihlouplé pošetilosti, ani jednou mě už nepoctila kukuřičnou pumou… Obchvíli jsem se ohlédl po její pěkné postavě a cosi mě zahřálo u srdce. Jenže jsem si hned zase vzpomněl na ten hrozný tabák – a srdce mi opět zamrzlo.

Vůz byl toho dne vrchovatý a starý McCarthy neřekl ani slova. Jen vykulil oči a zahvízdal něco, co mohla být podle mého domnění stará známá Yankee Doodle.

A pak už to šlo v práci stále líp a líp, a za týden už mi všichni na farmě říkali Sidney a starý McCarthy si se mnou po dva večery přihnul whisky. Byl ze mne zkrátka dobrý dělník.

To se ví, v noci jsem ještě trpěl: dlaně pálily a rukama jako by mi projížděly žhavé špendlíky. Zatloukl jsem si ve světnici nad postel do stropu hřebík a uvázal na něj dva provázky s oky na koncích. Do těch ok jsem navlékal na noc své bolavé ruce; tím, že byly zdviženy, nehrnula se do nich tak krev a míň to bolelo. Pravda, tím více zase brněly, ale dalo se to vydržet. A po týdnu už toho nebylo třeba. Dlaně dostaly tvrdou kůži a ruce tak zesílily, že jsem už necítil únavu.

Také Mabel na mne byla mnohem vlídnější. Upřímně řečeno, trochu jsem se do ní zakoukal. Večer co večer jsme spolu chodili po velké zahradě u farmy a já jí nesčetněkrát připomínal, že je krásná. Nu, a nakonec jsem jí i vyznal lásku.

„To byste ovšem musel nějak dokázat,“ usmála se snivě.

„Udělám všechno, co chcete. I do ohně pro vás skočím!“

„No, to budu sotva chtít. To není praktické. Ale doufám, že to budete moci dokázat jinak,“ řekla záhadně.

Příští neděli jsme šli s Jimym a Jackem na hon. Ukázalo se, že jsem dobrý střelec, dokonce lepší než oni. Ale nežárlili, naopak jsem si je tím získal.

„Ty, Sidney,“ řekl mi najednou Jimmy, „nezačínej si nic s tou naší Mabel. Je to potvúrka!“

„Pročpak,“ řekl jsem.

„To ti nebudu vysvětlovat. Z každého si jen dělá legraci. Už od nás kvůli ní uteklo pár dobrých hochů.“

„To byli asi kojoti,“ řekl jsem. „Ale já jsem grizzly.“

„No prosím,“ řekl Jimmy. „Ale i grizzly se dá napálit medem.“

Začal jsem si hlasitě hvízdat. Jimmy tedy přestal, ale oba hoši se na mne soustrastně podívali. Jack si dokonce výmluvně poklepal na čelo, jako by chtěl naznačit, že to asi v hlavě nemám všechno v pořádku. Ale víc jsme o tom nemluvili.

Ještě té noci jsem však poznal, že mě správně varovali.

Sotva jsem totiž ulehl, příšerně jsem se vyděsil: shledal jsem, že mi v posteli leží něco studeného a slizkého. Hmátl jsem po tom a vlasy se mi zježily hrůzou. Had!

Vyskočil jsem jako střela a rozsvítil. Byl to chřestýš, ale mrtvý. Hodil jsem ho do kouta a znovu jsem si lehl. Samozřejmě že jsem zatraceně dlouho nemohl usnout.

Ráno mě čekalo další překvapení. Zjistil jsem, že nemohu své boty odtrhnout z místa, na němž stály. To se ví, byly přibity několika solidními čtyřcoulovými hřebíky k podlaze. Odtrhl jsem je až po značné námaze. Pak jsem ty laťáky vstrčil mrtvému chřestýši do tlamy a vyšel jsem ven.

U snídaně jsem potkal Mabel. Přemohl jsem se a s nejsladším úsměvem jsem jí podal chřestýše, kterému dosud čouhaly z tlamy hřebíky jako rozeklaný jazyk. Řekl jsem:

„Chudák, přilezl a tahal mi u postele hřebíky z bot. Ale zřejmě to pro něho bylo poněkud tvrdé sousto.“

Mabel popadla chřestýše, vyhodila ho oknem a stala se pak mírně mrzutou.

Potom jsme šli opět na kukuřici. Toho dne mi Mabel rozhodně nestačila. Klasy mi létaly od rukou jako krupobití.

Od toho dne jsem si jí po nějakou dobu nevšímal. I ona se mi delší čas vyhýbala. V té době jsem už kamarádil s Benem Allairem, ale o tom vám řeknu až někdy jindy. Teď bude třeba dokončit tu historii s Mabel.

Jednoho večera, všecka změněná, přišla a zašeptala mi:

„Přijďte dnes do Červeného údolí. Uznávám, že jsem udělala hloupost a vynasnažím se, abych to napravila.“

„Dobrá, přijdu,“ řekl jsem. A už jsem větřil další lest.

Doma jsem si vzal revolver a opatrně, aby to žádný neviděl, jsem jej nabil. Pak jsem se rozešel k Červenému údolí..

Bylo to asi půl hodiny od ranče. Červené údolí bylo podobné obrovské strouze, vyryté v planině. Oba svahy byly porostlé jedlemi a nikam žádný výhled. Prostě – past.

Šel jsem opatrně kupředu. Jenže celá moje opatrnost byla pro kočku. Najednou mě někdo neslyšně napadl zezadu, a než jsem si mohl uvědomit, co se vlastně stalo, už jsem ležel svázán na zemi. Můj nešťastný revolver, někdo odhodil do křoví.

Těch chlapů bylo asi deset a všichni měli černou masku na tváři. Přivázali mě ke stromu a začal soud.

Napřed mi přečetli už předem připravený rozsudek. Bylo v něm něco o kradení koní a svádění starých černošek. Nakonec prohlásili, že mě na místě zastřelí. Ovšem, jak blahosklonně dodali, kdybych prý okamžitě opustil Carthyho farmu a přestal si nadobro všímat Mabel, pak prý by se ještě dalo něco dělat.

Klidně jsem jim řekl, aby mi všichni vlezli na záda.

Tu se jich přede mne postavilo šest s puškami. Nechali mi ještě minutu na rozmyšlenou. Sotva jsem však zavrtěl hlavou, že ne, dal vůdce tlupy znamení k výstřelu.

Červené údolí se osvětlilo blesky, jež vyšlehly z hlavní.

Něco mě uhodilo do hrudi.

Temné postavy se zachechtaly a zmizely ve tmě. Zároveň jsem ucítil strašlivě nepříjemný zápach. Co to jen bylo?

Ti darebáci mě polili něčím, co silně páchlo po tchořích. Darmo jsem škubal pouty, nezbavil jsem se jich. Takhle svázaného mě tady našel Ben Allair.

„Neříkal jsem ti, abys jí nechodil do cesty?“ řekl, sotva mě osvobodil. „Ostatně, teď zrovna nevoníš,“ dodal a držel si nos v sevřené hrsti.

Uvnitř jsem zuřil, ale navenek jsem zůstal klidný.

„To bude asi tím, jak jsem se zpotil,“ řekl jsem.

„No ne!“ rozzlobil se Ben a vskočil na koně. Ujel mi.

Když jsem se vrátil na ranč, všichni mě litovali. Samozřejmě nejvíc Mabel, která žádala otce i bratry, aby se po té nevychované tlupě hned teď v noci podívali.

Mávl jsem rukou a kavalírsky jsem to odmítl.

A pak se to stalo. To, nač jsem tak dlouho myslel. Když Mabel vyšla později neprozřetelně do tmy před farmu, vyběhl jsem za ní, popadl ji kolem pasu a šťastně ji objal. Byla tak překvapena, až ztratila dech. A než se zmohla na nějakou prudší obranu, rozmázle – jak to jen mládí umí – jsem ji políbil.

A kupodivu – ona se tomu jen zasmála.

„Tak dobře, miláčku,“ řekla, „ale jdi se aspoň převléknout.“

Oba jsme se smáli a já jsem, pokud se pamatuji, hodil svůj klobouk vysoko do výše. Pak jsem ještě zatancoval nějaký divoký tanec a rychle vběhl do svého pokojíku.

Za půl hodiny potom, když jsem se umyl a převlékl a ten zatracený zápach byl zapuzen, jsem čist a svěží vyšel do zahrady za farmou. Dlouho jsme tam seděli s Mabel – s hvězdami nad hlavou – a příjemně si povídali. Kdoví kolik už bylo hodin, když jsme se loučili.

Nakonec jsem na farmě prožil překrásné tři šťastné dny. Bylo už po sklizni, a tak jsme měli – Mabel a já – spoustu času na příjemné projížďky po okolí ranče. Čtvrtého dne jsem pak uháněl k městečku, abych si koupil černé šaty, v nichž jsem se měl ucházet o ruku miss Mabel McCarthyové. Tak jsme si to aspoň spolu ujednali.

Ve skutečnosti to dopadlo poněkud jinak.

Když jsem přijel do městečka, odevzdal jsem koně ve výčepu u Donovana. Kukuřice byla dotrhána, co tedy dál? Vyměnil jsem McCarthyův šek za hotové peníze a potom jsem na místní poště napsal krátké, leč intenzívní psaní:

„Drahá Mabel! Dovolte, abych po Vašich příjemných žertech si také jednou zažertoval já. Ani ve snu mi totiž nenapadne, abych se oženil s takovou čerticí, jako jste Vy. Už dost jste se mne natahala za nos, dovolte tedy, abych Vám to nyní oplatil a pro změnu zatáhl i já Vás za Váš hezounký nosánek.“

A podepsal jsem se:

„Vám vždy oddaný Sid Goodday.“

Pak jsem se opět vyhoupl do sedla a odklusal k Allairovým, což bylo asi deset mil daleko, neboť s farmářskými dcerkami z Dakoty nejsou žádné žerty.

KDO TO BYL BEN ALLAIR

Ano, ujel jsem. Zachránil jsem se útěkem jako bídný kojot.

Ale než budu pokračovat ve svých příbězích, dovolte mi malou zastávku u Ben Allaira, mého nejlepšího přítele z těch dob. Ostatně, slíbil jsem vám to. Byl to přece týž Ben Allair, který mě osvobodil z potupného postavení v Červeném údolí.

Tehdy, když jsem prožíval svou první kukuřičnou kampaň na McCarthyově ranči, byl jsem opravdu greenhorn neboli zelenáč. Byl jsem začátečníkem v mnoha oborech: ve sklízení úrody, v lásce, v jízdě na koni.

Mluvím-li o koních, samozřejmě o sobě nemohu tvrdit, že bych byl tak znamenitým jezdcem, jakým byli téměř všichni sousedé McCarthyovy farmy v Severní Dakotě. Byl to řídce obydlený kraj, a proto se tam hlavně jezdilo koňmo. Na nejbližší ranč to bylo asi hodinu daleko, do nejbližšího městečka bych byl musel jít šest hodin

pěšky. Jezdili tam všichni. Farmáři, kovbojové, ženy, děvčata, kluci – ano, i kluci jezdili na koních do školy, protože to bylo příliš daleko. Jezdil jsem tedy také.

Když jsem se počal učit jezdeckému umění, stal jsem se bezmála slavným, neboť na moje krkolomné produkce v sedle se sjížděli dívat všichni nesnesitelně vtipní čumilové z celého kraje. Nakonec jsem si při tom vysloužil i pěknou přezdívku. Říkali mi Felldown neboli Padavka, protože jsem pravidelně seděl víc na zemi než v sedle. Ale trpělivost přináší růže a tak jsem po mučednických začátcích dosáhl alespoň toho, že už jsem se docela obstojně udržel na koni, byl-li to kůň moudrý a šel krokem nebo mírným poklusem. Jakmile koně napadlo vyrazit tryskem, zůstával jsem zpravidla sedět v prachu za ním.

Tahle věc byla všem lidem z kraje dobře známa, a tak kdekdo, zejména kluci, jí nejednou využíval k tomu, aby mi pomohl ze sedla. Stačilo, když se přiblížili k mému Dynamitu – tak se totiž jmenoval kůň, který byl přes své výbušné jméno nejmírnějším tvorem pod sluncem – a přetáhli ho přes zadek bičíkem. V tu chvíli Dynamit explodoval, vyhodil ihned zadkem a já mu naráz letěl s obdivuhodnou hbitostí přes hlavu.

Než jsem se vždy vzchopil, byl už pachatel dávno za horami. Zpočátku jsem zuřil, ale později, sotva se ke mně někdo přiblížil, hned jsem seskočil s koně a zůstal ve střehu. V takovou chvíli jsem s každým přívětivě pohovořil, přičemž jsem si nenápadně pohrával rukojetí revolveru, veliké bouchačky, kterou jsem nosil podle severodakotské módy v pouzdře, přišitém na boku širokých, dole rozstřižených kalhot. Krátce, vyzrál jsem na vtipálky, kteří nakonec odtáhli s dlouhým nosem.

A přece se to ještě sem tam někomu povedlo. Naposledy takovému čtrnáctiletému cvrčkovi. Byl dlouhý sotva metr třicet, ale zavalitý, neobyčejně vážný, zároveň však silně potměšilý a nadmíru jadrné mluvy.

Jel jsem tenkrát zamyšleně na Dynamitoví z městečka na ranč. Nevím, nač jsem myslel. Snad na Mabel McCarthyovou. Ani jsem nezpozoroval, že se za mnou někdo žene na velikém černém koni. Teprve když zarazil těsně za mnou, obrátil jsem se, ale to už bylo pozdě. Ještě jsem zahlédl rozesmátou tvář toho výrostka, ale to byl jen okamžik. V příští vteřině Dynamit vybouchl a já přeletěl vysokým obloukem přes jeho hlavu. Překvapení bylo tak náhlé, že jsem ani neměl čas roztáhnout ruce a nohy. Prostě to vypadalo – když jsem dopadl přímo na hlavu –, jako bych chtěl provrtat matičku zemi.

Byl to tenkrát nešťastný pád. Pocítil jsem ostrou bolest, jako by měbyl někdo přetáhl klackem přes hlavu. Udělala se kolem mne tma a pak už jsem jen padal někam do propasti.

Nebudu tu příhodu příliš rozebírat. Byla trapná. A nemrzela jen mne, ale i toho zavalitého chlapce, který měl jinak, jak se zdálo, dobré srdce. Pomáhal mi na nohy, křísil mne studenou vodou a měl starost, jestli jsem si něco nezlomil. Když mi pak bylo trochu líp, nevěděl jsem, mám-li mu napráskat, nebo ho odvést domů k potrestání. Ale když mi pomáhal do sedla a vracel mi můj vlastní revolver, který mi asi předtím vytáhl z pouzdra, nemohl jsem se už na něho zlobit.

„Nejlepší by snad bylo,“ řekl, „kdybyste mi tu napráskal na místě, abychom si to vyrovnali.“

„Ani mě nenapadne,“ řekl jsem. „Ještě si o tebe budu otloukat ruce! Od toho máš přece tátu a mámu!“

„No dobře,“ řekl. „Tak to žalujte tátovi.“

„Vždyť ho ani neznám.“

„Možná že znáte. Slyšel jsem ho, jak o vás vypravoval. Díval se, když jste se učil u McCarthyů jezdit na koni. Můj otec je Ben Allair a já se jmenuju taky tak.“

Opravdu, starého Bena Allaira jsem znal. Bylo mu snad necelých čtyřicet, a byl to jeden z nejbohatších rančerů v kraji. Měl na tisíce akrů půdy, sta kusů hovězího dobytka, celá stáda koní, ovcí a prasat. Jeho farma byla celá vesnice asi s třiceti lidmi.

„Milý Bene, žalovat na tebe by byla blbost,“ řekl jsem. „Stačí, když mi slíbíš, že už takovéhle klukoviny nebudeš dělat – a já ti odpustím.“

„To rád slibuju,“ řekl. „Ale jak se vlastně jmenujete? Přece vám už teď nemohu říkat jako dříve – Padavka.“

„I můžeš. Zasloužím si to jméno. Ale abys věděl i mé skutečné jméno, tedy – jmenuju se Kuděj.“

„Kú-day? Jak se to píše? Spelujte to.“

„K-u-d-ě-j,“ hláskoval jsem, jak je na Západě zvykem.

„To je Kády?“

„Ne, Kuděj.“

„Aha,“ zaradoval se, „Goodday. Dobrý den. To je dobré! Haha – mister Goodday. A jak křestním jménem? Snad ne Dobrý večer?“

„Ne, jmenuju se Sid. Aspoň mi tak říkají.“

„Sid, to je lepší. To bych si mohl pamatovat.“

Potom jsme spolu odjeli na koních k nedalekému potoku. Tam jsem si pořádně omyl hlavu. Rána sice ještě pálila a mozek byl jako zabedněný, ale už jsem na to mnoho nemyslil, protože mě Ben celou cestu výborně bavil. Doprovodil mě až k mému dřevěnému srubu, vypil se mnou trochu čaje a po srdečném rozloučení odjel domů. Nebylo možno se na něho zlobit.

Příští neděli jsem měl návštěvu. Přijeli oba Allairové, otec i syn. Zavedli koně do stáje a pak jsme šli do obytného stavení. Jejich návštěva zřejmě platila mně, protože McCarthyovi nebyli ani doma.

„Bene, jdi ven,“ řekl starší Allair, když jsme vypili kávu, kterou jsem narychlo uvařil. A Ben mladší se vytratil.

Allair otec vstal ze židle a počal chodit po místnosti.

„Nejsem velký řečník,“ řekl konečně. „Ben mi všechno vypravoval. Měl jsem mu vyprášit kalhoty, ale neudělal jsem to. Nešlo to. Ruka mě svrběla, to přiznávám, ale když on se, holomek, dívá člověku přímo do očí a mluví jako senátor. A pak – když jsi ho nezmlátil ty, tak proč bych měl já? Zkrátka, děkuju ti, kamaráde, a to je všechno. Až budeš něco potřebovat, jen mi bez ostychu řekni. A za Bena prosím, abys mu odpustil.“

Natáhl ke mně pravici. Srdečně jsem mu ji stiskl.

„To nestojí za řeč,“ zahučel jsem.

Allair otec se usmál a vyhlédl oknem,

„Bene!“ zavolal. „Pojď sem, ty lotře! Teď je řada na tobě. A vezmi s sebou nějaký klacek, abychom tě mohli zřezat!“

„Hned,“ ozval se Ben venku. A za chvilku vešel do světnice s pořádnou sukovatou větví v ruce. Dali jsme. se do smíchu. Ale kluk se na nás podíval dost mrzutě.

„Co? Že je slabá?“ ptal se. „Tenčí tam nebyla.“

„Nu tak, aspoň to sám vidíš,“ řekl mi starší Allair. „Pak ho řež, neznaboha!“

Nedali jinak, musil jsem osedlat Dynamita a zajet k nim na oběd. Když jsme vyjížděli ze dvora, podíval Allair starší na McCarthyovo hospodářství a řekl synovi:

„Mrkni na to! To je hospodářství! Měl bys tu na to trochu dohlédnout a dát to do pořádku, místo abys shazoval lidi s koně. A časem by ses měl taky podívat po nějaké nevěstě tady pro Sida. Jsi přece v těch věcech odborník.“

Mladý Ben se začervenal a řekl popuzeně:

„Takové řeči byste si měl nechat, táto. Copak jsem nějaký tlampač?“

„A kdo to nosil psaníčka od Dicka slečně učitelce, co? Víš, Side, že ten darebák svedl ty dva dohromady? A víš, proč to udělal? Aby kluci měli delší prázdniny.“

O tom sňatku z lásky už jsem něco slyšel, v kraji se o tom mnoho vypravovalo, ale že v tom měl prsty Ben, to jsem se dověděl až teď.

„Já se tedy na Bena v případě potřeby obrátím,“ řekl jsem.

Ben se po mně podíval náramně zlostně a popohnal koně do klusu. Předjel nás a brzy nám zmizel z očí. Neviděli jsme ho dřív než na Allairově ranči, kde nám vyběhl vstříc; vlekl za sebou čipernou pomenší ženu s jiskrnýma očima, jaké měl sám.

„Paní Allairová – pan Goodday,“ představil nás navzájem.

U Allairů bylo dobře a veselo. Vrátil jsem se pozdě v noci a druhého dne jsem místo práce na poli zalehl na kraj březového lesa u břehů Missouri. Ale neležel jsem dlouho. Najednou mě ze snění probudil výstřel, který byl vypálen těsně nad mou hlavou. Poděšeně jsem vyskočil a zahlédl za sebou – Bena.

„Slavný náčelník Siouxů Rudý mrak se vydal na válečnou stezku,“ hlásil mi ten uličník sveřepě. „Bledá tváři, vzdej se, nebo budeš synem smrti!“

Vzdal jsem se. Ben mi uvázal řemen kolem zápěstí a vedl mě k ranči McCarthyho. Tam mě připoutal na židli. Tvářil se velice tajemně. Pak zašel do stáje a za chvilku vyvedl mého Dynamita, aby ho zapřáhl k pluhu.

„Nezlob se, vzácný Dynamite,“ mluvil k němu tak nahlas, abych to mohl slyšet, „ale není jiné pomoci. Nejsi tak vznešeného původu jako moje Lady,“ což byla jeho velká černá kobyla, „která by mi rozbila pluh a třeba nos. Ty jsi vlastně jen obyčejný selský tahoun. Tvůj pán se sice o tobě domnívá, že jsi jezdecký kůň, ale nedej si takové bulíky věšet na nos! Tvůj pán je schopen tvrdit takové věci i o neckách. Jen se na něho, Dynamite, podívej, jak se těší, že bude zas jednou za čas moci pracovat. Budeme sázet brambůrky, které sice on nerad jako já, ale to nevadí. Sázet se musí. Očka jsou již nařezaná Co, že ne? Ani to neudělal? Za to je teď přinese v pytlích. Vzchop se, bledá tváři, a sypej pro pytle!“

Přitom mi odvázal řemen, lupl mne jím přes záda a hnal mě k sklípku s brambory. Vynesl jsem tři řádné pytle brambor, přeložili jsme je přes pluh a vyjeli jsme na pole. Ben oral a já sázel. Mne i Dynamita nemilosrdně proháněl, ale po poledni byly brambory zasázeny a zaorány.

Ben si znalecky prohlédl kus pole, který jsme zpracovali, načež si odplivl a řekl:

„Málo! Kdyby to viděl tatík, ten by nám dal! No, pojedeme ještě jednou. Zkrátíme si oběd a bude to!“

Bál jsem se přiznat, že mě už od shýbání bolí hřbet, protože Ben nestrpěl odpor. Oběd jsme vlastně vůbec nedrželi, zchrupli jsme jen pár sušenek. Pak jsme znovu krájeli očka a vyjeli na pole podruhé. Když jsme se vraceli, bylo už šero.

Tenkrát Mabel McCarthyová, nevím proč, mohla na mně nechat oči. Ale o Bena ani nezavadila pohledem.

„Bene,“ zaškemral jsem, „snad by bylo na čase, abys už jel domů. Bude tmavá noc.“

„Vař večeři, sinalá tváři, a nemluv nesmysly! Rudý mrak zůstane s tebou. Raduj se! Kukuřici jsi taky ještě nesázel. Jak to zodpovíš před svým náčelníkem McCarthym? Můžeš spát na zemi, já si lehnu do postele.“

Co se dalo dělat. Uvařil jsem řádnou večeři, pak si Ben lehl s nějakou mou knihou do postele a já si ustlal na staré pohovce. A sotva ráno začalo svítat, už byl Ben zase na nohou.

„Vstávej, bledá tváři, vař snídani! Já jdu zatím mrknout na Dynamita, jestli se mu něco nezdá.“

Oblékl se ve dvou okamžicích a vyběhl ven. Zůstal jsem klidně ležet a hned jsem zase usnul. Ale najednou – brrr! – otřásl jsem se jako vodník a z pohovky to crčelo na všechny strany. Zkrátka, ten holomek Ben na mne vylil vědro vody.

Taktak za sebou přivřel dveře, takže ho bota, kterou jsem po něm vrhl, už nezastihla. Vysmál se mi pod oknem.

Nezbývalo než vstát, vzít si jiné prádlo a uvařit snídani. Pak jsme podojili krávy a vyjeli na pole s vozíkem, na kterém byl pytel s kukuřicí. Pravdaže, kukuřici jsem jedl rád mladou, zelenou, politou máslem, která chutná la jako zelený hrášek, ale nerad jsem ji sázel.

Je to sice náramně prostá věc, kterou každý hned dokáže, sotva mu to někdo poví. Jenže lézt celý den po kolenou, píchat do země důlky dřevěným kolíkem a vpouštět do nich dvě tři kukuřičná zrna, to je otrava. Obzvlášť, když vám slunce bije nemilosrdně do zad, až se vám točí hlava.

Ben byl po celý den pár kroků za mnou a neustále huboval. Několikrát jsem pořádně zabral, abych mu unikl, ale vždycky mě dohonil. A z pytle to tak žalostně pomalu ubývalo. Byl dvakrát horší než Mabel, ten ďábel!

Když jsme konečně vysázeli celý kus pole, Ben pohlédl znaleckým okem na naši práci a poklepal mi důvěrně na rameno:

„Člověče, já ti říkám, když se budeš takhle loudat, tak z tebe do smrti nic nebude. Tomuhle ty říkáš práce?“ K večeru, když jsme docela vyprázdnili pytel s kukuřicí, jsme šli vařit večeři. Vlastně jsem vařil jen já. Ben energicky prohlásil, že to pro něho není, a raději si sedl za stůl a dal se do čtení. Bylo mi jasné, že mě chce potěšit svou přítomností i tuto noc.

„Ty, Bene,“ řekl jsem, když jedl už asi pátý řízek slaniny zapečené ve vejcích, „nebudou tě snad doma postrádat?“

„Co tě nemá,“ řekl důrazně. „Přece víš, že táta chtěl, abych ti pomohl to zdejší zatracené hospodářství kapku zvednout. Co by mě postrádal, když mě sem sám poslal.“

„A co škola?“

„Neměj péči, mám celý měsíc prázdniny.“

„Celý měsíc?“ řekl jsem zděšeně.

„No, a je to snad mnoho? Vždyť to všechno dělám kvůli tobě. Za měsíc to tu přece trochu pospravíme.“ Ztišil hlas: „A ona aspoň uvidí, že jsi dobrý hospodář.“

„Kdo, jaká ona?“ zajikl jsem se hrůzou.

„Hm, to ještě sám nevím,“ řekl. „Mám pro tebe na vybranou tři. Jestli zaberou.“ A hned mi je také jmenoval. Samozřejmě že mezi nimi byla v prvé řadě Mabel. Tvářil se přitom tak starostlivě, že jsem – nerad – vyprskl smíchem. Ale hoch Ben si mne přeměřil strašlivým pohledem.

„No, jen se směj,“ řekl ostře, „však on ti smích zajde!“

„A pročpak si, Bene, nenamluvíš některou sám? Například Mabel?“

Ben se na mne podíval ještě strašněji.

„Jo, můj zlatý, já nemám na takové hlouposti kdy.“

Po celý měsíc jsme pracovali jako dravci. V neděli jsme jezdili vždy k Benovým rodičům, ale ve všední dny jsme nevynechali ani hodinu, abychom něco nepodnikali. Oralo se, sázelo, selo, řezalo a štípalo dříví, čistily se stáje, napínaly ostnaté dráty kolem pozemků, stavěly se kurníky, upravovala cesta, sázely se stromky, pralo se a žehlilo, zkrátka pořád byly plné ruce práce. Jednou týdně jsme si zalovili ryby a dvakrát jsme si vyšli na králíky. Starý McCarthy pozoroval Bena s úžasem.

Když se konečně Ben vrátil zase domů, bylo mi tak smutno, jako by mi byl někdo umřel. Hledal jsem útěchu v práci. Ale protože tu nebylo Bena, lepila se mi nějak na prsty. Ostatně do žní už jí ani mnoho nebylo. A tak ještě štěstí, že mě – jak známo – honila do práce i Mabel.

Pak přišly žně a práce bylo tolik, že jsme nemohli být téměř s ničím hotovi. Naštěstí Ben na mne nezapomněl. Přijel, znalecky prohlédl hospodářství, řekl, že jsem nenapravitelný lenoch, a pak jednoho dne přitáhl tři čeledíny z otcova ranče na výpomoc. Nastalo nevídané předhánění v práci, ale opravdu, pomohlo to, za několik dní bylo vše pod střechou.

Vymlátili jsme Allairovou lokomobilou a dovezli obilí do sýpky ke dráze. Už jen zbývalo, aby se dostavili kupci. Jenže kupci se nehnali. Úroda byla toho roku veliká a obilí laciné. Všude ho byl nadbytek a na prodej nebylo ani pomyšlení. I Mabel byla mrzutá. A příští neděli přijel zase Ben.

Seděli jsme spolu na břehu Missouri a lovili ryby. „Poslyš, tobě něco chybí,“ řekl hoch pojednou. „Nejsi konec zamilovaný?“

„Já?“ ohradil jsem se. „Dovol!“

„Buď muž a nelži,“ řekl. „Tobě něco chybí.“

„Nu… snad. Ale ty mi stejně nepomůžeš.“

„Jakpak ne! Ty jsi, člověče, velký hlupák a přitom si myslíš, že všichni ostatní jsou stejně hloupí jako ty.“

„Neurážej, Bene.“

„To není urážka, to je pravda. A já ti řeknu, co ti chybí. Máš rád Mabel a nevíš, co a jak. Nechceš být chudý, rád bys k ní přišel přinejmenším jako farmář. Co bys tomu říkal, kdybys měl, řekněme, osm set dolarů?“

„Co blázníš, člověče,“ vyskočil jsem. „A jak to víš?“

„Jak to vím? Dobře. A máš je?“

„Nemám. To se ví, že nemám.“

„A zase lžeš. Máš je. Viděl jsem je pod polštářem tvé staré pohovky. Taky bys ji mohl dát potáhnout, leze z ní už koudel na všechny strany. Už je dost těžké se na tom vyspat.“

Vytřeštil jsem na Bena oči.

„Co tak vejráš,“ řekl zlostně. „Jsem snad nějaký duch? Ty peníze tam zkrátka jsou, rozumíš?“

„Ale Bene, kdes vzal tolik peněz? Ví o tom tvůj táta?“

„To je přece prosté. Vyloupil jsem kvůli tobě státní banku. Ostatně ti do toho nic není. A co se táty týče, ten kdyby to věděl, vyfoukl by mi ten obchod před nosem. Před ním se musíš mít, holenku, na pozoru, je všemi mastmi mazaný!“

„Jaký obchod, co to mluvíš? To já nemohu přijmout!“

Začal mi trpělivě vykládat svůj obchodní plán.

„Podívej, já dám McCarthymu za buši o pět centů víc. Ale navrch už ani centík. Přece víš, že to teď málo platí. Ale on se s námi musí dělit. Tak ať ti napíše šek!“

„Co?“ nechápal jsem.

„Nu, za tu naši kukuřici a pšenici. Když to spočítám, víc než padesát dolarů na tom netrhnu. A to na ně budu muset celý měsíc čekat. To jsou potom výdělky! Kde jsou ty staré zlaté časy, kdy člověk vydělal čistých padesát procent!“

„Ty to chceš koupit?“ vykoktal jsem.

„No a? Snad sis nemyslil, že tě budu vycpávat svými penězi zadarmo! To se mýlíš, panečku. Tadyhle mi to podepiš.“

A Ben vytáhl z náprsní kapsy notýsek, podal mi řádně vyplněnou stvrzenku, jen ji podepsat. Bylo to dobře uspořádáno: osm set dva dolary a třicet pět centů.

„Dostaneš ještě patnáct dolarů a dvacet centů,“ řekl Ben, když si to ještě nechal projít hlavou.

„To bys mi mohl slevit.“

„Dobrá,“ řekl jsem, čímž jsem nerad přilil olej do ohně.

„Tak ho vidíte, obchodníka!“ ječel Ben. „Najednou hází dolary jako smetím. Co ti, člověče, zbude na šaty, na boty, na stroje, na kávu, čaj a jiné hlouposti? Taky si musíš koupit nějaké lepší šaty, límečky a kravaty na námluvy, no ne?“

„Vždyť dostanu ještě od Carthyho, sám to povídáš!“

„Ty toho dostaneš,“ řekl Ben. „A to by se ti těch patnáct dolarů nehodilo?“

„Ale to víš, že hodilo. Jenže…“

„Tak smlouvej, člověče!“ křičel Ben. „Pořádný obchodník musí přece smlouvat! Musí se svíjet jako žížala, když jí šlapou na ocas, zaklínat se, že ho chce ten druhý okrást, připravit o existenci, ukazovat na svých šest nezaopatřených dětí!“

„Vždyť já žádné nemám,“ kvílel jsem.

„Ale můžeš mít. To budou chytráci, jestli budou po tobě!“

A tak jsme smlouvali jako dva trhovci. Opravdu jsme se svíjeli, nadávali si, vyhrožovali jeden druhému. Ben mi hanil obilí, já je zase vychvaloval až do nebe a nakonec jsme se dohodli na devíti dolarech sedmdesáti pěti centech, přičemž jsme oba tvrdili, že jsme nestydatě okradeni a že uděláme úpadek.

Pak jsme si s Benem podali ruce a můj malý talentovaný obchodní přítel řekl velmi zdvořile, že doufá, že mu i pro příště zachovám svou vzácnou přízeň. Projevil jsem naději, že on udělá totéž. Načež jsme nechali rybolovu a šli na ranč.

První Benovou starostí bylo, aby mi ukázal peníze a abych si je schoval někam jinam

„Nejchytřejší je strčit prachy do kamen a ráno v nich z roztržitosti udělat oheň. Nebo je dát na půdu, kde jsou myši. Ty v nich dovedou prožrat díry! Tak kam je dáš?“

„Zamknu je do skříně a ráno je odvezu rovnou do banky,“ řekl jsem. Ben byl spokojen.

Potom jsem nadzdvihl kožený polštář pohovky. Nebylo pod ním nic. Ben to viděl. Poněkud zbledl, ale zachoval klid.

„Někdo je vyfouk,“ řekl chmurně. A najednou přiskočil k lihovému vařiči, na němž stála konvice. Dotkl se jí prstem a skoro radostně vykřikl: „Je ještě horká! Ten darebák si tu dokonce vařil kávu. Ten nebude daleko. Je dobře vidět z půdy?“

„Je.“

„A máš nějaký dalekohled?“

Rychle jsem přiskočil ke skříni a vyhledal malý triedr; to kukátko jsem měl ještě z dob, kdy jsem jako divadelní referent chodil v městě do divadla. Vyběhli jsme na půdu. Ben vylezl světlíkem na střechu a rozhlížel se kolem. Starý McCarthy začínal mít dojem, že má v domě dva blázny.

„Už ho vidím!“ vykřikl najednou Ben radostně. „No počkej, drahouši, my ti zatopíme!“ A ztřeštěně letěl dolů.

Běžel jsem za ním. Rychle jsme osedlali koně a vyjeli za tulákem, který zneužil pohostinství na ranči a zmocnil Se našich dolarů. Bohužel musím přiznat, že mi to sedlání trvalo poněkud déle než Benovi, a tak se stalo, že jsem se kapku opozdil.

Ben hnal koně tryskem a byl už daleko přede mnou. Když jsem však chtěl přimět svého koně k podobnému výkonu, Dynamit jaksi nechtěl uvěřit smyslům. Nebyl na to prostě zvyklý. Nezbývalo, než abych ho trochu pošimral ostruhami. Jenže to způsobilo další nedorozumění. Dynamit se začal vzpínat a já jsem měl co dělat, abych se udržel v sedle. Ale nepovolil jsem, a tak se konečně umoudřil a rozběhl se za Lady takovou rychlostí, že jsem trnul úzkostí, kdy vyletím ze sedla.

Dobře to dopadlo, nevyletěl jsem.

Ben byl asi půl míle přede mnou, ale vzdálenost mezi námi už se nezvětšovala. Znovu jsem pobídl Dynamita a Bena jsem nespouštěl z očí. Ten hoch letěl kupředu jako vítr a před ním utíkal nějaký otrhanec, který sběhl z cesty a hnal se k nedalekému lesíku před sebou. Ben mu byl už v patách.

A najednou se to stalo. Otrhanec se náhle obrátil, napřáhl ruku a třeskla rána. Uviděl jsem malý bílý obláček.

Ben zarazil koně a pak se ozvalo podobné, stále silnější bouchnutí ještě asi čtyřikrát. Sáhl jsem rukou po svém koltu. Nebyl jsem v tu chvíli od nich dál než sto metrů.

Tulák prchal dál, ale Ben už ho nepronásledoval. Viděl jsem, jak sebou prudce trhl, vymrštil ruce nad hlavu a potom se bezvládně svezl s koně na zem. Zůstal ležet vedle své veliké Lady jako malá ubohá hromádka. Lady se k němu sklonila, očichávala svého malého pána a nechápala, co se s ním stalo.

Vyprázdnil jsem za prchajícím darebákem celý zásobník, ale zřejmě jsem ho minul. Dostihl okraj lesa a zmizel.

Přestal jsem se o něho starat, byly tu na práci jiné věci. Na zemi ležel nehybný Ben. Je mrtev, nebo živ? Seskočil jsem s koně, zdvihl jsem hochovu hlavu a začal jsem mu rychle rozepínat šaty. Měl tři lehké rány, ale ta čtvrtá byla horší…

Ubohý Ben. Měl průstřel hrudi, z nevelké dírky na prsou se mu vyřinulo několik krůpějí krve. Ale dýchal. Vzal jsem ho do náruče, vysadil do sedla a přidržuje ho, vydrápal jsem se s jistými obtížemi za ním. Za čtvrt hodiny jsme byli doma.

Uložil jsem ho do postele, svlékl ho a omyl mu ránu, která slabě krvácela. Pak jsme telefonovali: napřed lékaři, potom šerifovi a nakonec Benovu otci, rančeru Allairovi.

Sotva se lékaři podařilo přivést Bena opět k vědomí, Ben na mne upřel své oči. Naklonil jsem se k němu co nejníže.

„Máš pe-ní-ze?“ zašeptal.

„Ne,“ řekl jsem.

„To je smů-la. No, teď už se to tá-ta do-ví.“ Řeč ho namáhala. „Ať je-dou ho-ši za ním…“

Už nebylo třeba, aby se o to Ben staral. Najednou se celé okolí hemžilo jezdci, kteří prohledávali krajinu, kde se odehrála bitka mezi Benem a tím nenechavým vandrákem.

Za hodinu ho měli. Našli ho už mrtvého. Když nemohl nikam utéci, obklíčen ze všech stran, vykonal sám nad sebou rozsudek. Zastřelil se dobře mířenou ranou do hlavy.

Pak trvalo dlouho, než se Ben vyléčil. Když se zotavoval, bylo jeho první starostí, aby prodal obilí, které ode mne odkoupil. Vydělal šedesát dolarů a byl nad tím velice spokojen.

Ale z těch chystaných námluv přece jen sešlo. Ostatně sami víte, jak. Mabel se mnou tak dlouho žertovala, až jsem si jednou zažertoval já s ní. Prostě – zachránil jsem se útěkem.

Jedné věci mi však bylo strašně líto: že při všem tom žertování na McCarthyově ranči to mohlo jedno srdce odskákat. Srdce dobrého kamaráda Bena.

MILOSTNÝ ROMÁNEK V PŘESTUPNÉM ROCE

Na Allairově ranči se nad mým útěkem před Mabel mohli potrhat smíchem. Jako prvnímu jsem to vyprávěl Benovi.

„No, to jsi nemohl udělat líp, Goodday, než jak jsi to udělal,“ plácal se Ben Allair do kolen. „Dobře jí tak! Pochybuji, že té malé čertici seženu ženicha. A co jsi nám přinesl?“

Ben se smál, ale já seděl u Allairových dost nejisté, jako na jehlách. Kdyby tak Mabel věděla…

„Chtěl bych, abys mi prokázal poslední službu,“ řekl jsem zastřeným hlasem. „A co jsem ti přinesl, to uvidíš.“

„Mluvíš, jako bys měl rubáš na těle,“ smál se Ben.

„Byl bych rád, abys jim odvedl koně, na kterém jsem ujel, Bene. Myslím Dynamita.“

„To staré dobré tažné zvíře? Pročpak ne, hned zítra.“

Vtom vešel do místnosti Benův otec. Nedivil se, že jsem u nich na návštěvě. Ale Ben mu hned řekl, co jsem mu právě svěřil, tu historku s mým útěkem před Mabel McCarthyovou.

„Nu, není to nic zvláštního,“ smál se otec Allair. „Udělals to doslova tak jako ženich Alice O’Healyové. A chceš-li, můžeš zůstat u nás. Zrovna potřebuji člověka…“

„Ne, ne,“ bránil jsem se. „To bych jí zůstal na dosah ruky.“

„Tak u nás aspoň přespíš, ne?“

„To snad. Ale brzy ráno se vytratím.“ Přespal jsem u Allairových. Hodilo se mi to tak trochu do plánu. Byl to ovšem poněkud jiný plán, než měl ženich Alice O’Healyové.

Snad neuškodí, povím-li vám ten příběh. Alespoň se trochu seznámíte s krajem, ve kterém jsem žil, a s jeho obyvateli. Byli tam prapodivní lidé.

Dotyčná Alice O’Healyová byla odmalička sirotek. Jenže žádný takový ubohý sirotek, o jakých jsme čítali dojemné povídky ve školních čítankách. Naopak. Byla majitelkou veliké výnosné farmy při řece Missouri v Severní Dakotě a nesla svou sirobu docela lehce. Na své rodiče už se vůbec nepamatovala, ani nevzpomínala. Ostatně bylo tak lépe, jak vyjde najevo dál.

Alice O’Healyová měla krásné rusé vlasy, a to také bylo to jediné, co na ní stálo za řeč. Zkrátka nebyla to ten typ, který se vyskytuje v současných milostných románech.

Byla vysoká jako chlap, dobrých šest stop, a ruce měla tak svalnaté, že by se za ně nemusel stydět žádný boxer těžké váhy. Byla bokatá, hranatá, a jejím něžným nožkám bylo těsno i ve větších mužských botách. Její řeč rachotila drsným altem, který občas přeskakoval do hlubokých poloh a připomínal spíše hlas starého, whisky osípělého kovboje. Tvář měla všední jako úterý; byl to obličej tuctový, ani hezký, ani ošklivý, a byl by dokonce i trochu přihlouplý, nebýt jejích dvou šedých, bystrých a lstivých očí, které jej oživovaly a prozrazovaly, že Alice O’Healyová je všemi mastmi mazaná. A opravdu se po celém okolí široko daleko vypravovalo, že ošidí, když se jí zachce, i toho nejprohnanějšího starého Indiána.

Její obrázek by nebyl úplný, kdybych nepřipomněl, že se ani dost málo neštítila silnějších nápojů. Whisky a brandy popíjela jako vodu. A že si občas také zakouřila z krátké kukuřičné dýmky, jak se na pravou irskou farmářku patří, nemusím snad ani připomínat.

Byla sirotkem už bezmála čtvrt století. Její otec, opilec a rváč, byl jednoho dne postřelen při poněkud ukvapené výměně názorů jakýmsi neznámým horkokrevným Montaňanem. Stalo se to v krčmě U Divokého muže v Novém Salemu. Když oba u výčepního pultu vyprázdnili své revolvery, William O’Healy suše poznamenal, že znovu nabíjet by bylo zbytečným mrháním národního jmění, protože prý už má jednu kulku v prsou na pravém místě. A na znamení smíru položil svůj kolt na stůl a dal svému soku moudrou radu, aby se hleděl ztratit dřív, než se do toho vloží šerif a truchlící pozůstalí.

Montaňan to nebral vážně. Vypil v baru ještě jeden kalíšek whisky na znamení, že se nebojí, ale potom najednou nahlédl, že se věc stává skutečně povážlivou. I zaplatil a ztratil se tak rychle a důkladně, jako by se byl do země propadl.

Ani nemusel tak spěchat. William O’Healy měl ještě tolik síly, že spořádal celou pintovou láhev whisky a podepsal v přítomnosti několika dobré pověsti požívajících svědků závěť, kterou sám pracně nadiktoval a v níž ustanovil svou univerzální dědičkou dvouletou dcerku Alici. Byl patrně až do své smrti zcela při smyslech, neboť své ženě, kterou asi velice zobře znal, dal právo k užívání farmy jen do té doby, dokud se: za prvé neopije, za druhé znovu neprovdá. Napsáno, podepsáno.

To byly ovšem dvě velice zlomyslné a ukrutné podmínky, neboť paní William O’Healyová holdovala trunku neméně vášnivě než její manžel, a pokud se týkalo druhého bodu, byla její pověst podle všeobecného názoru ještě o plných padesát procent horší. Závěť však zněla jasně a přesně, ačkoli byla napsána poněkud hrubě, a tak nezbývalo než se podrobit a dělat dobrotu.

Dva měsíce, plné dva měsíce po mužově smrti to paní William O’Healyová vydržela k velikému překvapení všech sousedů. Nerušeně vládla svému ranči a vedla pořádný život. Ale potom to přišlo. Jednou si v Mandanu, kde výhodně prodala dobytek, poněkud přihnula a v rozjařené chvíli se dala oddat s Timem Swaneyem, který u ní sloužil jako čeledín a celkem vzato ani za nic nemohl.

Tento akt nevážnosti k poslední vůli nebožtíka Williama O’Healyho vzbudil v celém Missourském údolí nemalé vzrušení. Když se sousedé vzpamatovali z prvního překvapení, srazili hlavy dohromady a usnesli se, že je nutné, aby zakročila vyšší moc. A tak smírčí soudce a farář, katolické osady, dva mocní hodnostáři, které lstivý William ustanovil za poručníky malé Alice a strážce své poslední vůle, si zjednali průvod ozbrojených sousedů a jednoho dne se objevili u O’Healyovy farmy.

Paní Swaneyová, dříve O’Healyová, byla velmi energická žena a chtěla se bránit se zbraní v ruce. Jenže dobrák Swaney, který dobře viděl, že průvod pod vedením obou poručníků čítá asi padesát lidí, ji přemluvil, aby nedělala hlouposti. Pádným úderem jí vyrazil revolver z ruky, a tak zabránil větším mrzutostem. Potom chtěl sám osobně vyjednávat, nedala-li by se snad celá ta věc urovnat po dobrém. Ale sotva pronesl pět slov, zarazil ho smírčí soudce, který ukázal na silnou větev blízkého stromu a řekl:

„Nač tolik řečí, Swaneyi? Bude líp, když ty a ta tvoje ženská teď zavřete zobák a promluvíte raději až za hranicemi tohoto okresu. Tam si můžete navzájem postěžovat. Tady kdo dřív promluví, s tím na mou duši ozdobíme některou alej, a vy nějak vábně nevypadáte už teď. Vytáhl jsi, starý kamaráde, špatnou kartu – a tak plať a mlč!“

Swaney i jeho manželka patrně uznali, že důvody smírčího soudce jsou správné, a úplně ztichli. Průvod je doprovodil až na hranice okresu. Tam jim farář i smírčí soudce dali mnoho rad a naučení pro život; nejpamětihodnější rada byla, že se nikterak nemusí namáhat s brzkým návratem, ba že by pro okres bylo pravým svátkem, kdyby se nevraceli vůbec. Toto mravní naučení padlo zřejmě na úrodnou půdu, protože od té doby už o nich nikdo neslyšel.

A tak se stalo, že Alice v jediném roce úplně osiřela. Oba poručníci bedlivě dohlíželi na její majetek, a protože se navzájem neměli rádi, stala se neuvěřitelná věc: nejenže malého sirotka neošidili, ale dokonce udělali z jeho majetku jednu z nejkrásnějších a nejvýnosnějších farem v Missourském údolí.

Sirotek zatím dorůstal, a než se kdo nadál, dospěl v šestnáctiletou dívku. A v jakou dívku! Byla vysoká jako jedle a silná jako muž. Při pohledu na ni napadaly smírčího soudce ty nejsmělejší plány. Měl totiž syna, pravého budižkničemu, kterého chtěl oženit s Alicí a udělat dědicem O’Healyovských tisíců. Naproti tomu farář zase pevně počítal s tím, že Alice, dík své ošklivosti a siláctví, zůstane svobodnou a že se ukáže velmi štědrou k němu a k jeho kostelu, který nebyl zrovna nejbohatší. Proto ji střežil jako oko v hlavě a nikdy nedovolil, aby se syn smírčího soudce octl s Alicí někde o samotě. Jeho opatrnost však byla zbytečná. Alice po soudcově synu nijak netoužila, a jak se brzy ukázalo, dovedla si své záležitosti vyřešit sama.

Jak se to stalo. Po dlouhých nešvarech a půtkách se oba poručníci shodli na tom, že ji prohlásí za zletilou, aby mohla o svých záležitostech samostatně rozhodovat podle své vůle. Alice tu zprávu přijala docela lhostejně, dokonce řekla, není-li to přece jen příliš brzy. Ale oba staří páni ji začali o překot ujišťovat, že ne, že už je stejně dospělá, a že je dokonce jednou z nejrozumnějších dívek v celém Missourském údolí. Na to jim Alice řekla, že ji jejich dobrý skutek těší a že doufá, že se v ní nezklamou.

Nechali tedy prohlásit soudem její plnoletost. A sotva to provedli, přitáhl smírčí soudce se synem dobývat pevnost. Ale byli odraženi s krvavými hlavami. Alice řekla energicky ne, a když na ni ještě naléhali, oba je vyhodila ze svého ranče.

A tu farář, potěšen tou zprávou, rovněž hned přichvátal a snažil se něco vyzískat pro svůj kostel. Jenže Alice ho odbyla stejně energicky. Řekla, že mu sice ráda zaplatí povinné kostelní příspěvky, ale jinak ani vindru. Dobrácký farář se zhrozil nad tou bohapustou řečí, ale nakonec odjel rovněž s nepořízenou. Cestou zajel k smírčímu soudci, který udiveně vyšel starému sokovi vstříc.

„Copak vás sem přivádí, reverende, po takových letech?“

„Ale to víte,“ zafuněl farář, když slézal s koně. „Když se dva perou, třetí se směje. Ta nás napálila, co?“

„Kdo?“ tvářil se smírčí soudce nechápavě.

„No, Alice O’Healyová.“

„Vás také, velebný pane?“

„Snad to musím vědět, když jedu zrovna teď od ní.“

Oba staří páni si pohlédli navzájem do očí a dali se do smíchu. Po dlouhých letech svárů a nepřátelství, které mezi ně zanesla O’Healyho závěť, si podali zase ruce a dlouho si jimi třásli. Konečně se úplně smířili, aby, jak se smírčí soudce vyjádřil, také měli něco z toho, co jim Alice vyvedla.

Alice se zatím pevnou rukou chopila vlády na svém ranči. Té pevné ruky bylo rozhodně třeba, neboť mužská čeleď se zpočátku domnívala, že si po odchodu obou poručníků může dělat na farmě co chce. Ale to se hoši přepočítali. Nejstarší honák, který myslel, že může být nejdrzejším, dostal takový výprask, že mu obě oči naběhly a jejich okolí se na několik neděl podlilo krví. Modré kruhy pod očima se mu časem přebarvily na fialové, což však nemělo pražádného vlivu na jeho nesmrtelnou ostudu a překrásnou přezdívku – Modrooký Mike.

Od té chvíle bylo vše na ranči opět v takovém pořádku jako za vlády dvou starých poručníků, ba možno říci, že to klapalo ještě líp. Alice svou čeleď dobře platila i krmila, ale žádala za to také dobrý výkon. Sama pracovala za dva a vyznala se v každé práci. V tomto ohledu ji bylo; těžko ošidit. Jedním rázem vše přehlédla a hned viděla, jak se kdo činí. Samozřejmě že lenochům se u ní vedlo zle.

Také při prodeji nebo koupi ji nikdo neošidil. Znala pravou cenu věcí a podle toho je cenila i prodávala. Zejména v koních a dobytku se vyznala tak, že ji sousedé často zvali na radu a nejprohnanější obchodníci s dobytkem před ní naopak utíkali.

A přece měla jednu ryze ženskou vlastnost. Hrozně ráda tančila. Možno-li to tak říci, tancovala zuřivě a s takovým zápalem, jako by pro ni na světě neexistovalo nic jiného. O každém svátku, svatbě nebo krtinách byla vždy první v kole a odcházela poslední. Všude ji rádi viděli. Alice nebyla skoupá, a nejenže nikdy nikoho nezarmoutila, ale uměla dokonce i zjednat pořádek vždy, když se nachmelení kovbojové rozhodli tasit kolty, lámat přítomným; kosti nebo aspoň natloukat hlavy.

Široko daleko se se zbožnou úctou nesla zvěst, jak Alice o veselce Mary Cummingsové namlela dvěma známým a neblaze proslulým rváčům, kteří přišli na svatbu jen za šlechetným úkolem, aby jednoho z mladších kovbojů ztloukli do bezvědomí.

Jenže to s nimi dopadlo poněkud bledě. Alice třepala jedním o druhého a pak je zpitomělé a řvoucí bolestí i zuřivostí vyhodila ven s takovou zručností, že i osmdesátiletý dědeček Kozel plakal nadšením a volal:

„Inu, to je děvče! Takové bejvaly za mých mladých časů!“

To bylo u dědečka Kozla slovo nejvyššího uznání. Sotva že totiž dědeček Kozel začal vyprávět o svých mladých pionýrských časech, všichni kolem se museli domnívat, že tehdy žili na světě jen obři, kteří jednou rukou lámali borovice, kořalku pili po vědrech a dávali si tak přátelské rány pěstí, že by z nich ty nejslabší na místě zabily tříročního býka.

Alice tedy byla žena, která byla stoprocentně O. K., jak říkají bodří lidé z Dakoty. Proto se o ni ucházelo mnoho nápadníků. A samozřejmě nejen proto; kromě její osoby je vábila i znamenitě prospívající farma. Jenže Alice rozdávala odmítnutí právě tak dobře jako rány, a tak pomalu nabývala pověsti nepřítelkyně mužů.

Příroda je však mocná a vládne námi smrtelníky po svém: později či dříve zažehne každému v hrudi lásku, což je tak jisté, jako že později přijde i smrt. Ani Alice tomu neušla.

Nedaleko O’Healyovy farmy se usadil nový osadník, svobodný mládenec. Byl to Čech, který tu začal hospodařit na ubohém čtyřicetiakrovém proužku půdy, která nestála i tak za nic. Jmenoval se Petr Bubeník a na dakotské poměry to byl člověk poněkud zvláštní. Měl bílou, neopálenou a větry dosud neošlehanou pleť, ruce tak jemné, že mu nemohla konkurovat ani slečna učitelka, a k tomu ještě neklel, nepil whisky, četl, jako když bičem mrská, a když psal, nestačil se člověk ani dívat, jak mu to šlo od ruky.

Když se nastěhoval do svého srubu na břehu řeky, přivezl s sebou takovou haldu knih, že ani sám doktor, v Mandanu jich tolik neměl v knihovně svého přijímacího pokoje. Z toho sousedé usoudili, že musí být náramně učený. A také byl. Ačkoli mluvil anglicky dost špatně, užíval často tak neobyčejných slov, že rodilí Dakoťané, zhusta ani nevěděli, co to znamená, a často bylo třeba, aby jim to vysvětlil. Časem to mělo blahodárný vliv na ušlechtilost řeči v celém Missourském údolí a lidé tam; dodnes říkají „dám ti jednu do fyziognomie“ místo do obličeje a podivné jiné věci, jež naplňují každého cizince podivením nad jejich vzdělaností.

Petr ovšem nebyl jen učený, nýbrž i veselý. Brzy se rozneslo po Missourském údolí, že pěkně zpívá, a nápady měl tak trefné, že kamkoli zavítal, všude se váleli smíchem. Proto ho také všude rádi zvali a upřímně se na něj těšili.

S hospodařením už to bylo horší. Polní práce prováděl pomalu a neohrabaně, a když porážel strom, všichni kolem usínali nudou, jak se mu ta pila vlekla. A kdo ho viděl jezdit na koni, div nepadl smíchem: nebylo snad horšího jezdce v celém Missourském údolí. Prostocviky, které prováděl v sedle, aby se udržel na koni, byly prostě nenapodobitelné.

Alice se s ním prvně setkala na sváteční hostině u dědečka Kozla. Když vešla do místnosti, Bubeník právě česky vyprávěl nějakou legraci, neboť se všichni prohýbali smíchem. Nikdo nemohl ani jíst a dědečkovi kapaly slzy až do talíře. Sotva Petr skončil, zamrkal dědeček na Alici a zvolal:

„Inu, to je chlapec! Takoví bejvali za mých mladých časů!“

A to bylo u dědečka Kozla slovo nejvyššího uznání. Neboť když dědeček vypravoval o svých mladých pionýrských časech, všichni kolem se domnívali, že tehdy žili na světě jenom samí nadmíru vtipní lidé, při jejichž anekdotách všechno kolem praskalo smíchy, ba že se i stalo, že přitom lidé doopravdy pomřeli. A dědeček Kozel hned načal jednu z těch starých anekdot. Dovedl ji až přes polovičku, ale zrovna když mělo přijít to nejlepší, najednou se mu přetrhla nit a on ne a ne si vzpomenout, jak to vlastně dopadlo. Ale to vůbec nevadilo. Všichni kolem se smáli z úcty k dědečkovi a dědeček Kozel vždycky nedokončený vtip zakončil stejně:

„A co! Ťuknem si a napijem se! Ať nám slouží ke zdraví!“

To se ví, že se na počest dědečkova svátku také tančilo. Alice nespouštěla z Petra oči, a tak tedy k ní mladý Čech přistoupil a první ji vyzval k tanci. A jak to udělal způsobně! Bylo to něco opravdu krásného a v Dakotě nevídaného. Uklonil se a poprosil, ano, poprosil o tanec! Alice mu radostně vlétla do náruče a v příštím okamžiku už se s ním rozechvěle roztáčela na mlátě, který na farmě zastupoval parkety tanečního sálu. Bylo v tom seznámení cosi ušlechtilého a zdálo se, že i kytara s harmonikou zpívaly toho dne mnohem půvabněji a něžněji než jindy.

Když se pak hosté rozjížděli, Petr Bubeník nabídl Alici, že ji doprovodí domů. Zpočátku jí to připadalo směšné, protože spíš ona mohla ochránit jeho než on ji, ale pak si to rozmyslela a přijala nabídku.

Jeli vedle sebe svěžím ranním vzduchem až skoro k jejímu ranči. Alici bylo tak divně jako nikdy předtím. Byla by to ráda Petrovi řekla ale kdykoli se na něho podívala a začala mluvit, vždycky ji popadla strašná nesmělost. Ano, už tomu bylo tak, obávaná Alice, která se nebála ani starého čerta, se najednou ostýchala!

Před jejím rančem se rozloučili. Zvala ho sice dál, ale Petr rozhodně odmítl a pomalu se rozjel k svému srubu za březový háj.

Alice se za ním dlouho dívala. Jak byl přívětivý a zdvořilý! Docela jiný než zdejší chlapi, kteří s klením vstávali a s nadávkami chodili spát. Petr ani jednou nezaklel. Sama si musila dávat pozor na jazyk, aby to také vydržela.

Pak pojednou pohodila hlavou, prudce trhla koněm a cvalem vjela do dvora. Čeleď už byla vzhůru. Rozdělila všem práci, s chutí posnídala a pak si vyjela do nedalekého háje. Bylo jí lehko a veselo, jako by ji opustily všechny starosti. Mezi stromy si našla pohodlné místo, ulehla do vonícího mechu a přemýšlela. Vzpomínala na svátek dědečka Kozla, na taneční rej a na Petra, který jí učaroval. Dlouho tam tak ležela, příjemně kolébána sněním a zpěvem ptáků, až usnula. Když se konečně probudila, slunce už zapadalo. Bylo třeba, aby se vrátila domů.

Při všem snění zůstala ženou činu. A proto už příštího dne vskočila Alice do sedla a zajela na návštěvu k Petru Bubeníkovi. Jela tam s pevným předsevzetím, že ho vyzve, aby si ji vzal za ženu. Na tom ostatně nebylo nic divného. Když se lidé v Americe chtějí oženit nebo vdát, dlouho neuvažují. A pak, byl přestupný rok, a tak to mohla bez ostychu udělat, neboť přestupný rok se ve Spojených státech považuje za šťastnější než všechny roky obyčejné a v přestupném roce nečiní nabídky mládenci děvčatům, nýbrž zrovna naopak. Je to, abychom tak řekli, rok dámské volenky.

Alice zastihla Petra na poli. Šel za pluhem, unavený a zpocený. Znaleckým okem přehlédla ornici a musela se usmát. Pověst opravdu nelhala. Podle toho, co viděla, byl Petr bídný hospodář. Ornice byla nestejná: místy zkypřena příliš hluboko, jinde zas lysina, to bylo všude tam, kde pluh řízený nezkušenýma rukama vyjel na poyrch. Alice pobídla svou hnědku a dojela až k němu.

Petr teprve teď uslyšel koňský dusot. Překvapeně zdvihl hlavu, strhl širák a usmál se tak rozpačitě jako dítě.

„Jak se máme,“ zeptala se Alice.

„Děkuju, dobře. A jak vy?“

„Taky dobře,“ řekla Alice a elegantně sklouzla s koně. A hned se oba octli v živé rozprávce.

Alice začala Petrovi vysvětlovat, že si při orání počíná špatně, že ryje příliš hluboko.

„A toho není třeba,“ kárala ho přátelsky. „Docela stačí, když se jen zkypří povrch.“ A než se Petr vzpamatoval, podala mu uzdu své klisny, vysadila radlici výš a pak už jen pevně svírajíc madla pluhu, svižně spěchala za pluhem.

Jak krásně orala, a jak snadno! Pluh přidržovala jen lehce, právě tolik, aby nevyjel z brázdy. Petr na ní mohl nechat oči. Vlekl za sebou hnědku, která se mu vzpírala a rychle kráčel za Alicí. Obdivoval se stejnoměrné a přímočaré brázdě, kterou zanechávala lesklá ocel v tmavé půdě. Bylo to opravdu mistrovské dílo, jaké sám jaktěživo nesvedl. A než se nadál, už byli na konci pole a obraceli. Řada brázd přibývala a netrvalo dlouho – celé pole bylo krásně zoráno.

„A teď mě aspoň za mou práci pohostíte, ne?“ zeptala se ho Alice, když nakonec zručně přehodila pluh rádlem vzhůru.

„To se ví, že ano, s radostí!“ řekl Petr.

K jeho srubu nebylo daleko. Sotva vkročili do jeho domova, usadil Alici do pohodlné houpací židle a ze všech stran snášel to nejlepší, co měl. Alice hbitě chroupala bílé suchary pomazané máslem a zavařeninou a zapíjela je čajem vylepšeným smetanou. Už spolu hovořili jako dva staří kamarádi. Alici se však přece jen dlouho nedařilo přemoci ostych a dotknout se záležitosti, kvůli níž sem vlastně přišla. Náhle si však uvědomila, že čas letí. I potlačila rozpaky, vzmužila se a vyhrkla:

„Jste tu tak sám… nestýská se vám trochu po lidech?“

„Ne, nestýská,“ řekl Petr upřímně. „Víte, lidé jsou zlí a mně už se tolik naubližovali, že po nich ani netoužím. Mám raději samotu a klid. A když už se mi někdy zasteskne, vskočím do sedla a zajedu na kus řeči k některému sousedovi.“

„Ale někoho byste přece jen měl mít,“ řekla Alice, „abyste se nemusel starat o všelijaké maličkosti, které vám zabírají fůru času. Víte, někoho, kdo by vám uvařil, dohlédl na dobytek a – a – také vás trochu zapracoval, nemyslíte?“

„To se ví, to bych byl skoro rád. Ale jsem tak chudý, že si nemohu držet dělníka. Stál by nejméně čtyřicet dolarů měsíčně ke stravě a to si nemohu dovolit.“

„Tak jsem to nemyslela,“ řekla Alice. „Dělníka by vám snad nebylo třeba, ale oženit byste se měl. Takhle máte všechno v nepořádku…“

Petr sebou trhl, jako by ho někdo bodl sídlem.

„Na to jsem, slečno Alice, ještě vůbec nepomyslel,“ řekl divoce. „Ostatně, já snad bych ženu ani neuživil. Z těch mých čtyřiceti akrů, z kterých, jak jste sama viděla, je jen osm pod pluhem. Kampak s takovými záměry?“

Ale také Alice se dostávala do varu

„Vidíte, právě proto byste se měl oženit. A to s nějakým děvčetem, které by nebylo zrovna chudé!“

„Ale,“ řekl Petr, „a kterápak by si mě vzala? Vždyť nic nemám a nic neumím. To by byla pěkná domácnost!“

„Nu, tak zlé by to snad nebylo,“ Alice zvážněla. „Jste docela slušný mladý muž, z kterého ještě něco může být. Leckterá by si vás ráda vzala. Já sama vím o jedné…“

Alici se počala řeč plést. Petr se na ni udiveně zadíval. Hlavou mu kmitlo podezření, že snad sama přišla na námluvy, ale hned ten nápad zapudil. Alice? Copak by to bylo možné? Sám sobě byl k smíchu, že ho něco takového napadlo. Slyšel o ní přece vyprávět tolik hrozných věcí, že se mu opravdu chtělo se hlasitě zasmát. Že by si ho chtěla vzít taková amazonka? Nesmysl! Nejspíš ji poslala některá její kamarádka. Ale která?

Chvilku přemýšlel, ale nic nevymyslil. A tak jen řekl:

„Slečno Alice, moc vám děkuju za dobrou vůli, ale víte – já se ženit nebudu a ani nemohu. A vám snad mohu bez ostychu říci, proč. Mám ve staré vlasti nevěstu a té chci zůstat věrný.“

Ani nedomluvil. Pádná rána do žeber ho srazila k zemi.

„Ty podvodníku! On takhle…,“ zaštkala Alice. „Prokristáčka!“ a těžce klesla do židle, roztřesena pláčem.

Petr namáhavě vstal. Zahučelo mu v hlavě a obličej se stáhl bolestí. Chvíli se tupě díval na zdrcenou Alici a pak dostal nápad: vzdychl, obrátil se ke dveřím a chystal se utéci. Jenže vtom Alice vyskočila a jako bez rozumu se mu pověsila na krk.

„Ne, ne, ty nesmíš odejít! Odpusť mi to, to já z přenáhlení, už se to víckrát nestane! Ale ty si mne musíš vzít. Musíš, nebo tě zabiju a sebe taky! Viď, že si mne vezmeš – a tu holku tam za mořem necháš! Co bys s ní dělal? Vždyť ty beztak jen lžeš, abys mne mučil. Nemáš žádné děvče, že ne! Mluv!“

Petr se marně snažil vyprostit z jejího pevného sevření. Nešlo to, ať dělal co chtěl. Svírala ho křečovitě ocelovými pažemi jako divoká kočka.

„Prosím vás, pusťte mne,“ blekotal zmateně. „Musím si dát obklad a umýt se… vidíte, že krvácím a otéká mi obličej.“

„Ne, nepustím! Ty bys mi utekl! Hněváš se?“

„Nehněvám,“ řekl Petr nějak zlomeně. „Ale je mi líto vás i sebe.“

Alice povolila. Petr se venku omyl a pak se vrátil. Alice mezitím proklínala svou horkokrevnost. Oba dlouho mlčeli, než se Petr vzmužil a řekl:

„Prosím vás, Alice, vraťte se domů.“

„Nevrátím, dokud mi neslíbíš, že se vezmeme!“

„Tak mi dejte aspoň několik dnů na rozmyšlenou,“ prosil.

„Ne, chci to vědět hned, rozumíš? Hned!“ řekla Alice a zle zablýskla očima.

„Ale to by nebylo hezké,“ zvolal Petr zoufale. „To bude vypadat, jako kdybych to udělal ze strachu. A co tomu řeknou sousedé? Všichni se mi budou smát, že jsem si vás vzal pro peníze.“

„Co je mi po sousedech? Nikdo se nesmí opovážit ani muknout, nebo bude v kraji o několik rozbitých nosů víc, A na ostatním ti nemusí záležet, jsem přece bohatá.“

Mladý farmář byl v strašných rozpacích. Co měl dělat? Jak vyváznout z drápů té dračice? Když jí bude ještě déle odporovat, nezabije ho?

„Dobrá,“ řekl nakonec chladně. „Když to musí být, pak si vás tedy vezmu.“

Vrhla se mu kolem krku.

„Ty můj hodný, dobrý chlapečku! Jak já tě mám ráda!“

Tiskla ho k sobě a hladila mu opuchlé tváře s takovou něhou, až počal roztávat. Zdržela se u něho do samého večera, radostně švitořila a nakonec ji musel vyprovodit až k její farmě.

Svatba měla být hned v neděli.

Když se oba snoubenci rozloučili, byla už tma jako v pytli. Petr Bubeník se zamyšleně vrátil do svého srubu.

Co se s ním tu noc dělo a co všechno mu prošlo hlavou, to se nikdo v Missourském údolí nedověděl. Avšak druhého dne, když za ním Alice přijela s překrásným hedvábným, zlatem vyšívaným šátkem – měl to být svatební dar –, byl srub zavřen a po Petrovi ani stopy.

Alice se vrátila na svou farmu jako litice. Všechna čeleď musila do sedla a rozjela se na všechny světové strany hledat uprchlíka. Cena, kterou vypsala na jeho nebohou natlučenou hlavu, byla ohromná. A Alice také jela: vyzbrojena lasem a revolvery.

Jenže uprchlík nebyl dopaden. Alice se po několika dnech marné honby vrátila úplně vysílená a zdrcená.

Za ní zůstávala spoušť. Všude, kudy projížděla, rozbíjela hlavy a natloukala nos každému, kdo se jí jen dotkl slovem. To ovšem neumenšovalo její žal. A tak když se vrátila, musel se rozjet její dlouholetý předák Fitz Burghart až bůhvíkam s košatinou pro whisky. Opět jednou po dlouhých letech se na O’Healyově farmě pilo a vůbec tam nastaly ďábelské časy, o kterých bude lépe pomlčet.

A kterési neděle potom mělo celé sousedstvo potěšení vidět Alici a Fitze, jak jdou nejistými vrávoravými kroky k smírčímu soudci. Alice se vdávala z opilosti – jako kdysi před lety její matka.

RVAVÝ HOLYBEE

Bylo to jako hrozný sen, který se mi zdál té noci na Allairově farmě. Ve skutečnosti jsem celou noc nespal.

Časně ráno, kdy ještě všechno spalo, jsem se vykradl ven. Vyvedl jsem Benova koně a vsedl do jeho sedla. Chtě nechtě jsem musel myslit na Petra Bubeníka, psance, prchajícího před ženitbou. A jel jsem, jel – až tak daleko, odkud ještě mohl kůň znát cestu zpátky. Tam jsem seskočil, vecpal do sedla všecky bankovky, které mi dal malý Ben vydělat, a nádavkem jsem přidal dopis:

„Dostals čtyři rány. Pro mne má každá cenu dvou stovek. To je osm set, které ti posílám. Pak ještě řekni, že jsem špatný obchodník. Buď sbohem, Bene! Tvůj Sid.“

A to byl ten můj druhý plán. Povedl se. Kůň to v pořádku donesl na Allairovu farmu. Dál jsem se vydal pěšky.

Tělesně vyčerpán a s posledním desíticentem v kapse jsem se octl v městečku Mandanu, stát Severní Dakota.

Byl krásný teplý den a ústa mi vyprahla žízní. To se ví, že jsem neodolal a zamířil k prvnímu saloonu, který mi přišel do cesty. Bylo v něm živo. Popíjeli zde rančeři z celého okolí a whisky i silné pivo už na některé z nich mocně působilo.

Sedl jsem si na vysokou stoličku u baru, hodil svůj desíticent na pult a poručil si pivo. Ještě jsem nevypil ani první sklenici – za desíticent byly tehdy dvě –, když do místnosti vstoupil nový host. Byl to obrovitý člověk s mocným, hrdě vyklenutým hrudníkem a s ohromnými pěstmi. Podle šatů se dalo soudit, že je to bohatý farmář. Do bronzová ožehnutou tvář měl ještě přizdobenou mohutným svislým knírem a černé oči mu svítily jako uhlíky.

„Haló, jak se máš, Holybee?“ pozdravilo ho několik hlasů.

Muž poděkoval, naráz vypil velkou dávku whisky, zapil ji pivem a pak si rozvážně utřel vous.

„Utekl mi Windslow, ten psí syn!“ řekl zamyšleně. „Hledám nového předáka.“

„A proč by utekl?“ zeptal se někdo.

„Whisky ho zahubila. Nedal pozor, zpil se – nu – a to ostatní si už snad domyslíte.“

Chlapi kolem zařvali smíchem.

„Ovšem, chápeme,“ řekli. „Byl tuhý?“

„Ne!“ řekl Holybee. „Jen asi tři minuty. Pak tahal nůž. Tenhle!“

Mezi hosty saloonu počalo kolovat asi třídecimetrové, ostře broušené želízko. Použil jsem té chvíle, abych řekl Holybeeovi:

„Jestli hledáte čeledína, pane, tak jsem tady.“ Holybee ke mně o krok popošel, přimhouřil jedno oko á znalecky řekl: „Zdáš se být slabý, mladíku.“

„Možná,“ řekl jsem klidně. Znal jsem tyhle námitky, které sloužily jen ke stlačení mzdy. „Ale na ten váš kurnik s pěti čtverečními stopami snad je mě dost.“

„Hoho!“ řekl Holybee. „Abys věděl, mám dvanáct set akrů a je nás na to jenom devět.“

„Dobrá,“ řekl jsem. „To není tak mnoho. Nedávno jsem sloužil v Montaně na patnácti tisících a také to nebylo tak veliké, aby to člověk za den neprolajdal. Jsem zvyklý na koňský hřbet, na poli se taky dovedu shýbnout a přitlačit. Ostatně doufám, že i na tom vašem ždibci porostou pro pracujícího chlapa nějaké dolary.“

Zdálo se, že Holybeemu má řeč imponovala. Přistoupil ke mně, poklepal mi na rameno a zavrčel:

„Koukám, že ti jazyk dobře podřízli. Ale já potřebuju ruce, rozumíš?“

„No a co má být,“ řekl jsem.

„Mám dvě,“

A obrátil jsem je dlaněmi vzhůru, aby mohl Holybee vidět mé dlouho pěstěné mozoly.

To rozhodlo. Za pět minut nato jsem byl přijat do služby. Padesát dolarů měsíčně k celému zaopatření. Byl jsem spokojen. Holybee mě pohostil, ale pak nakrčil čelo a řekl:

„Jinak to nepůjde, musíš na můj ranč pěšky. Mám tu jen jednoho koně a toho bych celých patnáct mil nerad týral dvěma jezdci. Ostatně, teď jsou dvě hodiny, v osm můžeš být na místě. Ale nemysli si, že mi utečeš. Holybee má dlouhé ruce!“

A ukázal mi cestu k farmě. Ušklíbl jsem se a Holybee se vrátil do saloonu. A já? Klidně jsem se vydal k jeho ranči.

Cestou jsem chvíli uvažoval o tom, proč se na mne farmáři v saloonu dívali tak udiveně a soustrastně, když mě bral Holybee do práce. A co znamenala ta záhadná řeč o uprchlém Windslowovi s třídecimetrovým nožem? Ale pak jsem na to zapomněl.

K páté hodině jsem došel k malému potoku. S úlevou jsem se zul a vykoupal si unavené nohy. V tu dobu přeletěl kolem mne jezdec. Holybee na koni. Volal jsem na něho, ale asi mě neviděl ani neslyšel, pádil dál jako šílený.

Konečně večer asi o půl deváté jsem stanul před Holybeeovým rančem. Byla to krásná, výstavná a čistá farma. Pomyslel jsem si, že tu budu rád. I krajina kolem se mi zdála pěkná.

Vešel jsem do dvora radostně a hned jsem mířil k obytnému stavení. Když z něho vyšla jakási žena, smekl jsem širák:

„Je to Holybeeův ranč?“

„Yes! Co si přejete?“

„Dneska mě pan Holybee přijal do práce.“

„Ták? Nu dobrá, jděte dovnitř. On je doma. A já hned přijdu.“

Vešel jsem do předsíně. Byla tmavá, hmatal jsem po klice. Ale právě v okamžiku, kdy jsem ji konečně nahmatal, ozval se zevnitř křik a potom supění, jako by spolu zápasili dva muži.

Nakonec padlo několik suchých ran a úděsné zaúpění.

Vrazil jsem do místnosti. Na zemi se svíjelo klubko (dvou pevně do sebe vpletených mužských těl. Jeden z mužů se konečně vzchopil a poklekl, aby přitiskl protivníka pevněji k zemi.

„Co je to!“ vykřikl jsem zděšeně i podrážděně. To už jsem viděl, že jsou na podlaze krvavé skvrny.

„Do toho ti nic není, proklatý blázne,“ zařval na mne vítěz. Poznal jsem v něm Holybeeho. Ale ten už zase lomcoval mužem pod sebou: „Která země je starší, co?“

„Španělsko!“

Nebožák na zemi zaúpěl pod Holybeeovou drtivou pěstí. „A já ti povídám, že Irsko, Řekneš, že Irsko, rozumíš?“

„Ne, Španěly!“ chroptal umíněný muž vespod. Dopadla nová rána. Celý jeho obličej se zalil krví. Samozřejmě, Holybeeova ruka byla krvavá. Už jsem to nevydržel.

„Pusťte ho!“ vzkřikl jsem. „To je sprosté, slyšíte? To je podlé, bít člověka, který leží na zemi!“

A vrhl jsem se na Holybeeho, který na ten náraz nebyl připraven a překotil se vedle.

V příštím okamžiku však byl opět na nohou, ačkoli byl opilý jako snop. „Cos to řekl?! blekotal. „No počkej, já tě naučím!“

Vrhl se na mne. Ovšem že jsem nečekal. Uskočil jsem a zasadil mu řádnou ránu do boku. Získal jsem tím čas, abych mohl proklouznout do předsíně a odtud rychle seběhnout po schůdkách do dvora.

Holybee se hnal za mnou, ale špatně šlápl a praštil sebou ze schodů. Hlavou tvrdě křísl o zem a zůstal ležet.

Vtom už ke mně přiběhla žena, s kterou jsem se prve setkal.

„Prokrista!“ zaječela. „Co se stalo?“

„Rvali se, no, a já mezi ně,“ vysvětloval jsem rychle.

„Podruhé se do toho nepleť,“ řekla. Šla k Holybeemu, ležícímu před domem. Shýbla se k němu, aby zjistila, co s ním je. Ale nestalo se celkem nic. Klidně ležel a – chrápal.

„Proklatý opilec,“ řekla žena nevrle. „Chrní jako zvíře… Nu, teď pojď dovnitř. Už snad dají pokoj.“

Byl jsem příliš unaven, než abych neposlechl. Přesto mě toto neobyčejné uvítání naplnilo hrůzou a odporem.

Farmáře jsme nechali venku. Žena otočila klíčem ve dveřích a ještě zasunula závoru.

„Ať tam vystřízliví,“ řekla opovržlivě.

Byl jsem tedy znovu v místnosti. Zbitý muž už neležel na zemi, seděl teď u stolu. Nevšímal si krve, která mu tekla z rozbitého nosu, a přihýbal si z baňaté láhve whisky.

Žena mu ji beze slova odtrhla od úst a vyhodila ji otevřeným oknem. Láhev se venku roztříštila na sto kusů. Opilec se na ni tupě podíval, škytl a dal se do pláče. „Vzali mi whisky…,“ ječel.

„Jdi spát, Custarde,“ řekla přísně žena. „Už máš dost. Nebo dostaneš namláceno ještě jednou!“

Custard měl už asi opravdu dost a nikterak netoužil po novém výprasku. Těžce se zdvihl a dovrávoral ke dveřím. Tam se naposled zastavil, okamžik zaváhal a pak zuřivě vykřikl:

„A přece je Španělsko starší než Irsko!“

„No dobře. Tak jdi spát!“

Custard vyklopýtal. Slyšeli jsme, jak se pomalu potácí po schodech. Pak pod ním zapraskala postel a bylo ticho.

Žena přinesla ze špižírny chléb, máslo, mléko a kus šunky. Usmažila několik vajec a postavila na čaj.

„Jez. Už máš jistě hlad,“ řekla prostě. A tak jsem se dal s chutí do jídla.

Mlčky seděla a chvílemi na mne vzhlédla od pletení punčoch. Teprve když jsem byl hotov s jídlem, zeptala se:

„Kde jsi se sešel s mým mužem?“

Všechno jsem paní Holybeeové vyprávěl a nakonec jsem jí řekl, že zde za takových poměrů asi nezůstanu. Ale paní Holybeeová mě uklidňovala. Ujišťovala mne, že se zde tyhle věci odehrávají jen jednou za čas. Připomněl jsem jí Windslowa, o němž jsem slyšel v Mandanu. Na to mi řekla, že si své neštěstí opravdu zavinil sám. Prý přinesl whisky, opil Holybeeho a provokoval ho. Když byl pak bit, tasil nůž. Holybee mu nůž vyrval.

„Nu, a proto musel Windslow uprchnout.“

„Dobrá,“ řekl jsem. „A co ostatní čeleď?“

„Jaká čeleď? Kromě Custarda tu nikdo není.“

„Jak to?“ zvolal jsem udiveně. „Dvanáct set akrů bez čeledi? Vždyť mi Holybee řekl, že je tu kromě něho ještě devět čeledínů!“

„Jo, to bývalo. Ale všichni se s Holybeem zpíjeli a pak se s ním rvali. Jeden za druhým utekl. Teď už nemáme nikoho, jen Custarda. Ten už si na to zvykl.“

„A prosím vás, jak stačíte obdělat všechna pole?“

„Ale jde to. Stará lady nám posílá lidi na výpomoc.“

„Kdo je to – stará lady?“

„Jeho matka,“ řekla farmářova žena a ukázala ohnutým palcem ven za sebe.

Nakonec jsme ujednali, že u nich zůstanu tak dlouho, jak se mi bude chtít. A že dostanu dva dolary za každý den, který na Holybeeově farmě vydržím.

Potom mi paní Holybeeová ukázala můj pokojík. Byl zařízen prostě, ale velmi čistě.

Přesto, když jsem uléhal do té bílé a čisté postele, pevně jsem se rozhodl, že tu nezůstanu déle než týden.

PRÁZDNA LÁHEV

Když mne druhého dne ráno Holybee budil, nestačil jsem se divit. Po včerejším hýření nezbylo ani stopy. Farmář se pustil do práce jako lev a i Custard byl znamenitý dělník. A tihle dva chlapi, kteří se včera málem umlátili k smrti, dnes spolu žertovali, jako by se mezi nimi vůbec nic nestalo.

Ačkoli bylo na ranči přes čtyřicet krav, do snídaně byly podojeny. Pak jsme je Custardovi pomohli vyhnat do prérie, a když zmizel se stádem ve zvířeném prachu, dali jsme se do práce na poli. Holybee pracoval za čtyři a žertoval, i když z nás stékaly potůčky potu.

Den za dnem spokojeně ubíhal a já jsem v práci docela zapomněl, že jsem chtěl farmu opustit. Tak rychle uplynulo čtrnáct dní. Holybee byl se mnou spokojen a já, to mohu říci docela otevřeně, s ním také.

Jednoho dne, když jsme zrovna dosázeli kukuřici, navštívil nás podivný gentleman. Byl celý v kožených šatech, bohatě zdobených třásněmi. A na hlavě měl širák, jaký jsem, na mou duši, do té doby ještě neviděl: měl v průměru jistě dvě stopy a místo stuhy zlatou šňůru, která vpředu končila žaludy.

Byl to švihák. Jeho ruce už zdaleka svítily prsteny s drahými kameny. Prsteny i kameny byly sice falešné, zlatá stuha na klobouku také, ale Alleck Empty Bottle, jak se ten gentleman jmenoval, byl jedním z nejbohatších lidí našeho okresu.

Tak jsem se seznámil s bratrem Narcisse Allecka ze Staré Vdovy.

Neměl svou přezdívku nadarmo. Empty Bottle čili Prázdná láhev, to byl největší piják v celém okolí a jeho buggy, dvoukolový cestovní vozík, byl vždy správně zatížen různými lahvemi se silnými lihovinami všeho druhu.

Sotva ho Holybee uviděl, nechal práce a vrhl se k němu.

Allecka jsem do té doby neznal, a tak jsem nechápal, proč měl Holybee takovou radost, když ho spatřil. To mi bylo jasné až večer, když jsem se vrátil sám z pole domů.

Holybee a Alleck seděli spolu za stolem a oba byli už silně podnapilí. Custard, kterého nutili rovněž do pití a který se, jak bylo vidět, vrátil teprve nedávno, byl zatím střízlivý a tvářil se velice úzkostlivě.

Dali mi připít. Abych tedy nebudil zlou krev, hodil jsem do sebe jednu whisky a pak jsem se vytratil na dvůr. Za chvíli se za mnou vyloudal i Custard.

„Kde je paní Holybeeová?“ zeptal jsem se.

„Pryč,“ řekl Custard, „utekla. Tohle totiž nebude žádná maličkost. To bude trvat dva tři dny. A potom, kamaráde, nastane řežba, že jsi něco takového v životě neviděl. Raději jít od toho. Jestli nemáš dost odvahy, odkliď se. Já bych taky odjel, ale je tu přes dvacet lahví a to už za nějakou ránu stojí. Ostatně, půjdou do sebe jako dva berani a třetího si ani nevšimnou. Jen aby nevytáhli kolty. To by pak mohlo dopadnout…“

„Cože? Myslíš, že si to spolu rozdají?“

„To je tak jisté, jako že dvakrát dvě jsou čtyři. Alleck sem přece přijel jen kvůli tomu. Už v Mandanu se sázel, že Holybeemu nabije hornu. No, nevím, hochu, jak to dopadne. Vyhlídky mají oba stejné. Alleck sice není tak silný jako Holybee, ale boxovat s ním bych nikomu neradil. Dává rány, po kterých by i kráva padla. Ostatně, uvidíme!“

Custard zašel do kolny a já zůstal na dvoře sám.

Nevěděl jsem, co dál dělat. Měl jsem se snad rozjet za paní Holybeeovou? Silně mě to svádělo. Co je mi vlastně do dvou opilců a hrdlořezů. Ať si tu navzájem duše z těla vyrazí. Tyhle rvačky, to je opravdu zábava k pomilování, jen co je pravda! Host přijde jen proto, aby se opil a porval s hostitelem!

A přece bych byl rád svědkem té nastávající bitky dvou prérijních bohatýrů. Celý okres se už asi těší na její výsledek a já budu mít záviděníhodnou příležitost být očitým svědkem. To už přece stojí za to, aby člověk nasadil kus vlastní kůže.

Oba gentlemani se toho dne zpili pod obraz a pak svorně usnuli u jednoho stolu, aniž zatím k něčemu došlo. Custard pil s nimi a sotva se držel na nohou. Přesto měl ještě tolik rozumu, že jim odepjal opasky s revolvery a odnesl je nahoru ke mně do pokojíku, abych je schoval. Holybeeův kolt jsem si z opatrnosti připjal sám, Alleckův revolver jsem vyprázdnil a pro jistotu ho zavřel do bedny s ovsem.

Dalšího dne se pilo neméně statečně. A začalo to brzy po poledni. Holybee začal z neznámé příčiny tvrdit, že věž kostela v Mandanu je červená, ačkoli bylo všeobecně známo, že je modrá. Alleck odporoval.

Chvíli tak seděli proti sobě za stolem, zrudlí hněvem. Bušili pěstmi do desky a kouleli očima. Potom se vyhrnuli na dvůr, aby si

dokázali silou, nač jim rozum nestačil. V mžiku byli z kabátů venku a vrhli se na sebe hned na zápraží. Díval jsem se na ně shora z okna.

Custard nelhal. Alleck byl v pěstním zápase opravdový umělec. Holybeeovy strašné rány tloukly do prázdna a jen ho zbytečně unavovaly. Zato Alleck bil naplno. Každá jeho rána seděla. Holybee, který měl brzy rozbitý nos a roztržené obočí, jen vrávoral a mával hroznýma rukama jako větrný mlýn.

Custard se komíhal kolem nich, a když se některá rána obzvlášť povedla, ječel nadšením. Farmář vůčihledě slábl a malátněl, zatímco Alleck útočil s dvojnásobnou silou. Užuž se zdálo, že Holybee upadne, jednou dokonce už klesl na koleno, ale vždycky se zase vzchopil.

Jenže najednou se stalo něco hrozného. Těla rváčů se na okamžik do sebe vklínila. Pak Alleck uskočil a rozmáchl se k hrozné ráně. Jeho pěst však nedopadla. Holybee uhnul a udeřil Allecka strašnou silou do hrudního koše. Alleck komicky rozhodil rukama, podivně zakvikl a těžce dopadl na zem jako kámen. Ještě se chtěl zvednout, ale dvě tři nové rány, vedené s úděsnou prudkostí, ho dorazily.

Holybee se vzpřímil a hlasitě se zasmál:

„Blázne! Přece jsem ti říkal, že ta věž je červená,“ řekl chroptivě, ale Alleck už se nehýbal.

Holybee se potom vrátil k whisky. Ovšem ne na dlouho, neboť za chvíli nastala nová rvačka.

Zavinil to vlastně Custard. Zastal se Alleckova mínění a historie s barvou střechy mandanského kostela se opakovala. Custard byl za to hrozně bit. Slyšel jsem jeho řev až nahoře.

Jednu chvíli se mi zdálo, že jde někdo po schodech vzhůru. Vytáhl jsem revolver. Byl jsem odhodlán střelit každého, kdo by mě chtěl obtěžovat. Naštěstí to byl klam, nikdo nepřišel.

Teprve v noci jsem se odvážil sejít dolů.

Holybee, úplně zpit, děsivě chrápal. Custard s naběhlým a potlučeným obličejem spal na podlaze; patrně tam, kde při zápase upadl. Zbyly ještě tři láhve whisky. Vychrstl jsem je ven.

Alleck ležel dosud venku. Nabyl už vědomí a tiše sténal. Zapřáhl jsem buggy a odvezl ho na jeho ranč.

Přivolaný lékař zjistil, že má zlomená dvě žebra. Byl to výborný lékař. Vzal mě stranou a přimhuřuje jedno oko, řekl:

„Jo má od pádu, není-li pravda? Jel navštívit svého přítele a náhodou upadl.“

„Nevím, bylo-li to náhodou,“ řekl jsem. „Nebyl jsem u toho.“

„Ovšemže to bylo náhodou,“ řekl lékař s důrazem. „Pojď se mnou k Alleckovi, ten to přece musí vědět nejlíp.“

Zašli jsem k raněnému. Když jsme ho vyslechli, byl jsem silně překvapen. Opravdu potvrdil, že to všechno skutečně zavinil nešťastný pád z půdy. Alleck mi sám řekl, že byl ospalý a vypadl z buggy.

Dobrá, věřil jsem tomu, právě tak jak tomu věřilo celé okolí. Ti, kteří vsadili na Holybeeho, si mnuli ruce. Jestli se nemýlím, byl mezi nimi i sám šerif. Ostatně Alleck se zotavil tak brzy, jak to jen bylo možné, a tak celá historie skončila bez následků.

Od té doby zavládl na Holybeeově ranči opět klid, který trval až do voleb, tedy celý měsíc.

TVRDÁ HLAVA

Když nastaly volby, začal v našem okrese neobvyklý ruch. Kandidáti republikánské i demokratické strany se vydali na lov hlasů, sháněli je dům od domu, od farmy k farmě. Ovšemže zajeli i k nám, a toť se ví, že ne bez whisky. Jinak by přece s Holybeem nebylo ani řeči.

Demokraté byli obratnější. Odvezli Holybeeho do Mandanu a posadili ho u volební urny. A tak starý rváč seděl u urny, pil whisky a zapřádal nebezpečné rozhovory o tom, že demokrat je řádný občan a člověk, kdežto republikán je vyvrhel společnosti a netvor.

Tento jemný agitační způsob se osvědčil, demokraté to tenkrát vyhráli. A když vyhráli, odvezli pak Holybeeho domů.

Mohli si ho tam nechat, nikterak se nám po něm nestýskalo.

Byl večer, když ho pracně složili z šerifova kočárku. Právě jsem skončil svou denní práci a odpřahal jsem. Spokojeně jsem zavedl koně do stáje a uvázal je ke žlabu, když vtom odkudsi ze tmy za mnou vyrostl Holybee.

„Copak! Už odpřaháš?“ vrčel opile. „Pěkné hospodářství. Jak farmář není doma, tak už se končí v poledne. To je mi pěkný pořádek! Copak myslíš, že kradu? Za co ti vlastně platím, lajdáku! Aby ses tu válel? Hned zapřáhni a hajdy na pole!“

„Už je večer, tak kam bych jel v té tmě,“ já na to klidně.

„Cože? Večer? Já povídám, že je poledne. A když já řeknu, že je poledne, tak je poledne, a žádný večer. Hned pojedeš, nebo!“ A zahrozil mi pěstí.

„Jaképak nebo. Už je opravdu tma, kam bych jezdil?“

„Kam bys jel, bídný republikáne? Na prérii pojedeš! Anebo ke všem čertům, žebráku jeden!“

„Spílat mi nemusíte,“ řekl jsem podrážděně. „Nejsem, k vaší farmě přivázán a taky už sám vím, co mám dělat. Ale vy byste udělal nejlíp, kdybyste se šel vyspat. Jste zase namol!“

„Cože? Já? Ty mi budeš povídat něco o opilství! Hned jeď na prérii, než tě rozdrtím jako veš!“

Musím říci, že mi to pohnulo žlučí. Necítil jsem se hněvem.

„Půjdu,“ řekl jsem, „ale nejdřív mi vyplatíte mzdu.“

„Jo, vyplatím!“ zařval Holybee a skočil po mně. „Tady ji máš!“ Dostal jsem ránu, která mě div nepovalila. Jako střela jsem přeskočil dřevěné pažení a snažil se uniknout z dosahu jeho strašných tlap.

Jenže Holybee s krví podlitýma očima byl skokem za mnou.

A tu jsem zahlédl, že vedle mne stojí o stěnu opřená okovaná rozpora. Než mě mohl Holybee znovu uhodit, zdvihl jsem ji oběma rukama a sekl jsem jí opilého rváče přes hlavu.

Ozval se podivný suchý zvuk a Holybee se instinktivně chytil oběma rukama za rozbitou hlavu. Bezvládně se sesul k zemi. Ještě pořád jsem držel rozporu v rukou a díval se vytřeštěnýma očima na skoleného obra. Kolem hlavy se mu zvolna šířila temná kaluž krve.

Zabil jsem ho! Můj bože, teď jsem ho zabil!

Vyběhl jsem ze stáje do farmy.

Custard seděl s paní Holybeeovou v kuchyni a večeřel. Neměli ani tušení, co se stalo. Ale jak se na mne podívali, oba vyskočili. Patrně na mém obličeji zahlédli něco strašného.

„Co se stalo, Side?“

„Já ho zabil.“

„Koho?“

„Farmáře – ve stáji,“ řekl jsem a klesl na lavici.

Oba vyběhli ven. A bylo ticho, minuty pomalu ubíhaly. Zdvihl jsem se a vyvrávoral nahoru do svého pokojíku. Měl jsem tam uschován revolver ještě od té doby, kdy Holybee zbil Allecka. Napadlo mě, že jen tak mohu uniknout spravedlnosti.

Rychle jsem shodil slamník z postele a vytáhl kolt z koženého pouzdra. Je nabitý? Není. Vzpomněl jsem si, že jsem vysypal patrony do skříňky vedle postele. Byly tam. Horečně jsem nabíjel… až do okamžiku, kdy mě někdo praštil přes prsty.

Kolt mi vypadl z ruky a patrony se rozsypaly po zemi.

Byl to Custard.

„Ty blázne,“ povídá, „snad bys nechtěl vyvést nějakou hloupost? Toho jen tak nezabiješ, co si myslíš. Má jen trochu natlučenou makovici. Ale ty musíš hned pryč, než se zase sebere. Pak by to s tebou mohlo špatně dopadnout. Pojedeš k staré lady.“

Za pět minut nato už jsem letěl na koni prérií na ranč Holybeeovy matky. Zdálo se mi to absurdní, že mne ta stará dáma bude chránit před svým vlastním synem, až se odporný opilý rváč vzpamatuje a začne mě shánět.

Stará paní mě srdečně přivítala a vyslechla mé vyprávění celkem bez vzrušení.

„Neboj se,“ řekla. „Můj syn má lebku jako ze železa. Nic mu nebude. Ale bude ti chtít vykrákat za každou cenu, na to vem jed, a z toho by mohlo být pěkné poležení v nemocnici. Já ho znám, je to můj syn. Ale ty jsi jako čeledín neměl bít svého farmáře. Pročpak jsi raději neutekl?“ Vyložil jsem jí, že to nebylo možné. „Neměls na něho křičet, když byl opilý. Jak vidím, jsi ještě mladý, zelený a jako pápera. Můj syn už srovnal jiné chlapíky, a teď bude chtít zbít i tebe, protože

mu bude hanba, že na něho vyzrál takový žlutý zobák. Ale já tě nedám, neboj se. Přikryju tě sukní a to stačí. Na mne on si, holenku, netroufá.“

Přespal jsem v jedné světnici se starou paní. A brzy ráno, sotva jsme usedli k snídani, vjel někdo do dvora. „Už je tady,“ řekla klidně stará paní. „Vlez si semhle.“ A už mě cpala pod poklop uprostřed světnice. Byl to sklípek na brambory. Poklop zapadl a byl jsem ve tmě. Slyšel jsem, jak stará paní na něj přitáhla ještě židli a usadila se na ni. Byla odhodlána mne opravdu bránit.

Za několik okamžiků vešel do světnice Holybee. Ohmatal jsem revolver a přesvědčil se, že je nabitý.

Holybee promluvil, zřetelně jsem slyšel jeho hlas. „Matko,“ řekl, „ten darebák je určitě tady. Vím to. Je-li to muž, a ne baba, ať vyleze, já si s ním taky po chlapsku promluvím.“

„Myslím, chlapče, že on ani není příliš zvědav na to, co mu chceš říct“ řekla stará paní. „Ostatně on s tebou už mluvil včera a pokud jsem mu mohla porozumět, vysvětlil ti své mínění docela zřetelně a rozumně. Nebolí tě po tom ještě trochu hlava?“ Asi se podívala na obvaz na synově hlavě, neboť se najednou dala do upřímného smíchu.

Jenže mně ve sklípku do smíchu nebylo, zvlášť když jsem v příštím okamžiku opět slyšel Holybeeův hlas, který zahučel:

„No, když to nepůjde po dobrém, dostanu ho po zlém. Tak dalece mne přece znáš, matko.“

„Cože? Ty chceš odmlouvat své staré matce?“ slyšel jsem hudrovat starou paní. „Divím se, kde se v tobě ještě bere tolik odvahy po tom včerejším výprasku? Snad si nemyslíš, kloučku, že mně budeš vyhrožovat? A to ne!“

Přitom ke mně dolehl mlaskavý zvuk vydatného pohlavku, načež kdosi spěšně vyletěl ze dveří. Současně jsem zaslechl Holybeeovu matku, jak volá:

„A v poledne ať tu má ten hoch svou mzdu, nebo si tam pro ni přijedu, rozumíš?“

Odpověď jsem neslyšel. Ozval se jen koňský dusot a potom vrznutí příklopu, který mi stará lady zdvihla nad hlavou.

Trochu zahanben jsem vylezl po schůdkách do světnice.

„Tak co, slyšels?“ řekla stará paní a usmívala se.

„Slyšel, jakpak ne,“ řekl jsem. „Ale jak jste to mohla dokázat, že jste ho tak rychle vyhodila?“

„Hm,“ řekla stará paní, „copak myslíš, že my ženské nemáme žádnou sílu?“ A než jsem se nadál, chytila mě jednou rukou za opasek, zdvihla mě trhem do výše a posadila si mě na druhou ruku.

„Jo, kampak bych byla zamlada přišla,“ pokračovala stará lady, když mě spouštěla opatrně zpátky na zem. „Starý Holybee byl, holenku, chlapík jako ze železa, a co se týče pití, to by na to teď chlapci zůstali koukat s otevřenou hubou. A když hoši dospívali, bylo pořád třeba srovnávat mezi nimi všelijaké spory. To byla podívaná, když se tak někdy dostali všichni do sebe! To jsem je pak musela spořádat všechny najednou… Ach, kde jsou ty krásné doby!“

Stará paní se na chvíli ponořila do dávných vzpomínek. Byly to vzpomínky na život prvních průkopníků v této krajině. Rodili se i žili v lesích, rvali se s medvědy, vlky i s Indiány, až konečně přemohli les a nadělali z něho úrodná pole.

Chápal jsem to. Byl to tvrdý život, mnohem drsnější než ten dnešní. Ale jaké vychovával lidi! Tenkrát lidé nekradli jako teď, nešidili, a slovo člověka mělo větší cenu než všechny směnky a ďábelské vynálezy, jimiž se hemží svět nyní.

Poseděli jsme se starou lady, vyprávěli si až do poledne, kdy najednou přijel Custard a – světe, zboř se – přivezl celou mou mzdu.

S pozdním odpolednem jsem se vydal na cestu. Stará paní mi půjčila koně, ale musel jsem jí dát ruku na to, že ho nechám u starého Cummingse na Missourském brodě.

„A za nějaký čas se vrať zpátky, slyšíš?“ domlouvala mi při loučení. „Holybee, ať je jakýkoli, rychle zapomíná.“

Spěchali jsme. Kobylka se řádně zapotila a já také. Ještě za řekou jsem se ohlédl, nežene-li se za mnou ten starý rváč Holybee…

Ne, naštěstí nejel. Patrně mu šly ty dvě lekce, které dostal tak rychle za sebou, k duhu.

NOČNÍ JEZDCI

A tak jsem byl zase volný, ale nějak nevesele jsem se vydal na cestu za řekou. Krajina kolem byla smutná a nohy se mi bořily do bezedného bláta. Přesto jsem se ubíral bystře vpřed a k večeru už jsem měl dobrý kus cesty za sebou. Cesty – kam?

Už se šeřilo, když jsem došel k jakémusi osamělému ranči. Zaklepal jsem na dveře a někdo zevnitř mě pozval dál.

Ve veliké kuchyni seděl obrovský ramenatý farmář s dlouhým plnovousem. Kromě něho tu byly ještě dvě ženy, které něco šily. Patrně jeho manželka a dcera. Bylo to jako u McCarthyových, ale to děvče nebylo Mabel.

„Dobrý večer,“ řekl jsem.

„Dobrý večer,“ odpověděl mi farmář. „Co tu chceš?“ dodal a důkladně si mě prohlédl od hlavy až k patě.

„Promiňte, že jsem sem vešel,“ řekl jsem. „Chtěl jsem ještě dnes dorazit do Paxtonu, ale překvapila mě tma. Neprodali byste mi něco k jídlu a nenechali mě tu přespat? Třeba ve stodole nebo ve stáji na slámě. Peněz mnoho nemám, ale rád zaplatím.“

„Copak, večeři ti dáme zadarmo. Vidím, že nejsi žádný boháč, a nám neubude. Ale spát tu nemůžeš. Nejsi zdejší a cizí lidé ve mně nevzbuzují zrovna moc důvěry. To ti říkám přímo. Spát můžeš v Tuttlevillu. Není to odtud daleko, a jestli seš pořádný člověk, šerif už ti tam něco opatří… Můžeš tam být za necelé dvě hodiny. Hej, Mabel, usmaž mu kus slaniny s vejci a dej mu šálek horké kávy!“ řekl dívce. „O nás nikdo nesmí říct, že jsme ho nepohostili.“

Děvče beze slova přistoupilo k plotně. Byla to tedy přece jen Mabel, ale ne McCarthyová. A neuteklo ani deset minut, už přede mnou stála vydatná a chutná večeře. Byl toho vrchovatý talíř: slanina, pečená vajíčka, k tomu pecen bílého pšeničného chleba a plná konvice vonící kávy. Nebylo mě třeba pobízet, pustil jsem se do jídla.

Všichni mě se zájmem pozorovali, jak hltavě polykám velké kusy chleba a slaniny. Starší žena dokonce jednou soustrastně povzdechla a chtěla mi asi něco říci, jenže rančerův přísný pohled ji zadržel. Sklonila se tedy znovu nad ruční prací. Pak mi děvče ještě jednou naplnilo talíř – a já pokračoval v hodování.

Pojednou něco upoutalo mou pozornost.

Někde v dálce na silnici se ozval koňský dupot. Rančer zvedl hlavu a pozorně se zaposlouchal. Dusot byl stále zřetelnější. Bylo zřejmé, že jezdec žene koně tryskem. Před samým domem se náhle kůň zarazil a za malý okamžik se ozvalo zvláštní zaklepání na dveře.

„To je on,“ řekl farmář. „Mabel, přines ten balík!“

Dívka znovu beze slova vstala a přinesla těžký, objemný balík. Co v něm mohlo být? Patrně něco těžkého. Nebyla to snad tajně pálená whisky? Farmáři se tímhle pašeráckým průmyslem dost zabývali. Ale než jsem to mohl uhodnout, farmář popadl balík a vyšel s ním ven. Zvenčí se pak ozval tlumený rozhovor dvou mužů, ale co si povídali, tomu nebylo rozumět. Už jsem se na to chtěl zeptat obou žen ve světnici, když tu se farmář kvapně vrátil. Byl všecek bledý a zřejmě rozrušený.

„Taktak že dojel,“ řekl. „Ti slídilové se mu pověsili na paty a stěží je setřásl.“ Pak se obrátil ke mně. „A ty, už jsi hotov?“

„Ano. Pěkně děkuju za pohoštění…,“ začal jsem obřadně.

„Díků není třeba,“ přerušil mě. „Co jsme dali, dali jsme rádi. Ale teď vzhůru do Tuttlevillu. Cesta je rovná, nemůžeš zabloudit. A pospěš si! Tenhle kraj není příliš bezpečný. Jo, a kdybys snad někoho potkal, neříkej mu, cos tu viděl. Sbohem.“

Ještě jsem chtěl poděkovat oběma ženám, ale rančer už byl netrpělivý.

„Jen se nezdržuj a koukej, abys šťastně dorazil! Kdybys cestou něco viděl, radši dělej, že to nevidíš. To ti radím.“

A tak jsem se octl zase před farmou – dřív než jsem se vůbec mohl dovtípit, proč mě farmář tak rychle vystrnadil. Večeře i teplo kamen mě sice zahřály, ale současně s teplem na mne přišla i malátnost a ospalost.

Šel jsem jako opilý a oči se mi zavíraly únavou. Musel jsem se vší silou přemáhat, abych nesešel z cesty. Noc byla stále temnější a husté neprůhledné mraky zatáhly celou oblohu. Asi třikrát jsem přešel tutéž křižovatku, ale nakonec jsem našel správnou cestu. Pak už byla taková tma, že jsem šel jen po paměti a stále se snažil zachovávat původní směr.

Moje ospalost se tak stupňovala, že jsem posléze opravdu vrávoral jako opilec a začal jsem tak trochu spát v chůzi. A tu mě najednou probudily vzdálené pravidelné zvuky ve tmě za mnou. Byl to nový koňský dupot, zesilující se každým okamžikem.

Zastavil jsem se a naslouchal.

Ti noční jezdci měli patrně velice nakvap. Už byli blízko za mnou, když jsem málem narazil na strom při okraji cesty. Bezděčně jsem se chytil kmene, a to právě v okamžiku, kdy první jezdec prolétl tmou kolem mne. Vůbec mě nezpozoroval Ale hned za ním tu byl druhý a třetí a ještě několik dalších. Ti u mne zarazili koně a oslnilo mě několik světelných proudů z elektrických lampiček. Ozvaly se hlasy a volání za prvním jezdcem. Pak všichni seskákali s koní a obklopilo mě několik statných mužů.

Když jsem zahlédl na prsou jednoho z nich velikou stříbrnou hvězdu, prolétlo mi hlavou jediné slovo: šerif! A už se mě začali vyptávat, kdo jsem a kam jdu. A zdali jsem někoho nepotkal.

První dvě otázky jsem jim klidně a pravdivě zodpověděl. I to, že jsem cestou nikoho neviděl. Ale o tom, co jsem zažil u farmáře, který mě pohostil, jsem neřekl ani slova.

Poradili mi, kudy mám jít a kde se v Tuttlevillu hlásit. Měli však tak naspěch, že je v příští minutě opět pohltila noční tma. Z jejich řeči jsem vyrozuměl, že pronásledují nějaké podloudníky s lihovinami.

Chvíli jsem si odpočal pod stromem a pak jsem se vydal na další cestu. Ušel jsem ještě pořádný kus, když se mi konečně zazdálo, že jsem šťastně dorazil do Tuttlevillu. Zahlédl jsem totiž po pravé straně silnice černý obrys nějaké vyšší budovy. Nebyla osvětlena, a proto jsem ji minul. Doufal jsem, že už za ní najdu městečko a nocleh. Ale za domem byl zase les.

Zůstal jsem nerozhodně stát. Mám jít ještě dál, nebo požádat o nocleh tady? Únava mě k tomu silně sváděla.

A tak jsem vešel vrátky, která byla otevřena, do zahrady. Vyšel jsem po schodech na dřevěnou verandu a silně zaklepal na hlavní dveře. Skoro jsem se vylekal, když se samy otevřely.

Co to mělo znamenat? Copak si zdejší lidé na noc nezamykají dům? Zrovna tady, kde šerif se svou smečkou honí ve tmě podezřelé zločince! Mám vkročit dovnitř, nebo ne?

Z budovy se neozýval ani nejnepatrnější zvuk. Zabušil jsem na dveře ještě jednou tak silně, že by to probudilo i mrtvého – a zase nic. Ticho. Jako by v té budově už všechno dávno vymřelo. Pomyslel jsem si, že buďto ti lidé tu mají tak tvrdý spánek, nebo zkrátka není něco v pořádku. Nakonec jsem si dodal odvahy, rozžehl jsem zápalku, otevřel i druhé vnitřní dveře a vešel jsem dovnitř.

Ve světle zápalky jsem shledal, že stojím v prostranné, ale úplně prázdné síni. Zdi kolem byly pokryty asi do výše osmi stop ozdobnými deskami ze starého ztemnělého dřeva. V průčelí síně se černal ohromný, mramorem obložený otvor do krbu. Krb měl krásnou, ze železa tepanou starodávnou mříž. Strop i zdi nad dřevěným obložením byly sice malovány, ale malba už byla oprýskaná a zašlá. Podlaha byla od vápna, plná oprýskané omítky, smetí a prachu. Vypadalo to, že už tu hezky dávno nikdo nebydlí. Což ovšem neznamenalo, že by se tu nedalo spát.

Rozsvítil jsem silnou svíčku, kterou jsem měl v kapse, a prošel jsem celým neobydleným domem. První zdání se potvrdilo. Bylo to patrně sídlo nějakého movitého gentlemana, ovšem hnízdo již dávno opuštěné a značně zpustlé.

Než jsem se uvelebil ke spánku, nedalo mi, abych přece jen neprohlédl celý dům. Byl jednoposchoďový. Dole byly kromě velikého sálu ještě dvě místnosti: kuchyně s ohništěm a menší pokojík. Do prvního poschodí vedly temné hlazené schody a nahoře bylo šest stejně velikých pokojů. Všechny byly úplně prázdné a zpustlé. Sešel jsem pak opět dolů, podívat se na dvůr za domem. Byl rozlehlý a zarostlý trávou. Na jeho konci stála stodola a ještě o kus dál stáje.

V těch stájích jsem konečně zajásal: bylo tam to, co jsem hledal. Několik náručí kukuřičné slámy! Rychle jsem ji začal nosit do onoho malého pokojíku v přízemí a netrvalo ani deset minut – a lože bylo uchystáno. Přivázal jsem si kapesním šátkem klobouk k bradě, svlékl kabát a přikryl se jím. Pak jsem shrnul co nejvíc kukuřičných stébel na sebe a stočil se do klubíčka, že mě ani nebylo vidět. Bylo to krásné, měkké a pohodlné lože, že – podle mého názoru – sám president Spojených států nemohl mít lepší. Zvolna mnou prolínalo teplo. A za půl hodiny už jsem spal tak tvrdě jako každý spravedlivý člověk, kterému nikdo na světě nemůže nic ukrást.

KLUBOVNA KU-KLUX-KLANU

Bylo už po půlnoci, když mě probudil noční chlad. Uvědomil jsem si, že jsem asi ve spánku se sebe shodil kabát a odkopal slámu, takže mě roztřásla zima. Rychle jsem to hleděl napravit. Už jsem byl se svou prací skoro hotov, když jsem zaslechl ze sousedního sálu nějaké zvuky.

Zdálo se mi, jako by vedle hovořilo několik lidí najednou, v jednu chvíli jsem dokonce zaslechl zlostný výkřik a hrubé zaklení. Pak bylo slyšet kroky několika lidí, kteří vycházeli na dvůr. I když nakonec vše ztichlo, bylo ze sousedního sálu slyšet zřetelné praskání hořícího dřeva.

Dosud jsem ležel na svém loži a tiše uvažoval. Je to skutečně pravda, nebo mám nějaké halucinace? Přejel jsem si pro jistotu rukou po tváři. Ne, nespal jsem. Nemohl to být sen. Ty zvuky odvedle bylo slyšet příliš zřetelně. A musel tam plápolat skutečný oheň, vždyť i v pokojíku, kde jsem ležel, se počalo oteplovat.

Chvíli jsem se rozhodoval, mám-li vstát a jít se tomu podívat na kloub. Jakýsi vnitřní hlas mi sice radil, abych se do ničeho nepletl a hleděl znovu usnout, ale nakonec zvědavost zvítězila. A tak jsem se vzchopil na loži a vstal.

V domě teď vládlo naprosté ticho. Byly slyšet jen ty zvuky, připomínající praskot ohně.

Otevřel jsem dveře do sálu, kde byl onen obrovský starodávný krb. Zarazil jsem se. Sál byl osvětlen rudou září ohně z plápolajícího krbu. Tak přece mě smysly neklamaly! Ale kdo tu rozdělal ten oheň? Takoví tuláci, jako jsem já sám? To nebylo pravděpodobné. Kde by vzali ta ohromná polena, která tu teď tak prudce plápolala? Přece jsem tu žádná neviděl, i když jsem prohledal dům od sklepa až po půdu. Ten oheň musel rozdělat někdo místní. Ale co to bylo za lidi a proč odešli? A proč oheň uprostřed noci? Co se zde mělo dít?

Bezděky jsem si vzpomněl na šerifa a jeho družinu, na vousatého farmáře i záhadného jezdce, který od něho převzal podezřelý balík. Mimoděk jsem se zachvěl. Zde byl dosud v módě soudce lynč, a dost možná, že se stanu svědkem nějakého takového soudu, o němž jsem dosud četl jen v časopisech a románech.

Jak z toho ze všeho utéci?

Znovu jsem se rozhlédl po chabě osvětleném sále. V koutě nedaleko krbu stála opřena o zeď těžká kulovnice, které jsem si prve nepovšiml. Rychle jsem k ní přistoupil a vzal ji do ruky. Byla to staromódní puška, předovka. Vzpomněl jsem si, že jsem viděl podobné ve vojenském muzeu ve Washingtonu. Byla to karabina z občanské války Severu proti Jihu. Ano, nemýlil jsem se. Měla i vojenské číslo a tovární značku: I. K. Louisvilie Kentucky. Byla to jedna z těch pověstných kentuckých karabin, jež kdysi byly nejlepšími a nejspolehlivějšími zbraněmi na světě – tedy tenkrát, před šedesáti lety. Ale kdo mohl ještě teď nosit staromódní nemotornou zbraň? Nějaký starý hajný? Natáhl jsem kohoutek. Na pánvičce byla nasazena lesklá, měděná, patrně docela čerstvá zápalka. Zbraň byla zřejmě nedávno nabita. Pomyslil jsem si, že tedy teprve teď mohu vyjít bez obav ven na dvůr a přesvědčit se, co se to tu vlastně děje. Se zbraní v ruce už jsem se ničeho nebál.

Než jsem však mohl uskutečnit svůj úmysl, stalo se něco, co jsem nečekal.

„Polož tu zbraň, není tvoje!“ ozvalo se za mnou drsně.

Polekaně jsem sebou trhl a prudce se obrátil ke dveřím.

Tam stál podivný přízrak. Ramenatý, dobrých šest stop vysoký člověk na mne mířil velkým lesknoucím se revolverem. Byl celý zahalen v dlouhý černý plášť a na hlavě měl špičatou černou kapuci, z jejíž masky na mne svítily dvě přísné, jako ocel šedé a chladné oči.

„Odlož zbraň, nebo vystřelím!“ vyzval mě znovu netrpělivě. Okamžitě jsem poslechl, nebylo vyhnutí.

„Jak jsi se sem dostal?“ chladně se zeptal záhadný muž.

„Zabloudil jsem,“ řekl jsem a stručně mu vyložil svou příhodu. „Jsi Američan?“

„Ne, Evropan.“

„To je tvé štěstí! Ale když už jsi tady, můžeme tě potřebovat. Dokonce ti i dobře zaplatíme.“

„Nevím, čím bych vám mohl být nápomocen,“ zakoktal jsem.

„To ti brzy vysvětlím. Dobře ti za práci zaplatíme, ale musíš se zaručit přísahou, že neprozradíš nic z toho, co dnes v noci uvidíš. Teď pojď se mnou.“ Jeho velitelský tón svědčil o tom, že je zvyklý poroučet. Svou řeč provázel výmluvnými posunky.

Poslušně jsem za ním vyšel ven. Vyšli jsme na dvůr, kde jsme se setkali se dvěma muži stejně maskovanými jako ten první. Můj průvodce k nim přistoupil a něco jim nařídil. Načež jeden z nich zamířil ke stájím, jež byly nyní matně osvětleny. V malé chvilce se vrátil a nesl rýč lopatu. Beze slova mi to náčiní podal a vydali jsme se ze dvora ven.

Šli jsme mlčky vedle sebe tmou, ne však daleko. Na kraji lesa, u bizardně pokřiveného obrovského stromu jsme se zastavili.

„Jsme na místě! Kopej!“ nařídil mi zakuklenec.

„Co mám kopat?“

„Hrob,“ odsekl ten v masce nevrle. Uleknuté jsem, couvl krok zpátky.

„Ale vždyť jsem nic zlého neudělal,“ řekl jsem zděšeně.

„Neboj se! Pro tebe nebude. A o víc se nestarej.“

Nebylo vyhnutí. Dal jsem se do práce.

Netrvalo dlouho a jáma, která měla sloužit za hrob někomu neznámému, byla vykopána. Pak mi zase vzali náčiní a zavedli mě zpátky do síně, kde hořel ten velký oheň.

Bylo tu už shromážděno několik stejně přistrojených, zakuklených a po zuby ozbrojených lidí. Někteří se hřáli u krbu, jiní přecházeli síň sem a tam a tlumeně hovořili. Bylo zřejmé, že ještě někoho čekají. A také se dočkali.

Zanedlouho se venku ozval koňský dusot a v příštím okamžiku, doprovázen dvěma zakuklenými muži, vešel do sálu vysoký světlovlasý muž hrdého vzezření. Kromě mne to tu byl vlastně jediný člověk bez masky a oheň z krbu jasně osvětloval jeho ušlechtilou, vousem zarostlou tvář. Byl beze zbraně. Měl jen jezdecký bičík, kterým si pošlehával po lesklých jezdeckých botách. Než promluvil, povýšeně se rozhlédl po shromáždění.

„Vida, Gillespie!“ řekl posměšně. „Ty ses mi postaral o dostatečnou asistenci! Proč jste mne sem vlastně přivlekli?“

„Neposmívejte se, plukovníku Fairmane!“ ujal se nyní slova zakuklenec, který mě předtím donutil, abych na kraji lesa vykopal hrob. „Dal jsem vás sem přivézt, abyste se odpovídal z velmi vážných obvinění.“

„Oč jde?“

„Plukovníku, jste velmi vážně podezříván, že chcete zradit Ku-klux-klan. Jste obviňován, že jste před námi varoval paxtonského šerifa a ten že toho využil k tomu, aby povolal na pomoc milici a převedl jinam vězně, kteří byli členy našeho sdružení. Kromě toho jste obviňován, že jste podobným zrádným způsobem zachránil ještě jiné vězně, které jsme odsoudili na smrt.“

„A co kdybych doznal, že je to pravda a že jsem opravdu zachránil ty nevinné lidi a vydal skutečné zločince soudu?“

„Pak byste byl zrádcem, a vy víte, jak Ku-klux-klan trestá podobnou zradu.“

Plukovník už to nevydržel a hněvivě se rozkřikl:

„Dejte mi pokoj s celým vaším Ku-klux-klanem! Co je mně do toho zvrhlého sdružení? Víte, že jsem z něho už před delší dobou vystoupil, když jsem se dověděl, jak jeho předáci zle zneužívají své moci. Ano, dokud byl Ku-klux-klan ochráncem bílého obyvatelstva, pokud byl nutnou sebeobranou proti zločinným živlům, ohrožujícím naši vlast, byl jsem jeho členem tělem i duší a nešetřil jsem pro tento účel peněz ani života. Ale od té doby, co se počal kazit a měnit v tajnou rotu pochybných existencí, vyděračů, lupičů a vrahů, nechci s ním mít nic společného!“

„Ale budete, plukovníku,“ řekl Gillespie důrazně. „Vy jste kdysi přísahaly že nikdy nepřestanete být jeho členem, že jej budete chránit a podporovat ze všech sil až o posledního dechu a do poslední krůpěje krve. Vy jste jeho službách několikrát prolil krev druhých lidí, a to nás zavazuje, abyste mu sloužil navěky.“

„To není pravda!“ řekl plukovník. „Tam, kde šlo o nutnou sebeobranu, jsem byl vždycky na svém místě, a krev jsem proléval jen v sebeobraně. Ale teď? Co mám s vámi společného teď? Kdo jste? Co chcete? Kromě tebe, Gillespie, tu nikoho z přítomných neznám. Nač je vás ještě třeba? Černošské bandy, které kdysi ohrožovaly veřejnou bezpečnost, naše majetky, ženy a děti, ty bandy byly vybity nebo odzbrojeny a usazeny. Nejhorší lupiče a vrahy jsme vyplenili nebo zahnali za hranice. Naše silnice už jsou dnes bezpečné. Policie se zreorganizovala a je z našich lidí. Pořádek udržuje železná ruka zákona. Soudci jsou nestranní a neuplatní. K čemu je tedy ještě třeba nějakých tajných spolků? Leda k rušení pořádku, který jsme vybudovali a zaplatili vlastní krví.“

„Jsem povinen podat vám podrobné vysvětlení,“ řekl Gillespie, „proč náčelnictvo trvá na vašem dalším členství. Vyjděte, prosím, na okamžik se mnou ven. Je zde několik nezasvěcených bratří, kteří dosud nesmějí o podobných tajnostech vědět.“ A když viděl, že se plukovník Fairmann podezřívavě usmál, dodal: „Půjdu s vámi úplně sám.“

„Dobrá,“ řekl plukovník klidně. „Nebojím se ani vás, ani celé smečky vašich lidí. Pojďme!“

Nastala chvíle, kdy pozornost všech přítomných byla upřena k plukovníkovi, a toho jsem využil. Dosud jsem stál u dveří; teď jsem tiše couvl do chodby a vytratil se ven. Vycházeli za mnou. Několika skoky jsem dostihl stájí, kde jsem se ukryl.

Měsíc vyšel z mraků a svítil jako rybí oko. Plukovník s Gillespiem vyšli z budovy a zamířili přes dvůr k okraji lesa, kde se pod pokřiveným stromem černal čerstvě vykopaný hrob.

Zabije ho tam, kmitlo mi hlavou. Cítil jsem, že se mi vlasy ježí hrůzou. Ale jak ho varovat před tím úkladným vrahem?

Přitiskl jsem ve stáji obličej k okénku, z něhož byl výhled k lesu, a upřeně jsem se zadíval za oběma muži. Došli až skoro k samému stromu a zastavili se. V měsíčním světle bylo vidět, jak Gillespie vášnivě rozkládá rukama. Patrně se ještě snažil přemluvit plukovníka, aby zůstal členem Ku-klux-klanu.

A pak jsem viděl, jak věci dostaly rychlý spád. Gillespie se hněvivě rozkřikl, až ho bylo slyšet do stájí. Pak poskočil k vykopanému hrobu a ukazoval na něj. Plukovník prudce přiskočil k zakuklenci, zdvihl bičík a udeřil ho přímo do obličeje. Gillespie rychle sáhl po revolveru a v ruce se mu něco zablýsklo. Jenže v temže okamžiku vyletěla plukovníkova pravice vpřed a nabrala mužovu bradu. Gillespie klesl k zemi jako podťatý. Sice se hned zvedl, ale dříve než se mohl vzchopit, chytil ho plukovník za týl a za pas. Byla to obrovská síla, s níž ho pozdvihl nad hlavu a mrštil jím do tmavé jámy pod pokřieným stromem. Pak se shýbl, zdvihl Gillespieův kolt a hnal se ke stájím.

Běží si pro koně, blesklo mi hlavou okamžitě. A hned jsem se rozhodl: pomohu mu, aby ho ti druzí nechytili!

Bleskově jsem utáhl nejbližšímu koni podpěnku, spustil třmeny a odvázal ho. Byl jsem s tím hotov právě v okamžiku, kdy plukovník doběhl ke stáji.

„Jsem přítel!“ zvolal jsem, když na mne zamířil revolverem. „Rychle, vše je připraveno!“

Plukovník se skokem vyšvihl do sedla.

„Díky,“ zašeptal. „Jsem Fairmann z Paxtonu! Zde! Vezměte!“

A už vyrazil ze stáje ven. Díval jsem se do obdélníku vrat, v kterých se musel sehnout ke koňské šíji, aby projel. Pak jsem se sklonil pro předmět, který mi tak chvatně hodil. Byla to veliká peněženka se stříbrným kováním, vyšitá různobarevnými korálky, které tvořily monogram J. F. Rychle jsem ji vsunul do kapsy, neboť se na dvoře strhl nepopsatelný poplach.

Gillespiemu se totiž zatím podařilo vyškrábat se z hrobu, který byl určen pro jiného, a běžel ke stájím. Křičel přitom vztekem a snad i bolestí. Okamžitě mi bylo jasné, že mi hrozí nebezpečí. Uskočil jsem mrštně do prázdného stání a zoufale se vtlačil pod široký žlab. Skoro v témž okamžiku se vhrnuli do stájí zakuklenci s Gillespiem v čele.

Ve dvou minutách upevnili sedla a vyjeli do tmy. Cestou bodali koně ostruhami. A já osaměl. Patrně na mne v tom rozčilení úplně zapomněli.

Chvíli jsem se rozmýšlel, co dělat. Vrátit se do hlavní budovy nebylo radno. Možná že tam nechali hlídku, a kdybych jim padl do rukou, patrně by se mi vedlo špatně. Zůstal-li tam ovšem jen jeden muž, snad by bylo možno ho přepadnout a zmocnit se jeho zbraně. Počal jsem se tedy plížit k domu.

Nic, ticho. Domovní dveře byly otevřeny dokořán. Opatrně jsem vešel. V sále, kde se odehrál ostrý výstup mezi plukovníkem a zakuklenci, bylo pusto a prázdno jako předtím. Jen oheň dosud mocně plápolal.

PENÍZE OD KRVE

Stále ještě byla noc. Zdála se nekonečná.

Vyšel jsem na verandu starého panského sídla a nevím, jak dlouho jsem naslouchal. Pojednou v dálce zaznělo několik výstřelů. A zase bylo ticho. Co se asi stalo? Snad, nedej bože, nedostihli a neskolili toho statečného plukovníka?

Chápal jsem, že zde nemohu déle zůstat. Kdyby mě tu ti zakuklenci dopadli, teď už by se mnou asi nedělali dlouhé okolky. Bylo nutné uprchnout, strávit zbytek noci někde v lese pod širým nebem a nevydávat se už v nové nebezpečí.

Rychle jsem seběhl z verandy a zamířil k lesu. Ale právě ve chvíli, kdy jsem se chystal přeskočit příkop mezi silnicí a lesem, zaslechl jsem těsně za sebou cvaknutí natahovaného kohoutku. Současně se ozval strohý povel:

„Stůj!“

Na útěk už nebylo pomyšlení, hlídka té tajemné bandy stála sotva deset kroků ode mne. Muž, který držel v ruce pušku připravenou k výstřelu, okamžitě přistoupil až ke mně.

„Á – „ protáhl opovržlivě, „to je ten toulavý pes! Sedni do příkopu, pobudo, a ani se nehýbej, nechceš-li kulku do hlavy!“

Apaticky jsem sedl do trávy. Nic jiného se nedalo dělat.

Seděl jsem tak asi čtvrt hodiny. Bez pohybu. Kolem bylo dlouho ticho, až pak se náhle ozval z dálky dusot několika koní. Nebylo pochyb, ta zakuklená rota se zase vracela. Jak asi pořídili, myslil jsem si. Podařilo se tomu sympatickému plukovníku uprchnout?

Dupot kopyt byl slyšet stále zřetelněji. Jeli krokem, a to bylo podle všeho zlé znamení. Kdyby jim byl pronásledovaný unikl, asi by měli víc naspěch. V tom případě by se totiž museli bát, že budou mít v několika hodinách y patách celý kraj.

Nedomyslil jsem. Na silnici, ozářené měsícem, se objevil zvolna jedoucí průvod. Vpředu jel Gillespie a za ním mezi dvěma jezdci – s rukama spoutanýma za zády – plukovník Fairmann. Zajatec byl bledý jako stěna, ale jinak úplně klidný. Za ním šli dva muži, kteří nesli na nosítkách bezvládné tělo, a dále za nimi hlouček jezdců, z nichž jeden měl obvázanou hlavu a druhý ruku; obvazy prosakovala krev.

Hned mi bylo jasné, co se asi stalo. Dostihli pronásledovaného, který se bránil, ale neubránil. Proč ho však vezli sem?

Náhle mnou zachvěla hrůza. Vzpomněl jsem si na hrob, který jsem byl nucen vykopat. Bylo mi jasné, že ho chtějí zavraždit. A já sám jsem měl být nedobrovolným svědkem zločinu, proti němuž jsem nemohl hnout jediným prstem.

Hlídka, jež mě držela v šachu, se připojila k průvodu a podala o mně zprávu. Gillespie kvůli mně seskočil s koně.

„Kam jsi chtěl utéci?“ řekl mi se svraštělým čelem.

„Nikam,“ řekl jsem odhodlaně. „Zůstal jsem tu v opuštěném domě sám a dostal jsem z toho strach. Myslel jsem, že udělám nejlíp, když se rozejedu za vámi, ale sotva jsem vystrčil hlavu, hned jsem narazil na tohohle gentlemana.“

„Lžeš!“ křičel na mne Gillespie.

„Proč bych lhal?“ snažil jsem se mu vysvětlit, že kdybych měl v úmyslu utéci, byl bych to mohl udělat hned. „Přece jste se všichni rozprchli a nechali mne tu samotného. Co jsem tu měl sám dělat? A jak bych vám mohl ublížit? Jsem bezbranný!“

Gillespie o tom chvilku uvažoval.

„Později uvidíme, co s tebou uděláme,“ řekl konečně, „hoši, zatím ho dobře hlídejte! Možná že je docela neškodný. Ale v každém případě je podezřelý a viděl toho víc, než je zdrávo. Při prvním pokusu o útěk mu bez milosti vpalte kulku do těla. Ale teď už se s tím nebudeme zdržovat, máme tu důležitější věci.“

Celá družina vjela zvolna do dvora a zamířila přímo k místu, kde byl vykopaný hrob.

„Vy víte, plukovníku, co jste spáchal,“ řekl Gillespie spoutanému. „Zprotivil jste se rozkazům Ku-klux-klanu. Zabil jste jednoho člena a dva poranil, mne nepočítaje. Budeme vás řádně soudit podle našich stanov. Hlasuji pro okamžitou smrt,“ pozvedl hlas. „Jakého názoru jste vy, gentlemen?“

Výsledek hlasování byl – trest smrti zastřelením.

„Budete zastřelen,“ řekl Gillespie jízlivě. „A my se postaráme o to, aby se nikdo nikdy nedověděl, jak jste sešel ze světa. Uklidíme po vás všechny stopy a vaši smrt svedeme na ty špinavé negry, kterých jste se tak šlechetně ujímal. Také smrt Burnse, kterého jste dnes zavraždil, jim přičteme na vrub. Bude to pěkný shon, až to všechno praskne, a váš přítel, paxtonský šerif, si vyjede na lov těch černých opic. Konečně, to všechno se semele vaší vinou. A teď se postavte až ke kraji hrobu, abychom s vámi neměli po smrti příliš mnoho práce. Tak! Máte ještě nějaké přání?“

„Ano,“ řekl plukovník neohroženě. „Pojď blíž, darebáku, abych ti mohl říct něco, co je určeno jen pro tvé uši!“

Gillespie se dal svést hrdinským klidem toho hlasu a přistoupil skoro až k němu. Jenže tu se stalo něco nečekaného: plukovník mu opovržlivě plivl přímo do tváře. Gillespie zařval vzteky, vytáhl zdravou pravicí kolt z pouzdra a zasípal:

„Na kolena, pse! Na kolena!“ a přiložil zbraň zajatci na hruď. Plukovník po něm kopl, ale jeho noha už Gillespieho nezasáhla; současně totiž vyšla rána z revolveru a nešťastný odsouzenec se otočil a klesl tváří do připraveného hrobu.

Donutili mě pak revolvery vykonat úkol hrobaře. Mrtvý byl zahrabán velmi rychle. Místo, kde ještě před nedávnem zela jáma, bylo pečlivě urovnáno a udusáno, takže po ní nezbyla ani stopa. Jen jeden z členů vražedné bandy vyryl do kůry velkého zkřiveného stromu tři velká písmena: KKK

Gillespie pak rozdělil různé nutné práce mezi členy bandy Ku-klux-klanu. Mrtvolu zastřeleného rančera Burnse bylo nutno položit na zápraží jeho vlastní farmy a dva členové měli falešně odpřísáhnout, že slyšeli jistého černocha, jak mu vyhrožoval smrtí. Další členové měli dosvědčit, že plukovník se pohádal s dvěma negry ve vzdálené osadě, ležící na druhé straně okresu.

Byl jsem tou surovou vraždou vyděšen až k nepříčetnosti. A tak zatímco se vražedná rota radila, zoufale jsem pátral po jakékoli možnosti útěku. A zdařilo se mi to. Když jsem zaházel hrob, zůstal jsem stát na kraji lesa, od něhož mě odděloval jen dvojitý drát. Vyčíhal jsem okamžik, kdy se ode mne můj strážce odvrátil. Stačilo k tomu pár vteřin – a rychle jsem proklouzl mezi dráty do lesa.

Jenže běda, sotva jsem uběhl sto kroků, už jsem za sebou zaslechl křik. Patrně zpozorovali můj útěk a už se za mnou hnali. Utíkal jsem, jak jsem mohl nejrychleji, nedbal jsem křovin a větví, které mi bolestivě rozdíraly ruce a obličej. Přesto mi byli stále v patách, slyšel jsem je stále zřetelněji hulákat a proklínat. Běžel jsem dlouho a zoufale. Pak les začal řídnout. Ještě několik kliček a skoků a konečně jsem byl na silnici.

Hlasy pronásledovatelů za mnou slábly a nakonec zmlkly docela. Těžce jsem popadal dech, ale věděl jsem, že už jsem zachráněn. Zvolnil jsem běh v chůzi a opatrně se plížil krajem lesa podél silnice.

Nevěděl jsem, jak dlouho jsem prchal. Nakonec jsem v měsíčním světle zahlédl před sebou obrysy nějaké budovy. Rozběhl jsem se k ní s myšlenkou, že je to konečně začátek toužebně hledaného městečka Tuttleville. Jene těsně u budovy mi vstaly vlasy hrůzou na hlavě: bylo to totéž zpustlé stavení, z kterého jsem před půl hodinou utekl.

Co teď? Chvíli jsem naslouchal, neuslyším-li něco podezřelého. Ale kolem bylo hluboké ticho. Patrně už všichni odjeli, A tu mě napadla taková bláznivá myšlenka, že bude nejlépe ukrýt se právě zde. Tady mě přece určitě nebudou hledat.

Opatrně jsem vešel do budovy, této noci už potřetí. Dostal jsem se až do pokojíku, kde jsem zvečera spal, a úplně vysílen jsem klesl na své lože z kukuřičné slámy.

Když jsem se ráno probudil, slunce už bylo vysoko. Bolela mě hlava, obličej i ruce, pořezané lesními křovinami. Setřásl jsem se sebe slámu a vyhlédl z okna. Byl krásný podzimní den.

Co se mi to jen v noci strašného zdálo? Bohužel, nebyl to sen. Když jsem chtěl opustit pokoj, kde jsem spal, zahlédl jsem na zemi předmět, který mi vše připomněl: peněženku zavražděného plukovníka. Byl na ní z různobarevných korálků vyšit monogram J. F. Chtělo se mi až vykřiknout bolestí. Ano, byla to táž peněženka, kterou jsem v noci dostal od člověka, jemuž jsem se snažil pomoci a který přesto prese vše byl už nyní mrtev.

Ne, dnešní noc nebyla snem. Ještě víc jsem to pochopil, když jsem otevřel ten dar na denním světle: v peněžence bylo celé jmění! Tolik peněz jsem v životě neviděl.

Bylo samozřejmě, že má první cesta toho rána vedla za šerifem. Postaral jsem se, aby se všechno dopodrobna dověděl, aby znal přesně všecko, co se té noci odehrálo. Bylo třeba, aby ten ničema Gillespie o nic nepřišel.

„A co s tou peněženkou, šerife,“ zeptal jsem se.

„Dostal jste ji, je vaše.“

A že. jsem pak pro jistotu nezůstal v té krajině ani půl dne, je snad samozřejmě.

POKLESEK JOHNA HAMMOCKA

Rozhodl jsem se, že si za peníze od plukovníka koupím farmu. Ano, tak velký to byl dar.

Ovšem, abych zase nepřeháněl. Stal jsem se sice samostatným farmářem, ale pořídil jsem si ranč, který byl asi tak velký jako onen srub, který patřil Petru Bubeníkovi, tomu, co utekl Alici O’Healyové. Farmařil jsem tam právě tak bídně jako on, a snad i stejně krátce. Všechno jsem hatil, až pánbu bránil, ale sousedé mě měli rádi. Můj srub byl dokonce v povážlivé blízkosti McCarthyova ranče, jehož dcera Mabel mi mohla ještě kdykoli připravit horkou lázeň. A také v povážlivé blízkosti velké farmy rvavého Holybeeho. Bylo to zkrátka nedaleko Nového Salemu v Severní Dakotě.

Vypadalo to tak, že mi Mabel i Holybee odpustili. Á opravdu se mi v té době celkem nic nepřihodilo. Až jednou…

Právě jsem naplnil vůz natrhanou kukuřicí, vyjel s ním z pole a obrátil koně k domovu. Jel jsem pomalu a v duchu počítal, kolik bušlů kukuřice jsem dosud sklidil a jaký,asi bude výtěžek. A tu jsem na cestě za sebou uslyšel dusot koně a nějaký mladý hlas, který volal mé jméno. Otočil jsem se a vidím, že ke mně cválá výrostek, sloužící v mém sousedství na farmě mladšího Johna Hammocka.

„Copak si přeješ,“ ptám se ho.

„Paní Hammocková vás prosí, abyste k ní hned přijel,“ sotva dechu popadal. „Ale hodně brzy. Čeká tam na vás Tinny Pot, který vám vzkazuje, abyste si vzal s sebou laso a šestiranovku. Povídal, že jde o velmi vážný obchod.“

„Copak to může být za krásný obchod, když je k tomu třeba revolveru?“ řekl jsem poněkud znepokojeně. „To mi neřekli, ale máte rozhodně přijet, a hned!“ Chvilku jsem přemýšlel a pak jsem se zeptal: „Je Hammock doma?“

„Není!“ řekl hoch. „Je to dva dny, co jel do Nového Salemu prodat nějaký dobytek, a ještě se nevrátil.“

Aha, pomyslel jsem si. Tady to vězí!

„Vrátíš se se mnou?“ zeptal jsem se hocha.

„Ne! Musím ještě zajet k McCarthymu, pak k Alleckovi, a k Holybeemu. Ty ostatní už jsem objel. Myslím, že pojedou všichni.“

„K McCarthymu pojedeš taky?“

„Jó-ó-ó!“ zaznělo ke mně už jen z dálav prérie.

Když jsem dojel domů, vypráhl jsem koně, pokrmil a napojil a šel jsem se dát trochu do pořádku. Kukuřici jsem ani nesložil, neboť záležitost patrně spěchala a byl bych se tím příliš zdržel. Rychle jsem se omyl z prachu a potu, shodil pracovní šaty a navlékl se do kožených kalhot, vysokých bot s ostruhami a do indiánského kabátu, který jsem si nedávno koupil. Ovšemže jsem si vzal také na krk čistý, a dokonce hedvábný sváteční šátek, který na Západě zastupuje límec, neboť jsem jel k dámě a před tou je nutno vypadat alespoň trochu elegantně.

Pak jsem opatrně nabil revolver, vsunul jej do pouzdra u pasu, osedlal si svého vraníka a vyjel k Hammockově ranči.

Celou cestu jsem přemýšlel, co se asi mohlo stát…

Tinny Pot byl vlastním strýcem Johna Hammocka mladšího a nebylo vyloučeno, že se mu stala nějaká nehoda. Měl nešťastnou povahu dakotských farmářů a často se dával do hýření.

Nebylo tomu ještě ani dva měsíce, co jsme ho v Dickinsonu téměř násilím odtrhli od karet, které tam hrál s nějakými podezřelými darebáky, a přivezli ho domů. Tehdy to byl ovšem McCarthy a já, kdo jsme ho přemlouvali, aby toho nechal. Ovšem tehdy byl ještě střízlivý, jinak čert ví, jak by to bylo dopadlo. A tenkrát nám sliboval a dával čestné slovo, že na karty nesáhne.

Karty, to byla Hammocková neblahá vášeň. Jak k nim zasedl, hrál tak dlouho, až ti kolem byli zničeni nebo až sám všechno prohrál. A to se stávalo pravidelně, protože John Hammock mladší byl v kartách ubohé žluté housátko, z něhož se dralo peří tak lehounce, že to zkušenějším hráčům bylo až k smíchu.

Ale mohlo to být ještě něco horšího. Když totiž John Hammock prohrál, zpravidla se hned opil a pustil se do rvačky. Končilo to vždy ostudou a placením léčebného a soudních výloh, což obvykle dělalo mnohem víc než celá prohra.

Z posledního hýření, z něhož jsme ho s McCarthym přivezli domů, donesl Hammock jen malý zbytek značné částky, kterou stržil za obilí – z několika tisíc dolarů mu zbylo sto padesát. Stěží s nimi zaplatil splátku na nové stroje. Potom celý měsíc nebylo na farmě ani centíku na hotovosti. Proto se staří Hammockovi rozhodli odprodat část stáda hovězího dobytka. Vybrali asi padesát horších kusů, a poněvadž se tehdy platilo za krávu asi třicet dolarů, měl Hammock mladší přivézt z Nového Salemu přes tisíc dolarů.

Ale od té doby uplynuly už dva dny a teď se blížil třetí večer. Nebylo pochyby, Hammock se zase dal svést k hraní a pití, vzdor čestnému slovu, které dal mně a McCarthymu.

To vše jsem se dověděl od Tinny Pota, kterého jsem potkal před Hammockovou farmou. Tinny Pot znamená Plechový hrnec. Vzdor tomuto komickému jménu byl Tinny Pot jedním z nejbohatších a nejváženějších občanů našeho okresu, a to jednak proto, že byl držitelem hejvětšího ranče v okolí, jednak proto, že to byl obr s medvědí silou, který dovedl zmlátit – a také to nejednou dokázal – i největšího rváče z celé Severní Dakoty.

Když jsme vešli do farmy, Tinny Pot nápadně ztichl a přestal o svém darebném synovci mluvit. Řeč se točila kolem úrody, dobytka a počasí. Sotva se však za Hammockovou zavřely dveře, začal znovu:

„Vidíš, jak vypadá?“ řekl. „To víš, zase má starosti s tím holomkem. Ale ani slůvkem si nepostěžuje. Kdybych se byl náhodou nedověděl, co ten darebák zase vyvádí, neřekla by ani slovo. Jenže čeleď mi napověděla a to ostatní už jsem z ní vytáhl sám. Slíbil jsem jí, že pro něho dojedeme. Přijde ještě McCarthy, Holybee, Dvořák a Alleck. Půl tuctu nás snad na to stačí.“

„Já vím, že přijedou,“ řekl jsem. „Ale nač, prosím tě, tolik lidí?“

„Nač? Na vybílení té proklaté krčmy U Divokého muže v Novém Salemu. Tam je Hammock pečený vařený, sotva má nějaký dolar. Chci se vsadit, že tam zase trčí. Ale já ho odtamtud poženu svinským krokem. A ty lotry, kteří ho tam obehrávají, taky. To bude pěkná prácička, už se na to těším. A co ty? Nějak jsi protáhl obličej, jako by tě to netěšilo.“

„Jakpak by mě to netěšilo. Mám moc velkou radost, že se zas budu moci porvat a udělat si trochu ostudu,“ řekl jsem hrdinsky. A opravdu jsem se netěšil. Bylo jisté, že to všechno zase skončí pořádnou rvačkou a já už byl za poslední tři měsíce dvakrát pořádně bit, že jsem se míchal do podobných záležitostí.

Když jsem ovšem uvážil všechny okolnosti, smířil jsem se s osudem a rozhodl se, že se nebudu šetřit. Bylo třeba přispět ke zdaru té kárné výpravy a s lidmi, jako byl Tinny Pot, McCarthy a Holybee, jsem se nemusel bát. Dvořáka a Allecka jsem ani nepočítal, ti samozřejmě patřili k nejlepšímu rváčskému výkvětu z celého okresu, a kdyby chtěli, dovedli by potlouci půl Nového Salemu, natož jednu ubohou krčmu.

Jen kdyby se tam nestřílelo, pomyslel jsem si v duchu. Na nějaké té ráně pěstí nebo klackem mi tak nezáleželo, té jsem dovedl vždy uhnout nebo ji hrdinně snést, ale s koltem jsem nikdy zbytečně nešermoval a také u jiných jsem to neviděl rád. Kule z revolveru totiž naprosto neměly rozum a zanechávaly v těle ošklivé díry, jež se nestydatě pomalu hojily, nehledě k tomu, že takové přestřelky mívají zpravidla nepříjemné soudní dohry.

Netrvalo dlouho a přijel Dvořák. Za ním se počali trousit ostatní. Když jsme byli všichni pohromadě, rozloučili jsme se s paní Hammockovou, která nám poděkovala, že tak staráme o jejího muže. Jenom nás prosila, abychom na Johna Hammocka mladšího nebyli příliš přísní, prý stačí, když ho přivezeme domů, že prý bude zase hodný jako beránek. Byla přitom bledá, měla slzy v očích v hlase se jí chvěl potlačený pláč. Ponuře jsme mlčeli. Jen Tinny Pot prohlásil za nás za všechny, že budeme s Johnem zacházet jako v rukavičkách. A pak už jsme cvalem vyjeli.

Sotva jsme se ovšem octli na prérii, Tiny Pot vybuchl celou litanii šťavnatých nadávek a kleteb, adresovaných Johnu Hammockovi mladšímu.

„To budou rukavičky z ježka, do kterých já si ho vezmu“ křičel nakonec. „Ten na to hned tak nezapomene, a to můžete vsadit čepici, boys!“

„Copak s ním chceš dělat?“ ptal se McCarthy, který mu stál po boku.

„Co? Nic! Jen si s ním trochu porozprávím! A jestli se mi dnes o něj tohle neroztřepí,“ zapráskal nad hlavou novým jezdeckým bičíkem, „ať víckrát na koně zdráv nesednu!“

„No, zaslouží si to,“ řekl po krátkém uvažování McCarthy. „Kde to nejde po dobrém, musí to jít po zlém. Dobře, napráskáme mu! Ale uděláme to až někde venku v prérii nebo v lesíku, aby neměl po celém okrese ostudu. Stačí,, když to budeme vědět my. Před námi se pak bude stydět, ale kdyby se to stalo veřejně, mohl by se zatvrdit a pak by to bylo ještě horší než teď.“

„Dobře, to mu povolím,“ řekl Tinny Pot. „Seřežeme ho rukou společnou a nerozdílnou jako akciová společnost, aby se nemohl mstít jednotlivcům. Ale běda tomu, kdo by ho chtěl bít málo.“

„To buď bez starosti,“ řekl Holybee. „Každý si rád poslouží podle chuti. Už teď mne svrbí dlaň. Musíme ho řádně napravit, jinak by to nebylo nic platné.“

Jel jsem vedle nich, a když jsem tak poslouchal tenhle rozhovor, nejraději bych utekl. Odjakživa se nerad míchám do záležitostí jiných lidí, zvlášť do záležitostí tak choulostivých, mezi něž patřilo i napravení Johna Hammocka mladšího. Ale už nebylo dost dobře možno utéci. Chtěl jsem se tedy aspoň informovat o podrobnostech kárné akce. Zeptal jsem se Tinny Pota: „Co vlastně hodláte udělat s tím Hammockem?“

„Přece slyšíš, ne?“ řekl mi.

„Chceme mu pořádně zvalchovat kůži, aby už nedělal hlouposti a šel kapku do sebe.“

„Případně aby z té kůže vylít,“ dodal k tomu rvavý Holybee a ďábelsky se zasmál. „Kdyby šlo podle mého, nebylo by na škodu sedřít mu ji trochu z těla. Alespoň by přišel na jiné myšlenky.“

Od Holybeeho to znělo divně. Neměl jsem ho zvlášť v lásce, nebyl přece ani o chlup lepší než John Hammock. Kromě toho jsme měli mezi sebou ještě nevyrovnaný vroubek, tu ránu kovanou rozporou, když mě v opilosti napadl a chtěl zbít. Tehdy jsem byl ovšem ještě podřízený na jeho statku a bál jsem se ho. Teď už jsem byl usedlíkem, který prošel mnoha půtkami a měl pro strach uděláno. Proto jsem mu řekl přímo do očí:

„Jen mu, prosím tě, nedři kůži, dokud ti to nebudeš pevně držet! John není panák z těsta a mohlo by se stát, že by ji odřel on tobě. Nebyl by ostatně první.“

Holybee si odplivl.

„Hm! To si, chlapče, nemysli, že se mu dnes povede to, co se náhodou jednou povedlo tobě. Já mu jich naložím, až bude brečet. A víš co? Budu si myslet, že řežu tebe. Aspoň mi to půjde líp od ruky!“

„Měl bys na mne chuť, co?“ ušklíbl jsem se. „Ale dej si pozor! Mám tu s sebou takového štěkavého pejska. A dost možná, že by ti slušela trochu proděravělá kůže. Mohl bych ti ji navrtat hned na několika místech,“ dodal jsem významně a plácl plochou dlaně na pouzdro s revolverem.

„Tiše, hoši, nechte toho,“ vmísil se mezi nás Tinny Pot. „Co máte mezi sebou, to si vyřiďte někde na prérii mezi čtyřma očima jako gentlemani. Ale teď dejte pokoj! Teď jsme všichni ve službách paní Hammockové, a tak držte zobáky!“

Oba jsme zmlkli, protože Tinny Pot měl pravdu.

U DIVOKÉHO MUŽE

Jeli jsme dál. Já a Holybee beze slova. Ostatní mluvili, jako by jeli někam na trh, stále o počasí, úrodě, o cenách obilí a dobytka. Když jsme pak sjížděli do údolí, odkud už byl vidět Nový Salem, přijel Tinny Pot ke mně a řekl:

„Byls už někdy U Divokého muže?“

„Ne,“ řekl jsem.

„Tak tě tam neznají?“

„Ne,“ řekl jsem znovu.

„To se výborně hodí,“ řekl Tinny Pot. „Poslyš, Side, ty tam zajdeš první a vyzvíš, je-li tam Hammock, nebo ne. Ale buď opatrný, to ti povídám. Divoký muž osobně je starý rváč a surovec, musíš si dát na něho dobrý pozor. Kdyby ti chtěl ublížit, dlouho se nerozmýšlej, prašti ho raději první – ale pořádně, do hlavy, ze všech sil – a udělej poplach! My už se potom do toho vložíme, a když bude drzý, spořádáme ho tak důkladně, že na to hned tak nezapomene. Ovšem nejlíp by bylo, kdybychom dostali Hammocka ven po dobrém. Vždyť sem jedem hlavně kvůli němu.“

„Dobře,“ řekl jsem. „Ale co když ho zapře?“

„Pak beze všeho vtrhni do dveří vpravo za barem. Tam je herna. Ale to zas jen v případě nejvyšší nutnosti. My tě v bryndě nenecháme. A s Holybeem se smiřte. Co vlastně spolu máte?“

„Nic,“ řekl jsem nedbale. „Jeho mrzí, že jsem mu před časem rozbil palici. Ale on mě napadl a ohrožoval mě.“

„To byl opilý, ne?“

„Ano, jak zákon káže. Pokud se pamatuju, nemohl ani rozeznat den od noci.“

„No vidíš. To všechno se srovná. Teď jste oba střízliví a máte krásnou příležitost uvést vše do pořádku. Přece se nebudete střílet na prérii jako prašiví zloději koní. Jaképak nepřátelství, vždyť jste sousedé. Hej,“ vzkřikl, „Holybee!“

„Copak,“ zavrčel ryšavec.

„Pojď sem, chtěl bych ti něco říct.“

A když k němu Holybee popojel, řekl mu:

„Když vás tu mám tak oba pěkně pohromadě, podejte si navzájem tlapy! Přece se spolu nebudete pořád škorpit jako dva školáci!“

Váhal jsem.

„Já proti tomu nejsem,“ řekl Holybee a zamžikal po mně. „Ovšem nesměl by se potom ještě víc nafukovat.“

„Tak, Side,“ řekl mi Tinny Pot přísně, „nedělej hlouposti.“

Přitočil jsem se s koněm k Holybeemu a podal mu ruku. Ten starý rváč ke mně vztáhl svou pracku a stiskl mi ruku tak upřímně, že mi div nerozdrtil kosti. Musel jsem se přemáhat, abych nevzkřikl bolestí, ale obličej se mi přece jen zkřivil.

„Mně se zdá, že tě to smíření nějak netěší,“ zašklebil se Holybee. „Děláš na to moc divné obličeje.“

„A mám snad jásat,“ řekl jsem otráveně, „když mi ze samého přátelství drtíš kosti, ty rase?“

„Tak?“ zasmál se Holybee. „To tedy odpusť, já nerad. Nestiskl jsem o nic víc, než mívám ve zvyku. Ostatně něco za něco – já ti odpustím zas tamto před půl rokem, platí?“

A znovu ke mně vztáhl pravici.

„No dobrá, platí,“ řekl jsem, ale schoval jsem hned ruku za záda. A tak byl mezi námi nastolen dokonalý mír.

Když jsme dojeli až k Novému Salemu, zarazil Tinny Pot koně. Bezděčně jsme následovali jeho příkladu.

„Takhle do ulic nevjedeme,“ řekl, „to by vzbudilo pozornost. Víte co? Rozdělíme se. Já pojedu sám. Holybee s McCarthym, a Dvořák s Alleckem. Pak se nenápadně sjedeme na dvoře u starého Wealthyho, necháme tam koně a budeme se chvíli potloukat kolem Divokého muže, Sid pojede poslední, a až budeme v ulici, vejde dovnitř, aby vyšetřil, jak se věci mají. Jak vykřikne, vhrneme se dovnitř. Ale pozor, Side, říkám ti ještě jednou, že Divoký muž je stará kousavá mrcha!“

„Dobře! Však on si dnes na mně vyláme zuby,“ řekl jsem klidně. „Jen buď bez starosti.“

Všechno jsme udělali tak, jak Tinny Pot nařídil. Vjel jsem do Nového Salemu skutečně poslední, a když jsem viděl, že hoši z naší party už odsedlali, zamířil jsem jako nejnevinnější beránek ke krčmě. Pomalu jsem slezl s koně, rozvážně ho uvázal ke stolu před hostincem a vešel jsem dovnitř.

Nebyl tam nikdo kromě krčmáře a jakési obstarožní slečny, která sice mohla být věkem mou matkou, ale jinak bohužel ještě stačila k tomu, aby zde na Divokém západě rozjařovala opilé muže a sváděla je k hloupostem.

„Dejte mi jedno pivo,“ řekl jsem u výčepu a snažil jsem se poodstrčit od sebe toho ženského tvora, hrozně páchnoucího lacinou voňavkou, whisky a kouřem.

„Jen ne tak zhurta!“ řekl ten u výčepu drze. „Máte peníze?“ Hodil jsem beze slova na bar stříbrný dolar.

„Jak vidím, hochu, jste zdvořilý ažaž!“ řekl Divoký muž. „Hází mi to jako psovi!“

„Host je zrovna tak zdvořilý, jako je zdvořilý hostinský,“ řekl jsem ostře. „Ale nejsem tady proto, abych se hádal. Slyšel jsem, že prý se tu hrají karty. Máte prý tu nějakou pěknou partii, oškubávající jakéhosi starého osla od Mandanu. Kdepak jsou, rád bych taky něco urval.“

„To jsi na špatné adrese,“ řekl ten chlap drze. „Tady nikdo není.“ Přitom se však přece jen neovládl, aby se nepodíval na dveře za barem. Bylo mi jasné, že tam jsou hráči.

„Nemalujte mi straky na vrbě,“ řekl jsem důrazně a uhodil pěstí o bar. „Vím, že tu jsou!“

„Hm, když to víš líp než já, chlapče, tak si je najdi,“ řekl krčmář. „Ale dej pozor, ať si přitom nenatlučeš. Za to já nezodpovídám. A jestli si myslíš, že si sem nasadím nějaké žebrácké vši, tak se zatraceně mýlíš.“

„To myslíte mne?“ řekl jsem klidně s bičíkem v ruce.

„Ano, tebe. Všelijaký obejda a přivandrovalec se mi tu roztahovat nebude! Koukej, ať najdeš, kde nechal tesař, díru! A rychle!“ Přičemž podezřele rychle sáhl pod bar.

Ale já ho předešel. Dal jsem mu držadlem biče jednu přes hlavu a hned jsem skočil k dveřím herny. Divoký muž zařval, chytaje se rukama za hlavu. V témže okamžiku mě však také zezadu popadly dvě ocelové paže a stiskly mě, až jsem ztratil dech. To bylo ovšem zlé. Divoký muž se zatím vzpamatoval. Vytáhl zpod baru těžký býkovec a zasadil mi do zátylku takové dvě rány, že mě přešel zrak i sluch. Hned nato jsem ztratil půdu pod nohama a už jsem letěl vzduchem přes práh hospody.

„Pomoc!“ vzkřikl jsem.

Ještě navíc jsem byl kopnut těžkou botou do boku. Odkulil jsem se co možno nejrychleji z dosahu té kopající nohy. Ale křiku už nebylo třeba, Tinny Pot a ostatní už přibíhali.

První doběhl na místo rvavý Holybee. Jedinou ranou srazil Divokého muže k zemi. Jeho podomek, který mě vyhodil, utekl dovnitř, ale než se stačil ozbrojit koltem, padli na něho Alleck s Dvořákem. Alleck, který byl první, mu zasadil mistrovskou ránu pěstí na čelist, a když upadl na zem, vrhl se na něho i s Dvořákem a pevně ho drželi. To vše bylo dílem několika okamžiků.

Mezitím vrazili do herny Tinny Pot a McCarthy. Následoval je Holybee, který se poněkud zdržel tím, že zatím odvlékl omráčeného krčmáře do saloonu, aby na ulici nebudil pohoršení. Tinny Pot jediným kopnutím rozrazil dveře a vrazil dovnitř.

Rychle jsem se sebral se země a nedbaje hukotu v uších a bolesti v hlavě, vběhl jsem s revolverem v ruce za ním. Sršel jsem vztekem, odhodlán střelit každého, kdo by mě chtěl ještě napadnout.

Uvnitř skutečně seděl John Hammock mladší s dvěma Montaňany u pokeru. Na stole před nimi leželo mnoho peněz. Hráči, polekaní nenadálým přepadením a hlukem bitky, je zapomněli shrábnout. Všichni sice vyskočili ze svých míst, ale víc nedokázali.

„Ruce vzhůru!“ křikl na ně Tinny Pot a už táhl svůj kolt z kapsy. Jejich ruce vylétly hbitě vzhůru, neboť Tinny Pot byl zrudlý hněvem.

„McCarthy! Vezmi jim bouchačky a vyprázdni je,“ řekl. „Hoši by mohli dělat zbytečně hluk a to není třeba.“

McCarthy odňal oběma Montaňanům i Hammockovi revolvery. Vysypal z nich patrony a vstrčil si pak kolty klidně do kapsy.

„Johne, kolik jsi měl peněz., když jsi začal hrát?“ zeptal se Tinny Pot mladšího Hammocka. Ten zbledl, a jak bylo vidět, i značně vystřízlivěl.

„Něco přes dvanáct set dolarů,“ řekl skoro ostýchavě.

„A kolik máš teď?“

„Asi tři sta.“

„Ty ničemo!“ zařval Tinny Pot. „No počkej, později si to s tebou vypořádáme! McCarthy, spočítej, kolik leží na stole!“

Ukázalo se, že to bylo rovněž asi tři sta dolarů.

„Vida, šest set už tedy máte v kapsách, co, mládenci?“ obrátil se Tinny Pot k Montaňanům. „Pěkný výdělek! Potom se vám má chtít do práce. Ale ty peníze polezou hezky zčerstva ven. Holybee, prohledej jim kapsy! A důkladně, to ti povídám!“

„To je násilí!“ vztekle zavrčel jeden z těch chlapíků.

„Drž kušnu!“ řekl Tinny Pot. „Kdybys byl pořádný člověk, dal bych ti slovo. Ale tebe znám jako starou pětku a budeš hezky zticha tak dlouho, dokud se tě něco nezeptám, Zelený Pate. Jsi známý falešný hráč, zloděj dobytka a zákeřný vrah. To mi nevymluvíš, třeba ti to ještě přesně nedokázali. S takovými lotry jednám krátce. Laso mám s sebou!“

Když Tinny Pot udělal významný posunek, Zelený Pat zbledl a ztichl. Holybee mezitím všem zručně vyprázdnil kapsy. Našlo se všeho všudy jen asi o sto dolarů víc, než měl John Hammock mladší u sebe, když se vydal k Divokému muži.

„Teď aspoň vidíš, jak na tebe šli ti hoši naostro,“ řekl Tinny Pot Hammockovi. „Ostatně s takovými prohnanými lotry jako je Zelený Pat, může hrát jen idiot, jako jsi ty, Johne. Holybee,“ obrátil se na rváče, „seber ty dva hochy a doprovoď je hezky zostra za město. Měli bychom jim vlastně vzít i těch jejich sto dolarů, ale ty jim beztak půjčil do hry Divoký muž, jestli je někde neukradli. Ale nebudeme se s nimi špinit. Tady máte své prachy, darebáci! A chce ještě někdo jet s Holybeem?“

Přihlásil jsem se. Začínalo mi být jaksi ze všeho nevolno.

„Dobrá, jeď si,“ řekl Tinny Pot. „Za městem jim vrátíte ty jejich bouchačky. Patrony si ovšem pro jistotu ponecháme… Tak jeďte, chlapci, my si tu zatím trochu pohovoříme s Divokým mužem.“

Vyšli jsem ven a počkali, až si oba Montaňané vyvedou koně ze stáje. Dohlížel jsem na ně, než si Holybee přivedl svého bělouše. Pak jsme tu zlotřilou partu vyprovodili hezky daleko za město, kde jim Holybee hodil k nohám jejich prázdné kolty. Provázel to mravoučnou řečí.

„Tady máte své bouchačky, hoši. Buďte rádi, že jste neupadli do rukou takových padouchů, jako jste sami, ti by vás svlékli do naha a možná že by vám sedřeli i kůži z těla. Ale vy jste měli to štěstí, že jste šťastnou náhodou upadli do rukou gentlemanů, a proto jste vyvázli tak lacino. Pevně doufám, že se nebudete vracet, nebo na vás upozorním svého starého známého, šerifa Doodleye. Jestli vás potká, zatočí s vámi, že nebudete vědět, kde máte hlavu a kde nohy. Na to vemte jed, jako že se jmenuji Holybee. Rvavý Holybee, pamatujte si to dobře. A abyste nezapomněli a měli po mně nějakou památku, přidám vám k tomu mravnímu poučení ještě tohle.“Holybee zdvihl ruku se svým jezdeckým bičem a uštědřil každému z těch darebáků

po několika ranách, až překvapením zaječeli. Rány zřejmě stihly i jejich koně, kteří se vzepjali a dali se s jezdci do divokého trysku.

Montaňané měli opravdu co dělat, aby nevylétli ze sedla, Když se konečně zastavili v nedaleké úžlabině, obrátil se jeden z falešných hráčů a zahrozil na Holybeeho pěstí.

Křikl, abychom ho slyšeli?

„Však se ještě setkáme, ty starý dakotský pse!“ Holybee vytáhl revolver a zvolal:

„Upaluj do Montany a vyřiď, že je necháme pozdravovat, ty smrdotý montanský kojote!“ a vypálil ránu z revolveru. Kule asi hvízdla blízko nich, neboť ti v úžlabu se přikrčili a popohnali koně. Ještě chvíli jsme stáli na místě, až nám zmizeli z očí.

„A teď musíme, hochu, zase zpátky,“ řekl Holybee, spokojený sám se sebou. „Budou na nás už čekat.“

Obrátili jsme koně a rozjeli se znovu tryskem do Nového Salemu.

V Ý P R A S K

Před krčmou U Divokého muže stál hlouček lidí. Všichni o něčem rokovali a dívali se do oken saloonu. Když jsme přijeli blíž, byl z krčmy slyšet hluk a řinkot rozbíjeného skla. Před krčmou stál na stráži McCarthy a hovořil s několika občany. Nikdo z přítomných však nejevil žádné vzrušení.

„Copak se tu děje?“ zeptal sé Holybee McCarthyho jako vznešený cizinec.

„Tinny Pot tu s dvěma chlapci čistí tohle zatuchlé hnízdo,“ řekl. „Máte-li chuť, můžete mu pomoci.“

„A to já jdu,“ řekl Holybee a seskočil s koně. „Pojď taky, Side,“ obrátil se ke mně.

„A co tomu řeknou Salemští?“ zeptal jsem se McCarthyho.

„Co by tomu říkali? Snad to vidíš, ne? Jsou rádi, že se někdo odvážil udělat tady pořádek. Šerif, kterému Wealthy řekl, že tu chceme trochu poklidit, odjel honem s oběma pomocníky za nějakou neodkladnou záležitostí z města pryč. A ze zdejších lidí nehne nikdo pro krčmáře ani prstem, na to můžeš vzít jed. Ubohý Divoký muž, zbudou mu jen oči pro pláč. Ten se z dnešní pohromy hned tak nevzpamatuje. A žalovat nemůže. Svědkové nejsou.., a pak, koncese by šla ke všem čertům.“

Vešli jsme do baru. Ale to už nebyl ten saloon, vy dekorovaný sbírkou pestrých lahví s ohnivými nápoji. Ze všeho zbyla jakási ruina, skládající se z rozštípaných regálů,, trosek a střepin. Všude bylo mokro, až nohy klouzaly.

Divoký muž, jeho podomek i onen podivný ženský tvor byli zavřeni v lednici, odkud se hlásili jen zvuky malomocného vzteku. John Hammock mladší seděl v koutě a tupě sledoval řádění Tinny Pota, Dvořáka a Allecka. Přidali jsme se k nim a pomohli jim dotlouci, co ještě zbylo.

Holybee v tom byl odborník, všechno lámal a drtil, jako by to byly dětské hračky. Ale v jednu chvíli, když se chtěl napít z láhve whisky, prokázal jsem mu přátelskou službu a dobře mířenou ranou z revolveru jsem mu ji ustřelil přímo u úst. Napřed se na mne vztekle podíval, ale potom zahodil hrdlo, které mu zbylo v ruce, zasmál se a řekl:

„Máš pravdu, chlapče. Dobře jsi udělal.“ Když jsme byli se vším hotovi, zeptal jsem se Tinnyota, proč jsme tu vlastně tak řádili. „To má ten lotr za to, že se odvážil vystřelit po Alleckovi. Holybee ho dost neomráčil a ten chlap bídná se nepozorovaně doplazil pro revolver. Vystřelil na pět kroků a je opravdu zázrak, že nás nikoho neoddělal. Dalo nám fušku, než se nám podařilo toho Jidáše odzbrojit.“

„No dobrá, ale co následky,“ zhrozil jsem se.

„Jaké následky?“ křičel Tinny Pot, jako bych nedoslýchal

„Všechno beru na sebe! Ať mě za to odsoudí! Ale Divoký muž si dobře rozmyslí, aby nás žaloval. Máme důkazy, že tu bylo hnízdo falešných hráčů a zlodějů, kteří tu odírali nic netušící řádné občany. Ten výstřel po Alleckovi, ten mu jen tak neprojde. Víš, co znamená, když to všechno vyjde najevo? Že mu vezmou výčepní povolení a vypovědí ho z okresu. Potom bude veta po jeho zlatém důlku. Ostatně, i kdyby došlo k soudu a prohrál bych to, pamatuj si, že já všechno hradím. Každou škodu. I vám.“

„O škodu nejde“ řekl jsem, „ale seděl bych nerad.“

„A to zas je jedno!“ řekl Holybee. „Když budeme sedět všichni, nebude nám aspoň smutno. Jeden za všechny a všichni za jednoho.“

„Máš pravdu,“ řek! jsem. Zastyděl jsem se za svou opatrnost. Vždyť ostatní se z kamarádství odvážili všeho.

Když jsme tu špeluňku U Divokého muže rozbili napadrť, stanul Dvořák uprostřed trosek á smutně zahořekoval:

„Je to vlastně škoda… Taková dobrá whisky a musela, chudinka, bídně vytéci. Celý okres mohl být namol.“

„To mohl,“ řekl Alleck. „Ale nebude. Uvidíš, že nás zdejší abstinenti za to vyhlásí za svaté a dost možná, že nás i vyfotografují pro svůj časopis. Jestli k tomu dojde, pak jsem pro skupinku se sekerami uprostřed tohohle hřbitova.“

Hoši se při té představě dali do smíchu. Ale Tinny Pot najednou znervózněl. Přistoupil k Johnu Hammockovi a řekl:

„Jdi si do stáje pro koně, pojedeme, domů. Já zatím vypustím tu čeládku z lednice, aby nám nenastydla… Ven! Vy holoto!“

Otevřel lednici. Uvnitř se ozval šramot. Napřed z těsného prostoru vypadla fňukající ženština, která však vzbuzovala spíš smích než soustrast. Za ní se vyvalil zapšklý podomek. Krčil se, jako by čekal ještě nějakou ránu. Nakonec vylezl sám Divoký muž, po jehož divokosti však už nebylo ani stopy. Byl opravdu pěkně zřízeni obličej samá modřina, oči opuchlé, tu a tam krev.

„Tohle mi zaplatíte,“ řekl, když uviděl tu spoušť kolem.

„Už máš předem zaplaceno,“ odsekl mu Tinny Pot a ukázal na vracejícího se Hammocka. „Chtěl bych mít jen ty prachy, o něž jsi odřel tohohle žlutozobce. A jestli tě ještě svrbí kůže, tak jen řekni a my ti vyplatíme zbytek.“

Tinny Pot přitom švihl bičem o svou vysokou botu. Divoký muž těžce klesl do židle, která náhodou zůstala celá, protože na ní po celou dobu seděl Hammock. Zakryl si obličej rukama. Toho jsme si už nevšímali. Vyšli jsme z krčmy, vyskočili na koně a rozjeli se k domovu. Hammock jel samozřejmě s námi.

Slunce se už blížilo k obzoru a zlatilo širou prérii posledním světleni. Nastával soumrak. Pospíchali jsme, neboť byla před námi poslední a také nejtrapnější část kárně výpravy. Proto jsme ponuře mlčeli.

Ujeli jsme pár mil, až jsme se dostali k lesíku, který se rozprostíral mezi mým srubem a Hammockovou farmou.

„Tomu divochovi jsme dali řádně na pamětnou,“ přerušil pojednou ticho Tinny Pot. „Teď přijdeš na řadu ty, Johne. Slez s koně!“

V hlase Tinny Pota byl zvláštní spodní tón. John Hammock mladší se ani neodvážil neuposlechnout. Svezl se s koně a my následovali jeho příkladu. „Podej mi ruce, musím tě svázat,“ řekl Tinny Pot.

„Co chceš dělat, Tinny?“ řekl John a zbledl.

„To uvidíš. Ruce sem!“

Hammock najednou ze strýcovy tváře pochopil, že je zle, a pokusil se uprchnout. Náhle vyskočil jako štvaný jelen, porazil Allecka, který se mu postavil do cesty a hnal se ke své farmě. Byl to však marný pokus. Vyskočili jsme na koně, jako první McCarthy, a hnali se za ním. Neuběhl ani sto kroků. McCarthyho laso, mistrovsky hozené, ho chytlo do kličky, stáhlo se a podrazilo mu nohy. Seskákali jsme s koní a vrhli se na něho.

Byla to tvrdá práce. Hammock, jemuž zbyly volné ruce, se s námi zuřivě rval. Bil, kousal a škrábal jako posedlý, všichni jsme opravdu museli přiložit ruce k dílu, než se nám ho podařilo zdolat. Spoutali jsme ho na rukou i na nohou a pak ho přivázali ve stoje ke stromu, zády ven.

Celí udýcháni a zchváceni jsme kolem něho utvořili kruh.

„Mohls to odbýt laciněji,“ řekl Tinny Pot a mračil se. „Ale protože ses bránil, nasadil jsi tomu korunu.“

„Neblázněte!“ skučel polohlasně Hammock. „Chcete mě lynčovat? Nedělejte to. Napravím se… všechno zase bude v pořádku!“

„Kdopak by tě, prosím tě, lynčoval,“ řekl Tinny Poť otráveně. „Nestojíš nám za to. Ale řeknu ti to krátce a na rovinu. Choval ses jako kluk, a tak budeš bit jako kluk. Rozumíš?“

„Ne! Ne!“ křičel Hammock. „Tohle mi nedělejte!“

„Mlč! Snášej trest jako muž, a ne jako baba! To jsi můj synovec? Hanba! Mezi Hammocky a Caplettony nebývali nikdy zbabělci!“

A Tinny Pot první zvedl svůj bič.

Při zápasu jsme Hammockovi servali s těla kazajku košili, a tak tu teď stál připoután ke stromu polonahý, o ráně bičem se celý zachvěl a na zádech se objevil krvavý pruh.

„Každý deset ran,“ řekl Tinny Pot, když se znovu rozpřáhl. Pod novým úderem už Hammock nevydal ani hlásku, ale bylo vidět, že strašně trpí… Když byl Tinny Pot hotov se svou prací, postoupil své místo McCarthymu.

McCarthy byl dobrák, ale tentokrát ani on neznal slitování.

„Zhřešils, hochu,“ řekl, než Johnovi zasadil první ránu. „A tak to vem, že tě nebiji jen já, ale celé sousedstvo mou rukou. Přál bych si, aby mé rány přispěly k tvému napravení.“

A McCarthy Hammocka nešetřil. Pruhy byly stále hustší, znatelnější a na několika místech liž stékaly kapky rve.

Pak přišel na řadu Holybee.

„Drž se statečně, Johne!“ řekl jakoby na povzbuzenou. „Byl jsem také bit a řeknu ti, že lituji, že jsem dostal málo. Kdybych dostal víc, mohl být ze mne docela slušný člověk.“

Ťal bičem. Poprvé, podruhé. Aby někdo vydržel jeho rány, k tomu bylo opravdu třeba statečnosti. Každé švihnuti jeho biče proťalo kůži. Po Hammockových zádech stékaly praménky krve. Už jsem se na to nemohl dívat. A když počal Hammocka bít Alleck, nedíval jsem se už vůbec. Nu, a pak přišla řada na mne.

„Odpusť mi, Johne,“ řekl jsem. „Je to moje povinnost.“ Hammock ke mně obrátil hlavu a díval se bezvýraznýma očima.

„Já vím,“ procedil skrze zuby. „Tak začni!“

Zdvihl jsem bič a udeřil jsem ho. Křečovitě se zachvěl. Pospíchal jsem, abych byl co nejdřív hotov. Všechno ve mně se bouřilo odporem. A udeřil jsem podruhé, potřetí…

Hammock tiše vydechl, jaksi nepřirozeně se protáhl a hlava mu klesla k hrudi. Tělo, které dosud stálo vzpřímeně, se poněkud zbortilo a zůstalo viset na provazech, jimiž bylo přivázáno.

„Je po něm!“ vyjekl jsem zděšeně a zahodil jsem bič. Vrhl jsem se k němu a rychle jsem začal rozpoutávat provazy.

„Počkej,“ řekl drsně Tinny Pot. „Možná že se jen přetvařuje!“

Ale nepřetvařoval se. Hammock byl skutečně v bezvědomí. Odvázali jsme ho, položili na mech a počali ho křísit. Trvalo dost dlouho, než přišel k sobě. Pak jsme ho posadili, ale protože se nám stále kácel naznak, dali jsme mu napít whisky.

„Vzmuž se, Johne,“ zašeptal jsem mu do ucha. „Musíš se pokusit vstát. Nějak se přece musíš dostat do sedla.“

Zničený John s naší pomocí skutečně povstal, zvedl se na nohy, ale ztrácel rovnováhu a po několika krocích zůstal bezvládně viset v našich rukou. Podpírali jsme ho já a Alleck.

„Nejde to! Asi jsme mu naložili příliš,“ řekl zamyšleně Holybee. „Co budeme dělat? Přece ho takhle nepovezeme domů?“

Tinny Pot pokrčil rameny a svraštil čelo. Opravdu, na tohle nepomyslel. Mne však něco napadlo.

„Už vím, jak to uděláme,“ řekl jsem. „Necháme ho trochu zotavit a pak ho vezmu k sobě do srubu. Je to odtud nejblíž – za čtyřiadvacet hodin bude zase na nohou. Vy zatím můžete klidně jet k paní Hammocková a nakukat jí, že se John se mnou někde zdržel a že přijede zítra. Odevzdejte jí peníze a řekněte, že jí je posílá, aby neměla starost.“

„To je výborný nápad,“ řekl McCarthy, ale Tinny Pot mlčel.

„Tak co tomu říkáš?“ zeptal se Holybee a přátelsky ho rýpl pod žebro.

„To by šlo, hoši, jenže já nedovedu lhát. To je marné. Mary Anne ze mne všechno vytáhne. Jeďte sami, hoši. Řekněte, že jsem zůstal s ním. Že peníze stržil a že je přiveze s sebou. Nechci, abychom ho v jejích očích ponížili. Vy čtyři jeďte a já tu zůstanu se Sidem.“

„Já taky zůstanu,“ řekl Dvořák. „Bude s ním dost práce, než ho dostaneme k Sidovi. Aspoň vám s ním pomohu.“

„A já taky zůstanu,“ řekl Alleck. „Je to můj kamarád. A darmo bych tam něco prozradil. Nedovedu se přetvařovat. McCarthy a Holybee na to stačí. Holybee dovede lhát, jako když tiskne.“

„Ty darebáku, já tě –“ zahrozil mu Holybee pěstí. „Ale,“ mávl rukou, „pojeď tedy, McCarthy. Nějak už to vyřídíme.“

Vyhoupli se do sedel a brzy nám zmizeli z očí. Hned za nimi jsem vyjel já. Spěchal jsem do svého srubu, abych odtud přivezl buggy. Nebylo totiž ani pomyšlení, že by se Hammock mohl udržet v sedle. Pak jsme společně dopravili nešťastného Johna ke mně.

Když jsme ho uložili na kavalec, rozloučili se s námi Alleck a Dvořák. Odjeli do svých domovů… Bylo už tma.

A tak jsme osaměli s Tinny Potem u nemocného. Tinny Pot byl zamyšlený a vážný, úplně se změnil. Z neúprosného chladného zuřivce se pojednou stal milosrdný samaritán. John Hammock dostal horečku a třeštil. Dlouho do noci jsme mu přikládali na záda studené obklady. Já sám jsem byl tak unaven, že jsem sotva stál na nohou. Rána, kterou jsem dostal býkovcem přes hlavu, začala teprve teď jaksepatří bolet. Zavázal jsem si tedy hlavu a takřka násilím jsem se držel při vědomí. Oči se mi zavíraly únavou, potácel jsem se kolem Hammocková lože jako opilý.

„Poslouchej, Side, jdi si lehnout,“ řekl mi pojednou Tinny Pot, když si toho všiml. Řekl to kupodivu něžně. „Vím už dávno, že jsi dobrý přítel, ale nesmíš takhle přepínat své síly.“

„A kdo u něho zůstane přes celou noc?“ řekl jsem. Oba jsme se podívali na kavalec, kde se zmítal v horečce Hammock.

„S tím si nedělej starosti,“ řekl Tinny Pot. „Samozřejmě že já. Nejsem unaven, a pak – jsem přece jeho strýc.“ Pak dodal úzkostlivě: „Jo, hochu, život je těžký… Tak se začínám bát, jestli jsme Johnovi nenaložili příliš.“

„Dobrá,“ řekl jsem. „Kdyby se ti chtělo spát, vzbuď mne.“

Na lavici v koutě jsem si upravil lože a šel jsem si lehnout.

„Dobře, vzbudím. Dobrou noc.“

Když jsem se ráno probudil, slunce už stálo vysoko. Pohlédl jsem k Hammockovu loži. Seděl u něho Tinny Pot a díval se oknem ven, do prérie. Měl zarudlé oči a kolem nich plno drobných vrásek. Jeho osmahlá tvář pozbyla zdravé barvy a jaksi zpopelavěla.

Vstal jsem, popřál mu dobrého jitra a podíval se na nemocného. John tvrdě spal a na čele se mu perlil pot. To bylo dobré znamení.

Vyšel jsem na dvůr, umyl se studenou vodou a opatřil koně i dobytek. Pak jsem se vrátil do světnice, uvařil kávu a nabídl také hrnek Tinny Potoví.

„Jsem hotov,“ řekl jsem. „Nechceš si jít lehnout?“

„Ne, pojedu domů,“ řekl Tinny Pot. „Myslím, že už je John mimo nebezpečí a že se za chvíli probudí. Půjč mu čisté prádlo, pomoz mu převléknout se a potom ho zavez domů. Ale ani muk o tom, že jsem tu u něho přes noc byl, rozumíš?“

„Rozumím,“ řekl jsem.

Tinny Pot vstal ze židle, protáhl se a vyšel ven. Díval jsem se za ním, jak jde ke stáji a vyvádí koně.

„Side!“ zavolal na mne. Vyšel jsem tedy na zápraží.

„Poslouchej,“ řekl, když mi podával ruku na rozloučenou, „buď tak hodný a obstarej, čeho bude třeba. Tady máš jeho peníze, dej mu je, ať je doma sám odevzdá. Nechci, aby Mary Anne něco věděla. A budeš-li mít nějaké výlohy, víš, kde bydlím. Ostatně, až budeš mít kdy, přijeď si ke mně vybrat nějaké hříbě.“

„Není třeba,“ řekl jsem. „Co jsem udělal, udělal jsem rád. Kvůli vám i Hammockovi. Už jste mi také kolikrát pomohli a nikdy jste za to nic nechtěli. A já bych měl něco chtít?“

„Tak ti to zaplať pámbu. Snad se ještě stane, že ti to budu moci oplatit. Obrať se ke mně jako k příteli, máš u nás dveře vždycky otevřeny. Good bye!“

Tinny Pot vyjel ze dvora a brzy se mi ztratil z dohledu.

A stalo se, jak předvídal. Asi za hodinu po jeho odjezdu se Hammock probudil. Byl sice ještě malátný, ale když se nasnídal, měl už tolik síly, že se mohl udržet na koni.

Chtěl domů, a tak jsem ho vyprovodil až k jeho farmě. Cestou jsem mu vrátil peníze, které mi pro něho dal Tinny Pot. Tehdy se John poprvé usmál a řekl:

„Ani nevíš, jak jsem rád… Strýc mi odpustil, ale co teď řeknu Mary Anne?“

„Ta o ničem neví,“ řekl jsem a vyprávěl mu, jak jsme vše zařídili. Spokojeně si oddechl.

Před jeho farmou jsem se s ním chtěl rozloučit, ale John nedovolil. Byl jsem tedy svědkem shledání mladých manželů. Bylo srdečné. Jen na chvíli se Hammock octl v trapné situaci. To tehdy, když mu žena vyprávěla, že ho měla zase v podezření, že si někde zahýřil – a prosila ho proto za odpuštění. John se zarazil, nevěděl honem, jak rozplést tu obtížnou záležitost.

„Tak jí to odpusť,“ řekl jsem. „A ona ať zase všechno odpustí tobě a budete vyrovnáni. Já se k vám na chvilku obrátím zády, vyřiďte si to. Nechci nic vidět.“

Opravdu jsem nic neviděl, jen jsem zaslechl Johnovo slabé bolestné zasyknutí. Asi ho objala a dotkla se jeho rozšlehaných zad.

Potom jsem se s nimi rozloučil a vrátil se nádhernou svěží prérií domů, ke své kukuřici. Bylo mně kupodivu dobře, div ne do zpěvu.

Divoký muž nežaloval, ale z Nového Salemu ho přece jen vystrnadili. To bylo tak. Zelený Pat ukradl nějaké ovce, a když ho věšeli, zapletl do té historie i Divokého muže. Ale než ho mohlo stihnout rameno spravedlnosti, krčmář zmizel i se svým personálem. Nikdo ho nelitoval, nejméně John Hammock mladší, který se opravdu morálně vzpamatoval.

A když jsem se po čase loučil se svými sousedy, navždy opouštěje svou farmu v Missourském údolí, ještě jednou jsem zajel na Hammockův ranč, kde jsme si na všechno zavzpomínali. Před Mary Anne už nebylo třeba dělat žádné tajnosti, neboť John se jí už dávno přiznal, jak jsme ho napravovali: McCarthy. Holybee, Alleck, Dvořák, jeho dobromyslný strýc Tinny Pot – a já.

ČERNÝ JESTŘÁB

Zrovna tenkrát, když jsem přišel do Montany, budil tam senzaci případ Černého jestřába.

Černý jestřáb byl chudý Indián. Tedy žádný hrdý rudý gentleman, nýbrž obyčejný zcivilizovaný příslušník nebohého vymírajícího kmene, kterému vzali volnost pohybu, svobodu na širé prérii a za to mu dali kousek půdy v rezervaci a – opovržení.

Ale o tom ani Černý jestřáb nic nevěděl. Sám už se narodil v rezervaci a jen jako v mlhách pamatoval na doby, kdy bojovníci jeho kmene šli naposled po válečné stezce proti zrádné bledé tváři. Tehdy byl ještě dítě a neprodělal tedy válečnou školu. Vyrostl mezi těmi, kteří zbyli a jimž vyhasla v nitru poslední jiskra odporu. Ti stateční a silní téměř všichni vykrváceli na pláních Montany.

Černý jestřáb byl už typ civilizovaného Indiána. Otcův vigvam zaměnil za dřevěné bělošské stavení a jeho bronzové tělo bylo vtěsnáno do šatů od krejčího. Ale i to stavení bylo roztrhané, ty šaty špinavé. A takový byl i sám Černý jestřáb.

Byl ošklivý. Místo orlího nosu, který románovým Indiánům nikdy nechyběl, měl zploštělý nepěkný hrbolek a jeho široká, tupá a svraštělá tvář nebyla nikterak sympatická. Jeho oči nehleděly bystře a nepronikaly do modrých dálek. Černý jestřáb měl malá, kalná a zapadlá očka, která se těžko pohybovala a špatně viděla. O nějakém čtení stop, bystrém čichu a podobných vlastnostech neměla ani potuchy. Byl to tedy sice Indián, ale už degenerovaný, všivý a špinavý. Á ani jeho squaw a jeho dvě děti nebyly čistší.

Nebyl však špinavý proto, že by se snad štítil vody, naopak, v létě bylo jeho jedinou radostí, když mohl své tělo svěřit bystrým vlnám řeky a koupat se třeba desetkrát za den. Ale v zimě, kdy voda zamrzla, jak bylo možné se udržet v čistotě? Pravda, myl se vždy aspoň jednou denně, ale to opláchnutí obličeje čistou vodou nestačilo – a mýdla se bál.

Tak tomu bylo v celém kmeni. Z těch dob, kdy se bojovníci volně a daleko rozjížděli prérií a vyháněli bledé tváře že své země. Ano, z těch dávných dob se datovala i bázeň před mýdlem.

Kdysi přepadli vlak. Hlouček bělochů, který jej bránil, pobili v několika minutách, a potom se vrhli na náklad. Mezi kořistí našli i bednu mýdla. Byla to podivuhodná věc a sladce voněla. Jaký div, že ji pokládali za poživatinu; ale chutnala odporně a všichni z toho onemocněli. Dověděl se o tom celý kmen. Bednu i s mýdlem pak zakopali a od té doby se stranili mýdla jako ohavného jedu, kterým je chtěli běloši otrávit.

Černý jestřáb měl sice velký pozemek, ale neobdělával jej. Nikdy se tomu nenaučil, a ani to nebylo Indiána důstojné.

Jednou ho vláda v návalu nepochopitelné štědrosti opatřila hospodářskými stroji. Ale Černý jestřáb, jako jeho. soukmenovci, jimi nedovedl vládnout a pohrdal jimi. A tak zrezivěly před jeho chatrčí a zvolna se rozpadávaly.

Ale lenoch nebyl. Měl zaměstnání, dokonce několik. Nejraději chytal ryby. V tom byl mistr, který široko daleko neměl sobě rovna. To bylo jeho letní zaměstnání. V zimě zase chodil po prérii a střílel zajíce, kterých si v létě ani nevšiml. Tu nejenže se s rodinou najedl masa, ale dostal i nějaký peníz za kůži.

Jeho hlavním zaměstnáním však byl chov hovězího dobytka. Měl ho asi dvacet kusů různého stáří, velikosti i pohlaví. Nabýval ho podivným způsobem. Lacino kupoval kusy, které přišly k úrazu nebo byly zrůdné, a farmář byl rád, že se jich za několik centů zbavil. Černý jestřáb zhojil každou zlomeninu, každou ránu. Celé jeho stádo sice kulhalo, bylo bezrohé, slepé, odřené a hubené, ale to mu nevadilo. Měl z něho větší potěšení než velcí rančeři ze svého vzorného a napaseného dobytka.

Jaká to byla rozkoš, rozjet se na hubené kobylce za tím stádem zmetků, popohánět je a roztřiďovat, projíždět se mezi nimi a každý kus jmenovat jménem, jehož vymyšlení stálo mnohdy mnoho času, ale bylo to jméno krásné a přiléhavé.

A jaká to byla rozkoš pohladit pýchu stáda, kulhavého býčka, mrzáčka, který se potom vždy vztekle rozbíhal za Indiánem, jenž jej dráždil.

Černý jestřáb byl prostý jako dítě a mírný, takže i v městečku, kam nosil prodávat ryby a zvěřinu, měl pověst neškodného prosťáčka božího. Jinak o něj vůbec nikdo nedbal. Milostivě mu hodili několik centů, kus obnošeného šatstva nebo nějaký střep a indián vše mlčky sebral a šel dál. Tak je to v Americe zvykem. Barevní lidé jsou tam zákonem sice postaveni na roven každému občanu, ale v životě narážejí každou chvíli na ústrky a opovržení… Ale teď k tomu příběhu.

V městečku, kudy jsem šel na své cestě dál, se usadil nový kramář. Jmenoval se Cummings. Byl to typ Američana ze středních států, sobecký, hrabivý a bezohledný jako většina amerických kramářů. Zařídil si obchod se vším, jak je to na venkově zvykem. Přes jeho úlisnost a vychytralost mu šel obchod chabě.

Jak obchodoval? Dal ochotně na dluh. Ale potom bez milosti vzal chudákovi, který mu byl dlužen, poslední akr půdy, i když věděl, že ho tím i jeho rodinu navždy zahubí. A každou věc koupil. Kupoval lacino a neštítil se ani kradených věcí. Jeho krám byl navštěvován téměř všemi lidmi pochybné pověsti z okolí. Tuláci projíždějící městečkem u něho nacházeli útulek.

Cummings prodával i kořalku. Tajně, bez úředního povolení. Jeho zákazníci ho nikdy neprozradili a on byl dost chytrý, aby se nedal polapit. Šerif se marně zlobil, bezúspěšně provedl několik prohlídek. Musel vždy odejít s nepořízenou se zaťatými pěstmi, neboť věděl, že se mu kramář za zády vysmívá.

Jednoho dne stál Cummings na zápraží, když šel kolem Černý jestřáb. Toho dne pořídil Indián špatně, nikde nechtěli odkoupit jeho ryby. A tak kráčel smutně domů s neprodaným úlovkem.

Když míjel Cummingse, zaváhal. Že by tenhle koupil? Indián se zastavil a nabídl mu své zboží. A kupodivu,

Cummings projevil ochotu koupit. Vešli spolu do krámu a starý lichvář zavedl Černého jestřába až do zadní místnosti.

Nabídl mu ovšem hanebně nízkou cenu. Indián zavrtěl hlavou.

„Nu dobře, neprodáš-li – aspoň se se mnou napij!“ a kramář odkudsi vylovil láhev, kalíšky a nalil whisky. Mohl tohle Černý jestřáb bledé tváři odepřít? Chopil se kalíšku a vypil.

Bylo mu, jako by polkl žhavý oheň! Ale hned se mu celým tělem rozlilo příjemné teplo. Pak vypil druhý, třetí a čtvrtý kalíšek… Chtělo se mu tančit! Vše jako by ožilo novým světlem, stalo se krásnější a lepší. Sladká únava se zmocňovala údů a všechny starosti zmizely. Jako by je odvál vítr. Ohnivá voda!

„Tak co, prodáš ty ryby?“

Samozřejmě že prodal. A ani za ně nepil dlouho. Cummings mu najednou oznámil, že ryby už jsou propity.

„Ale máš-li nějaké peníze, ještě ti naleju.“

„Tady, tady jsou.“ A opilý Indián vytáhl plnou hrst niklových a bronzových mincí, na nichž se skvěla hlava Svobody nebo hlava indiánského bojovníka. Byly to mince nejnižších hodnot.

Černému jestřábovi se chtělo zpívat. Pokusil se vydat několik tónů, ale hlas mu selhal. Vše se s ním začalo točit. Podlaha mu ubíhala pod nohama, zavrávoral. Co to?

Ano, to ještě chápal. Byl ošálen, zpit ohnivou vodou, před níž ho vždycky varovali. A kdo ho opíjí? Bledá tvář, podlé srdce. A jistě ne z přátelství. Ó, ty zlý člověče!

Indián skočil po kramáři. Ale cosi těžkého ho udeřilo do tváře. Zajiskřilo se mu v očích, pozbyl vědomí a zhroutil se na zem… To ho Cummings uhodil vší silou býkovcem.

„Indiáni jsou zákeřný, lstivý a úskočný pronárod!“ řekl.

Potom ho Cummings vyvlekl ven před krám a nechal ho tam ležet. Bylo už tma a tak nebylo třeba zvláštní opatrnosti. Tam tedy, na ulici, zpitý a zbitý ležel Černý jestřáb až do rána. Přišel k vědomí až s prvním rozbřeskem.

Zdvihl se a tupě odešel. Doma však znovu ulehl. Ani nerozuměl, co mu říkala jeho squaw, ani se nepodíval na děti, které se ustrašeně krčily v koutě místnosti.

Probudil se až k večeru. Zlé účinky kořalky zmizely. Jen jazyk zůstal těžký a trápila ho žízeň. Vstal a dlouhými loky se napil vody ze džbánu. Pak malátně vsedl na svou klisničku a vyjel do prérie shánět stádo.

Prérie byla volná, nádherná, nekonečná. Pod širým nebem se tak krásně dýchalo, že zcela zapomněl na kletbu whisky.

Po několika dnech však bylo opět nutno jít do města a znovu prodat ryby. Tentokrát pochodil lépe: všechno prodal a v kapse mu zvonily asi čtyři dolary v drobných.

Cestou zpátky se opatrně plížil kolem Cummingsova krámu. Ne, nezajde tam. Určitě ne. Ale náhodou vyhlédl kramář ven.

„Hej, Indiáne, kam jdeš?“

Černý jestřáb mávl rukou tam, kde ležela jeho chata.

„Posledně jsi byl velice opilý,“ potřásal Cummings rukou a potřepal mu i po rameni. „Tak se na mne nezlob… Opravdu, jinak bych tě byl neuhodil.“

Černý jestřáb se tedy už nehněvá. Velkomyslně odpouští, A Cummings trvá na tom, že spolu musí vypít jednu ohnivou vodu na usmíření. Indián váhá. Jenže kramářova slova jsou lichotná a úlisná. Bystře tekou a dostávají se až k srdci. Černý jestřáb nemůže odolat a vchází.

Tentokrát to dopadlo o něco líp. Přišel sice o peníze, zpil se do němoty, ale nebyl bit. Naopak. Vyspal se u Cummingse na pytlích, zdomácněl tam a ráno pil znova. Začátek zkázy.

Najednou byl u Cummingse skoro víc než doma. A jeho stádečko se menšilo. Kus za kusem mizel, vše pohlcovala ohnivá voda. I kulhavý býček jí padl za oběť. A ještě to nestačilo. Brzy se u Cummingse octly další věci: puška, udice. Zmizely i pokrývky, které utkala jeho squaw, a konečně, když už nic nezbývalo, i ony zrezavělé polorozpadlé stroje – dar vlády.

Všecko propil. Zůstala mu jen pustá prázdná chatrč a kus země, kterou nesměl prodat. A začal otročit bledé tváři. On, muž bojovník, nosil těžká břemena a hanbil se. Ale i to přestalo. Krčmář pro něho neměl práci. Černý jestřáb se toho zalekl. Ponížil se, prosil, škemral, ale marně. Byl prostě vyhozen.

Pomalu se vlekl nocí domů. Ale nedošel. Cítil, že se musí napít, aby přehlušil svůj žal z ponížení. Stůj co stůj se musí napít. A nedají-li mu, vezme si.

Vrátil se. Dobře věděl, kde má Cummings kořalku. Opatrně promáčkl sklo v okně. Otevřel je a tiše se vsunul dovnitř. Podařilo se to. Pak rozžehl sirku a vyhledal láhev. Posadil se ve tmě na zem, jednu z lahví pozdvihl k ústům a pil a pil.

Byly tu rozmanité ohnivé vody. Jemné i žhavé, hořké i sladké, a všechny byly jeho. Blaženě se usmíval. Je sám, sám a všechno to ve tmě patří jen jemu. Jaká odměna za trochu odvahy!

Po chvíli pití se mu zachtělo ulehnout. Jen tak položit hlavu na podlahu a zdřímnout si. A pak rychle pryč, než se probudí bledá tvář. Jenže sotva ulehl, nebylo už možno zvednout hlavu. Usnul. Černý jestřáb usnul a hlasitě chrupal.

Probudila ho strašlivá bolest. A znova, znova. Zdvihl ruce nad hlavu a bránil se ranám, které na ni padaly. Ale další rány mu zchromily i ruce. Vykřikl bolestí. Chtěl se vzchopit, ale mocné kopnutí ho srazilo. Plakal, sténal. Už nebylo možno se skrýt před tím hrozným, co ho ubíjelo a sráželo k zemi. Až pozbyl vědomí.

Probral se z mrákot až v příkopě za městečkem, kam ho opatrný Cummings dovlekl. Zmučené tělo ho strašlivě bolelo. Byl tak zakrvácen, že i šaty prosákly krví a lepily se k tělu.

Co se vlastně stalo? Zvolna si vše uvědomoval. Ano, zpil se, usnul a byl ztýrán. On, muž, se dal zbít jako malé děcko!

Domů nešel. Tam už nebylo nic, k čemu by ho srdce táhlo. Jen mlčenlivá squaw, zedřená, vrásčitá, s výčitkou v zapadlých očích. A dvě vyzáblé děti, skrčené a ustrašené, sedící v koutku.

Černý jestřáb se nadzdvihl na rukou a počal hlasitě naříkat. Ptal se, kde jsou jeho peníze, kde jeho kobylka, puška,, udice, kulhavý býček? Kde jsou klidné večery uprostřed stáda na širé prérii? Všechno, všechno je pryč!

Když jel kolem farmář, podíval se do příkopu.

„Opilý Indián!“ řekl. „Sběř! Takhle veřejně tropit ostudu!“

Švihl po něm bičem. Černý jestřáb se chytil za obličej a znovu padl do příkopu.

Když přišla noc a všichni lidé spali, Indián bděl. Seděl u cesty a myslel na pomstu. Cítil, že musí zabít toho, kdo ho tak ponížil. Otce ohnivé vody. Pak vstal a vydal se na cestu.

Cummings byl neopatrný, vylomené okno ještě nebylo opraveno. Bylo hračkou dostat se dovnitř. Černý jestřáb rozžehl sirku a opovržlivě přehlédl rozestavěné láhve. Ne, kvůli nim se nevrací. Proplížil se dál, do krámu. Vyhledal tam nože, celou sadu lesklých, chladných ocelí. Vybral jeden, dlouhý a ostrý jako břitva. Teď už zbývalo jen vylákat nepřítele.

O cosi zavadil a něco spadlo a zahlomozilo. Skočil za dveře a přikrčil se. To už v zámku zaharašil klíč. Zář svítilny osvětlila skladiště a vešel Cummings s revolverem v ruce. Indián se vymrštil jako kočka. Také Cummings se střelhbitě obrátil a pozdvihl hlaveň. Jenže rána už nevyšla. Černý jestřáb mu strašlivou silou zkroutil ruku a zároveň vrazil nůž do prsou.

Najednou bylo zvláštní ticho. Ticho a tma. Kramářovo tělo se svezlo k zemi, svítilna třeskla o podlahu, rozbila se a zhasla. A Černého jestřába přešel hněv. Usadil se vedle mrtvého a velmi klidně přemýšlel.

Ano, pomstil se, zabil bledou tvář. Teď je ovšem naprosto ztracen. Na odpor nebude ani pomyšlení. Všechny bledé tváře budou proti němu. Utéci není kam. Snad do pustých kaňonů, kam téměř nikdy nevkročí živá noha? Ale dostane se daleko? A co bude s jeho squaw a s dětmi? Přece je nenechá trpět za sebe. Bude lépe, když zůstane.

Dál už nepřemýšlel. Rozhodl se, že se ještě jednou naposled napije ohnivé vody, aby na všechno zapomněl… Ráno ho našli spícího vedle mrtvoly. Nekladl odpor. Spoutali ho a odvezli do vězení. Odtud už ho čekala jen přeprava do Velikého Města, kde měl být souzen.

U soudu se nehájil. Během celého líčení nepromluvil ani slovo. Na otázky neodpovídal. Zdálo se, že nevnímá ani soudce, porotce, advokáty a žalobce, ba ani obecenstvo, které naplnilo soudní síň. Neviděl ani svou squaw a své děti. Díval se stále kamsi do neznáma a v jeho tváři se rozhostil teskný klid.

A tak neslyšel ani famózní řeči veřejného žalobce, který líčil Černého jestřába jako zvrhlé individuum nejhoršího rázu, ani brilantní obhajobu svého obhájce, který se ho snažil zachránit tím, že obžaloval bílou rasu. Snad ani neslyšel rozsudek, jímž byl odsouzen pro vraždu na deset let těžkého žaláře.

Byl deportován do vězení. Začal mechanicky vykonávat vše, co si bílé tváře přály. A zachovával své úžasné mlčení.

Na jaře byli trestanci vysláni do lomů. Byl mezi ně zařazen i Černý jestřáb. Dovezli je pod silnou ozbrojenou stráží až na místo.

Bylo krásné jarní ráno. Něžný vítr příjemně chladil tváře trestanců. Zavál i k Černému jestřábu a vrátil mu trochu vůně z těch starých časů, kdy jezdil po prérii. Indián zneklidněl. Jeho nitro se naplnilo bolestnou touhou… Kdyby tak znovu mohl ven, pod širé nebe, do nekonečné prérie, kde nebylo okovů a zamčených dveří. Kde by byl znovu svobodným člověkem!

Hruď se mu vzedmula povzdechem. Vztáhl ruce před sebe jako v hlubokém krásném snu.

Vyrušil ho až dozorce, který se na něho hrubě osopil. A Černý jestřáb se náhle sklonil k zemi, mocným úderem o kámen rozrazil řetěz, jímž byl upoután k těžké železné kouli. Potom se vzepjal a dal se do běhu. Do šíleného, svobodného běhu.

Za ním třesklo několik ran, ale žádná ho nestihla. Běžel stále rychleji a rychleji.

Ale náhle se před ním otevřela hrozivá propast. Země rozrytá a rozeklaná do takové hloubky, až se mu zatočila hlava. Stál nad lomem.

Byli mu v patách. Slyšel za sebou ty hrubé hlasy. A před ním, za propastí, se vesele zelenala nekonečná prérie. Dlouho se nerozpakoval. Černý jestřáb se odrazil a – skočil.

Jeho rozbité a znetvořené tělo dovezli do márnice. K jeho ubohým pozůstatkům přivázali kus papíru, z něhož si každý mohl přečíst, o koho jde:

„Černý jestřáb, trestanec, odsouzený pro vraždu na deset let.“

Nenapravili ho. Raději zemřel.

MEZI DŘEVORUBCI

Teprve teď dodatečně si kladu otázku: kam jsem to tehdy vlastně šel? Nebo lépe: z čeho jsem to utíkal? Proč se moje podoba zvolna měnila ve tvář pobudy, tuláka, trampa?

Počkejme, jak to vlastně všechno začalo… Přijel jsem do země svobody – za štěstím. Chtěl jsem studovat, vyniknout. Nešlo to. Chtěl jsem pracovat. Nepotřebovali mě. Ošidili mě. Nakonec jsem se octl až v Severní Dakotě u dveří McCarthyova ranče. Pak tedy ta kukuřice, Mabel, útěk.

Snad kladu otázku špatně. Nešel jsem za ničím. Ale před čím jsem tedy utíkal? Před prací? Přece jsem chtěl pracovat! A objevil se dobrý Ben Allair a zlý Holybee. A pak ti ostatní. Farmáři, Ku-klux-klan, whisky a krev.

Aniž bych se dopočítal, před čím jsem to vlastně prchal, došel jsem jednoho dne až k těm lidem v lese.

Lidé z lesa měli špatnou pověst a jistě si ji také zasloužili. Byli usazeni v ležení u říčky, po níž se plavily nesčetné kmeny stromů, brakované ve velkých okolních lesích hltavou dřevařskou společností. Asi osmdesát lidí, pestrý chomáč chlapíků, kteří se sem sběhli snad z celého světa.

Porážet a osekávat mohutné lesní velikány a dopravovat jejich okleštěné kmeny k řece, která ochotně propůjčovala svůj tok k službám hrabivých lidí, to byla krušná práce. Byla to tuhá dřina, neradostná a jednotvárná, ale dobře placená. Jen proto se jí lidé drželi.

Nebylo také divu, že když se občas tito zdraví a drsní lidé dostali do společnosti jiných lidí, docházelo k bujarým pitkám, rvačkám a jiným výstřednostem. V zaměstnání měli přísnou kázeň, a tak se toužili vybouřit.

Farmáři z okolí neradi viděli tyto hosty, kteří se opíjeli a vyváděli divoké kousky. Bylo ovšem těžké jim v tom bránit, neboť lidé z lesa drželi svorně spolu a rádi vypomohli kamarádovi, který se něčím provinil.

Jednou například jeden z nich postřelil v hádce farmáře. Stalo se to v Jacksonvillu. A pak nejenže nechtěli útočníka vydat, nýbrž ohrožovali dokonce i šerifa, který si pro něho přišel. Teprve když došly posily, vzdali se svého odporu, ale pachatel byl zatím dávno za horami.

Jindy zase jiný z nich podvedl dceru rančera Bilkinse. Dopadlo to stejně, jen s tím rozdílem, že se jich asi třicet nabídlo starému Bilkinsovi za ženicha jeho opuštěné dceři. Bylo to od nich vlastně hezké, když ten pravý ničema vzal do zaječích. Jenže Bilkinsovi ta dobrá vůle nebyla vhod a slavnostně prohlásil, že dceru raději utopí, než by ji dal některému dřevaři. Nato pokrčil předák party Duffey rameny a řekl, že mu tedy bohužel nemohou pomoci.

Od té doby se poměr mezi rančery a lidmi z lesa velmi přiostřil. Děvčata před nimi utíkala a farmáři měli své vinčestrovky stále připraveny, kdyby se snad některý z lesních hochů neopatrně opovážil přelézt ostnaté dráty plotů.

Nejvíc měl na dřevaře spadeno mladý rančer Vondra. Čech, který měl ranč nedaleko lesního tábora. Veřejně prohlásil, že je mu dočista jedno, střelí-li po prašivém psu nebo po člověku z lesa. A skutečně, když byl jednou v Jacksonvillu zmlácen nějakými dvěma chlapíky, počíhal si na ně v záloze a postřelil Jonathana Bartleye, jednoho z nejveselejších chlapců z ležení u Stříbrné Říčky. Bylo z toho sice pak vyšetřování, ale Vondrovi nebylo možno nic dokázat. Už proto ne, že šerif vždycky stál na straně farmářů a nadržoval jim.

Proto si Jonathan umínil, že si vypomůže sám. Přísahal, že se s Vondrou vypořádá, jen co se uzdraví. Jenže prostřelené lýtko se hojilo jen zvolna, a tak celý měsíc uplynul bez příhody.

Dřevorubci se očividně nudili. Chtěli se na Vondru vypravit sami, ale Bartley jim to vymlouval. Vondra prý patří jemu – a ostatně, až na něho dojde, přibere si hochy na pomoc.

Když se konečně uzdravil, vydalo se kteréhosi večera asi dvacet dřevařů pod záštitou tmy k Vondrové farmě. V čele se plížili starý Duffey a Jonathan. O jejich úmyslu nemohlo být pochyb: táhli s sebou soudek kolomazi a pytel s peřím.

Jenže se stalo něco nepředvídaného, co jim zhatilo celý žertovný plán. V půli cesty zpozorovali, že se obloha ve směru k Vondrové farmě zbarvila do krvavá. Zrychlili krok, avšak na místo neštěstí dospěli už skoro pozdě. Farma stála v jediném plameni. A právě v tu chvíli se ukázalo, že lidé z lesa přece jen nebyli tak zlí, jak se o nich povídalo.

Mžikem se jim vykouřily z hlavy všechny myšlenky na odvetu a dali se do práce. Mnoho toho nebylo, co vyrvali z moci zhoubných plamenů, ale bylo chvályhodné, že zachránili právě Vondru. Farmář byl totiž při jednom ze zoufalých pokusů vniknout do výhně zasažen spadlým trámem, a Jonathan ho v nejvyšší čas vytáhl, jinak by byl zahynul.

Chudák farmářova žena. S třemi malými dětmi kolem sebe zoufale naříkala nad jeho tělem. Lidé z lesa se rozpačitě seskupili kolem a nevěděli, co počít. Chvilku se radili a potom předák Duffey přistoupil se smeknutým kloboukem k nešťastné paní.

„Myslím.., tedy domnívám se, že bude nejlíp, když přijmete naše pohostinství.“

Rančerova žena udiveně vzhlédla k rozryté tváři starého lesního vlka a pak, celá se chvějíc pláčem, přijala velkomyslnou nabídku nepřátel svého muže. Nebylo ani jiného východiska. V tom mrazu by byl nemocný zahynul, než by se dovolala pomoci.

Dřevaři se dali do díla. Z několika tyček rychle sroubili nosítka a naložili na ně Vondru, který byl v bezvědomí. Duffey galantně nabídl své rámě paní Vondrové, a zatímco čtyři svalnaté ruce zdvihly nosítka, o děti se po krátkém tahání rozdělili ostatní muži. Každý je chtěl nést, až se konečně dohodli, že je ponesou střídavě. Jonathan si vyhradil právo na pětiletého Jeníčka a nesl ho pak celou cestu. V polovině cesty mu dítě usnulo v náručí tak pokojně a sladce, jako by spalo u své matky.

Byla už téměř půlnoc, když výprava dorazila do ležení. V lesním táboře bylo všechno vzhůru. Čekalo se, jak dopadla trestná výprava. A zatím tohle! Všichni se hned shlukli kolem příchozích, ale Duffey je energicky rozehnal.

Bezvládný Vondra byl dopraven do předákova baráčku, který byl přece jen o něco lepší než velká společná ložnice ostatních hochů. Zároveň se jeden z dřevařů vypravil do Jacksonvillu pro lékaře.

V ložnici, která ve dne sloužila za jídelnu, bylo jako v úle. Chlapci měli plné ruce práce s dětmi. Čtyřletá Anička seděla u stolu a brala si oběma rukama sladké pečivo z mísy. Mezitím kolem ní defilovali husím pochodem všichni ti vousatí hranáči, z kterých ještě před chvílí šel strach. Skládali jí poklony, aby dokázali, že znají také pravidla společenského chování. Bylo až směšné to podívání na ně, jak se neohrabaně ukláněli a představovali. Jediný Jonathan seděl opodál sám a zamyšlen. Ničeho se nezúčastňoval, neboť dítě mu stále ještě spalo na klíně.

Jonathanovi a spícímu Jeníčkovi dali hoši pokoj. Tím víc se však zajímali o malé, sotva roční skvrně, které paní Vondrová po mnohých domluvách svěřila obrovitému Poláku Krzyžanskéřnu, který si ho vyprosil svou šišlavou mateřštinou. Však s tím capartem bylo také dost starostí. Bylo třeba sehnat mléko a rozmočenou housku, udělat cumel a tak dále. Jenže dítě to nechtělo a řvalo na celé kolo – natruc zoufale laskavému uspávání svého nezvyklého pěstouna.

Jiný dřevař, Hecht, se chlubil, že to umí s dětmi mnohem líp, a chtěl také chovat, jenže Krzyžanski jen zaťal pěst:

„Pšakrew!“

Hecht ustoupil, protože dobře věděl, že kam dopadla těžká Polákova pěst, tam sedm let tráva nerostla. Pomstil se mu však jinak.

„Začni ho kojit, a uvidíš, že hned přestane!“ radil mu. Celá ložnice se zatřásla salvou hromového smíchu; ten řev vytrhl ze snění i Jonathana.

„Ticho!“ zasykl hrozivě. „Probudíte dítě, potvory!“

Všichni rázem zmlkli, jen Anička tleskala rukama:

„Strejčkové, ještě, ještě!“

A zatímco kuchař odběhl do špižírny pro novou zásobu koláčků, slézal už před ubikací s koně lékař.

Vondra byl asi těžce raněn, trvalo dost dlouho, než ho přivedli k vědomí. Když konečně otevřel oči a uviděl kolem sebe vousaté tváře nenáviděných lesních lidí, obrátil se k nim zády. Předák Duffey rezignovaně povzdychl, odplivl si, aby ho Vondrová neviděla, a vyšel ven. Celou svou chatu přenechal postiženým manželům a odešel do společné ložnice. Sám zaplatil lékaři a nařídil hochům, aby u nemocného střídavě drželi stráž.

Předák byl opravdu nějak naměkko. Popovídal si ještě se švitornou Aničkou, které se pořád nechtělo spát, pohladil Jeníčka, podíval se na řvoucí mimino a konečně se natáhl na pryčnu, stále se ještě usmívaje do stropu a spokojeně si pobroukávaje. Za ním se pomalu uložila ke spánku i ostatní parta. Poslední šel spát Krzyžanski. Ustlal škvrněti vedle sebe na témž pytli s peřím, které s sebou vzali zvečera za zcela jiným účelem.

S novým dnem se všichni dali chutě do práce, a než se kdo nadál, bylo poledne. Lesem pobíhaly i obě starší děti. Jeníček se stále držel Jonathana a Anička chodila ruku v ruce s „dědečkem“ Duffeyem. Rozuměla si však i s ostatními strejčky a trhala jim lesní kytičky.

„Konečně tu máme slečnu, opravdovou slečnu,“ vzdychali hoši.

Když se mužstvo vrátilo k obědu, šel Duffey znova k Vondrovi. Zraněný byl při vědomí, ale byl velmi zesláblý ztrátou krve a horečnatou nocí. Oba muži se na sebe podívali. Duffey odkašlal, několikrát rozpačitě praštil širákem o koleno a pak začal.

„No, zlobit se na nás nemusíš. Udělali jsme, co jsme mohli.“

Vondrová se dala do pláče. Zraněný rančer se těžce nadzvedl a natáhl k Duffeyovi ruku. Předák ji popadl a upřímně stiskl. A vtom se stalo něco neobvyklého. Vondrovi se po tváři skutálela slza a taky Duffey najednou cítil potřebu se pořádně vysmrkat.

„Zatraceně, vždyť to nestojí ani za řeč,“ vykoktal a sypal si to rychle ven, aby snad ještě někdo neřekl, že viděl starého Duffeye brečet jako bábu. Ale jako na vztek se ve dveřích srazil s kuchařem, který se mu udiveně zadíval do obličeje.

„Co čumíš?“ prskl předák vztekle a dal mu pohlavek, až se otočil. Pak si pošoupl sombrero na stranu, zarazil ruce do kapes kabátu a odklátil se k jídelně, hvízdaje si svou starou oblíbenou Yankee Doodle. Kuchař si ohmatal hlavu, a když zjistil, že ji má v pořádku, vyvalil podivením oči. Později se zapřísahal při svatém Patriku, že Duffey měl opravdu slzy v očích. Samozřejmě že mu to nikdo nevěřil.

Večer přišla k předákovi deputace. Mluvčí Perkins bez okolků spustil: „Chceme mít taky někdy volno, starý!“

„Chceme!“ podivil se Duffey. „A kdo je to – chceme?“

„Všichni, nebo aspoň polovic.“

„Ták? A načpak.“

„Chceme Vondrovi postavit novej barák.“

„To nejde, musíme kácet dříví!“ řekl, ale malounko se zamyslel. „Ostatně, víte co? Stavět můžeme celý den v neděli a pak po večerech. S prací v lese začneme ráno dřív a večer dřív skončíme. Já taky pomůžu.“

A pomohl. Než Vondra poprvé slezl z kavalce, bylo stavení dokončeno. Ale ještě šlo o zařízení. A tu se staly podivné věci.

Jednoho dne se hoši, svátečně vystrojeni, vypravili na všechny strany: šli zvát na velký ples ve prospěch Vondrovy rodiny. Sousední farmáři už o tom věděli, co se stalo, a mnoho jich přijelo navštívit nemocného rančera. Najednou všechny vinčestrovky zmizely jako zázrakem a lesní vlci byli všude vítáni a hoštěni jako vzácní přátelé.

Ples byl nádherný. V Jacksonvillu takovou slávu ještě neviděli. Šest hudebníků nepřetržitě hrálo a asi padesát děvčat bylo v kole. A tentokrát to byli dřevaři, kteří se vytancovali až do úpadu. Farmářští synkové vyšli najednou z módy, smutně postávali kolem zdí nebo pili na žal v baru. Šerif byl toho dne ochoten přimhouřit obě oči, ale kupodivu se nic nestalo.

Když se pak spočítaly peníze, shledalo se, že ples vynesl kromě jiných četných darů – pět stováků. Pětset dolarů! Kromě toho pan Moxley, obchodník v Jacksonvillu, slíbil zařídit paní Vondrové novou kuchyni.

Od té doby přestali být lidé z lesa postrachem kraje. Všude byli zváni a všude hoštěni. A hoši od dřeva se chovali jako gentlemani. Nakonec to došlo tak daleko, že někteří z nich i přestali klít. Jo, a tři se dokonce oženili. Byl mezi nimi i Jonathan Bartley, který si vzal sestru paní Vondrové. Tak se stalo, že se staří úhlavní nepřátelé sešvagřili, nenávratně minul čas, kdy po sobě pásli s kolty v ruce, a všechno dobře dopadlo.

Předák Duffey se svou partou za nějaký čas zmizeli z ležení. Byli přesazeni hlouběji do lesů. A právě tam jsem se s nimi poprvé sešel i já. Našel jsem tam dobré přátele a s některými z nich jsem to pak dlouho táhl. Všichni dohromady jsme byli dobří hoši, i když zas ne tak hodní, za jaké jsme se sami tvrdošíjně pokládali. Ostatně to z dalších příhod vysvitne.

POKAŽENÝ OBĚD

Ta parta z tábora drvoštěpů, to jsem byl já, můj nerozlučný kamarád Frak, potom Arthur Biedermann řečený Šofér, dále dva černoši – tlustý Jack a dlouhý Ben, a dva Švédi – bratři Jorgelové. Bylo nás tedy dohromady sedm.

Tuto příhodu jsme neprožili v lesním táboře. Neklidná krev se ozvala, už jsme byli celý týden na toulkách. Prošli jsme pospolu skoro celou Montanu.

Nu a toho dne byla neděle. A tak jsme leželi kolem ohně, dívali se pánubohu do oken a těšili se na hody. Ben totiž přinesl slepici, kterou někde ukradl. A ta se nyní vařila v starém plechovém hrnci, který jsme vyšťourali za jedním domem ve Forsythu a pečlivě umyli, neboť starší Jórgel měl takové řeči, že prý si není jist, zda obyvatelé dotyčného domu ho neužívali za noční nádobu.

Dobromyslný Jack mínil, že toho snad není třeba, poněvadž si tím nejsme jisti. A také prý čeho oči nevidí, srdce nezeli. Nakonec však ustoupil s klidem filosofa přání čistotymilovné bělošské většiny, že se hrnec uměje a že Jack je přece jen staré nenapravitelné čuně. To Jacka očividně rozmrzelo a dlouho s námi nemluvil; obracel jen oči k nebi, vzdychal a brnkal na své odřené bandžo doprovod k sentimentální černošské písničce.

Starší Jorgel usilovně dmýchal do ohně, který špatně hořel, a kusem dřeva míchal obsahem hrnce. Jeho mladší bratr přitom zbožně četl ze staré švédské kapesní bible a zíval. Měl hlad, ale protože byla neděle, cítil nutnost se před jídlem trochu oddat zbožnosti. Šofér si na sluníčku vyhříval záda, protože už dlouho nebylo tak hezky a na slunci se aspoň na chvíli vytrácela ta prokletá zimnice, která ho držela už celý týden. A Ben? Ten seděl se zkříženýma nohama. Pohupoval se ze strany na stranu a vítězoslavně se rozhlížel. Vykonal dnes velký skutek: přinesl slepici. A zrovna začínal už asi popáté vypravovat, jak se to stalo.

Šel prérií a z hladu se modlil k pánubohu, aby mu poslal něco k obědu. A protože měl na něj pánbu zrovna čas, tak sotva byl Ben s modlitbou hotov – bác! – něco temného proletělo vzduchem a padlo mu to zrovna k nohám. Koukal jako blázen, nevěřil očím. Zázrak! Byla to krásná tlusťoučká slepice. Opatrně po ní sahal, aby ji nepoplašil, ale ona se ani nepohnula. Jen po něm moudře obracela očka, jako by chtěla říci: Dobrý Bene, jen si mě vezměte a uvařte, abyste všichni měli co k obědu! Ach, jakou měl lítost, když ji škrtil! Věru, nebylo by mu hůř, kdyby byl škrtil vlastní matku!

My už jsme ovšem Bena znali a věděli jsme, jak je mu zatěžko mluvit pravdu. Jeho historii jsme sice nevěřili, ale neprotestovali jsme. Hlavní věc byla, že slepice se vařila v hrnci.

Měli jsme připraveny i jiné lahůdky. Byla tu veka bílého pšeničného chleba, několik vajíček a kousek slaniny. To všechno jsme chtěli upéci na kusu starého plechu, který Jorgel mladší uhladil kamenem, takže byl skoro rovný.

Byli to praktičtí hoši, ti Jorgelové. Všechno dovedli, všechno udělali ochotně a bez námitek. Na nás na všechny měli dobrý vliv. Jen kvůli nim jsme se každého dne oprašovali kartáčem, stírali prach z bot a naše šaty, ačkoli měly plno záplat, byly bez děr. A běda tomu, kdo z nás by se náhodou zapomněl umýt. Do takového člověka by se celý den strefovali, a kdyby se zlobil, umyli by ho sami. A jak uměli vařit! Jen se sliny sbíhaly. Ostatně nebýt jich, nebyl by před námi tento nedělní oběd.

„Pomni, abys den sváteční světil,“ řekli zbožní Jorgelové. „V neděli se dál nejede.“ Samozřejmě že jsme hned souhlasili. Beztak jsme celý týden nic nedělali, proč bychom k tomu neměli přidat i neděli. A proto jsme zalehli a rozžehli táborák.

Bylo teploučko. Dni v srpnu bývají lahodné. Dobře jsme si hověli v trávě, daleko za městem Forsythem, bývalou pevnůstkou uprostřed indiánské rezervace.

Zrovna jsme se chtěli dát do hodování. Starší Jorgel vstal od ohně.

„Bude se obědvat,“ ohlásil.

Pak jsme vytahovali nože z kapes.

„Kdo chce polévku, může ji jíst rovnou z hrnce.“

Tak to pěkně začalo. Jorgel zvedl hrnec z ohně a postavil ho doprostřed mezi nás. Vedle hrnce umisťoval plech, na kterém se měla krájet slepice. Zkrátka servíroval – a naše žaludeční šťávy začaly pracovat.

„Co je to tu?“ najednou se za námi ozval přísný hlas.

Zděšeně jsme vyskočili. U ohně stál zavalitý ramenatý chlap s velikou policejní hvězdou na prsou a s koltem v ruce. Šerif!

Mlčeli jsme a rozpačitě přešlapovali z nohy na nohu.

„Jste němí, nebo co?“ ozval se ještě přísněji a přistoupil blíž. „Co to tu děláte, čeládko?“ Všechno propátral pohledem, nic mu neušlo. „Aha, hostina! Vida, i vajíčka mají! Kdepak jste je ukradli, he? Co, ty šedivý negre?“

„Prosím, ctihodnosti, koupili jsme je,“ vykoktal Ben. „Jsme hodní a mírumilovní lidé.“

„Koupils… za pět prstů jsi koupil, smraďochu!“

„Nejsem žádný smraďoch, jsem starý barevný gentleman.“

„Chachá! Černá obludo! Ty že jsi gentleman?“

„Ano, podívejte se! I knoflíky mám, a češu se každý den!“

Ben byl spravedlivě rozhořčen, ale šerif se jen prohýbal smíchy. Potom se obrátil k hrnci.

„Co je v tom hrnci?“

„Polévka.“

„A v té polévce?“

„Nic,“ ujišťoval Ben. „Jako že je pámbu nade mnou, docela nic.“

„Jak to? Vždyť tam něco plave!“ zařval šerif.

„No, přesvědčím se.“ A zamířil koltem přímo do hrnce. A bác, střelil.

Polévka zvolna vytekla dírkou ve dnu a slepice se objevila. Šerif ji před našima očima vytáhl za nohu ven.

„Vida, hoši! Vy i slepice kradete? No počkejte!“

Udělal pár kroků, a začal si strkat vajíčka a slaninu do kapes. Chleba si dal pod paždí. Pak vystřelil dvě díry do plechu, aby ho už nikdo nemohl použít, rozdupal oheň a zavelel:

„Čelem vzad!“

Obrátili jsme se mrštně jako vojáci. „Pochodem vchod!“

A šli jsme. Vyprovodil nás hezký kus cesty. Že se nás nebál, frajer! Bylo nás na něho sedm! Najednou zůstal stát.

„Tak šťastnou cestu! A jak se někdo ohlédne, střelím.“

Šli jsme stejným krokem jako stroje. Jedna, dvě, jedna, dvě. Teprv za dlouhou chvíli se někdo z nás obrátil. Šerif zmizel – a s ním náš oběd.

Nastal okamžik všeobecného naříkání a klení. Utáhl jsem si opasek ještě těsněji. Starší Jorgel nadával pomalu a rozvážně, jako by si vybíral slova. Mladší prudce bafal z krátké lulky, zhotovené z kukuřičného klasu. Šofér se bolestně díval kamsi do dálky. Frank se jenom mračil a kopal do kamínků. Ale u Bena se bolest projevovala nejsilněji: bil se dlaněmi do hlavy a strašlivě sténal.

„Slepičko moje drahá! Když do tebe střelil, tak mi bylo, jako by mou vlastní matku zabíjel!“

Jackovi stékaly po zbrázděných lících dvě slzy.

„Pomyslete si! Řekl mi: smraďoch. Mně, barevnému gentlemanovi!“

A najednou se Ben dává do smíchu.

„Copak?“

„Šerif bude mít hřích. Veliký hřích. Bude jíst kradenou slepici… Já ji nenašel, já ji ukradl!“

„Tak?“ řekl Šofér přísně. „Tys mi pěkný ptáček! Ostatně dobře, že šerif má hřích. Ale má taky slepici. A co máš ty? Nic.“

Ben znovu zesmutněl. Šli jsme dál po trati, všichni mlčky.

Najednou Jack, jemuž stále splývaly slzy po tvářích, se začal prohledávat. Vytahoval z kapsy střípek zrcátka a hřebínek a mohutným rozmachem to oboje hodil z železničního náspu dolů. Pak otevřel nůž a uřezával si knoflíky, jeden po druhém.

„Jacku, co to děláš?“

„Já už nechci být gentleman,“ zuřilo to staré dítě a pomalu si zapichovalo do obruby kalhot hřebíky, které si uschovalo pro strýčka Příhodu.

Od té doby se Jack už nikdy nečesal, ani nenosil knoflíky. Nebude se přece na stará kolena učit gentlemanem. Ani se to pro něho, starého černocha, nehodí!

UMĚNÍ PODOJIT KRÁVU

Při dalším putování se nám pak skoro všichni ztratili – čert ví kam. Arthur Biedermann neboli Šofér, bratři Jorgelové i kamarád Frank. Ten ležel v nemocnici, o tom jsme aspoň věděli. Ale bůh ví, kde bylo těm druhým konec. Zkrátka jsme osiřeli, já, Ben a Jack, a bylo nám po nich smutno.

„Měli bychom si vlastně hledat nějakou práci,“ řekl obrovský černoch Ben, když jsme se tak jednou v širé prérii hřáli u pěkného ohně. „Poslední dobou jdou obchody nějak špatně.“

Obchody šly opravdu špatně. Kromě několika kousků chleba jsme už třetí den neměli nic v ústech. Přesto Benův záchvat pilnosti nebyl druhým černochem Jackem přijat nikterak nadšeně.

Jack byl sice stříbrovlasý stařeček, ale lenoch a tulák k pohledání. Sám o sobě tvrdil, že je mu už sto let, ale nebylo to pravda. Bylo mu něco přes šedesát, ale on rád ve všem přeháněl, jako každý černoch z jižních států. Když tedy Ben hlesl o práci, Jack se ihned zasmušil. „Ach bože, bože,“ povzdechl si truchlivě, „to jsou teď na světě lidi. Sotva se narodí, už to chce pracovat. A práce škodí,“ obrátil se ke mně, „na mou duši, že škodí, pane Side. Kde já už bych byl, kdybych se býval celý život jen dřel! Mohl bych dosáhnout takového stáří? Nikdy! Práce by mě byla už dávno oddělala.“

„To není tak, Jacku, jak říkáš,“ řekl jsem. „Naopak, práce šlechtí člověka, sílí jeho tělo i duši. Kdybys byl pracoval, možná že by ti už dneska bylo dvě stě let.“ Jack na mne naivně vyvalil oči, zavrtěl hlavou a řekl: „Vy jen tak žertujete, já vím. Copak tuhle Ben, to je hlupák, jemu se nedivím, že se mu chce do práce. Ale vy jste přece rozumný člověk a jistě nepůjdete dřít k nějakému farmáři. Kampak bychom přišli? Já dělat nepůjdu – a vy mne neopustíte. Ne, to mi neuděláte, abych musel jít světem sám.“

„A víš, že to asi udělám? Mně a Benovi už kručí v žaludku a téhle toulky už máme tak právě po krk.“

Jack kupodivu zoufale zaprotestoval. Náhle se u něho vyskytlo asi deset strašlivých chorob, které mu bránily pracovat. Řekli jsme mu, že nejlepším lékem proti všem nemocem je práce. Nechal tedy chorob a začal poukazovat na své ctihodné šediny.

Řekli jsme mu, že osel je také šedivý, a přesto pracuje do úpadu. Jack tedy umlkl a spokojil se jen tichou nadějí, že nás to snad brzy přejde. Ale právě v tom jsme ho zklamali.

Ještě téhož večera jsme totiž došli k velikému ranči, jen tak ledabyle jsme se poptali po práci – a co čert nechtěl, byli jsme přijati. Já jako dojič krav a Ben na polní práce. Ten dvorec se čirou náhodou jmenoval Stará Vdova a kdysi patřil Narcissu Alleckovi. Odvolal jsem se na to, že znám jeho dakotského příbuzného Empty Bottleho, a nový majitel ranče nás přijal.

Co zbývalo starému Jackovi? Sám už se toulat nechtěl, a tak se také nechal naverbovat. Farmář sice udiveně vrtěl hlavou a nechtěl věřit, že by Jack vůbec něco dovedl, a tak starý černoch musel znovu slušně poprosit, aby ho zaměstnal. Rančer se tedy nad ním smiloval a přijal ho jako dělníka, který měl udržovat v pořádku dvůr farmy.

A já jsem se tedy stal – dojičem krav. Vůbec jsem nepřemýšlel o tom, co to je. V životě jsem to nedělal. Přesto jsme se s rančerem dohodli na podmínkách, za nichž budu u něho pracovat. Jenže, to se ví, leželo mi to v hlavě, přemýšlel jsem o tom celý večer a dlouho do noci. Já – a dojit krávy! Ale před černochy jsem o tom ani nemukl.

Farmářka byla asi pětadvacetiletá, modrooká a růžolící Němka. Stiskla nám tak nehorázně ruku, až jsme zavrávorali, a hned nás hnala do jídelny k večeři. Tam už sedělo sedm správných hochů různé velikosti i barvy, místní čeleď.

Večeře byla nejen vydatná, ale i znamenitá. To nás rázem usmířilo s novým zaměstnáním. A když jsem uléhal do čisté postele, tu se mi zdálo, že přece jen není na světě stavu, který by se rovnal farmářskému. S tím blahým vědomím jsem také usnul.

Měl jsem té první noci podivné sny. Ubíral jsem se za pluhem nekonečným polem a oral křivolakou brázdu. Najednou jsem zahlédl cosi temného, co se plazilo prérií. Zároveň se v dálce u jednoho keře objevil obláček dýmu – a něco prasklo a něco žalostně hvízdajícího letělo kolem mne. A najednou se na mne hrne několik pestře pomalovaných postav. Indiáni! Opravdoví, nefalšovaní Indiáni, kteří se zrovna vydali na válečnou stezku! Opustil jsem svůj pluh a bral jsem do zaječích. Jenže v několika okamžicích už mě dostihují a srážejí k zemi. Vidím rudou svalnatou ruku, sahající za opasek. Vytahuje břitký skalpel. Druhá se chápe mých vlasů. Zoufale křičím…

A jak jsem vykřikl, zároveň jsem se i probudil. Nade mnou se šklebila Benova černá hlava:

„Vstávejte, massa Side! Musíte jít dojit!“

Vyskočil jsem z postele docela rád. Aspoň jsem se zbavil nepříjemného snu. Rychle jsem si opláchl obličej, navlékl široké plátěné kalhoty a už jsem byl v chlévě.

„Tuhle je plecháč a tamhle v koutě je stolička,“ řekl mi farmář.

„Chutě do toho, hoši už dojí jako čerti!“

Díval jsem se kolem poněkud vyjeveně. Vzal jsem sice plecháč do ruky, ale vylezlo ze mne nesměle:

„A to mám tedy jako dojit?“

„No, to se rozumí.“

„Ale dovolte – já ještě nikdy krávy nedojil.“

„Tak?“ zasmál se farmář. „To je pěkné. Chlap jako hora a nedojil. Prosím tě, řekni mi, cos vlastně celý život dělal?“

Vysvětloval jsem mu, že nemám hospodářské vzdělání. A dodal jsem, že u nás sedláci vůbec nedojí. Ze je to práce hloupá, nedůstojná muže, a proto že ji přenecháváme ženám.

„A to jste mi pěkní,“ řekl mi farmář. „Ženy nechají dřít a sami okounějí. To já sice nejsem nějaký extra gentleman, ale za tohle bych se přece jen styděl. A co u vás vlastně dělají sedláci?“

Vykládal jsem mu to i ono. Docela jsem vpadl do slavnostního tónu. Rančer jen mžoural dobrosrdečně očima.

„No no, nějak ses rozpovídal,“ řekl. „Ale teď už dost toho prášení, je třeba se dát do práce.“

Nebylo vyhnutí. Smutně jsem zvedl se země ten podivuhodný předmět, kterému tu říkali stolička. Byl to vlastně kus prkénka, přibitého na krátký kolík. Pokusil jsem se na to posadit, ale ne a ne na tom vratkém předmětu udržet rovnováhu.

Konečně se mi to přece jen podařilo a šťastně jsem se usadil v blízkosti plného vemene. Upamatoval jsem se, že u nás ženské dojí tak, že střídavě tahají cecíky, i začal jsem také tak. Vážně a důstojně. Ale mléko neteklo. Začal jsem tedy pracovat stále usilovněji, pot už stékal po čele, ale mléko stále nikde. Ubohá kravka. Už asi nemohla mé týrání vydržet, počala tedy uhýbat, žalostně bučet a obracela po mně udivenou hlavu. Nakonec se patrně dovtípila, jak se mě zbavit: kopla mě nohou a já sletěl ze svého vratkého trůnu na zem.

Vztekle jsem sebral plecháč na mléko a odkradl se do sousedního oddělení chléva, odkud jsem slyšel hlas čeledína.

„Tak co, už jsi podojil?“ zeptal se mě rančer.

„Nepodojil. Ta kráva snad ani nemá mléko. Tahám ji, až mne prsty bolí – a ne a ne z ní dostat kapku.“

„Co? Ta že nemá mléko? Pojď, já ti je musím ukázat.“

Znovu jsme zašli ke kravce, která – jak se mi zdálo – se už tetelila strachy. Rančer jí zkušeně sáhl na vemeno. Shýbl jsem se a upřeně jsem zblízka pozoroval, co se bude dít. Stiskl a tenký pramének mléka mi stříkl rovnou do oka. Div jsem neoslepl. Utíral jsem si tvář á v duchu jsem zuřil.

„No tak, má nebo nemá,“ zeptal se farmář dobrácky.

Chvíli jsem neodpovídal. Byl jsem dopálen. Rančer si toho všiml, poklepal mi na rameno a začal mi domlouvat. Vztek mě zvolna přecházel. Nakonec jsem dost bedlivě vyslechl výklad o tom, jak se dojí.

Bylo to jednoduché. Tak prosté, že bych si nejraději napohlavkoval, že jsem na to nepřišel sám. Zkrátka struk se vezme mezi palec a ukazováček těsně pod vemenem, stiskne se a potom se na něj přitlačí ostatní tři prsty. Mléko teče takřka samo.

Netrpělivě jsem odstrčil farmáře a sám jsem si sedl na stoličku. Po několika nepodařených pokusech jsem skutečně vykouzlil několik tenkých praménků mléka. Byl jsem na svůj výkon velice hrdý a často jsem si na tenhle začátek vzpomněl i později, kdy už mi ruce tuhly od usilovného dojení a na prstech se mi udělaly tvrdé mozoly, kterých jsem se dlouho nemohl zbavit.

Můj první den skončil tím, že jsem jednu krávu podojil tak napůl, a jednu skoro docela. Dalšího dojení už jsem nebyl schopen, dostával jsem do obou rukou křeče. Přesto byl farmář spokojen. Zabručel sice něco o nešikovných greenhornech, ale já byl až v příliš slavnostní náladě, než abych si takové maličkosti všiml.

Pak jsme šlí na snídani. Do jídla jsem se vpravil mnohem dřív než do dojení a můj zdravý žaludek měl takové požadavky, že to budilo všeobecný obdiv.

„Hm,“ řekl farmář mezi žvýkáním slaniny, „jestli budeš tak pracovat na poli jako u stolu, bude z tebe výborný pracant.“

„Každý začátek je těžký,“ řekl jsem, zdvořile, „Ale nebudu-li zrovna výborně pracovat venku, věřte, že to vždycky nahradím doma při jídle.“

Všichni se zasmáli – a já jsem se tu začínal cítit doma.

JACK A PIGGY

Byli jsme s Benem zapraženi od rána do večera a po práci jsme byli rádi, že se můžeme natáhnout na kavalec. Do hovoru už nám večer nebylo a Jack nás někdy pořádně neviděl celé dny.

To ho dost trápilo. Byla to duše sdílná, utlachaná, a teď si neměl s kým rozprávět. Když jsme několikrát počali při jeho výkladech klímat, zahořkl docela. Byli jsme prostě ti nejnevděčnější přátelé, kteří naprosto uráželi měkké srdce tohoto starého dítěte.

A tak se Jack trápil. Práce na dvoře Staré Vdovy nebylo mnoho, proto si ve volných chvílích zalézal někam do koutka a ronil nad námi slzy. Jenže slzy nepomáhaly. J nezbývalo mu nakonec než si najít nějakého nového přítele.

Nejprve to zkusil s kuchařkou. Jenže na ranči Stará Vdova vládla v kuchyni přestárlá a mrzutá žena, která ho z kuchyně brzy vypudila. Ještě ho přitom nazvala starým obejdou a usmolencem, čímž v něm dorazila poslední víru v lidskou dobrotu.

Černý Jack se ploužil po farmě jako stín. Ale za kuchařku si brzy našel náhradu. Začal chodit do chléva,, kde důvěrně rozmlouval s kravami, popleskávaje je po hřbetě. Brzy si také získal náklonnost koní, podstrkuje jim chomáče sena a hrsti ovsa. Ale ani této radosti mu lidé nepřáli. Za nějaký den ho kovbojové vyhnali z chléva s tím, že jim tam překáží na každém kroku.

Po jistou dobu našel potěšení v tom, že na dvoře krmil drůbež a holuby. Ale to byla sobecká cháska, která by jen stále žrala. Když přišel s prázdnýma rukama, ani si ho nevšimla. Takové sobectví Jacka uráželo.

„Je to bídná havěť!“ bručel. „Lidsky se s ní nedomluv víš, pořád jen shání to jídlo jako ten nevděčný Ben!“

Pomstil se jim tedy tím, že je ignoroval, právě tak jako drůbež a holubi si nevšímali jeho. Znovu osaměl v svém.velkém, mlčenlivém žalu. Sedával pak celé hodiny, smuten a zamyšlen, na dřevěném špalku u stohů s dřívím. Mluvil jen tak pro sebe a rozkládal rukama,nebo kýval tělem sem a tam a prozpěvoval si zádumčivé černošské písně, plné stesku a nezměrného hoře. Marně toužil po příteli, jehož by obdaroval svou péčí a láskou.

Jednou, když tak zamyšleně seděl na špalku, uviděl na dvoře jakousi malou záhadnou bytost. Trhavě pobíhala sem a tam a válela se po zemi. Současně Jack zaslechl žalostně kvikavé zvuky. Jack seskočil ze špalku a běžel k tomu.

Bylo to malé špinavé prasátko, které se bůhvíjak dostalo z ohrady pro vepře a asi zabloudilo. Teď zmateně pobíhalo po dvoře, hledalo matku a žalostně kvičelo.

Jack se chvilku rozmýšlel. Má je chytit a donést zpátky? Ne, to neudělá. Vždyť patrně sám Osud mu posílá to prasátko, aby ho potěšilo v jeho opuštěnosti a zármutku. Bude to jeho nový přítel, útěcha ve stáří, náhrada za všechny věrolomné přátele. Chytl si je, nekaní schová a bude je vychovávat.

Černý Jack se rozběhl a po několika nezdařených pokusech konečně prasátko chytil. Malý zajatec vydával strašlivé křiky, které Jacka naplňovaly úzkostí. Bál se, že ho někdo dopadne a drahocennou kořist mu zase odejme. Rychle tedy sele zabalil do modré pracovní zástěry, zdusil jeho vyděšený kvikot, a ohlížeje se na všechny strany, utíkal ze dvora.

Únos se podařil. Bez překážky doběhl k opuštěné kolničce za farmou, otevřel dvířka a zmizel se svou kořistí uvnitř.

A teď nastaly pro Jacka šťastné dny i pěstounské starosti.

Nejprve bylo třeba zřídit pro malého přítele pohodlný byt. Jack zápasil celou hodinu s všelijakým harampádím v přítmí kolničky, než se mu podařilo uvolnit přiměřeně velký prostor. Všecek zpocený a udýchaný pak běžel pro slámu a chlívek pečlivě vystlal. Prasátko se zatím uklidnilo, ztichlo a jen sem tam kviklo nebo chrochtlo, když je chtěl pohladit. Pomalu si začalo zvykat na Jackovu péči.

Jenže tu byly hned další starosti. Sele mělo patrně hlad, neboť začalo rýt v slámě a hledalo něco dobrého k snědku. Jack to pochopil a okamžitě běžel do kuchyně. Nesehnal jinou nádobu, a tak kuchařce tajně odcizil malý železný hrnek. Proklouzl s ním do sklepa, kde stály krajáče s mlékem. A odtud zas rychle ke kolničce.

Prasátko radostně zakviklo a zuřivě se vrhlo na mléko. Jenže pití z hrnce bylo pro ně obtížné a Jack musel železňák naklánět, aby do něho lépe mohlo. Viděl, že takhle to nepůjde. Bude třeba zrobit pěkné korýtko, z něhož si prasečí rod už od pradávna zvykl žrát a pít. Jack pustil ucho hrnce, povstal a škrábal se za uchem. To by člověk nevěřil, co takový chovanec dá práce! V tu chvíli však prasátko podniklo nový útok na hrnec a převrhlo jej. Mléko se vylilo a zmáčelo všechnu slámu.

„Ale Piggy!“ zahrozil mu prstem černoch. „Cos to provedlo! Teď budeš za trest spát na mokrém, já tě naučím!“ A poněkud rozmrzen nezbedným chováním svého svěřence opustil kolnu.

Za hodinu šla kuchařka pro dříví a zahlédla starého Jacka sedět na špalku. Vydlabával asi půlmetrový odřezek silné klády. Podivila se tomu a zeptala se ho, co to vlastně dělá. Jack leknutím upustil dřevo a něco zakoktal. Jen díky tomu, že měl pleť černou jako uhel, nebylo na něm znát, že se začervenal. A tak příhoda neměla následků a jeho tajemství zůstalo zachráněno.

Ještě téhož večera bylo korýtko šťastně dohotoveno. Když je Jack v kolničce umisťoval, držel k prasátku slavnostní řeč o vděčnosti, které by se mu mělo dostat za tolik péče a práce. Potom naplnil korýtko mlékem, rozloučil se a odešel.

Toho večera jsme si s Benem povšimli, že je staroch Jack v znamenité náladě. Chvílemi si prozpěvoval, a když jeden z kovbojů vytáhl harmoniku a zahrál na ni veselou písničku, černý Jack dokonce vyskočil a zakřepčil, bystře dupaje nohama jako zamlada.

„Jsi nějaký veselý,“ řekl jsem. „Co pěkného se ti přihodilo?“

„Mně? Nic!“ zalhal Jack. „Dnes jsou narozeniny mé nebožky ženy a ta ráda tancovala. A tak jsem si na ni vzpomněl a na její počest jsem si zatancoval, aby – jestli se na mne z nebe dívá – viděla, že se mi dobře daří, a nelitovala mě.“

„Nevěřte mu, massa Sid,“ varoval mne Ben. „Jack lže, jako když tiskne.“

„A ty už jsi někdy v životě promluvil jediné pravdivé slovo?“

„Já? To se rozumí!“

„Tak mi je řekni.“

Ben si lámal hlavu, ale nemohl si vzpomenout. Proto jen mávl opovržlivě rukou, odplivl si a šel spát.

Prasátko si zatím v kolničce zvyklo. Buď spalo, nebo čekalo na svého pěstouna, aby ho přivítalo nadšeným kvikotem. Ostatně Jack k němu nikdy nešel s prázdnýma rukama. A když mu sypal do korýtka své dárky, spokojeně chrochtalo, a když už se nacpalo tak, že víc nemohlo/ulehlo, funělo a nechalo se hladit. Starý Jack mu přitom zpíval nejkrásnější ukolébavky, které znal, vyprávěl mu své příběhy a svěřoval mu starosti a stesky, o něž se lidé kolem něho nikdy nezajímali. Oba byli šťastni.

Zato nebyla spokojena kuchařka. Tu se jí ztratilo několik krajíců chleba, tu zase někdo špinavýma rukama lovil v hrnci s vařenými brambory, jindy se záhadným způsobem ztratila ošatka jablek. Také ve sklepě řádil neznámý pachatel: každou chvíli byl některý krajáč prázdný. A kuchařka začala podezírat právě Jacka. Vzala starého černocha do výslechu, ale nepomohlo to.

„Milosrdný Bože!“ zakvílel Jack a komicky zdvihl oči k nebi. „Ty ji vidíš! Člověk by myslel, že je to ta nejhodnější ženská na světě a hle, co dělá! stoletého starce, jehož vlasy v poctivosti zbělely, obviňuje z hanebných skutků. Kéž bys mne už k sobě povolal, abych se té hanby zbavil!“ A vytáhl z kapsy ohromný červený šátek, vyronil několik hořkých slz, několikrát popotáhl nosem a žalostně zaplakal.

Co mohla kuchařka dělat? Chvíli bezradně stála nad hořekujícím černochem a potom mu ještě z lítosti, že mu tak bezbožně ukřivdila, podstrčila nejlepší kousek pečené. Tím se Jack poněkud uklidnil, ale uražen zůstal i nadále. A ovšem že i brambory, mléko, chléb i jiné věci se ztrácely dál.

Kuchařka si dávala dobrý pozor a Jacka sledovala. Jenže Jack to věděl a byl velice opatrný. Ať dělal cokoliv, nikdy ho nepřistihla. Starý černoch by byl zachoval své tajemství až do dospělosti Piggy, kdyby ho nebyla prozradila náhoda,

Narciss Alleck, majitel ranče, se jednou znenadání vrátil předčasně domů. Důkladně se pohádal se svým předákem a soptě hněvem přijel nazpátek, pevně odhodlán prohnat všechny lenochy i na farmě.

Nejprve jsme přišli na řadu my ve stájích. Dlouhá řada tučných prérijních nadávek se snesla na naše hlavy. Běhali jsme sem a tam a o překot vykonávali jeho rozkazy – jako mravenci, kterým někdo píchl do mraveniště.

Když nás Alleck dost prohnal, běžel ještě vynadat kuchařce. Tu rozlítil tak, že uhodila vařečkou o stůl a prohlásila, že u takového starého pekelného blázna sloužit nebude.

Konečně se Alleck vyřítil na dvůr, hledaje novou oběť. A protože dvůr nebyl právě ve vzorném pořádku, farmář hromoval, až uši zaléhaly.

„Kde je ta stará černá opice, která má na starosti dvůr?“

Nikdo nevěděl. Ani dělníci v chlévech, ani lidé ve stavení.

„Někde chrápe!“ křičel Alleck. „Ale já ho dopadnu!“

Zevrubně prohledal půdy, stodoly, kolny, ale po Jackovi nikde ani stopy. Konečně si všiml malé kůlničky za farmou.

„A to je pěkný pořádek! Kdo tam měl co dělat, že nechal otevřená vrátka?“ volal a rozběhl se blíž. Pak opatrně nahlédl do kůlničky a asi tam uviděl něco velmi zajímavého, neboť zůstal hodnou chvíli stát bez pohnutí mezi dveřmi.

Jack seděl na zemi a držel na klíně Piggy. Právě mu dozpíval ukolébavku a nyní mu vykládal o zlé kuchařce, která za ním stále slídí, takže nemůže prasátku přinést tolik pochoutek jako dřív. Alleck násilně zadržoval smích. Dozvěděl se ještě mnoho zajímavých věcí o kovbojích, o dělnících v poli i ve dvoře, ba i o sobě. Když konečně složil Jack prasátko s klína do slámy a povstal, octl se tváří v tvář Alleckovi.

„Co to tu děláš, darebáku!“ zahřměl na něho farmář.

Jack sice nezbledl, neboť to u jeho pleti nebylo možné, ale strašně vypoulil oči, rty se mu zachvěly a v příštím okamžiku klesl rančerovi k nohám.

„Milost, milost!“ křičel zoufale. „Já Piggy neukradl! Samo za mnou přiběhlo! Chtěl jsem ho jen trochu vychovat pro své potěšení!“

„To známe!“ zařval na něho farmář. „Takhle lže každý starý černý ničema! Prase jsi ukradl a já tě dám pověsit. Nebo ne, počkej! Vymyslím si pro tebe něco horšího! Řeknu kuchařce, jak jsi ji okrádal, a ona už si pro tebe najde trest. Ty darebáku! Seber čuně a polez!“

„Ne, massa, prosím, to ne! Jen ne ke kuchařce! Třeba mne i pověste, ale jen k ní ne!“ zoufale volal Jack. Lezl přitom za Piggy, které se ze strachu zavrtalo za otep slámy.

„To bychom se na to podívali,“ řekl Alleck. Uchopil Jacka, vynášejícího prasátko. „Půjdeš a dost!“

Za velikého bědování ho přivlékl až k farmě. Všechna čeleď se sběhla kolem neobvyklého výstupu. I kuchařka už se dověděla, kam se ztrácela její jablka, mléko, brambory a chléb; teď šermovala oběma rukama Jackovi před nosem, zasypávajíc ho strašnými nadávkami. Chudák Jack stál jako umučení, ale nebyl s to se bránit. Jen úzkostlivě tiskl Piggy k hrudi a velmi vyděšeně se díval na všechny strany. Piggy k tomu z plna hrdla kvičelo.

„Ticho!“ poručil konečně Alleck, když se dost vyřehtal. „Teď promluví soudce lynč!“

Všemi přítomnými byl vynesen děsný rozsudek. Bylo usouzeno, že by měl být vlastně pro spoustu zločinů odsouzen starý hanebný černoch Jack, ale poněvadž je mu už přes sto let, promine se mu trest smrti pod podmínkou, že sám popraví svého společníka. Zkrátka že Piggy bude zabito, upečeno a rozděleno, přičemž Jack dostane z těchto hodů jen ocásek.

„To nemohu!“ padl Jack na kolena. „Raději zabte mne! Zač může to nevinné zvířátko? Podívejte se,“ hořekoval

„Jak je krásné a růžové, jako bílé děťátko… Ne, já ho nezabiju!“

Jeho zoufalství bylo tak upřímné, že všem lidem ze Staré Vdovy tekly slzy po tvářích, samozřejmě od smíchu. Alleck Jacka ještě chvíli potrápil, ale potom dal milost i Piggy. Vypověděl však oba z kolny a nařídil, aby se pro dnešek zdržovali na dvoře. Mělo to svůj důvod.

Farmář totiž přikázal hochům, aby ještě téhož dne postavili Piggy důstojný chlívek. Jack při tom pomáhal. Jenže to, co do večera vzniklo, nebyl chlívek, ale přímo letohrádek! Mělo to i věžičku, z níž vlál malý praporek s hvězdami a pruhy Spojených států. Po stranách byla zasklená okénka a žlab z nejkrásnějšího bílého pískovce!

V následujících dnech kdekdo zašel za Piggy. Sotva se hoši k večeru vrátili z pole, hned zamířili k letohrádku, aby se pokochali pohledem na to nevinné růžové prasečí tílko. I zarputilý Ir O’Leary přišel, ale odplivl si a prohlásil, že celá farma je plná ztřeštěných bláznů.

„Ostatně,“ dodal, „to prase se k tomu starému černému ničemovi docela dobře hodí. Zdá se mi, že jsou si i podobni!“

Tím byl Jack uražen a prohlásil, že Piggy je například daleko čistší než celý O’Leary. Což bylo celkem vzato pravda, a proto se Ir zle rozkatil. Snad by se dal i do rvačky, ale všichni byli při starém Jackovi, a tak od toho moudře ustoupil.

Tak Piggy vyhrálo. A nebylo to jeho jediné vítězství. Ještě jedna bytost, něžná a ženská, podlehla jeho půvabům. Byla to kuchařka. Sama mu, provázena starým Jackem, večer co večer přinášela plný hrnec rozšťouchaných brambor, promíchaných chlebovými kůrkami, zbytky ovoce a zalitých spoustou sedlého mléka.

Tím bylo Piggy obřadně uvedeno na Starou Vdovu. Á opravdu si během krátkého času zjednalo oblibu všech obyvatel farmy.

Běhalo za svým pěstounem jako pejsek, ale na zavolání přiběhlo ke každému a vděčně přijalo vše, co mu bylo nabídnuto, ať už to byl nějaký mlsek nebo přátelské poškrábání po hřbetě. Také rádo zabíhalo ke kuchařce do kuchyně, kde se vždy našlo něco na zub. U dveří zakviklo, aby se mu otevřelo, a když se dveře otevřely, divoce vrazilo dovnitř, jako by je někdo honil, a provedlo zde šílený rej, splašeně létajíc a chrochtajíc.

Časem se však jeho tenounký hlásek měnil v silnější a hlubší bas. Piggy počalo vážnět. Jeho štíhlé boky se začaly zaoblovat a šelmovská očka, která vždy čiperně svítila, mizela stále víc pod přírůstkem sádla. Piggy bylo zkrátka na nejlepší cestě stát se solidním mohutným prasetem.

Jenže právě toho mu osud nedopřál. Zlý člověk, který je nejzlomyslnějším tvorem na světě, ukrátil jeho život. Piggy, které jaktěživo nikoho nezarmoutilo, které lidi jen bavilo a obveselovalo, zhynulo tragickou násilnou smrtí…

Jednoho dne byl Pat O’Leary poslán Alleckem do městečka, aby tam vyřídil nějakou obchodní záležitost. A Pat, jak už to měl ve zvyku, se vrátil ve velmi podnapilém stavu.

To by nebylo tak zlé. Ale O’Leary si s sebou ještě přivezl další láhev whisky. A co začal v městě, dokončil na farmě.

Někde v ústraní vypil svou láhev a pojednou se objevil na dvoře ranče docela opilý. Potácel se prázdným prostranstvím tak dlouho, až upadl. A jakmile ležel, nedovolovala mu už matička země, aby ji opustil. Ještě udělal dva tři zoufalé pokusy, aby se vztyčil, ale všechna námaha byla marná. Nezdařilo se to, a tak zůstal ležet na slunci, které v něm alkohol ještě násobilo.

A jak si tak na zemi bohatýrsky chrápal, připadaly ty zvuky Piggy nějak známé a příbuzné, že zanechalo kalužiny, ve které se právě rochnilo, a zvědavě se přiblížilo k spícímu Patovi. Zvuky se ozývaly dál a Piggy se velice líbily. Přiblížilo se tedy až k samému Patovi, očichalo ho a několikrát se dotklo vlhkým čumákem i jeho tváře.

Bylo to právě v okamžiku, kdy vyšla na dvůr kuchařka. Sotva uviděla tu dojímavou scénu, hned kdekoho vyburcovala, aby se šel podívat. Za chvíli byl kolem spícího Pata hlouček.

„To je zvláštní, že ho i to zvíře pozná,“ řekl Narciss Alleck. „V jakémpak příbuzenském poměru asi jsou? Ostatně, můžeme se zeptat. Hej, Pate!“

Pat otevřel krví podlité oči právě v okamžiku, kdy mu Piggy dávalo nový mokrý polibek. Náhle si uvědomil směšně trapnou situaci, v níž se nalézal, a vystřízlivěl. Zuřivě vyskočil za všeobecného smíchu na nohy a vší silou kopl nešťastné a nic netušící Piggy do břicha.

Čuně bolestně zakviklo, odletělo několik kroků a padlo na zem. Pokusilo se vstát, ale marně se snažilo postavit na své komické nožky. Pak znovu kleslo, těžce vzdychlo a zůstalo ležet.

Starý Jack se k němu vrhl se zoufalým výkřikem. My ostatní jsme zůstali stát jako ohromení. Taková surovost nás zarazila.

Ale náhle z kruhu vyskočil obrovský Švéd a udeřil Pata do tváře, až Ir upadl. Vyskočil sice hned na nohy, ale to už ho drželo asi deset rukou.

„Hoši! Pamatujte se!“ křičel farmář. „Trestat ano, ale ne zabíjet!“

„Vytrestáme ho!“ odpověděl Švéd. „Dáme mu lázeň, aby vystřízlivěl!“

To bylo přijato s nadšením. Dvacet rukou se chopilo vztekle se bránícího Pata a neslo ho k velké betonové nádržce s vodou. Jediný rozmach a Pat O’Leary vyletěl velikým obloukem do vzduchu. Žbluňk!

A teď nastala zábava. Nádržka byla hluboká asi čtyři metry a Patovi v plném kovbojském ústroji se dobře neplavalo. Obstoupili jsme okraje bazénu, a kdykoli chtěl vylézt, vždy se našel někdo, kdo mu dal přes prsty. Teprve když se Pat začal doopravdy topit, vytáhli jsme ho ven. Ale tím to ještě nekončilo.

Pak jsme ho zanesli k velké hromadě slaměné drti a pichlavých osin ječmene a vyváleli ho v tom tak, že vypadal jako příšera. Konečně ho poloudušeného, zbitého a vysíleného hoši pustili.

Pat se vyplazil po všech čtyřech ze dvora. Děsně přitom řval, že nás všechny postřílí, jak k tomu jen najde příležitost. Jenže my jsme si z těch hrozeb mnoho nedělali. Kdekdo věděl, jaký je to zbabělec a že se proti většině nikdy neodváží. Jeho revolver vzal pro jistotu k sobě sám Alleck, a tak jsme byli bez starosti. Pomalu jsme se vrátili k Piggy.

Jackovo prasátko na tom bylo špatně. Leželo teď v chlívku pečlivě podestláno a těžce oddychovalo. A jeho očka, nedávno ještě čiperná a svítící, byla matná a smutná. Jack o Piggy pečoval dlouho do noci a dalo dost práce ho přemluvit, aby šel spát.

Pat se té noci nevrátil. Patrně zůstal spát někde v prérii. Uléhali jsme toho dne s myšlenkou na tragédii a všechny její podrobnosti.

Ráno se Jack probudil dřív než my a začal se chvatně strojit. Bylo ještě šero.

„Kam tak brzy, Jacku,“ zeptal jsem se ho.

„Nemohu spát, massa Sid. Piggy! Mám o něho starost…“

„Ty jsi dětina! Však ono se z toho vykřeše. Jdi si lehnout!“

Ale starý Jack byl umíněná hlava, nedal se přemluvit a vyšel ven. Za několik okamžiků byl zpátky v naší ložnici.

„Já to věděl, já to věděl!“ křičel a bil se pěstmi do hlavy. „Je mrré, zemřelo! A já při tom nebyl! Massa Sid, dobrý massa Sid, pojďte honem, oblékejte se! Ty také pojď, Bene, všichni pojďte, snad to není ani možné. Honem!“

Co jsme mohli dělat? Rychle jsme se oblékli a běželi k Piggy– Leželo před svým letohrádkem ztuhlé a nehybné. Sáhl jsem na ně. Bylo patrně mrtvé už několik hodin, neboť bylo úplně ztuhlé. Nezbývalo než odvést hořekujícího Jacka od jeho miláčka.

Téhož dne byl veliký pohřeb. Ze staré bedny jsme zhotovili truhlu, uložili do ní nebohé Piggy a pak tu rakvičku položili na máry, zhotovené z krátkého kusu žebříku. Později jsme vyšli do prérie, kde mělo být pochováno.

Jack nás prosil, abychom Piggy na poslední cestě ještě zazpívali. A tak jsme po celou cestu při tahací harmonice zpívali jednu sportovní odrhovačku, která začínala slovy:

Vezmi mne na hřiště, drahý můj hochu,

ať se zas na bejzbol podívám trochu,

koupíš mi mandličky, lízátko k tomu,

mně je to šumafuk, kdy přijdem domů..,

Píseň ani melodie se sice k pohřbu nehodily, ale ani to příliš nevadilo. Zpíval ji harmonikář Švéd Jensen se Skotem McAllistrem, a to dvojhlasně a velmi pěkně. Bylo v tom sice několik disonancí, ale ne víc než v kterémkoli Griegově díle. A jak už jsem řekl, nikomu to nevadilo. My ostatní jsme přibroukávali a Jack tím byl tak nadšen, že celou cestu ronil velké slzy.

V širé prérii jsme pak vykopali jámu a já musel pronést řeč na rozloučenou. Zhostil jsem se toho úkolu s velkým úspěchem a Jacka jsem tak rozplakal, že mi padl kolem krku a ujišťoval mě, že jsem teď jeho jediný přítel, který mu po tom praseti zbyl. Nebylo to sice pro mne příliš lichotivé, ale posluchačstvo to pochopilo a dojatě se usmívalo. Pak jsme jámu zasypali.

Nakonec šlo ještě o zbudování pomníku. Jack si ve své prosté mysli přál, abychom Piggy postavili kříž a dalo nám dost práce mu to vymluvit. Spokojil se tedy s mým návrhem, abychom jen navršili mohylu.

Snesli jsme pěknou hromadu kamení, promísili ji hlínou a mohyla byla hotova. Nechyběla na ní ani deska s nápisem. Zhotovil jsem ji z kusu tvrdé lepenky z krabice, jež mi zbyla od bot, a červenou i modrou tužkou jsem napsal:

Zde leží Jackův miláček,

drahé a nenahraditelné

PIGGY.

Zemřelo náhle tragickou smrtí

dne 25. července 1907.

Pak jsme se opět všichni vrátili do práce.

A jak šly dny, na nešťastné Piggy se zvolna zapomínalo. Jen dva lidé nezapomínali: starý Jack a – Pat O’Leary.

Pat se druhého dne po zaslouženém výprasku připlížil na farmu nápadně tichý a úplně zkrotlý. Nikdo s ním nemluvil a také on se nikomu nevtíral. Pracoval mlčky a svědomitě, ale bylo vidět, že se stydí a že ho ta věc mrzí. Černému Jackovi se úzkostlivě vyhýbal a také Jack, kdykoli se měli potkat, dělal, že ho nevidí.

Starý černoch sice pozbyl přítele, ale zbyla mu na něj vzpomínka. A i ta stačila, aby úplně zaplnila jeho kdysi tak opuštěnou duši. Každého dne putoval do prérie k Piggyho hrobu, kde měl vždy plné ruce práce. Každý den byla mohyla vyzdobena závějí prérijních květin. Kameny, které Jack nosil po kapsách, náhrobek stále zvětšovaly. I všelijaké blýskavé cetky přinášel k výzdobě mohyly. Naposled se k tomuto originálnímu pomníku přestěhovalo i pískovcové korýtko a věžička od Piggyho bývalé rezidence. Byl to nejveselejší hrob na světě. Barevný, vonící, plný života. Vížka byla totiž obydlena dvěma stepními králíky, které hoši chytili a přinesli Jackovi pro potěšení.

Jednoho večera se Jack vydal, jako obyčejně, postěžovat si na Piggyho hrob. Když dospěl k mohyle, slunce ještě zlatilo prérii. Černoch tu vše pečlivě uspořádal a pak poklekl, aby Piggy vyprosil věčnou blaženost. Zabořil se tak do vzpomínek, že ani nezpozoroval jezdce, který se vynořil na obzoru.

Ten jezdec byl Pat O’Leary. Vracel se z městečka a seděl v sedle podivně nakloněn, což znamenalo, že má v útrobách opět značné kvantum whisky. Přijížděl neviděn a neslyšen blíž a blíž.

Asi dvacet kroků od mohyly se zastavil. Chvíli se nerozhodně díval na klečícího šedivého černocha, vlastně už stařečka, a potom najednou kupodivu mrštně seskočil s koně. Poněkud vrávoral. A drže v rukou láhev s whisky, popošel až k samému Jackovi, spustil se také na kolena a sepjal ruce.

A tu se stalo, že se modlitba starého černocha spojila s modlitbou starého stepního vlka a společně se vznesly k nebesům. Zvláštní chvíle. Zvláštní i tím, že se náhle zablýsklo i zahřmělo. Přicházela bouřka.

A když první blesky projely oblohou v místech, kde se ještě před chvílí zlatilo slunce, osvítily širou prérii snad jen proto, aby bylo líp vidět na tu podivnou věc: starý Jack a Pat O’Leary si leželi v objetí a oba plakali.

Konečně se O’Leary vzchopil, vzal láhev s whisky a mlčky ji podal Jackovi. Ten se slavnostně napil, jak se sluší a patří při podobných příležitostech, a vrátil mu ji. Pak se i Pat bohatýrsky napil. Zbytek whisky vylili na Piggyho mohylu, jako by tím chtěli i jeho uctít. Nakonec do ní zasadili i prázdnou láhev.

Už se stmívalo, když oba naskočili na koně. Pat do sedla a Jack za něho. Přijeli tak společně na Starou Vdovu, k velikému podivení všech starousedlíků. A když pak vstoupili ruku v ruce do jídelny, všichni z farmy O’Learovi odpustili.

Od té doby byli O’Leary a Jack nerozlučnými přáteli.

PŘÍPAD O’LEARYHO

Nešťastní nebo zoufalí lidé končívají sebevraždou. Je mnoho způsobů, jak člověk sám sebe zabíjí, ale jeden z nich se ještě stále mezi sebevraždy nepočítá, ačkoli ho nešťastníci užívají nejčastěji. Je to alkohol.

„Poslyš, O’Leary, proč ty vlastně piješ?“ zeptal jsem se jednou toho starého bracha, když jsme spolu seděli u Staré Vdovy před dobytčí ohradou. Podíval se na mne opovržlivě.

„Protože mi chutná!“ odsekl.

„Nepovídej,“ řekl jsem přesto chlácholivě. „Vím, co v tom asi je. Byl jsi jednou v životě pořádně nešťasten a tak ses do toho dal. Byla v tom ženská?“

O’Learymu se s tím dlouho nechtělo ven. Až jednou, jindy, mnohem později mi to přece jen celé vypravoval. A ovšem, byla v tom žena.

„Bylo mi dvacet a něco,“ začal O’Leary, „a byl jsem divoký hoch. Život mě tehdy zavál do St. Paula v Minnesotě. Bloudil jsem ulicemi toho města s myšlenkou na sebevraždu.“

„Takové mládě – a už jsi chtěl se vším skoncovat?“

„Musel bys znát mou situaci. Byl jsem úplně zruinován. Moje farma, na které jsem se řadu let dřel, byla zničena tornádem a povodní. Byl jsem nucen celý ranč prodat za babku. A tak mi z celého kapitálu zbylo nakonec sto padesát dolarů, červený hedvábný šátek, vyšívaný zlatem, a kolt.

Je pravda, že lidé začínají existenci i s menším jměním, ale mně už se jaksi nechtělo začínat. Byl jsem syt života. Chtěl jsem si jen naposled trochu vyhodit z kopýtka, zahýřit si, ještě několikrát se napít – a pak to krátce ukončit. K tomu mi těch sto padesát dolarů a revolver úplně stačily.“

„A co ten červený šáteček, vyšívaný zlatem?“ řekl jsem.

„Ten šátek mi kdysi dala jedna stará paní, která v mém životě hrála úlohu matky. A já ho chtěl dát jednou dívce, pro kterou jsem se chtěl rozhodnout na celý život… Ale to teď nechrne stranou. Tehdy v St. Paulu jsem měl svůj poslední, poněkud neobyčejný program a začal jsem s utrácením zbylého kapitálu. Ostatně nic nebylo snadnější než to.

Zašel jsem do noční čtvrti a dal se do pití. Ale kupodivu, whisky mi nechutnala, pivo mi připadalo odporné. Dráždil a dusil mne kouř v barech, oči mě pálily a y ústech bylo nepříjemno. A nebylo divu, vždyť jsem tolik let žil střízlivě a na čerstvém vzduchu. Ale přemohl jsem svou ošklivost a k pití se donutil.

V noci mě nějaká podezřelá individua zavlékla do tajné herny. Šel jsem rád. Těšil jsem se, že mě přepadnou a zastřelí, čímž mi poněkud uspoří práci. Ale nic podobného se nestalo, ačkoli jsme se potloukali temnými uličkami, kde k tomu bylo dost příležitosti.

Přistoupil jsem k hracímu stolu a dal se do hry. Naráz jsem vsadil celý zbytek svého jmění a – vyhrál jsem. Hrál jsem pak celou noc, horečně sázel, hra mě uchvátila. Přesto ráno, když zavírali hernu, byl jsem o dvě stě dolarů těžší než zvečera.

Té výhry jsem se sice vedle v baru brzy zbavil, ale nestal jsem se o nic rozjařenějším. A tak jsem druhého dne začal pít ještě zuřivěji. Cítil jsem, že je nutno, abych se ohlušil, otupil. Ale místo čekaného opojení se dostavila jen bolest hlavy a hrozný odpor ke všemu, co mě obklopovalo.

A zase jsem v noci hrál, vyhrál, hostil kumpány, po kterých mi nic nebylo a jimž jsem vlastně platil za to, že mě obtěžovali.

Celých čtrnáct dní jsem měl štěstí ve hře. Čtrnáct dní jsem si užíval nočního života. Konečně se herně podařilo obrat mne. Jednoho rána jsem vyšel ven s posledním desetidolarem v kapse. A nastal čas, abych udělal všemu konec.

Bylo časně ráno. Sad, do kterého jsem zabloudil, abych koncoval se životem voněl tisícerými vůněmi pozdního jara. Bylo v tom něco vyzývavého, co mě volalo zpátky k.novému radostnému životu, ale já už byl otupělý a nedbal jsem toho. Nedbale jsem lovil v kapsách, nemám-li u sebe kousek papíru, abych stručně napsal, kdo a proč dobrovolně odchází z tohoto světa, ale místo toho jsem našel šátek vyšitý zlatem – dar stařenky, která mě milovala jako matka – a měl jsem ho dát jen té, která by mne jednou měla opravdu ráda.

Nu, nenašel jsem takovou ženu, myslel jsem si, vezmu si tedy ten šátek s sebou do hrobu. Ostatně, jakápak ještě sentimentalita. Zastrčil jsem tu relikvii nevrle do kapsy kalhot a sáhl po revolveru. Byl to dobrý, spolehlivý revolver, osvědčený přítel, nejednou promluvil hlasité slovo v můj prospěch. A nyní mi pomůže ještě jednou, pomyslel jsem si, naposled, než se dostaneš do cizích rukou!

Sklonil jsem hlavu a otočil bubínkem. Byl dobře nabit ode dne, kdy jsem opouštěl svou farmu v rozkošném Missourském údolí. Patrony byly ještě na omak mastné. Jednu z nich jsem vyňal ven. Takový nepatrný kousíček olova – a konec člověka! Bylo to tak zvláštní… Zastrčil jsem patronu znovu do bubínku a zdvihl hlaveň ke spánku.

Ale co to? Ruka mi zavadila v půli cesty o cosi měkkého, něžného, co mi zabraňovalo… Byla to ženská ruka!

Vyskočil jsem z lavičky, ale můj dobrý starý kolt se přitom octl v té ruce, která mi zabraňovala. Nedržel jsem ho dost pevně a takového překvapení jsem se ani nenadál.

Díval jsem se před sebe a viděl jsem ji, svou zachránkyni. Bylo to asi osmnáctileté děvče, bledé, ale s hlubokýma, hnědýma, usměvavýma očima. Zrovna otvírala malou, téměř filigránskou kabelku – a kupodivu, můj velký mocný revolver v ní zmizel. Kmitlo mi hlavou, jak je to možné, že se tam vešel.

A opravdu, mého koltu už nebylo. Zmizel a s ním i má naděje na konec života. Chtěl jsem protestovat, ale zároveň jsem chápal svou směšnou situaci: dal jsem se odzbrojit ženou! Vlna hněvu a pokoření se ve mně mísila s vlnou vděčnosti a údivu. A ty hnědé, milé oči na mne hleděly a smutně prosily: Nic neříkej, nešťastný hochu, nemluv, nemluv!

Klesl jsem zpátky na lavičku a spustil hlavu do dlaní. Jako ve snách jsem slyšel její hlas:

Nevím, co se vám stalo, že jste klesl tak hluboko. Asi se vám přihodilo nějaké neštěstí. Ale kvůli tomu přece ještě není třeba se zabíjet. Byla by to hloupost, teď když je všude kolem tak krásně. Ještě dobře, že jsem přišla včas, abych vám v tom zabránila… A proč jste to chtěl vlastně udělat? Mluvte!

Prosím, vraťte mi revolver a jděte, jděte si, řekl jsem. – Nikdo se vás o nic neprosil. Podívejte se, jsem ůplně zničen, co jiného mi zbývá?

Vy že jste zničen? zasmála se. – To snad přece ne?

Ano, úplně. Přišel jsem o majetek, a to, co zbylo, jsem propil.

Poslyšte, styďte se. Takhle se život nekončí, to mi nenamluvíte. To je zbabělé. A revolver vám nevrátím. Vy lžete, když tvrdíte, že vám nezbylo nic jiného. Já nemám takové lidi ráda. Vždyť vy jste na smrt ani vážně nemyslel.

Myslel a ještě myslím, řekl jsem jí. – Dokážu vám to. A za ten revolver vám mohu dát výměnou tohle, chcete?

A vytáhl jsem svůj červený, zlatem vyšívaný šátek. Jeho vyšívání se zatřpytilo v ranním slunci.

A znovu lžete, jak vidím, řeklo mi to děvče. – Vidíte, že nejste zničen? Například tohle je pěkná a cenná věc. Pročpak se jí chcete zbavit?

Vidíte, ten šátek vyšívala jedna stařenka, která mne milovala jako vlastního syna. A řekla mně, abych jej dal jednou té, která mě bude milovat. Ale já už dnes žádnou lásku nečekám. Vraťte mi revolver a vezměte si ten šáteček!

Ne! Revolver si zatím nechám u sebe. Ostatně – prodáme jej, abyste měl nějaké peníze do začátku. A ten šáteček dáte někomu, koho budete mít opravdu rád. Ostatně, možná –

Nedořekla a podívala se na mne nějak smutně těma svýma hnědýma očima. Pochopil jsem, že je silnější než já. A najednou se mi zdálo, že jsem se s ní měl setkat už dávno a že by byla opravdu hloupost se střílet. A taky se mi zdálo, že najednou květy začaly kolem mne vonět silněji a krásněji. Měla pravdu – můj život nekončil, jak jsem se ještě před chvilkou domníval. Cítil jsem, že jsem naopak na začátku něčeho nového a krásného.

Winnie mě odvedla domů. Ne do laciného hotelu, kde jsem přespával, ale k svým rodičům. Nebudu ti vykládat, jak mě starý Paxton vypeskoval, ani o tom, jak mě její matka litovala a pokradmu pohladila po vlasech.

Ubytovali mě v malé místnosti v prvním patře jejich rodinného domku, zaopatřili mi práci v továrně na nábytek, a já jsem opravdu a vážně znovu začal svůj pochybený život. Pracoval jsem za dva, to mi můžeš věřit. Nu, a netrvalo dlouho a stal jsem se z obyčejného dělníka skladníkem a potom i výpravčím v továrně.

Winnie z toho měla radost a já jsem se stále snažil, abych dělal vše, co jsem jí jen na očích viděl. A když jsem byl po půl roce poslán firmou do lesního tábora dřevorubců jako pomocník účetního, znovu jsem Winnii nabídl svůj zlatem vyšívaný šátek. Porozuměla a přijala. Zasnoubili jsme se.

Měli jsme se vzít, až se stanu účetním v lesním táboře a budu ji moci zaopatřit. Winnie zůstala na svém místě, kde pracovala jako úřednice v továrně na celulózu v St. Paulu.

A já tedy odjel do lesů u Duluthu. Nesl jsem to rozloučení těžko, ale Winnie mi zachránila život a měla teď tak trochu právo jím vládnout. Pracoval jsem ještě usiovněji než dříve a šéf firmy mi byl nakloněn. Jmenování účetním bylo na dosah.

– Už příští měsíc, řekl šéf firmy.

Často jsme si s Winnií psávali už předtím, ale teď jsem; jí psal denně. A každého dne, když jsem přijímal poštu, ostával jsem také já od ní malá, ale nesmírně líbezná psaníčka.

A tu najednou jednoho dne nepřišlo nic. Ten den byl nekonečně dlouhý a druhý den se stal přímo věčností. Třetího dne, kdy už jsem byl jako na jehlách, přišel místo tolik očekávaného dopisu jen pečlivě složený telegram, roztrhl jsem jej, prsty se mi přitom třásly. Byl podepsán jejím otcem.

– Ihned přijeď! V celulózce vypukl požár. Winnie zraněna. Chce tě vidět!

Běžel jsem s telegramem k řediteli. Řekl jen:

– Ovšem, jeď! Chceš-li stihnout vlak, máš právě čas. Rychle mi vyplatili zálohu a já jel ruční drezínou k hlavní trati.

Můžeš si myslet, jak mi asi bylo. Jakým šíleným úprkem se hnala drezína, poháněná mýma netrpělivýma rukama. Mně i mému průvodci zmrtvěly ruce námahou a dvakrát jsme div nevylétli z kolejí. Vlak jsme zastihli. Hodil jsem úředníkovi u pokladny hrst nepočítaných bankovek a vřítil jsem se do vlaku.

Jeli jsme, jeli rychle, ale mně se zdálo, že se vlak pohybuje jako hlemýžď a byl bych dal celý měsíční plat za minutu zrychlení. Jenže jízdní řád je přísný… A proto jsem přijel pozdě.

Winnie zemřela malou chvíli předtím, než jsem přišel. Starý pan Paxton, celý bledý a shrbený žalem, mě dovedl k jejímu smrtelnému loži. Winnie byla úplně zakryta bílým plátnem. Ani obličej nebylo vidět, jen obrysy těla se nejasně rýsovaly pod bílou látkou.

– Proč je tak zakryta? vzkřikl jsem a prudce se k ní vrhl. Starý Paxton mě chtěl zadržet, ale já ho odstrčil takovou silou, že div neupadl. A pak jsem poodhrnul roušku, zakrývající její tvář, abych se naposled podíval do jejích drahých rysů.

Vtom jsem zavrávoral. Zdálo se mi, že mě někdo udeřil něčím tupým do hlavy. Kolem mne se udělala tma.

To, co leželo přede mnou, už nebyla Winnie. Byly pryč její nádherné zlaté vlasy, její dobré něžné hnědé oči. Přede mnou ležela jen nestvurná, spáleninami pokrytá, poloopečená strašlivá koule – její hlava. Plameny jí při výbuchu sžehly vlasy, vypálily oči a změnily hlavu v strašlivý beztvarý předmět. A přece ještě před chvílí žila, ještě po tom všem šeptala těmi sežehnutými rty mé jméno!

Byl jsem opět u konce svých sil. Znovu jsem hledal svého starého dobrého přítele, revolver. Vše, co zlého už jsem v životě zažil, byly pouhé hlouposti, ale teď ho bylo třeba. Jenže ho tu nebylo. Winnie ho v den našeho zasnoubení hodila do řeky. V ten den, kdy jsem jí daroval svůj červený, zlatem vyšívaný šátek. Ten mi teď vrátili. Patrně proto, abych na něm zahlédl krvavé slzy umírající Winnie.

Ach, Side, kdybys věděl, jak jsem plakal. Vždyť ona mi ten šátek ještě těsně před svou smrtí vrátila, abych byl volný. I v těch strašných bolestech myslela na mne.

– Ten šáteček ať dá někomu, koho bude mít po mně ještě rád. Ostatně, možná –

Nedopověděla svůj vzkaz, právě tak jako tenkrát, když jsme se viděli poprvé.

Než pochovali to, co zbylo z mé ubohé Winnie, odkryl jsem ještě jednou tu bílou roušku, zavřel jsem oči a políbil ji. Pak jsem jí přikryl obličej tím vyšívaným šátkem…

Side, už mne chápeš? Jsem se životem hotov. Tentokrát opravdu. Bloudil jsem od té doby po světě, vždycky opuštěn a sám. Jaký jsem to byl boháč – tenkrát, když jsem ještě měl šáteček, revolver a hrst dolarů… Nediv se, ty vzpomínky jsou strašné. Jen proto, abych se jim ubránil, piju.“

A potom, jako by si na něco vzpomněl, dodal: „A ještě něco, Side. Od té doby se mi už nepodařilo najít ženu, která by mě chtěla a dovedla zachránit.“ Povzdychl. „Snad je to pravda, že člověk potká opravdovou lásku jen jednou v životě.“

MĚSTO

Možná že to bylo O’Learyho vyprávění, nebo snad nějaké tajemné volání nevím odkud – prostě jednoho dne mě to vyhnalo z Alleckova ranče. Skoro jako podloudník jsem se vytratil a uprchl ze Staré Vdovy, opustil jsem Narcisse Allecka, který mi tím nejmenším neublížil, opustil jsem černé kamarády Jacka a Bena. Zkrátka jednoho dne jsem byl na cestě a sám sebe jsem se ptal, kam jdu a proč.

Snad že končilo léto a krajinou zavál vítr z daleka, předaleka… Zvláštní touha. A tak jsem prošel městečkem a pustil se dál, dál, ještě dál.

Pamatuji se na ten den. Nebe bylo zataženo a kolem mne široko daleko se rozkládala smutná pole, zhnědlá a rozmoklá, dávno už oloupená o bohatství, které zrodila toho roku. Teskná krajina, v níž sem tam dřímaly černé zamlklé lesíky. Po vrcholcích kopců se valily těžké kotouče husté mlhy.

Pomalu se stmívalo a já, opět opuštěný a osamělý tulák, jsem kráčel stále kupředu, klopýtal a usínal únavou. Neměl jsem v kapse ani centík, můj žaludek byl prázdný a tělo zesláblé. Bezstarostné léto bylo pryč a já, nic si nezachovav, jako bych se vracel z toulek po širých prériích k lidem, k teplu a světlu velikých měst.

Cesta mě zavedla k lesu a lesem na vysoký vrch. Když jsem stanul na nejvyšším bodě, cesta se stáčela do hluboké kotliny, na jejímž dně zářilo na sta světel.

Bylo to město. Veliké, ještě tiché a osvětlené město, kde jsem mohl najít vše, po čem jsem toužil: kousek jídla a koutek k přespání. A jak jsem sestupoval dolů s návrší, dolehly mi k sluchu první slabounké zvuky, šum, podobný šplouchání vzdálené řeky. Město žilo a šumělo životem tisíců živých tvorů.

Přešel jsem koleje dráhy a vešel do prvních ulic. Periférie se podobala perifériím všech velkých lidských mravenišť v Americe. Špatně osvětlené špinavé ulice, plné blátivých výmolů, odpadků, nečistoty a bláta, s bídnými a zašlými dřevěnými domky, rozházenými podél dřevěných hnijících chodníků, s roztroušenými nárožními bary a obchody.

Chvílemi se zjevil chodec s deštníkem nebo člověk zahalený v plášť, prchající domů před nepohodou, ale jinak zde bylo liduprázdno. Každý spěchal domů.., ale kde byl můj domov?

Vrávoral jsem dál. Zde na okraji města, kde bydleli ti nejbídnější a nejchudší, nebylo naděje, že bych mohl najít to, co jsem tak nutně potřeboval: jídlo a přístřeší. Musil jsem do středu města, do živých ulic, kde bylo plno obchodů, hostinců a zábavních místností, kde se stále hemžili lidé, jimž nezáleželo na deseti centech nebo čtvrtdolaru, za který jsem si dnes mohl opatřit nocleh a několik soust. Musely tam být také laciné noclehárny, kde člověk mohl za vyžebranou minci přespat.

Ovšem, ve středu města bylo i víc policistů a hrozilo nebezpečí, že budu zavřen pro žebrotu. Ale konečně, co na tom? Vlastně jsem si v duchu přál, abych potkal policistu a byl zavřen. Vždyť i na policejních strážnicích bylo teplo, mohlo se tam spát a hladem tam také nikoho nenechali zemřít. Ráno by mě beztak pustili.

Dospěl jsem až na širokou, jasně osvětlenou třídu, plnu zářících obchodů, biografů, hostinců a restaurací. Z protějšího rohu zaznívaly zvuky ryčné hudby. Patrně se tam tančilo, lidé se bavili a hýřili. Nevrle a rychle jsem přešel, abych neslyšel ty dráždivé, jásavé zvuky, které se vysmívaly mé samotě a bídě.

Moje utrpení však vzrůstalo. Z otevřených dveří restaurantu vanuly ke mně vůně různých jídel, pečení, vařeného masa, kávy, koláčů i zeleniny a můj nos je sál i proti mé vůli dychtivě do sebe. Můj hladový žaludek tím byl mučen a v ústech se mi počaly sbíhat sliny. Myslel jsem si: touhle dobou zasedají na Staré Vdově k večeři… sedí kolem stolu, teplo z kamen sálá, na stole…

Měl jsem hlad, hnusný hlad, a nohy mi bezděčně zarůstaly do země před výlohami plnými chutných jídel. Od jednoho výkladu jsem se zvlášť těžko odtrhl. Kdybych byl u něho zůstal o minutu déle, byl bych asi rozbil sklo, vrh, se na pamlsky a jedl a jedl. Kdybych měl aspoň jediný malý proklatý peníz, za který bych si mohl koupit koflík čaje a kus bílého chleba!

Uctivě jsem smekl před náhodným chodcem.

„Jsem chudý člověk na cestě, pane! Deset centíků. Deset centíků a zachráníte mi život! Umírám hladem!“

Podíval se na mne, opovržlivě stáhl koutky úst a beze slova přešel. Polil mě ruměnec studu, ale zastavil jsem druhého.

„Pane, zachraňte mne! Umírám hladem a zimou! Jsem cizinec, dělník. Deset centíků… nebo pět…“

„Jděte mi z cesty, darebáku,“ řekl ten člověk ostře a ruka mu zajela do postranní kapsy kabátu. Nechal ji vězet v kapse, patrně na zbrani. Raději jsem se mu vyhnul. Zastavil jsem pak ještě několik lidí a opakoval svůj pokus. Nikdo nic nedal. Byli to tvrdí lidé – a já malomyslněl stále víc. Můj hlad tak rostl, až jsem začal pozbývat rozvahy. K ďasu, copak opravdu nenajdu nikoho, kdo by mi; uvěřil a obdaroval mě?

„Pane, deset centíků, umírám hlady!“ vyrazil jsem ze sebe prudce a chytil jsem člověka, který mě chtěl minout, za cíp kabátu. Ulekl se, trhl sebou, ale já ho držel pevně.

„Jen deset centíků, pane!“

„Pusť!“ vykřikl ostře.

„Jen deset centíků, pět centíků, prosím!“

Prudce mě uhodil do ruky. Cíp jeho kabátu mi vyklouzl z prstů, znovu jsem jej zachytil. Ale najednou se mi zajiskřilo před očima a pocítil jsem tupou bolest úderu v obličeji. Zároveň jsem ve tmě zaslechl pronikavý, zlobný výkřik:

„Policie!“

Věděl jsem, co to znamená. Volal člověka s přilbou na hlavě a s hvězdou na prsou, ozbrojeného obuškem a revolverem, který měl právo mě zatknout. A pak by přišel přísný trest. Jistě by mě pokládali za nebezpečné individuum; za pouličního lupiče, který násilně zdržuje chodce. A pak by mě odsoudili a zavřeli na dlouhou dobu, snad na léta. S lidmi, jako jsem byl zdánlivě já, nedělala lidská společnost ve městě velkých okolků.

Jenže mně se do vězení nechtělo. Únava i skleslost na chvíli zmizely. Bolestně i zuřivě jsem vykřikl a dal se na útěk.

Několik chodců, roztroušených po chodnících, zůstalo stát, ale já. jich nedbal. Běžel jsem dlouhými skoky, abych všem zmizel za nejbližším rohem. I pak jsem utíkal dál, dost nerozumně, neboť – jak jsem si později uvědomil – nikdo mě nepronásledoval

Přeběhl jsem několik ulic, až jsem se octl v méně živé části města. Bylo tu málo světel a ulice zely pustotou jako po vymření. Úplně zchvácen jsem se opřel o zeď domu a prudce jsem oddechoval. Nohy se pode mnou chvěly.

Když jsem se. poněkud uklidnil, rozhlédl, jsem se po okolí. Ulice byla temná, špinavá jako na periférii. Elektrické žárovky na nárožích ozařovaly: jen několik metru chodníku od rohu, ale uprostřed domovních bloků bylo temno, z něhož tu a tam matně blikala ozářená okna lidských obydlí.

Asi sto kroků ode mne stál naproti dům, v jehož průčelí byla upevněna skleněná koule z mléčného skla. Popošel jsem k ní a podíval se do vchodu domu. Byly tu slabě osvětlené a příkré schody, jež vedly dolů do podzemí.A nad mléčnou koulí jsem zahlédl zlatý, už silně zašlý nápis, který jsem stěží přečetl:

„Salvation Army Hotel.“

Udeřil jsem se do čela. Hotel Armády spásy! Vida, na to jsem ani nevzpomněl! Zde jsem mohl najít přístřeší i kousek jídla.

Znal jsem tyto azyly, ačkoli jsem zatím v žádném z nich nebyl, a věděl jsem z vyprávění tuláků, že je v nich možno přespat za pár šupů ba někdy i zadarmo. Tady jsem se mohl pokusit alespoň o ten druhý způsob. Rychle rozhodnut seběhl jsem z příkrých schodů a stanul na zápraží.

Kolem dlouhého, hrubě tesaného stolu sedělo několik mužů, kteří kouřili z dýmek a čtli. Stůl byl pokryt starými čísly obrázkových časopisů a na zdích byla upevněna různá hesla. Některá z nich jsem si přečetl i s poznámkami, které k nim byly připsány patrně zdejšími nocležníky,

„Neplivej na zem!“ hlásal jeden nápis. „Nejsi dobytek, nýbrž člověk stvořený k obrazu božímu.“ A pod tím bylo neuměle připsáno tužkou: „Dobytek vůbec neplivá!“

„Nenadávej a neklej!“ stálo velikými písmeny na druhém transparentu. „Neužívej nemravných slov. Zde není krčma, nýbrž dům klidu!“

„Pěkný klid!“ poznamenal tu jakýsi O’Neil, který se podepsal. „Nahoře pořád mečí jako kozy!“

„Nocleh se snídaní pouze 10 c,“ byl třetí nápis a hned u něho poznámka: „Spařená voda s chlebem a štěnice!“ A podobných pouček a přípodotků ještě víc.

V rohu byla železná kamna s plotnou. Vydávala příjemné teplo. Na nich stál velký plechový hrnec, z něhož se valila pára. Byla tu také police s několika otlučenými hrnky a za sklem několik podlouhlých bochníčků chleba a dvě či tři plechovky s marmeládou. To vše jsem přehlédl v jediném okamžiku. Pak jsem ještě sklouzl očima na lidi kolem stolu. V čele seděl bělovlasý stařík s dlouhou bradou a s brýlemi na očích. Na stole před ním ležela tmavá placatá čapka Armády špásy s červeným lemováním. Podlé prýmků na černé blůze jsem poznal, že je to důstojník, který vede tento útulek.

Postoupil jsem k němu o dva kroky blíž.

„Prosím vás, pane,“ začal jsem hovor, ale hned jsem zase zmlkl.

Stařec se na mne totiž podíval a potměšile se usmál.

„Nu tak, vyval to ze sebe,“ řekl bodře.

„Beztak to nebude nic kloudného.“

„Prosím, mohl bych tu dostat nocleh?“

„To jsi tedy na pravém místě, ty vtipálku. Přečti si tohle!“ .

Podíval jsem se na pruh papíru, na který mi ukazoval.

„Nocleh se snídaní deset centů,“ četl jsem. „Spařená voda s chlebem a štěnice!“

„Nemám peníze,“ řekl jsem tiše.

„Já taky ne,“ řekl stařec. „Vy jste pěkní ptáčci! Každý centík prolejete hrdlem. A ty že nemáš ani deset centů?“

„Ani jediný.“

„Hm!“ řekl povážlivě a zavrtěl hlavou.

„Slitujte se, pane,“ vyhrkl jsem. „Jíst nemusím, ale jsem k smrti unavený. Nevyhánějte mne.“

„Nu, kdopak tě vyhání? Sedni si,“ řekl. „Odkud jdeš?“

„Jsem cizinec. A teď jsem bez prostředků – v cizí zemi.“

„Odkudpak pocházíš?“

„Z Evropy.“

„To je velice obsažné,“ řekl stařec a obrátil se k druhým, aby dodal: „Vidíte, to je chlapík! Najednou ho napadne a on se pustí přes Atlantický oceán. To je přece řádný tulák. A je vidět, že plaval přes moře, je z toho celý mokrý!“

Hlasitě se zasmál. Nastala delší pomlka. „A smím se snad zeptat, vysoce ctihodný pane, proč jste poctil svou vzácnou návštěvou zrovna naše město?“

„Hledám práci.“

Tentokrát se dal stařec do strašného smíchu, až se křečovitě rozkašlal. Když konečně chytil dech, řekl přerývaně:

„A to jsi nenašel práci po celé cestě z Evropy až sem? U Joviše, kampak se, mrška, asi poděla? Ta z tebe musí mít vítr!“

Mlčel jsem.

„No,“ řekl konečně stařec, „sedni si. Je to za stejné peníze.“

Když jsem usedl ke stolu po jeho levici, rozevřel malý špinavý zápisník z kapsy a s tužkou v ruce mi začal klást otázky:

„Jak se jmenuješ?“

„Sid Goodday.“

„Je to pravé jméno, nebo cestuješ na zapřenou?“ zeptal se mne výsměšně. „Pravé.“

„Máš nějaké cestovní průkazy?“

„Nemám.“

„Ovšem,“ řekl stařec suše. „To už je starý zvyk našich hostů. Je to vznešené, že ano? Kdopak by se tahal s takovými papírovými hadry. Ještě by se mohlo ukázat, že si policejní šéf některého sousedního státu přeje osobní seznámení s vysoce ctihodným pánem, nebo že má dokonce vzácný host právo na delší pobyt v Sing-Singu. Hm, tedy listiny žádné. A což nějakou čestnou družinu?“

„Jedu sám,“ řekl jsem. Neporozuměl jsem mu totiž.

„Ach ano, to se rozumí. Ale kdo o tom, u čerta, mluví?“ Přitom se stařec podíval na heslo za našimi zády, kde bylo napsáno, aby nikdo neproklínal, a plácl se přes ústa. „Co jsem to vlastně chtěl říct, ehm. Kdypak jste ráčil mít prádlo posledně v prádelně?“

„Nevím,“ řekl jsem. A opravdu, bylo těžké to odhadnout.

„Ovšem, ovšem,“ řekl stařec rychle. „To obstarává komorník, jak se jen mohu na takovou pitomost ptát? Ale já jsem vždycky celý popletený, když mluvím s gentlemany vašeho rázu. Promiňte, že tlachám samé nejapnosti. Ale abychom se dohodli, dovolte, abych vám přečetl něco zajímavého. Neusnete při tom?“ dodal a zatahal mě prudce za rukáv, neboť jsem skutečně začal klimbat.

„Prosím,“ řekl jsem. Trochu jsem se vzpamatoval a protřel si oči. A zatím stařík vytáhl jakousi umolousanou knížku a začal mi z ní slavnostně předčítat.

„Nu, tu to máme… Každý nově příchozí noclehář,“ četl, „je povinen se vykoupat, než se odebere na lože. Zavšivené nebo nečisté prádlo nechá před koupelnou a vyčká tak dlouho, dokud mu dezinfikované prádlo a šatstvo nebude vráceno. A to je evangelium na dnešní den,“ dodal a zavřel knížku. „Půjdeme se vykoupat. Voda je občas také dobrá, zvláště když člověk nemá peníze, že ano, Murphy?“ Obrátil se k sousedu po pravici, jehož červený baňatý nos svědčil o tom, že tento gentleman nebyl právě ctitelem; vody.

Murphy se zuřivě podíval na starého šprýmaře, ale pale beznadějně vzdychl a počal znovu číst obrázkový měsíčník, který nesl před sebou.

Vyšli jsme do chodby, prošli jí a zabočili vlevo. Byly tam troje dveře vedle sebe.

„Tak zde, vysoce ctihodný, je naše lázeňské oddělení,“ řekl stařík a otevřel první dveře. „Račte vstoupit a odložit si.“

Byla to neveliká cela, kde bylo možno jen sedět nebo stát. K zadní stěně bylo přibito úzké sedátko z dřevěných latěk a taková byla i podlaha, aby mohla voda volně odtékat a nezáblo to do nohou. Nahoře bylo cedítko sprchy a po straně dva kohoutky s plechovými štítky: studená a Teplá.

„Opravdu mě těší, že vám mohu nabídnout naši první třídu,“ řekl ještě a vstrčil mě do cely. „Šaty a prádlo vyhoďte ven, zmokly by vám ještě víc. Já je zatím prohlédnu, nemáte-li v nich podnájemníky. Tak, a chutě do toho!“

Nebylo ani třeba pobídnutí. V několika vteřinách jsem byl svlečen. Prádlo i šaty jsem vyhodil na chodbu. Prádlo, to se ví, už nebylo zcela bezvadné. Košile vypadala spíš jako plátěná vesta, neboť byla vpředu úplně rozdřípnuta a neměla rukávy, protože těch jsem užil jako ponožek do rozbitých bot. Na Staré Vdově nikdo o naši garderobu nepečoval a my všechno zužitkovávali zcela po mužsku. Než jsem zavřel dveře, vystrčil jsem ještě žalostné ruiny toho, co se kdysi nazývalo botami. Slyšel jsem, jak stařec sebral mé zvetšelé hadry a boty a udiveně něco zabručel.

„Co si přejete?“ zeptal jsem se.

„Kde si dáváš šít?“ ptal se uznale. „To musí být prvotřídní firma!“ A pak jsem ještě zaslechl zabručení, z něhož jsem pochytil jen slova: „Proklatý parádník!“

Ale ničeho jsem nedbal. Byl jsem přeplněn radostí. Po dlouhých týdnech tu byla konečně příležitost se pořádně umýt. To mytí na venkově v řece nestojí totiž za nic. Ale zde byl v plechové misce i kousek obyčejného mýdla a kartáček na vydrhnutí těla. Když jsem na něj sáhl, připomínal sice svou jemností ostrý rýžový kartáč na podlahu, ale to nevadilo.

Sotva jsem otočil kohoutek s teplou vodou, hned jsem vyjekl a zuřivě jím zatočil zase nazpátek. Ze sprchy se na mne totiž vyřítila spousta vařící vody, která mě div neopařila. Abych zmírnil nepříjemný pocit opaření, zatočil jsem druhým kohoutkem, jenže ten byl ještě horší. Shora se na mne snesl ledově mrazivý déšť, až mi tuhla krev v žilách a zuby cvakaly. Uskočil jsem ke zdi tak prudce, že jsem ji div neporazil, abych ušel tomuto naděleni. Jenže cela byla tak malá, že jsem byl stále vystaven mrazivému lijáku. Rychle jsem zatočil i druhým kohoutkem zpět.

„No no,“ ozvalo se venku. „Nejste v žádné taneční síni! To je koupelna! Ostatně – spusť obav kohoutky najednou!“

Poslechl jsem a upravil si sprchu tak, že se pak dalo pohodlně sedět na sedátku v záplavě vlažné vody. Na několik okamžiků jsem pak vodu zastavil, namydlil jsem se od hlavy až k patě a začal jsem se horlivě drhnout. A znovu jsem spustil proud vody.

Když jsem byl hotov, venku se nic nehýbalo. Otevřel jsem dveře do chodby, ale nikdo tam nebyl. Bylo nutno Čekat.

Usedl jsem na sedátko z dřevěných latěk a opřel hlavu ó stěnu. Shora z cedítka ještě pomalu odkapovaly kapky a chladivě klouzaly po mých rozehřátých ramenou a zádech. Nedbal jsem toho. Koupel mě tak vysílila, že než by někdo napočítal pět, spal jsem v lázeňské cele hotelu Armády spásy jako zabitý.

POD SVÍCNEM

Byl to tvrdý spánek a myslím, že se mi nezdálo o ničem. Také jsem nevěděl, jak dlouho jsem spal. Jen jsem cítil, že jsem probuzen silným zemětřesením. Pomalu se mi vracelo vědomí odkudsi z neznámých dálek a z temna snu jsem zaslechl starcův hlas.

„Ale, ctihodný pane! Vy jste si to ráčil zase splést. Tohle není ložnice, to je lázeň!“

Konečně jsem otevřel oči a pokusil se vyskočit. Ale mé nohy byly tak slabé, že jsem zavrávoral a div neupadl. Málem jsem s sebou strhl i starce, který mě zadržel.

„Chlapče!“ zvolal, „tak se mi zdá, že tě to pořádně zdrblo. Jsi mrštný jako boxer po třicátém kole. Kdypak jsi vlastně naposled jedl?“

„Předevčírem,“ řekl jsem, poroučeje svým nohám, aby stály.

„Hm! – Tady máš nové prádlo. Hedvábné sice není, ale čisté je.“

Přijal jsem hrubou košili a spodky, které mi podával, a pak trochu neobratně, leč šťastně jsem se do toho oblékl. Košile byla krátká a sahala mi sotva do pasu, zato gatě byly tak dlouhé, že jsem si je mohl uvázat až v podpaží a ještě mi dole plandaly.

„Padne ti to jak ulité,“ zářil stařík nadšením. „To se u nás stává zřídkakdy. Lidé jsou špatně rostlí. Tuhle jsme někde vyžebrali tucet límců, ale každému byly velké, ačkoli to byly jen osmačtyřicítky. Ale teď navlékni to ostatní a pojď! Dám ti trochu čaje a kus mazaného chleba. Čaj máme znamenitý, ani čínský císař nic podobného nepije. A chleba ti namažu marmeládou. Žádné leštidlo na boty se mu nevyrovná. Je to marmeláda, kterou nám dal dobročinný pan Willkins, když se mu začala kazit. Myslím, že je to výrobek z prvotřídní nahnilé řepy. Nu ale, říká se přece: zdravý jako řípa, tak co.“

Oblíkl jsem se a vrátil se s ním do místnosti, kde jsme byli dříve. Protože mi zatím zmizely boty, byl jsem bos. Stařec mi půjčil strašlivě zešmaťchané plstěné bačkory. Usadil mne u stolu, z velkého hrnce na plotně mi velkou sběračkou nabral čaje do koflíku a řekl:

„Napij se a najez, a já ti zatím seženu nějaké boty. V těch tvých křápech už bys daleko nedošel. I náš švec, který, než se u nás stal poručíkem všech příštipků, už v životě mnoho viděl, se vyjádřil, že podobné sběračky ještě neměl v rukou. Měl by sis to dát patentovat. Boty bez podrážek, to je opravdu poslední vymoženost dvacátého století.“

Přistrčil ke mně misku, na níž bylo asi půl tuctu tenkých krajíčků s marmeládou. S chutí jsem se dal do jídla. A musel jsem uznat, že stařík měl pravdu. Takovýhle čaj určitě čínský císař nepil. Byl to trpkokyselý odvar z bůhvíčeho. Ale bylo to teplé a žaludek se v těle labužnicky roztahoval. Marmeláda pak svou vláčností i barvou nejen chutnala po řepě, ale připomínala i hustý kvalitní klih.

Stařec se vrátil ve dvou minutách, ale ty stačily, abych zatím všechno snědl a vypil. Sousedé u stolu mě zatím pozorně sledovali, a já byl tak zabrán do jídla, že jsem je ani nevnímal.

„U Joviše!“ vykřikl stařec užasle a všechny čtyři páry; bot, které nesl, mu vypadly na zem. „Ty máš ale vymeteno! To už jsi to snědl? Dane, sedni si dál, nebo tě taky zhltne!“

Myslím, že jsem se při těch slovech ani nezačervenal.

„Vidíš, Murphy,“ pokračoval stařec vyčítavě, „touhle špínou by sis měl taky každý den propláchnout svůj vysmolený krk, aby ti přešla chuť na whisky. A ty taky, Dane! Vy nad tím, holomci, jen ohrnujete nos a uplivujete na podlahu, ačkoli je to zakázáno. Podívejte se na tohohle chlapce! Z toho si můžete vzít příklad! Přeplave oceán a ještě se žene po vodě. jako drak. Chceš ještě?“

Přikývl jsem. Stařec rychle nakrájel ještě asi tucet krajíčků, postavil mi pod nos plechovku s marmeládou a znovu mi dolil koflík čajem. Znovu jsem se na to vrhl jako dravec. Asi při třetím chlebu, když už jsem začal polykat pomaleji, zdvihl se najednou za stolem velký černolící chlap s dlouhými kníry a řekl:

„Vsadím se o půl dolaru, že to nesní.“

„Sní, Forbesi, vsadím se, že sní,“ řekl pomalu bledý muž, připomínající tak trochu utopence. Mluvil zvolna, vznešeně, nosem, a jak jsem se později dozvěděl, byl to malíř vějířů a jídelních lístků Sydenham. Vydával se za skotského šlechtice a byl naprosto oddaný morfiu. Odtud také ta bledost a neklid; stále se obával, že nesežene svůj jed.

„Žádné sázky,“ řekl stařec ostře. „To tu netrpím. Forbesi, sedni si, a vy, Sydenhame, dejte taky pokoj!“

Oba ho poslechli, ale když za chvilku vyšel ven, byla sázka přece jen slavnostně uzavřena. Přitom bylo určeno, aby za vyhraný dolar byla koupena whisky. Zároveň pro ni hned vypravili mulata Danyho. V Murphyho melancholických očích zasvítila radost.

Sotva se Dany octl venku, už tu byl stařec znovu. Nesl ještě několik párů bot. Rychle mrskl očima po světnici a řekl podezřívavě:

„Kde je Jerobeam?“

Bůhví kde se nebohý mulat zmohl na tak hrozné biblické jméno, ale mezi černochy se často najdou takové bizarnosti. Dokonce jsem znal jednoho, který se jmenoval Pochválen Pán Ježíš Kristus Williams.

„Jerobeam šel na procházku,“ hlásil vychladlým hlasem malý a téměř olysalý mužík, krejčí, jménem Piper.

„Pipere, nelži!“ řekl stařec a výstražně zdvihl ruku, na níž mu dosud visely dva páry bot.

„Ať jsem zatracen u všech čertů… proklatě, já si nemohu to sakra klení odvyknout, plukovníku Fritsi,“ skončil Piper žalostně.

„Raději buď zticha! Já za ním nepoběžím. Ale jestli si myslíte, že sem tu whisky nějak propašujete, tak jste na omylu, holenkové!“

„Ale vždyť my žádnou whisky nemáme,“ řekl Forbes.

„To se rozumí, že zatím nemáte,“ řekl posměšně plukovník. „Ale myslíte si, že ji budete mít. Copak jsem slepý? Podívejte se, jak Murphymu zasvítil nos. Ten ho vždycky prozradí!“

Murphy si vztekle odplivl doprostřed místnosti.

„A co mi tady plijete! Proč tu jsou vlastně po zdích ty nápisy? Myslíte, že pro legraci? Ještě jednou některý z vás tohle udělejte a zítra budete drhnout podlahu. Za to vám ručím!“

. Plukovník přitom zrudl. Nastalo ticho.

Pak mě stařec vyzval, abych zkusil boty, které přinesl. Byla to zajímavá hromádka veteše. Hrubě příštipkované boty byly nestejné, buď velice malé, nebo zase úžasně veliké, jako by v městě žili jen samí trpaslíci nebo obři. Konečně jsem našel pár, který se mi hodil. Jenže obě boty byly pravé. Pravá noha vklouzla dovnitř celkem dobře, ale levou to trochu dřelo.

„To nevadí,“ řekl plukovník, „to se rozchodí. Aspoň se snadněji obrátíš na pravou cestu. Zítra ti Piper ještě spraví lokty a pak se ohlédneš po nějaké práci. Jaképak máš vlastně řemeslo?“

„Já?“ řekl jsem ospale. „Vpravím se do všeho.“

„To abychom tě udělali presidentem Spojených států, ne?“

Sydenham se podíval po očku na Forbesa. Když zmizel poslední kousek chleba v mých útrobách, Forbes žalostně protáhl obličej.

„Ten má ale pštrosí žaludek,“ řekl polohlasně.

A vtom se vrátil Jerobeam.

„Kdes byl?“ uhodil na něho plukovník přísně.

„Venku,“ zavyl mulat. „Modlil jsem se za vás, plukovníku, aby vám všemohoucí Hospodin popřál zdraví a štěstí.“

„Moment,“ zarazil ho stařec. „A kde jsi nechal tu whisky, pro kterou tě poslali?“

Jerobeam otevřel ústa dokořán a vyvalil udivené oči na plukovníka. Už už se zdálo, že prozradí sladké tajemství svých druhů, ale štulec, který mu zezadu potají zasadil Murphy, ho vzpamatoval.

„Všemohoucí budiž vždy s námi a ochraňuj nás od všech nepravostí,“ řekl zbožně. „Kde by vzal nebohý mulat whisky?“ Z jeho dobrých hnědých očí se vyřinuly upřímné slzy a hlas mu zaječel tak žalostně, jako by mulata někdo napichoval na rožeň.

„Ty prašivá kůže,“ řekl plukovník hrozivě, „ty mi tady neječ! Znám tě, chlapečku, už dávno. S tebou vymetali čerti komíny a satanášova tchýně byla tvou babičkou. A co to máš v zadní kapse u kalhot?“ popadl nakonec. Jerobeama za límec.

„Nic, vzácný plu –“

„Nevrť se a dej to sem!“ zařval plukovník. Znenadání ubožáka otočil, obrátil ho k sobě a mrštným pohybem mu zpod šosu kabátu vylovil tmavou láhev staré skotské whisky.

V místnosti zavládlo ponuré ticho. I vlásek na zem spadlý by byl slyšet. Forbes pobledl, Sydenham se začervenal, Murphyho oči přestaly zářit a nos mu zklamaně poklesl až k hornímu rtu. Piper si zoufale prohrábl svých pětadvacet vlásků na lysé hlavě a polohlasně vyjekl:

„I hrom do toho!“ ale hned se zarazil a ustrašeně se podíval na plukovníka, který držel svou kořist vysoko nad hlavou.

„Co je tohle?“ zeptal se stařec strašlivým hlasem.

„To nic není, to je jen voda,“ zaúpěl Jerobeam zoufale a snažil se zmocnit láhve. „Věřte mi, že je to jen voda! Sám jsem si ji venku natočil. Já strašně rád piju vodu!“

„Já vím, ale ohnivou vodu,“ řekl plukovník sveřepě. „Já vám dám vodu, darebáci! Až naprší a uschne!“

Odstrčil od sebe zoufale se k němu tisknoucího a vzlykajícího Jerobeama, došel ke skříni a láhev do ní zavřel.

„Tak,“ řekl. „Když to nejde po dobrém, půjde to po zlém. Zítra si, Jerobeame, můžeš sebrat svůj uzlík a táhnout. Tu láhev ti dám na cestu. Upadni opět do ďáblových spárů!“

Ale vtom zazněl zvonec. Bylo devět hodin a nahoře dávali znamení, že celé osazenstvo má jít spát. Plukovník vytáhl z dřevěné skříňky ve zdi svazek klíčů.

„Tak na kutě, čeládko!“ řekl.

Nocležníci se velice zarmouceně zdvihli. Když pomalu vycházeli ven, smutně se dívali po skříni se zamčenou lahví whisky, ale plukovník jen zlobně zvonil klíči.

První vyšel Jerobeam, já byl druhý. On chudák tak vzdychal a plakal, že pro slzy neviděl na cestu a u dveří ložnice upadl. Trvalo mu dost dlouho, než se zdvihl.

Vešli jsme do společné ložnice Armády spásy. Když rozžehli žárovku, visící uprostřed stropu, uviděl jsem velkou místnost s deseti lůžky., Byly to obyčejné železné postele se slamníky, s polštáři z mořské trávy a s těžkými houněmi pro koně. Stály ve dvou řadách po pěti kolem zdí. U každé postele byl malý věšák na šaty a železný noční stolek se zásuvkou.

Tři velká okna, jak jsem se ráno přesvědčil, vedla na zadní stranu budovy a pod nimi tekl prudký potok, který nás navečer příjemně uspával.

Nocležníci, kteří tu už spali více nocí, znali své postele. Mně ukázal plukovník na kavalec, který stál nejdále od okna. Byl v jedné řadě s postelí Jerobeama a Sydenhama. Všiml jsem si, že mulat, který vklouzl do ložnice první, se rychle přitočil k jedné z prázdných postelí a honem něco zastrčil pod polštář. Pak zaujal nevinný postoj u svého lůžka.

„Tak sbohem, hoši, a spěte klidně,“ řekl plukovník, když se zběžně přesvědčil, že je všechno v pořádku. Měl se k odchodu.

„Ať se vám zdají pěkné sny o té whisky v mé skříni. Zamknu vás tu jako obyčejně, abyste neměli hříšné myšlenky a nechtěli ještě někam vypálit. Dobrou noc!“

„Dobrou noc, plukovníku,“ ozvalo se sborem. Už jsem ležel v posteli, přikryt těžkou houní, když ke mně přistoupil.

„A ty spi taky dobře,“ řekl mi. „A zítra se podíváme, jestli se pro tebe nenajde nějaká práce, když ji tak hledáš. Dobrou…“

„Dobrou noc,“ řekl jsem. Pak zhasl světlo. Ležel jsem v klidu v posteli a v duchu se radoval, že jsem unikl větru a nepohodě, které panovaly venku. Bylo slyšet, jak vítr skučí a lomcuje okny. Chvílemi zabubnoval na skleněné tabule prudký déšť.

„Jako by se venku někdo oběsil,“ řekl ve tmě čísi hlas.

„Nu a?“ zabručel na to Sydenham. „Možná že tak skončíme všichni.“

Pak nastalo ticho, ale ještě dlouho jsem nemohl usnout. Teprve teď se dostavila horečka z únavy i z prostydnutí a začala mnou lomcovat zimnice. Hlava mi hořela, v hrdle vysýchalo, rty oschly a rozpraskaly, cítil jsem bolest na prsou a zuby mi drkotaly. Počal jsem se potit a dusit kašlem.

„Pěkně kašle,“ řekl někdo. „To bude příjemná noc.“

Vší silou jsem přemáhal dráždění v hrdle a kašlal jsem jen s hlavou pod pokrývkou. Po jednom takovém záchvatu.kašle, když jsem opět vystrčil hlavu zpod houně, jsem zahlédl kolem sebe jít jakousi bílou postavu. Tiše se kradla kolem a pak se zastavila u dveří, kde pozorně naslouchala.

„Kdo je to?“ zeptal jsem se.

„Pst, mlč! To jsem já, Jerobeam.“

Po chvilce se vrátil k oknům, ke svým spoiunocležníkům.

„Já něco vím,“ řekl, když si sedl na postel. „Tak si to nech!“ odrazil ho Forbes. „Ale kdybyste to věděli, co vím já,“ nedal pokoj mulat. „Ticho!“ ozvaly se hlasy. „Praštěte ho někdo polštář řem!“

„Ale já vím něco prima. Hádanku. Hádejte, co bylo y té láhvi, kterou mi vzal plukovník? Murphy, já ti to pošeptám do ouška, chceš?“

Zaslechl jsem šeptání á tichý smích Murphyho a Jerobeama. Pak se začali smát i druzí nocležníci. Piper se přímo dusil smíchem, vyrážeje ze sebe občas zakázaná slova.

„Hrome! Ať jsem zatraceněji Proklatá huba! Čertův synku!“

Konečně, jak jsem mohl v temnu rozeznat, se všichni shlukli kolem Jerobeama. Na chvíli nastalo opět ticho a pak se ozval známý dutý zvuk – vytažení zátky z láhve. A potom klokotavé glo glo glo. Nějaký zkušený piják si lil nápoj z láhve přímo do krku.

„Už dost, Forbesi!“ řekl někdo polohlasem.

Holomci. Měli láhev, která nyní kolovala mezi nimi. Ale kde ji vzali, když ji přece starý plukovník zamkl do skříně? Patrně měli dvě a jednu propašovali do ložnice. Nebo ji tu už měli schovanou. Uvažoval jsem o tom, když se bílá postava opět přiblížila k mé posteli, hmatala mi po pokrývce a pak mi přistrčila k ústům něco chladného.

„Pij, kamaráde,“ slyšel jsem šeptat Jerobeama. „Ale rychle! Ten starý lišák se může každou chvíli vrátit.“

Párkrát jsem si lokl. Byla to whisky. Dobrá whisky! Zažhnula ve mně, až se mi celým tělem rozlilo příjemné teplo a mohl jsem si volně odkašlat. A než jsem si odkašlal, Jerobeam byl zase pryč. Pak už jsem jen slyšel, jak otvírají okna a někdo vyhazuje láhev ven. Ve dvoře se ozvalo roztříštěné sklo.

„Sbohem, staré Skotsko!“ řekl Sydenham truchlivě.

„Odpočívej v pokoji,“ dodal Murphy a všichni se začali smát.

„Pst! Lehněte si, u ďasa!“ zapištěl Piper. „Jde sem!“

V zámku opravdu zachrastil klíč, rozsvítilo se a u dveří stál plukovník. Držel v ruce láhev, kterou vzal Jerobeamovi.

„Jerobeame!“ zvolal strašlivým hlasem. Ale mulat se nehýbal. Ležel na posteli se zavřenýma očima a stejnoměrně oddychoval s nevinným úsměvem v tváři, jako by nejkrásněji spal.

Jenže tím se stařec nedal zmýlit. Přistoupil i s lahví k Jerobeamově posteli a zatřásl viníkem. Mulat vytřeštil oči.

„Co-co – co?“ zabrebtal neobyčejně zdařile, jako by se skutečně probouzel.

„Jerobeame, co je v té láhvi?“ Whi – whi – whisky, pane plukovníku.“

„Tak pij!“ řekl stařec ostře a nasadil mu láhev k ústům.

„Ale vždyť je to hřích!“ žalostně zakvílel Jerobeam. „Smilujte se nad mou hříšnou duší, já nechci do pekla!“

„Ten hřích si vezmu na sebe,“ řekl plukovník tvrdě a přidržoval mu hlavu. „Jen pij.“

Jerobeam udělal několik loků a spokojeně si vzdychl.

„Tak co je to?“ řekl plukovník.

„Whisky!“

„Cože?“

„Whisky! Á – ta pěkně hřeje v žaludku!“ liboval si mulat.

Plukovník se zachechtal.

„Tohle že je whisky? Dobrá! Murphy, napij se taky. Ty přece whisky rád.“

„Ale plukovníku! Neuvádějte nás, prosím, v pokušení!“

„Jen se napij, starý brachu,“ řekl stařec povzbudivě. „Přece vidíš, že to Jerobeamovi chutnalo. Pročpak by ses taky nenapil?“ A přiložil mu láhev přímo k ústům. V Murphyho hrdle to zakloktalo.

„Á – ta je! Pravá skotská,“ řekl a labužnicky mlaskl. „Dejte mi ještě jednou cvaknout!“

Ale plukovník nedal. Nějak rozpačitě se podíval na vinětu. Pak se rozhlédl po ostatních a čichl k hrdlu láhve. Nikdo nepohnul ani brvou, jen Piper v koutě vypískl:

„U sta hromů! Nezapomínejte na své staré přátele, plukovníku. Dejte mi taky loka!“

Ale plukovník nedal ani jemu. Místo toho zdvihl láhev a napil se sám. Přitom se z kouta ozval podivně zaškrcený zvuk. Někdo to už asi nemohl vydržet a zařehtal se pod houní.

„Vy holoto!“ zařval plukovník. „Vždyť je to voda!“

„Ale ne, je to whisky, dobrá stará skotská whisky,“ ozval se Murphy přesvědčivě. „Možná že jste zvyklý na ostřejší nápoje a že se vám zdá příliš slabá.“

Ale plukovník mu ani nedal dokončit. Znovu přiskočil k Jerobeamovi a zatřásl jím:

„Poslouchej, ty ničemo!“ vykřikl. „Pověz pravdu, co je v té láhvi?“

„Když já se vás bojím, pane plukovníku,“ zalkal Jerobeam. „Vy mi nikdy nevěříte! Když jsem řekl, že je tam voda, myslel jste, že je tam whisky. A teď, když říkám, že je tam whisky, myslíte zase, že je tam voda. Tak já už sám nevím. Ale nejspíš tam bude whisky, když to říká i Murphy.“

„Murphy je takový darebák jako ty! Cos tam nalil?“

„Já nevím. Možná že dnes teče z kohoutků whisky. Ale já sám bych řekl, že – na mou duši – je to voda!“

„Máš pravdu!“ řekl plukovník. „A kdes ji natočil?“

„Venku u vodovodu, jako že je pánbu nade mnou.“

„To je tvoje štěstí,“ řekl stařec. „Tak promiň, hochu, že jsem ti ublížil. A ty, Murphy, si taky nemusíš dělat ze starého člověka blázny. Dobrou noc!“

„Dobrou noc, plukovníku.“

Stařec zamířil ke dveřím. Ale najednou se vrátil a rozběhl se k Piperovi, který se chechtal pod dekou.

„Co se řehtáš?“ křikl a stáhl s něho houni.

„Ale u čerta, vždyť já se nesměju. Ať jsem zatraceněji“

„Dýchni na mne, duše proklatá!“ řval plukovník divoce.

Piper opatrně vtáhl dech do sebe.

„Ne do sebe, ne do sebe, ven! Pořádně dýchni!“

„Odpusťte, vždyť se mi leknutím zarazil dech,“ zaúpěl Piper žalostně, ale to stačilo. Výpar z nedávno vypité whisky ovanul plukovníka, až zavrávoral. Chvíli postál, než řekl:

„Tak vy tak?“ Měl hluboký zachmuřený hlas.

Nastal okamžik trapného ticha. Ale pak i plukovník vypukl v hlasitý chechtot.

„Vy šibeničníci! Vy jste mne dostali!“ zajíkal se smíchem, až se musel chytit pelesti postele, aby neupadl. „Ale počkejte zítra!“

Když zmizel za dveřmi, opět v zámku zarachotil klíč.

BUBEN ARMÁDY SPÁSY

Druhého dne jsme vstávali přesně v šest. Probudil nás tentýž zvonec, který nás večer poslal spát.

Když někdo rozžehl světlo, zpozoroval jsem, že nás přes noc přibylo. Byli tu dva Němci a jeden Polák. Pracovali dlouho do noci při opravě tramvajových kolejí. A ještě jakýsi Ir, naprosto sešlý, který šel světem bez cíle. Ten přibelhal až k ránu.

Všichni jsme se umyli, ustrojili a šli posnídat do místnosti, kde jsme seděli už večer. Plukovník byl jaksi nemluvný. Jerobeam, který přišel ke stolu s uzlíčkem, v němž měl svázáno celé své jmění, po něm úzkostlivě šilhal očima, jejichž bělmo se nápadně odráželo od jeho hnědé tváře. Čekal patrně bouři, ale ta nepřicházela. Plukovník se krátce pomodlil a potom s vážnou tváří krájel chléb a naléval čaj.

Když jsme posnídali, chystali jsme se k odchodu. Jerobeam chvilku váhal, ale potom popadl svůj uzlíček a přistoupil k plukovníkovi. Řekl velice truchlivě:

„Tak já vám, pane plukovníku, za všechno pěkně děkuju a nevzpomínejte na mne ve zlém. Ať vás pánbu opatruje, amen!“

Stařec se na něho podíval poněkud překvapeně.

„Kampak tak najednou?“ zeptal se.

„Jdu, abych znovu upadl do spárů ďáblových, kam už dávno patřím, jak jste řekl,“ pronesl Jerobeam neméně smutně. „Ale i když mne satanáši a belzebubové budou v pekle smažit, budu vzpomínat na vás a vaši dobrotu…“

„Oho,“ zvolal plukovník. „Tak snadno to nepůjde! Napřed zameteš, vyvětráš a usteleš postele, než odtud vezmeš roha. Teď do práce – a potom si táhni třeba k arciluciferovi!“

Jerobeam poskočil a zmizel s uzlíkem v ložnici.

„Poslyšte, plukovníku, nevyhánějte toho hocha pryč,“ zaorodoval za něho Sydenham. „My už to víckrát neuděláme. Ostatně, vždyť on vlastně nic neprovedl.“

„Provedl,“ řekl stařec nakvašeně. „Dělal si ze mne kašpary. Copak to může být? A podívejte se na Murphyho! Tomu ještě teď svítí nos a já se chci vsadit, že večer přijde domů zase namol.“

Murphy se zlostně podíval na plukovníka.

„Nechte můj nos na pokoji,“ řekl. „Vy jste taky pil. A jak!“

„Já pil vodu.“

„To vím, vodu. Ale copak jste v té láhvi hledal! Tu vodu?“

Plukovník kapánek zrozpačitěl.

„Tak vidíte,“ řekl vítězně Murphy. „Teď vám došla řeč. Vyhoďte mne odtud taky, no!“ Ale pojednou zmírnil hlas. „Plukovníku,“ xekl tiše, „necháte-li ho tu, netknu se whisky ani jiné kořalky celý týden. Tady je na to ruka.“

„Hrome! Vsaďte se s ním, plukovníku,“ zapištěl Piper. „O tři láhve whisky se vsaďte. Třetí den bude opilý jak štěně. To jsou zatraceně jisté peníze!“ A Piper se rozřehtal.

„Kdybys Pipere, místo svého klení raději spravil tomuhle mládenci kabát,“ řekl plukovník přísně a ukázal na mne. Piper se zalekl.

„No dobrá, tak ať ho svleče, ten osel,“ řekl laskavě.

Svlékl jsem tedy kabát a Piper si jej rozložil na kolena. Abych se přiznal, bylo na něm víc děr než látky.

„Hromské díry!“ řekl Piper. „Jsou to vlastně díry, které jen někdo obšíval látkou, a to jí ještě mnoho neměl. Tohle bude zatracená práce. To abych měl ještě dva kabáty na záplaty… Jak se to vlastně obléká?“

Oblíkl jsem kabát, abych mu to ukázal.

„Opravdu, to je nějaký neviditelný kabát,“ řekl Piper. „Nu, ukaž, uvidíme, co se s tím dá dělat.“

A zatímco vytáhl z kapsy jehlu a nit k nasadil si náprstek, hučel Forbes do plukovníka. Mluvil na téma „Větší je radost nad jedním hříšníkem pokání činícím než nad devadesáti devíti spravedlivými“, až konečně starce udolal.

„Ale ať je to naposled!“

Všichni se shlukli kolem plukovníka a provolali mu hurá.

„Ticho!“ zlobil se naoko stařec. A tak tedy ztichli. Jen Piper si vzdychl nad mým kabátem:

„To je ale zatracený…“ Nedokončil. Proto jsem se nedověděl, mínil-li tím můj kabát nebo Jerobeamův osud.

Oprava mé garderoby trvala asi hodinu. Nevím, byl-li Piper barvoslepý nebo zda tak miloval pestrost, ale když kabát vyšel z jeho rukou, podobal se krajině viděné z letadla: samá políčka a každé jiné barvy.

„To si dám líbit! V tomhle kabátě bys mohl jít k presidentovi do Bílého domu a celý Washington by padl na zadek,“ chválil plukovník Piperovo dílo. A dal mi na cestu lístek s dvěma adresami míst, kde bych mohl dostat práci.

Jenže naděje, skládané v Piperovo dílo, zklamaly. Místa už byla obsazena a já práci nedostal, ačkoli můj kabát všude vzbuzoval senzaci a i na ulici se za mnou ohlédla nejedna miss.

„Tak co, máš práci?“ přivítal mě plukovník.

„Ne.“

„Hm, hm,“ zakroutil nade mnou povážlivě hlavou. „Člověk ho vystrojí jako primabalerinu a hleďme, ono to nikomu neimponuje. Tak copak vlastně budeš dělat?“

„Nevím, snad se nějaká práce najde,“ řekl jsem. „Pak vám zaplatím, co jsem dlužen.“

„Dlužen nejsi nic. A s tím pak vám zaplatilem na mne nechoď! Toho už znám moc dobře. Ale abys tu tak zbytečně neokouněl, nechceš nám s něčím pomoct?“

„To se ví, že chci.“

„Tak běž do ložnice k Jerobeamovi. Ten tam nějak ztichl. Chtěl bych se vsadit, že zas leží na posteli a čte nějakou ničemnost. Ať jste do oběda hotovi.“

Běžel jsem do ložnice. Jerobeam skutečně ležel na posteli: držel mezi nohama koště a v rukou měl rozečtený dvoucentový sešit Buffalo Billa. Četl ho s vyvalenýma očima, ale když zaslechl moje kroky, střelhbitě skočil z kavalce, div se o koště nepřerazil. Když uviděl, že jsem to já, vrhl se na mne se zdviženým koštětem.

„Co tu chceš, bledá tváři,“ zvolal.

„Jdu ti pomáhat. Posílá mě sem plukovník.“

Nic nemohlo být Jerobeamovi vítanější. Velkomyslně mi odevzdal koště, nechal mě mést, aby se mohl ještě hlouběji zabořit do svého Buffalo Billa. Skončil právě, když jsem bezradně stanul nad hromadou smetí.

„Kam s tím, Jerobeame?“ zeptal jsem se, když jsem skončil.

„Ven!“ řekl a vyskočil z kavalce. Přiběhl ke mně, smetl smetí na kus novin a vyhodil pak všechno oknem do potoka.

Pak jsme ustlali a vrátili se k plukovníkovi. Bylo už poledne. A protože jsme pracovali, dostali jsme i oběd. Po obědě si pak plukovník zdříml a my také. Byly asi tři hodiny, když pro nás potom přišel do ložnice, aby nás vyhnal z postelí.

„Vstávejte, lenoši! Mám pro vás práci. Porukujete ven s Armádou. Který z vás umí bubnovat na velký buben?“

Nikdo se nehlásil.

„To je jedno,“ řekl. „Paličkou dovedete přece řezat do bubnu, ne? Počkejte, buben dáme Jerobeamovi, ten je silnější. A ty si vezmeš činely,“ obrátil se ke mně. Tak jsme se stali členy hudebního sboru

Z bohatých zásob veteše, kterou spravovali Piper a armádní švec, nám plukovník vybral dva měkké černé klobouky, neboť čapek byl nedostatek. Piper nám na ně přišil červené stuhy, ale to nestačilo. Plukovník si nás prohlédl od hlavy až k patě a stále se mu náš zevnějšek nezamlouval. Proto se s námi vrátil do svého kutlochu, otevřel skříň, kde měl uloženo šatstvo, a vyňal z ní dva modré pláště s plukovnickými distinkcemi.

„Já to stejně nenosím,“ řekl, „tak se do toho oblékněte, abyste přece vypadali kapku důstojně.“

A tak se z nás stali obratem ruky, vlastně navléknutím kabátů, plukovníci. Jerobeam byl na tu změnu velice pyšný a neustále se točil před malým zrcadlem v ložnici.

„Nu vidíš, kdybys byl někde ve střední Africe, udělal bys v tom jistě kariéru,“ řekl plukovník a hnal nás do sálu, kde se už shromažďoval hudební sbor.

Byla to zvláštní kapela. Byly v ní ženy i muži. Zeny byly čtyři, s tmavomodrými klobouky, podobnými překlopenému proutěnému koši na květiny, s klopenými okraji, jež ze strany zakrývaly tváře, a s rudou stuhou. Dvě ženy měly kytary, které jim rovněž visely na červených pentlích, a další dvě měly bandžo, černošský strunový nástroj s plochým, koží potaženým bubínkem. Asi šest mladších i starších žen mělo kastaněty a jedna dokonce tamburínu s rolničkami, které neustále chřestily.

Byli tu dva muži s klarinety, jeden s hobojem, čtyři kornetisté, dva heligonisté a jeden muž s ohromnou troubou, jejíž pojmenování jsem neznal. Tento nástroj však vydával tak úděsné zvuky, že kdykoli se ozvaly, poděšeně jsem sebou trhl. Pak tu byli dva pozounisté a čtyři muži s jednou dámou, kteří hráli na tahací harmoniky.

Konečně jsme před domem utvořili průvod. Do čela se postavil muž s praporem, za ním čtyři důstojníci a důstojnice, kteří měli na starosti proslovy na nárožích ulic. Potom se vyvalila kapela. Aby se zdála početnější, hudebníci se seřadili po dvou. Poslední dvojici jsem tvořil já a Jerobeam, který hrdě vypínal břicho, aby byl vidět jeho pestře pomalovaný buben. Zbytek průvodu tvořilo asi tucet kadetů a kadetek. Každý z nich měl v podpaží celý stoh časopisů Válečný pokřik a poslední dva nesli vysokou dřevěnou trojnožku, měděný kotel a strážní oheň. Tento oheň však neplál, byly to jeři pytlíčky s bengálem, které se občas zapalovaly, hlavně v důležité chvíli, kdy řečník končil proslov a vyzýval shromážděné obecenstvo k sbírkám.

Pak jsme vyrazili vpřed rázným krokem, jako bychom chtěli stihnout odjíždějící vlak. Ale asi po stu krocích se počali důstojníci v čele průvodu nepokojně ohlížet.

„Co se děje?“ zeptal jsem se Jerobeama.

„Asi někdo nedrží krok,“ řekl klidně.

Konečně se jeden z důstojníků oddělil od průvodu, vyčkal, až ho část procesí přešla, a připojil se k naší dvojici.

„Buben!“ řekl významně.

„V pořádku,“ řekl Jerobeam hrdě. „Tady ho máte!“

„Ale ne, je třeba bubnovat! Při každém vykročení levou, rozumíte?“

Jerobeam zahanbeně kývl hlavou a uhodil do bubnu tak prudce, že div neprorazil kůži.

„Ne tak silně!“ řekl důstojník a odběhl dopředu.

Bum – bum – bum– bum! ozvalo se při každém druhém kroku.

„Vida, hned se to líp šlape,“ poznamenal Jerobeam. Šli jsme kupředu v rychlém tempu, ale on chtěl patrně dohonit, co zameškal, a tak zrychloval tempo úderů. Nakonec jsme ujížděli ulicemi jako ševci.

Důstojník se opět obrátil a od jednoho ke druhému putovalo jakési heslo, až dospělo ke mně. Znělo: „Činely!“

Udeřil jsem kovovými talíři o sebe, jak jsem to vídával v Praze, když jsme si vyšlapovali s vojenskou kutalkou. Ale jaksi podivně to křaplo, až mě ruce zabrněly. A do toho vpadla ostatní kapela. Byla to strašlivá vřava. Kdyby byl město přepadl kmen divokých rudochů, nebyl by způsobil tak pekelný hlomoz. Kytary brnkaly, bandža řahtala, kastaněty klapaly, harmoniky kvílely, klarinety pištěly, trubky ječely, hoboj mňoukal a vše to přehlušovala ohromná trouba svými děsnými úsečnými výbuchy, k čemuž ještě přidávaly menší trubky ječivé sopránky a alty. Nepochyboval jsem, že všichni měli dobrou vůli, ale hudební sluch měl jen málokdo z nás, a hlas téměř nikdo. Znělo to všechno jako nástup vesnických komediantů.

Melodii písně jsem poznal po několika taktech. Byla to oblíbená odrhovačka, kterou jsme však nyní zpívali s docela jiným, zbožným textem. Za zpěvu této velebné písně jsme se dostali na náměstí a tam hudba i zpěv přestaly, jako když utne.

Utvořili jsme polokruh, kotel byl zavěšen na trojnožku a pod ní byl zažehnut bengál. Jerobeam na pokyn velitele udeřil znovu do bubnu, a když mi bylo také dáno znamení, řinkl jsem činely o sebe, div mi z rukou nevypadly. A spustili jsme novou, ještě podivnější a veselejší píseň, kterou zpívávalo obecenstvo na baseballových hřištích a ke které se kolemjdoucí chodci ochotně připojili.

Vezmi mne na hřiště, drahý můj hochu,

ať se zas na bejzbol podivám trochu,

koupíš mi mandličky, lízátko k tomu,

mně je to šumafuk, kdy přijdem domů…

Byla to píseň, kterou jsme zpívali o pohřbu chudáka Piggy na Staré Vdově. Jakpak bych si byl v té chvíli nevzpomněl, co hoši asi dělají, Jack, Ben, O’Leary a ostatní…

Lidé se počali stavět kolem nás. Myslel jsem, že jsou to lidé s hudebním sluchem, kteří nás chtějí ztrestat za naše řádění, ale mýlil jsem se. Občané se k nám blížili s patrným zájmem. Když hudba zmlkla, vystoupil jeden z velitelů a spustil:

„Dámy a pánové, drazí v Kristu!“

Čekal jsem nějaké mravoučné kázání, ale opět jsem se mýlil. Důstojníkova řeč byla sice propletena citáty z Písma, ale jinak se hemžila vtipnými slovními hříčkami, anekdotami a narážkami na místní poměry, kterým jsem sice dobře nerozuměl, ale které budily v posluchačích takové nadšení, že je odměňovali potleskem, křičením, divokým hvízdáním a bohapustým řevem.

„To je Watkins?“ slyšel jsem mluvit kolem sebe. „Je to určitě Watkins! Dnes je výborný!“

A zatím velitel Watkins dokončil svou řeč a vyzval přítomné, aby přispěli na Armádu spásy. Občané přistupovali ke kotli zavěšenému nad bengálským ohněm, který byl slavnostně zapálen a prostrkovali mince i papírové bankovky řídkým drátěným poklopem, jímž byl kotlík opatřen,, aby z něho nějaký dobrodinec něco neukradl. Potom;

opět zahřměl Jerobeamův buben, strašným hlasem zařvala obrovská trouba, strmící do výše nad hlavou mého souseda, a já řinkl činely o sebe.

„Všichni zpívejte s námi!“ zvolal velikým hlasem Watkins.

Tentokrát mi to nedělalo obtíží, píseň mi byla známa. Měla melodii hymny amerických Čechů, kterou přivezli za krásných dnů mé mladosti do Prahy.

Až budu za mořem s trakařem,

povezu soudeček s monajzem,

sláva ti, soudečku,

máš dobrou kořaličku,

sláva ti, soudečku,

máš dobrou kořaličku.

Jerobeam tu píseň neznal, řval jenom beze slov jako posedlý.

Naše účast při zpěvu byla oceněna jednou členkou Armády spásy, která mi sdělila, že mám velice pěkný hlas. Byl jsem tím potěšen, zato Jerobeam se zakabonil a počal řvát ještě víc, aby ji přesvědčil, že můj hlásek je pouhým komářím bzukotem proti jeho hlasu, který se podobal řevu podrážděného lva. Ale členka se na něj podívala tak ledově, že mu hlas zamrzl v hrdle. Pak se mě ptala, kde jsem se učil zpívat. Řekl jsem jí, že jsem příslušníkem národa, který je velice zpěvný. Kromě toho jsem jí pod rouškou tajemství sdělil, že jsem se učil zpívat ve škole jednoho proslulého slavného profesora. Namluvil jsem jí, že jsem k němu chodil zároveň s Carusem a s jinými zpěváky, kteří to dotáhli dále jen proto, že já neměl tolik peněz, abych si mohl kupovat ořechy jako oni, aby se mi zlepšil hlas. To jí patrně imponovalo, ale náš další rozhovor byl přerušen novým proslovem.

Tentokrát mluvila žena-kapitan. lato řeč varovala, že svět je navštíven dvěma strašnými zly. Mužem a kořalkou. Kořalka prý působí ve světě děsnou spoušť, ale muž je ještě daleko horší. Je to jakési divoké zvíře, které nemá na práci nic jiného než pít alkohol a mlátit svou nevinnou ženu a ubohá dítka.

Hrůza, která se zmocňovala posluchačů z toho tak děsivě líčeného tvora, byla ještě zvyšována zpěvními a tanečními produkcemi dámských členů našeho hudebního sboru.

Ptal jsem se Jerobeama, co je to za tanec, a on mě ujistil, že je to dámský válečný tanec, který se jmenuje Kopist v díži. Dosud jsem o takovém tanci neslyšel, ale vypadalo to dost pravděpodobně.

Když byly dámy se svou produkcí hotovy, spustili jsme novou pekelnou kočičinu. Ale ani hřmot, který jsme způsobili, ani zbožná řeč kapitánky, ani červeně planoucí oengálský strážní oheň, ani taneční pohyby našich obstarožních dam neměly vliv na zatvrzelé srdce hanebného občanstva, beztak asi také propadlého alkoholu. Do kotle, pod nímž hořel strážní oheň, padlo jen několik ojedinělých mincí, ale zato kolem nás padaly dost hustě všelijaké více i méně vtipné poznámky, tykající se tanečního umění a půvabu našeho dámského sboru.

Potom se obecenstvo začalo rozcházet, proto jsme se opět seřadili a táhli do jedné z nejživějších tříd.

Tentokrát byl program proveden obráceně, patrně proto, aby byli chodci skutečně náhle překvapeni půvabným uměním našich dam. A tak ukázaly napřed ony, co umějí, a teprve potom přišel na řadu Watkins. Byl to znamenitý člověk a chvíli byl opět kolem nás nával. Poněvadž jsme byli v obchodní čtvrti, mluvil Watkins o obchodu a burze. Přestože se zmínil i o tom, že Kristus vyhnal důtkami kupčíky a penězokaze z chrámu, byl nakonec náš kotlík značně těžší než předtím.

Patrně jsme si umínili vyděsit celé město, neboť jsme své produkce opakovali ještě na mnoha jiných místech. Většina obyvatelstva se k nám chovala velmi vlídně, až na jednu čtvrť, kde nás počali bombardovat shnilými jablky a banány. Watkins, který vystoupil a počal řečnit, tomu však učinil brzy přítrž: poznamenal totiž hned na začátku řeči, že není vše dobré, co pochází shůry. Když pak požádal obecenstvo, aby neplýtvalo nejdrahocennějším majetkem, který má, a aby jím zahrnulo svého poslance, který ztratil u voličů oblibu, poněvadž se přidal k hnutí proti alkoholu, počali mu hlasitě provolávat hurá a zahrnuli náš kotlík mnoha dary, mezi nimiž bylo, jak se později zjistilo, plných dvacet procent knoflíků.

Vzdor svému velikému úspěchu jsem však viděl, že u Armády spásy kariéru neudělám. A právě když jsem; o tom přemýšlel, aniž jsem se dal vyrušit novým řevem, který spustila zase kapela, zahlédl jsem najednou v zástupu kolem nás člověka, který se na mne díval s otevřenými ústy.

„Side!“ vykřikl náhle. „Franku!“ třískl jsem činely.

Byl to on. Pustili ho z nemocnice. A tak jsme se po delší době zase shledali.

G A L E J E

Vyprávěli jsme si, co bylo od té doby, kdy jsme se rozešli. On to měl krátké a jednodušší, protože ležel ve špitále a měl se dobře. Já zatím prodělal Starou Vdovu a kus cesty ve větru, která skončila u činelů Armády spásy.

Bylo samozřejmě, že když jsem měl po ruce Franka, starého tuláka, který nikdy na jednom místě nevydržel ani půl dne, splakal dobrý plukovník nad jedním výborným; činelistou. Vyložil jsem mu, že bych se nerad naučil od Pipera klít a od Murphyho pít whisky, a vůbec, že mě venku čeká kamarád. Ten nocleh jsem si odpracoval těžkou dřinou, vždyť jsem v jeho kapele ztratil nejméně na pět let svůj skvělý hudební sluch.

„Říkal jste, že si budete hledat práci,“ varoval mě.

„Však budu, pane plukovníku. Ale zde ve městě bych ji sotva našel. Proto půjdu dál.“ To jsem řekl a šel jsem.

Frank byl dokonale zdráv, já byl zase dokonale vystrojen. Musel jsem se trochu vyválet v blátě, aby mé šaty dostaly aspoň jednu barvu, ale jinak všechna čest, ani jednou dírou jimi neprofukovalo.

Byl konec listopadu, když jsme hladoví a unavení došli k táboru dělníků, kteří proráželi bažinami a houštinami novou železniční trať. Promoklí na kůži a rozklepaní zimnicí isme bloudili už třetí den rozmoklým jílem a nikde ne a ne zavadit o práci, Potáceli jsme se neobydlenými kraji bez peněz a bez jídla, spali jsme pod širým nebem a marně se skrývali před hustým drobným deštěm. Skleslí, zanedbaní a špinaví jsme konečně stanuli před inženýrem, řídícím stavbu.

Byli jsme velmi pokorní a on nás přijal do práce. O platu jsme vůbec nemluvili. Byli jsme šťastni, že budeme moci spát a jíst v suchu. Kdo by byl na našem místě žádal víc?

Jíst jsme dostali hned. Rychle jsem hltal sousta hrubé, špatně uvařené stravy, jakou jen možno nalézt v takových táborech. Frank, můj druh v utrpení, se také s chutí nasytil. A pak, když jsme ulehli v starém železničním voze na pryčny, potažené drsnými houněmi, zdálo se nám, že jsme v ráji.

A zatím jsme byli v pekle. V brutálním pekle bílého otroctví, které zavedly železniční společnosti, podporované státem.

Noc, poloprobdělá v horečnatém spánku, mě příliš neposílila. Přecpaný žaludek mi rozpálil zesláblé tělo prudkou horečkou. A tak ráno, když nás dozorcův zvon budil k snídani, se mi zdálo, že nebudu schopen ani vstávat, ani pracovat.

Jen s napětím všech sil jsem dovrávoral do jídelny. V dlouhém nákladním vagónu nás kolem hrubě otesaných stolů sedělo asi dvacet. Jídlo a pár koflíků čaje pak zapudily ranní slabost.

Začal jsem se rozhlížet a studovat tváře spoludělníků. První dojem byl nepříznivý. Byli to samí divocí chlapi, zachmuření, nemluvní a tupě se dívající. Za celou čtvrthodinu padlo jen několik slov. Mluvili chvatným, divným nářečím, patrně italštinou. Působilo to depresivně. Také Frank, sedící proti mně, ztratil všechnu čilost. Jedl mlčky a mnoho, a jeho bledá unavená tvář připomínala umírajícího.

Po jídle nás vyhnali ven. Vlak nás odvezl k ohradě, kde byla nakupena spousta kolejnic, pražců a soudků s hřebíky.

„Nakládat!“ rozkázali nám.

Rozdělili jsme se po párech a vláčeli materiál k vozům, Prsty se protivně lepily k studenému železu a téměř lámaly pod jeho tíhou. Napouštěné pražce byly k neuzdvižení. V zádech nám praskalo a bolelo, ruce krvácely a tuhly, před očima se mi začínaly rozsvěcovat jasná ohnivá kola.

Konečně jsme naložili. Rychle jsme usedli ve skupinách na vagóny a jeli zpět. Na konci kolejí bylo nutno náklad opět shodit a zatímco část mužstva jela pro nové zásoby, my jsme pokládali pražce, kladli přes ně kolejnice a několik dvojic s kladivy je přitloukalo hřeby. Nohy se nám bořily v rozbředlém jílu a mrzly, zatímco s čel stékal v potůčcích pot, smíšený s drobným vše pronikajícím deštěm, který pořád neustával.

Občas někdo zakopl, upadl a znovu se vzpřímil. Shrbené, zablácené postavy se podobaly ubohým příšerám. Chvílemi se ozvalo zaklení, ale jinak vládlo kolem neradostné zlověstné ticho, občas proříznuté ostrými hlasy dozorců. Parťáci dovedli jen rozkazovat nebo spílat do zásoby.

Pomalu jsme se blížili kupředu k čemusi tmavému, živému, co se podobalo mraveništi. Šli jsme stále blíž a blíž, až bylo k rozeznání, že je to zástup dělníků, budujících násep. Pak už jsme byli tak blízko, že jsme rozeznávali jednotlivce. Odkopávali úbočí jakési stráně a těžce se pohybovali. Sta kopáčů střídavě napřimovala záda a opět

se skláněla, lopaty se míhaly vzduchem.

Konečně zazněl dlouhý pronikavý hvizd. Poledne. Šli jsme zpátky ke svým vagónům.

Kolem nás jel vlak, na němž sedělo několik set lidí. Při pohledu na ně jsem se zarazil: většina z nich měla na noze připevněný řetěz s těžkou koulí. Při každém živějším pohybu, při každém kroku valili to hnusné břemeno za sebou.

Trestanci! uvědomil jsem si. Podívali jsme se s Frankem po sobě. I v jeho očích byla špatně utajená hrůza. A později při obědě mi vyprávěl vše, co zatím vypátral.

„Jsme v táboře trestanců.“

Bylo to tak. Železniční společnost si je pronajímala od státu. Platila za ně od čtvrt do půl dolaru denně. Domýšleli jsme se, že tu budou i ostatní dělníci asi špatně placeni. A hned jsme se rozhodli, že tu dlouho nezůstaneme. Nejdéle čtrnáct dní. Potom požádáme o výplatu a půjdeme do Chicaga.

„Musíme se zeptat, za kolik tu vlastně děláme.“

Se spoludělníky jsme navazovali hovor marně. Byli to Italové, neznali slovo anglicky. A dozorce, na něhož se Frank obrátil, se na nás hrubě osopil. Dál už jsme se neodvážili ptát.

Pomalu, nesnesitelně pomalu se vlekl den za dnem. K smrti ztýráni, promočeni nebo omrzlí jsme večer uléhali. Pořád jsme se těšili, že už brzy bude výplata. A každým dnem vzrůstala zimnice a ubývalo sil.

Konečně uteklo čtrnáct dní. Po večeři jsme vstali a šli žádat o peníze. Stavbyvedoucí na nás nevrle zavrčel:

„Nu, co chcete?“

Frank poníženě přednesl naši žádost.

„Co? Peníze? Hned se odtud kliďte, nebo dostanete výprask!“

Nehýbali jsme se.

„Chceme svoje peníze, dost jsme se za ně nadřeli.“

„Tak nepůjdete?“

„Ne!“

Hvízdl na malou píšťalku, kterou měl zavěšenou u pasu. Okamžitě se přihnalo několik dozorců. „Chtějí vejplatu, tak jim ji dejte.“

Frank se rozzuřil. Se zaťatými pěstmi se vrhl na lotra, ale nedostihl ho. V příštím okamžiku už ležel na zemi, stržen brutální silou, a klečeli na něm dva lidé. Chtěl jsem mu běžet na pomoc, ale ústí revolveru, přiložené mi přímo na hruď, mě zadrželo. Zároveň mi tělem projela prudká bolest. Někdo mě zezadu udeřil býkovcem. Dal jsem se zbaběle na útěk.

„Nezabíjejte mne, nezabíjejte!“ křičel jsem zoufale. Přesto mě na útěku zasáhlo ještě několik ran. Jedna, vedená plnou silou na hlavu, mě srazila k zemi. Zůstal jsem ležet. To bylo patrně mé štěstí.

„Má dost, čubčí syn,“ vztekle nade mnou někdo vykřikl. Těžká bota se mi dvakrát zaryla špičkou do těla. Pak se kroky pomalu vzdalovaly.

Namáhavě jsem vstal. V ústech jsem měl podivně slano, vyplivoval jsem krev. Také v hlavě mi hučelo a cosi teplého mi stékalo po čele. Ohmatával jsem si obličej a vytřeštěně jsem se díval na ruku. Všude krev! Ti mě zřídili!

Chvatně jsem se vrátil k našemu vozu a zalezl na pryčnu. Na Franka jsem se ani neodvážil pomyslet.

Chudák. Teprve pozdě v noci se připlazil k vagónu. Pomohl jsem mu dovnitř. Při matném světle malé lampičky, připevněné na stropě vozu, jsem prohlížel jeho ránu. Krví a blátem zamazaný obličej se po umytí objevil celý zpuchlý a plný odřenin. Obě oči byly naběhlé a kolem nich se to modralo podlitou krví. Vyprahlá ústa měl plná sedlé

krve a také mu chyběly tři přední zuby. Celé Frankovo tělo bylo poseto modřinami a podlitinami, stopami bičů, pěstí, podpatků a pažeb revolverů.

Druhého dne ráno jsme museli pracovat, jako by se nic nestalo. Dozorce stál téměř za námi a pro zábavu si pošvihával býkovcem.

Večer jsme se usnesli, že prchneme, sotva se Frank poněkud zotaví. A už jsme si k tomu také vybrali vhodnou dobu. Ve dne totiž nebylo na útěk ani pomyšlení, v noci rovněž ne. Bylo nutno uprchnout v době, kdy se vše hrnulo k snídani. V tu dobu nebyl nikdo na stráži… Pro všechny případy jsem přinesl a schoval pod svou pryčnu dva kusy přeražených železných tyčí.

„Dopadnou-li nás, budeme se bránit.“

Té noci mi Frank tiše vypravoval, co se dozvěděl od jednoho trestance v práci.

„Útěk je velice nesnadný. Ten nešťastník mi vyprávěl, že byl právě tak zbit jako my, pak uprchl a šťastně se dostal až do blízkého městečka. Ale tam byl hned zatčen a soudce ho pro tuláctví odsoudil na tři měsíce nucených prací. Druhého dne ho pak odvezli zpátky do

tábora, odkud uprchl. V městečku byl ztýrán šerifem a v táboře ho dozorci ztloukli znova.“

Bylo tedy nutno vyhýbat se městečkům. A také farmám, neboť mezi rančery bylo mnoho těch, kdo uprchlíky zrazovali a vydávali. Železniční společnost jim za to vyplácela odměny.

„O útěk se však pokusíme za každou cenu,“ šeptali jsme si s Frankem. „Lip umřít hladem než pomalu hynout zimnicí a ranami. Ostatně, bude-li třeba se několik dní skrývat, je tu a tam ještě v polích kukuřice, ta nás v nejhorším zachrání před hladem.“

V kuchyni jsem ukradl zápalky. Měl jsem je pečlivě zabaleny v kousku voskového plátna, aby nezmokly, a schoval jsem je na prsou. Budou důležité: budeme si moci rozdělat oheň, nezmrzneme a najíme se.

Večer před útěkem snil Frank o pomstě. Stále blouznil o tom, že zapálí vůz, ve kterém spal vrchní dozorce.

„Ať zhyne, bestie!“

Konejšil jsem ho, jak nejlépe jsem dovedl.

„Není to možné. Máme na útěk příliš málo času a požár by nás okamžitě prozradil. Stejně nás budou stíhat, a tak je třeba řádně využít té půlhodiny, která je mezi snídaní a nástupem do práce. Kdybychom, zapálili, stíhali by nás jako zločince. I slídící psy by za námi pustili. Před těmi bychom neunikli.“

Konečně jsme usnuli. Spal jsem nepokojně a několikrát za noc jsem vyhlížel malým okénkem vozu, nesvítá-li už. Tvrdě jsem usnul teprve k ránu.

Frank mnou musel pořádně zatřást, než mě probudil. Rychle jsme se oblékli, popadli kusy železných tyčí a pomalu jsme se vykradli na násep. To už také zazněl zvon z jídelen.

Hlídač, stojící na stráži, se obrátil a chvatně zamířil ke kuchyním. Seběhli jsme z náspu jako střely. K cípu lesa, který nás měl pro první chvíli ukrýt, bylo několik set kroků.

Konečně jsme byli v lese. Udýcháni, s tlukoucími srdci jsme se ohlíželi zpět. Ne, nikdo nás nezpozoroval! Viděli jsme trať, nekonečný vozový tábor, který se zvolna probouzel, a temné postavy, vylézající z vagónů. V návalu velké ztřeštěné radosti jsme si padli do náručí a smáli jsme se jako dva blázni.

Svoboda!

Frank zaťal pěst a hrozil směrem k táboru. Pak si odplivl. V jeho gestu byla zloba, nenávist i opovržení.

Dali jsme se okamžitě na cestu. Už nepršelo, a tak jsme se radovali, že nám osud popřává tak krásnou pohodu.

Pochodovali jsme statně několik hodin. Slunce už stálo vysoko, když les počal řídnout. Konečně jsme jej tedy přešli!

Jenže Frank náhle zůstal stát a němě vztáhl ruku kupředu. Pohlédl jsem tím směrem a ustrnul jsem. Před námi ležel tábor, z něhož jsme před několika hodinami uprchli. V rozčilení jsme si spletli cestu a velkým obloukem jsme se vrátili nazpátek.

Obrátili jsme se a dali se do šíleného běhu, jako by nám už někdo byl v patách.

Teprve k večeru, když slunce zapadlo a šero se stávalo neproniknutelným, jsme se rozhodli chvíli si odpočinout. Těšili jsme se, že si rozděláme oheň a trochu se najíme.

Už jsme nanosili hromádku klestí a chystali se ji zapálit. Sáhl jsem do záňadří pro sirky – ale u čerta, nebyly tam. Rozhalil jsem se až k pasu, zoufale jsem prohledával kapsy, marně. Nikde nic, byly pryč! Oba jsme strašlivě zakleli.

Bylo nutno jít dál. Bez ohně bylo na přenocování příliš chladno. Raději neodpočívat, aby člověk nepřestydl. Vrávorali jsme tedy znaveně dál… Ale večeři jsme přece jen měli. Vylovil jsem z kapes několik malých housek, které jsem ušetřil na cestu. Pět kusů.

„Jednu s ním já, jednu ty, tři se schovají na příště.“

„Jak je to polosyrové těsto dobré,“ liboval si Frank.

A šli a šli jsme celou noc.

HOUSKY PRO KAMARÁDA

Ráno jsme dorazili ke trati. Frank začal hned ohledávat koleje.

„To je stará trať a vlaky tu jezdí často,“ řekl. „Možná že je to jedna z hlavních linek, které vedou do Chicaga. Musíme jít k nejbližší stanici na sever, abychom to zjistili.“

Vláčeli jsme se tedy po trati dál. Po obou stranách jsme minuli několik farem, ale neodvážili jsme se vejít a poprosit o jídlo a nocleh. Konečně se v dáli objevila nádražní budova.

„Tím líp,“ zaradoval se Frank“

„na takovém malém nádraží bývá jen jeden zřízenec a ten se nás bude bát.“

Nádraží však bylo úplně opuštěno. Patrně to byla jen nějaká stanice pro farmářské produkty. Takových stanic je ve Spojených státech velké množství. Dveře i okna byly zabedněny.

Frank počal odlamovat železnou tyčí přibitá prkénka. Já jsem svou zbraň už dávno odhodil, a tak jsem nečinně přihlížel. Roztříštěné sklo crnčelo o zem. Když bylo jedno okno volné, Frank je otevřel. Vlezli jsme dovnitř.

V přítmí nic nebylo, jen lavice podél stěn a uprostřed malá železná kamínka. Frank strhal se stěn kdejaký zašlý papírový plakát a začal rozbíjet prkénka bednění na kousky. Já jsem zatím běhal po trati a sbíral do klobouku roztroušené uhlí. Bylo třeba ujít pěkný kus cesty, než se klobouk naplnil. A zatímco jsem se dvakrát třikrát vrátil, Frank na druhé straně stanice shromáždil rovněž trochu tohoto vzácného nerostu. Přivlekl i kus pražce. Ovšem zbytečně, neboť jsme jej nemohli ani rozštípat, ani najednou vecpat do malých kamínek.

„Konečně, máme dost uhlí,“ řekl jsem. Ale zároveň jsem si uvědomil, že nemám sirky.

„Musíš je mít,“ zasykl vztekle Frank.

„No fakt, nemám je.“

„Máš je, musíš je mít! Svleč se, nebo –“ a Frankova žilnatá pěst se křečovitě zaťala těsně před mým nosem.

Rezignovaně jsem se svlékal. Každý kus zvetšelého šatstva jsme podrobili důkladné prohlídce. Nikde nic. Konečně došlo i na spodní prádlo. A tam jsme je konečně našli. Propadly dolů spodními kalhotami a uvízly za tkaničkou, kterou se dole zavazují mužské spodky. Nedbal jsem zimy a skoro nahý jsem se radostně roztančil kolem Franka, který s vážnou tváří rozžehl posvátný oheň. Ani staří Peršané, ctitelé ohně, si nikdy nemohli toho vzácného daru nebes vážit víc než tenkrát my.

Pak jsme rozbitou okenní tabuli zalepili kusy papíru. V kamínkách to zahučelo, zapraskalo a světnicí se pomalu šířilo příjemné teplo.

O spánek bylo nutno se rozdělit. Jeden z nás mohl civě hodiny spát a druhý musel přikládat. To nám bylo jasné.

„Vždy po dvou hodinách se budeme střídat.“

Tahali jsme losy. Stráž připadla na mne. Frank si tedy mohl jít první odpočinout. Hned to také udělal a okamžitě usnul.

Usilovně jsem se bránil dřímotě. Četl jsem staré plakáty, počítal kousky uhlí. Také jsem intenzívně myslel na to, že mám ještě v kapse tři housky.

Ne, ty nesmíš sníst, říkal jsem si. Ošidil bys Franka. A ták jsem je jen šetrně ohmatával v kapse. Podívat se na ně, to ano, to jsem si dovolil. Vytáhl jsem je z kapsy. Byly vlhké a umazané. Kousek bych si snad mohl ulomit, dráždil jsem se chutnou představou. Jen maloulinký kousek. To se přece nepozná. Ostatně jednu musím tak jako tak rozlomit, až se budeme dělit…

Rozlomil jsem tedy první housku, rozdrobil svou půlku na několik desítek malých kousků, roztřídil je do řady a pomalu, rozvážně jsem je rozžvýkal. Když zmizely, řekl jsem si – škoda. A byl bych ještě strašně jedl.

„Ba, jistě, mám velký hlad, hrozný hlad,“ říkal jsem si nahlas. „A má-li někdo hrozný hlad a leží-li vedle něho půl malé housky, co učiní? Sní ji, spolkne ji, zhltne! Má-li hrozný hlad, není to tak hrozné provinění. Zvlášť když ji nezhltnu, nýbrž ji s ním pomalu, graciézně a vkusně!“

Rozlomil jsem tedy i druhou polovičku a slupl jsem ji.

„Jestli se Frank neprobudí, s ním mu je všechny,“ řekl jsem si nahlas. Skoro jsem se o to chtěl vsadit. Ostatně měl spát jen dvě hodiny a – jaký to byl nesmysl, takové ujednání! Vždyť nikdo z nás neměl hodinky a nevěděli jsme tedy, jak určit čas.

Chtěl jsem ho vzbudit. Přistoupil jsem k němu. Spal jako zabitý. Chudák, byl vysílený. A zase se mi zdálo, že by bylo hříchem oloupit ho o tak krásný spánek. A tak jsem vedl samomluvu dál.

„Vlastně mi z těch houstiček patří ještě jedna půlka. Přece tři děleny dvěma dávají jednu a půl.“

A tak jsem snědl svůj díl a Frankův se rozhodl uschovat.

„Až se probudí, nabídnu mu jej s velkolepým gestem. Vidíš, Franku, jaký jsem kamarád? Od úst si utrhnu, jen aby ses najedl. A Frank bude dojat a slzy vděčnosti mu zkropí tvář. A já ho budu těšit: neplač, hochu, vždyť to nic není!“

Připadal jsem si jako hrdina. Ale už v dalším okamžiku jsem bojoval s dalším pokušením. Začal jsem si říkat, že by Frankovi mohla stačit i jen jedna houstička.

Proč zrovna půldruhé. Zdálo se mi, že bude pro mne dost velkým hrdinstvím, nechám-li mu jednu. Bude stejně dojat, jako kdyby dostal půldruhé. Ta polovička by se mu beztak zdála podezřelá. A tak jsem se raději rozhodl, že ji s ním, aby se nestala příčinou nějaké mrzutosti.

Když ze tří housek zbyla jen jedna, zůstal jsem na ni zamyšleně civět. Zdála se mi tak nějak stydlivě osamělá. Chvíli jsem si lámal hlavu, co bych pro ni měl udělat, abych ji trochu rozveselil. Zároveň mi napadlo, že jedné houstičky se Frank beztak nenají. A nebude ani dojat. Naopak, ještě mi vynadá…

Nu, a bylo to tady. Ani jsem nevěděl jak – a snědl jsem i třetí housku.

„Jsi bezcharakterní chlap,“ řval jsem na sebe v duchu, „špína chlap a žrout!“ Ale co se dalo dělat, všechny tři kousky rajského pečiva byly pryč.

„Ale Frankovi neřeknu, že jsem je snědl,“ umiňoval jsem si. „Něco si vymyslím. Například, že jsem je ztratil. Ano, výborně! Nebude tomu sice věřit, bude zuřit a prošacuje mě. Ale jen ať si hledá po kapsách, houstičky už jsou dobře schovány!“

A když byly housky snědené, nač ještě Franka šetřit? Začal jsem ho budit. Nemilosrdně jsem jím třásl. A když konečně otevřel oči, vyskočil, protáhl se a zívl, já jsem šel spát. A šel jsem spát s blaženou myšlenkou, že mám tři housky v žaludku.

Když mě Frank vzbudil, bylo už dost pozdě odpoledne. Vydali jsme se znovu na cestu.

„Zatímco jsi spal, přejel kolem osobní vlak,“ řekl Frank. „Musíme dojít do větší stanice, kde zastavují vlaky, a pokusíme se některý chytit. To je – nepozorovaně na něj vlézt a dostat se tak do Chicaga nebo tam někam poblíž.“

Šli jsme asi hodinu nebo dvě. Navrhl jsem krátký odpočinek. Frank souhlasil. A tak jsme usedli na železničním náspu.

„Ty máš ještě housky,“ řekl Frank. „Mohli bychom se zase nadlábnout.“

„Máš pravdu,“ souhlasil jsem bez rozpaků a začal jsem hned horlivě prohledávat všechny kapsy. „I hrome, že jsem je ztratil!“ vykvikl jsem pak zděšeně. „No jistě! Asi jsem je vytrousil na té stanici při spaní!“ bědoval jsem zoufale.

„Dej sem housky!“ řval Frank vztekle. „Kams je dal?“

„Povídám ti, že jsem je asi ztratil!“ křičel jsem uraženě.

„Bodejť, ztratil! Snědl jsi je sám, nestydo! Ale počkej, já ti dám!“ A opravdu, hned mi vrazil jednu do obličeje, až se mi v očích zajiskřilo.

„Já je nesnědl,“ sípal jsem, „ale tys mi je ukradl!“ a oplatil jsem Frankovi stejnou měrou.

Chvíli jsme se spolu bili na náspu. Byl jsem sice silnější, ale Frank obratnější. Konečně jsme, oba unaveni a udýcháni, přestali. Frank zastrčil ruce do kapes a beze slova, zádumčivě kráčel po trati dál. Šel jsem také, ale po druhé straně kolejí.

Najednou se Frank ke mně obrátil:

„Tak tys je opravdu nesnědl?“

„Ne!“ zařval jsem. „A tys mi je opravdu nevzal?“

„Ne!“ zařval zase Frank,

„No, já ti teda věřím, Franku,“ řekl jsem něžně.

„A já zase vím, že bys takové špatnosti ani nebyl schopen,“ řekl neméně něžně Frank.

To mě zamrzelo. Jakápak špatnost? A tak jsem chytil Franka za knoflík kabátu a vyzývavě jsem zařval:

„A abys věděl, zrovna jsem je snědl!“

„Však jsem to dobře věděl, lotře!“ zařval Frank. Ale pak se náhle svezl na koleje jako podťat křečí smíchu. „Ale udělals dobře. Já tě už na stanici prohledal, když jsi spal, a kdybych je byl u tebe našel, byl bych je taky sněd. Ale protože jsem je nenašel, myslel jsem, žes je někam schoval.“

A podával mi ruku. Stiskl jsem ji. Co je na tom zlého, když mluvíme pravdu? Nač se nutit do falešného gentlemanství, když je člověk darebák. Dokonce – hladový darebák.

Slunce už dávno zašlo. Krajina pomalu začala ztrácet své obrysy v šeru a posléze noc na vše nanesla svou čerň. Na obloze se chvěly sotva viditelné, zamlžené hvězdy. A ještě stále jsme šli. Mokrá a zvetšelá obuv nám těžce visela na ochablých nohou. Stále víc a víc nás pronikal chlad.

Občas jsme se zastavovali a dělali divoké a násilné pohyby končetinami i trupem, jako dva vraky potácející se v bouři na moři, abychom zahnali nepříjemný pocit zimy. Ostatně ten příměr nebyl přehnaný: byli jsme dva lidské vraky, tak ubohé, že i hvězdy se na nás dívaly závojem chvějících se slz.

Potom se v dáli zjevilo žluté, špinavé světlo. Brzy nato i druhé, třetí, celá řada. Pak vytryskla ze tmy i světla zelená a červená. Konečně! Cíl naší touhy, železniční stanice!

Koleje se rozdvojovaly. Sešli jsme z náspu, abychom nebyli zpozorováni. Šli jsme tiše, opatrně našlapujíce, plni strachu probudit sebemenší záchvěv života. Šli jsme tiše jako zloději a opravdu, vydávali jsme se krást. Chtěli jsme ukrást kus cesty vlakem. Šli jsme ošidit a doběhnout železniční společnost.

Naproti stanici stála dřevěná kolona. Zabočili jsme k ní a ulehli tam na studenou zem. Bylo nutno čekat na vlak. Horečně jsem se na tu chvíli těšil, ale zároveň při styku s chladnou půdou mi projížděly tělem nepravidelné záchvěvy mrazení.

„Netřeš se jako stará baba, rozmazlenče!“ šeptal mi Frank, schoulený do klubka. A já se štípal do stehen, abych se ubránil spánku. Kalící se a těžké oči klouzaly po zčernalých obrysech nádraží. Proč vlastně všechna ta světla tak pronikavě svítila?

Náhle se Frank vzpřímil.

„Slyšíš?“ zeptal se. Ale nic jsem neslyšel. Vnímal jsem jen ticho. Ne, nic. Pouze z nádraží bylo slyšet nepřetržitý drnčivý hlas zvonku.

„Jsi hlupák,“ řekl Frank s určitostí. „Jede!“

Znovu jsem napnul sluch. A skutečně, jel! Neurčité hučení přecházelo do pravidelného supění lokomotivy.

„Až vjede do nádraží,“ informoval mě Frank, „dělej to, co já.“ Opatrně jsem zdvihl hlavu. Veliká svítilna na čele parostroje rozlévala stále intenzivněji svou zář a rostla a blížila se. Koleje temně zvučely a hukot byl stále zřetelnější.

„Jede, jede,“ radostně jsem si opakoval sám pro sebe.

„To je osobní vlak, má velké světlo,“ šeptal mi Frank. „Budeme muset vylézt na lokomotivu. Polez!“

Plazili jsme se po čtyřech ke kolejím. A náhle nás zalilo světlo. Vlak se vřítil do nádraží. Leželi jsme v samé blízkosti lokomotivy. Topič ji obcházel s lucernou v ruce, cosi na ní prohlížel a pak se vracel na své stanoviště.

Ještě vteřinu, to jsme věděli – a zvonec lokomotivy zapláče něžným a smutným zvukem, stroj jednou, dvakrát zhluboka oddechne a kola zaskřípou.

„Teď!“ vykřikl Frank, když se vlak rozjel. Vymrštil se a letěl k nejbližšímu vagónu. Byl jsem mu v patách. Vlak okamžitě přidával na rychlosti. Se zkušeností starého trampa se Frank vyšvihl na záď vozu. Následoval jsem ho.

Byl jsem mu v patách. Vyhoupl jsem se na stupátko, přidržel se příčky, ale běda – ujely mi nohy a zůstal jsem viset na jedné ruce ve vzduchu. Držel jsem se vší silou, zmítaje se celým tělem. Pokoušel jsem se zachytit druhou rukou obruby vodní nádrže. Frank mě zachytil a pokoušel se mě vytáhnout nahoru.

„Blboune!“ funěl při tom. „Ještě se mi jednou zabiješ!“

Opatrně jsem hmatal kolem sebe a seznamoval se s onou částí tendru, kde je prostor pro vodu. To bylo oblíbené místo amerických slepých pasažérů. Byla tu plocha několika stop, ohrazená vysokou obrubou, uprostřed s otvorem pro plnění nádržky. Onen otvor byl rovněž ohraničen zvýšeným okrajem a přiklopen železnou deskou. Prostě železo, samé železo, studené jako smrt. A z nádržky, patrně nedávno naplněné, šplíchala při nárazech lokomotivy voda ven a mrzla nám na šatech.

„To je dobře,“ řekl Frank hlasitě. „To znamená, že nedávno plnili. Aspoň budeme pořádný kus cesty nerušeni.“

Mluvil hlasitě, protože v rachotu kodrcajícího, funícího, soptícího a rozechvělého kolosu ho strojvedoucí ani topič nemohl slyšet. To stálé otřásání bylo ovšem nepříjemné. Celé tělo od toho bolelo. Mělo to ovšem také výhody: že při něm člověk tak snadno neusnul – a nespadl z vlaku.

Komín lokomotivy chrlil spousty dýmu, milióny sazí a roje žhavých uhlíků, které nám poletovaly kolem hlavy jako světlušky. Bylo nutné mít se na pozoru. Když ta světélka padnou na šaty, prožerou díry a popálí i tělo. A tak mi působilo potěšení zamačkávat jejich žár mokrými prsty. Vždycky zasyčely, jako by se zlobily, a zhas –

A my jsme jeli a jeli. Krajina rychle ubíhala kamsi za nás. A tu se ozvalo dvojí pronikavé zahvízdnutí. „Co to?“

„Stanice,“ řekl Frank. „Skrč se za okraj a buď zticha!“

Zář světel nám šlehla do tváří. Schoulil jsem se za obrubu a ztichl jsem, až jsem slyšel bít vlastní srdce. Ale uplynula jen malá chvilka, potom se zvon znovu rozplakal a stroj začal oddychovat. Jeli jsme dál.

Jaká rozkoš, jet tak rychle! Tak rychle! A my s Frankem si přáli, aby to jelo ještě rychleji, abychom už byli blíž svému cíli!

A ZAS PŮDA POD NOHAMA

Po několika stanicích začal být Frank jaksi nesvůj. Odklopil víko vodní nádržky, železným prutem změřil množství vody a otočil se ke mně.

„Musíme teď vyhlížet ve stanici vodní čerpadlo. Topič bude co nevidět naplňovat kotel.“

„Nu a?“ zeptal jsem se připitoměle.

„Je nutné slézt dolů. Mohl by nás zahnat nebo dát zatknout.“

Vyhlíželi jsme tedy ze své skrýše vysoké vodní čerpadlo, u něhož se přibírá nová zásoba vody. A měli jsme štěstí. Už v příští stanici jsem je zahlédl, černé, strašidelně trčící do výšky. Sklouzli jsme mrštně jako veverky.

Zima nás roztřásla, ale nebylo možné se proběhnout. Písek pod nohama chrupal příliš hlasitě, mohli by nás zaslechnout. Vtiskli jsme se tedy mezi dva nákladní vagóny, stojící na druhé koleji, a čekali jsme.

Topič vylezl na vodní nádržku, otočil pohybové rameno čerpadla nad otvor a spustil vodu. V nádrži to klokotalo a bouřilo, ale hluk pomalu slábl a topič nakonec odsunul rameno pumpy do původní polohy. Potom slezl a vrátil se ke své výhni. Ještě chvíli jsme čekali. Pak zazněl zvon. „Hip, hip, hurrá!“ – a jeli jsme dál.

Stanice ubíhaly. Ještě několikrát jsme slézali. Nakonec i lokomotiva byla vystřídána a také personál už byl jiný. Jen my dva jsme zůstávali věrni svému vlaku. Kolik jsme ujeli? Sto mil, dvě stě – kdo to ví? Ale jeli jsme stále, opojení a šílení radostí, že už jsme tak daleko od místa potupného otroctví. Nevěděli jsme, kam jedeme, kterými osadami. Zcela určitě jsme však jeli na sever, a na severu leží Chicago, město, ve kterém se prý každý, kdo má dvě zdravé ruce a chuť k práci, může uživit.

Náhle se na obzoru objevila veliká zář. Koleje se rozdvojovaly a rozmnožily do obou stran. Vlak zvolňoval jízdu.

„Je třeba sestoupit,“ řekl Frank. „Vjíždíme do velkého města. Na nádraží bude plno policistů. Musíme sestoupit už před městem. Vlak na chvilku zastaví, než dostane znamení, že je trať volná.“

Skutečně, vlak stále zmírňoval tempo. A zvonec nepřetržitě zněl na výstrahu všem, kdo přecházeli koleje, A konečně jsme zastavili a já s Frankem jsme se sesmekli dolů.

Frank v návalu dobré nálady došel až k strojvůdcově budce, smekl klobouk a posměšně poděkoval za svezení. „Vy čubčí synové!“ křičel na nás topič, ale smál se.

„Good bye, starouši!“

„Good bye!“

Proplétali jsme se řadami nákladních vagónů. Vlak se znovu rozjel – měl volnou trať. Pokynuli jsme ještě jednou rukama na pozdrav tomu nerozumnému železnému příteli, který nám prokázal tak neocenitelnou službu, a vyšli jsme pak ze spleti kolejnic na silnici.

A co dál? Spát venku nebylo možno. Vydali jsme se tedy hledat dům Armády spásy. Tam nás mohli nechať přespat. A kdyby ne, mohli jsme ještě zajít na policejní strážnici. I tam bylo možno se vyspat, ba občas dostat i něco k jídlu.

Pomalu jsme přicházeli do živějších ulic. Bylo těsně před půlnocí. Restauranty a hostince byly ještě otevřeny. Oba najednou jsme konstatovali, že bychom jedli jako vlci. A tak Frank rychle svlékal zimník, chatrný a zamazaný.

„Snad za něj přece jen dostaneme čtvrt dolaru,“ řekl.

Vstoupili jsme do jedné z lacinějších jídelen, kde kromě jednoho malého staříka nikdo nebyl.

Frank mu nabídl ke koupi svůj kabát. Poněkud ho tím vyděsil. Ale nakonec stařík s kabátem hbitě vyběhl na ulici. Netečně jsme se posadili a čekali, co bude dál. A ani jsme tak dlouho nečekali. Onen stařík nebyl obyčejný stařík, nýbrž majitel jídelny. A najednou tu byl zpátky s policistou. Ten nás začal vyslýchat.

„Jsme chudí dělníci,“ řekli jsme klidně. „Nechceme ani krást, ani žebrat. Přišli jsme z jihu, z otročiny, a chceme se dostat do Chicaga. Jenže teď zrovna nemáme ani centík, a hlad a zima s námi lomcují.“

Policista si nás zevrubně prohlédl.

„Můžete mít pravdu,“ zahučel. „Takhle nevypadají lupiči.“ A obrátil se k majiteli jídelny. „Jsou to zkrátka ubožáci.“

Sám uznal, že není třeba nás zatýkat. Poslal nás na strážnici, která prý je hned za rohem.

„Půjdeme sami a rádi,“ řekli jsme. „Jsme úplně vysíleni.“ Opravdu, nebyli jsme schopni odporů, sám to viděl.

„Počkat,“ ozval se majitel jídelny. Zůstali jsme tedy stát a – světe, zboř se – stařík nám přinášel mísu obložených chlebů. „Tak tedy, chutě do toho!“

Nedali jsme se dvakrát pobízet. Polykali jsme hltavě a zapíjeli polostudenou kávou. Pak nás policista dovedl až na roh ulice. Stanice byla u veliké kulaté svítilny. Šli jsme a on se díval za námi.

Vešli jsme do prostorné haly, ozářené elektrickým: světlem. Několik policistů hned vstalo z lavic. Zapisující seržant zdvihl hlavu od svých lejster a pomalu, ospale se nás zeptal, co chceme?

„Jsme bez přístřeší, pane seržante, a bez peněz. Moc rádi bychom tady přespali.“

„Nemáte u sebe zbraně?“

„Ne.“

„Všechny předměty, které máte v kapsách, musíte odevzdat.“

Bylo jich žalostně málo. Malý ušpiněný zápisník, dva kousky tužky, několik zápalek a pytlík na tabák. Ze zápisníku rypadla malá fotografie… mně velice drahá. Nikdy jsem se od ní ani na chvíli neodloučil. Ani v nejhorších okamžicích života. Seržant se jí chopil svými masitými prsty a zadíval se na ni. Přísný výraz zmizel. Najednou před námi už neseděl policejní orgán, nýbrž mladý, měkký člověk.

„Kdo je to?“ zeptal se mě.

„My sweetheart, mé sladké srdce,“ řekl jsem tiše a zahanbeně. Seržant se na nás s povzdechem podíval.

„Koukněte se, hoši – takové pěkné děvče. A jak to vypadáte vy?“

„Osud!“ řekl jsem tiše.

Policisté si jeden po druhém prohlíželi milé děvče v plesových šatech. Líbilo se jim. Nakonec se mě seržant zeptal:

„Čím jste byl?“

Řekl jsem mu pravdu.

„To se vám bude na naší tvrdé pryčně špatně spát.“

„Myslím, že ne. Jsme k smrti unaveni.“

Dovolili nám, abychom se umyli. Pak nás odvedli do cel.

„Musím vás zavřít podle předpisu,“ řekl seržant, jako by se omlouval, „ale ráno můžete zase jít kdy chcete a kam se vám zlíbí. Přihlaste se o snídani.“

„Děkujeme.“

Natáhli jsme se na pryčnu a okamžitě jsme spali jako zabití.

Ráno jsem se probudil velmi časně. Vlastně mě probudila smutná píseň, kterou zpíval nějaký příjemný ženský hlas nad našimi celami. Zaklepal jsem na stěnu. Frank, který spal ve vedlejší cele, se probudil. Zapředli jsme polohlasem rozhovor. Hlas nahoře na chvíli zmlkl, ale pak se ozval znovu:

„Haló, chlápkové!“

„Copak?“

„Jste černoši?“

„Ne.“

„Ale já jsem černoška. Mary Johnsonová.“

„Těší nás!“ A navzájem jsme se představili.

„Co jste zač?“

„Češi.“

„Co je to?“

Frank se pustil do delšího výkladu. „A proč vás zavřeli?“

„Nezavřeli nás, černá krásko. Sami jsme sem přišli.“

„Jste hlupáci! A opravdu jste ani nekradli, ani nikoho nezmlátili?“

„Opravdu ne!“

„Já taky ne.“

„A proč tě tedy zavřeli, černá Venuše?“

„Ale pro nic. Jeden bohatý černoch, s kterým jsem měla známost, u mne vytrousil peníze a pak mě nařkl, že jsem mu je vzala. Ale já jsem docela nevinná. Mám dost svých peněz, proč bych mu je kradla. Však oni mě zase pustí.“ A pak dodala tišeji: „Peníze u mne nenašli – dobře jsem je schovala.“

Dali jsme se do smíchu.

„Mary, Mary! Jestli budeš takhle mluvit před soudem, to tě sotva pustí. A proč se s námi bavíš?“

„Je mi smutno. Strašně smutno! Jsem tu už třetí den a soud ještě nebyl. A záruku za mne taky nikdo nechce složit.“

„Mary, kolik je ti let?“

„Osmnáct nebo devatenáct, co já vím.“

„Mary, my tě milujeme!“ křikli jsme s Frankem dvojhlasně.

Nahoře se ozval jasný smích. I my jsme se rozesmáli.

Pak vrzly dveře. Dozorce otevíral naše cely a podával nám snídani. Bylý to tři krajíčky bílého chleba, namazané zavařeninou, a koflík trpkého čaje.

„Jezte rychle, hoši. Nahoře na vás čekají.“

Jedli jsme tedy rychle. Pak nás na strážnici odevzdali světlovlasému obru, který nás vyvedl až za hranice města. Rozloučili jsme se s ním docela přátelsky a ujistili ho, že už se nevrátíme.

„Jdeme do Chicaga.“

„Tak nelezte na vlaky, je tu plno detektivů,“ řekl nám. „Děkujeme za radu. Nepolezeme. Až někde venku, Good bye!“

„Good bye!“

Poklusem jsme se rozběhli ke trati. Tentokrát přímo správným směrem – na Chicago.

KONEČNĚ TROCHU VLÍDNÉHO ZACHÁZENI

Byl chladný šedivý den. Ze zatažené oblohy počínaly padat velké sněhové vločky. Nejprve řídce, potom stále hustěji. Země se počínala halit do bílého příkrovu.

Došli jsme k jakémusi stanu u trati. Byla to provizorní jídelna montérů, kteří spravovali nedaleký most.

Frank odhrnul silné plátno. Ve stanu stál u polních kamen obtloustlý kuchař. Měl zarudlý obličej pijáka a oči se mu divně leskly. Byl opilý. Frank mu nabídl naše služby.

„Umíme škrabat brambory, donést uhlí, naklepat maso, nakrájet cibuli, nanosit vodu a ještě celou řadu jiných užitečných věcí,“ řekl. „Za vlídné slovo a kousek jídla.“

„Tak polezte,“ zavrčel tlouštík. „Zvenku to táhne!“

Ochotně jsme vklouzli dovnitř. Pomáhali jsme, jak nejlépe jsme dovedli, a pak jsme zasedli za hrubý stůl. Snědli jsme v několika okamžicích dvě obrovské porce oběda. A kuchař nám donesl znova. Hltali jsme jako vlci. Nač to zapírat, jídlo bylo – pro nás hladovce – největším potěšením. Kuchař na nás mohl nechat oči. Když jsme se konečně nasytili a zabalili si ještě něco na cestu, tlusťoch na nás šibalsky mrkl a vytáhl z jedné bedny láhev whisky.

„Chcete? Je dobrá, kentucká. Pašovaná!“

Každý jsme polkl dva tři doušky. Nevýslovně příjemné teplo se nám rozhostilo v útrobách, ale jazyk zabrněl a v nose to začpělo, až jsme zaslzeli.

„A teď se kliďte! V poledne se hoši přihrnou z práce, třeba by vás tu neviděli rádi.“

Rozloučili jsme se s tím dobrým mužem a vyrazili ven, do sněhu a zimy. Šli jsme rychle a bystře, abychom se zahřáli.

Přešli jsme dvě malé stanice. Frank je obezřele prohlédl. Ne, nehodily se. Nevypadalo to, že by tu zastavovaly nějaké vlaky. Až pozdě odpoledne, už za šera, jsme došli ke třetí.

„Tady to půjde,“ řekl. „Musíme jen počkat do tmy.“

Procházeli jsme ulicemi, I nádraží jsme si prohlédli. Když člověk odjíždí, je přece třeba seznámit se s jízdním řádem.

Nějaký protivný člověk nám byl neustále v patách. Cítili jsme jeho pohled, kterým nás stále sledoval.

„Není to šerif?“ zeptal jsem se Franka.

„Myslím, že ne. Ten by nás už dávno zastavil.“

Konečně jsme mu unikli. Usadili jsme se u plotu ohrady právě proti nádraží. Rozvázali jsme balíčky od dobráka kuchaře a dali jsme se do jídla. Nakonec jsme snědli všechno.

„Nač něco schovávat,“ řekl Frank. ,,Snad zítra zase něco seženeme. A když ne, za den člověk hladem nezemře.“

A zrovna vjížděl vlak do stanice. Rychle jsme vyskočili. Ale zároveň v tu chvíli se za rohem vynořila temná postava.

„Stůjte!“

„Utíkej!“ vykřikl Frank a běžel napřed. Já za ním. Neznámý se nám hnal v patách. A už jsem byl u lokomotivy. Ráz, dva, tři – a seděl jsem nahoře. Zvonec se rozhoupal.

V tom jsem zaslechl dva výstřely. Třeskly ve tmě rychle za sebou. Napadlo mě, kde je Frank. Snad ho nestřelil?

„Franku!“ snažil jsem se překřičet supění lokomotivy.

„Neřvi tak, jsem tady,“ ozvalo se odněkud zdola. Frank visel na žebříku poštovního vozu. Opatrně vylézal na střechu. Podal jsem mu ruce a přitáhl ho k sobě.

„Nejsi raněn?“

„Ne. Ale polekal mě ten chlap. Pro jistotu jsem zalezl až pod vůz.“

Spokojeně jsme oddychovali a jeli slavně dál. Padal na nás sice sníh a promáčel nás až na kůži, ale co na tom. Takovým koupelím už jsme přivykli. A znovu jsme míjeli jednu stanici za druhou.

Konečně vlak zastavil u nádržky s vodou. Chtěli jsme dolů, ale nešlo to. Topič stál u tendru a díval se vzhůru. Co dělat? Nakonec to vyřešil Frank bláznivě odvážným způsobem. Znenadání se vztyčil, chopil se otáčivého ramene pumpy a docela nonšalantně řekl:

„Nenamáhej se nahoru, Bille, my to tu za tebe spravíme.“

Topič se ani příliš nedivil.

„To jsem si mohl myslet,“ řekl. „Počítal jsem, že tu mám jednoho, a oni jsou tu dva. Tak rychle, hoši! Ale moc se mi tam nehemžete! Nepověsím si kvůli vám konduktéra a policajty na krk!“

Byl to patrně topič dobrák, gentleman, který nebyl tak ukrutný, aby, shodil z vlaku dva ubohé tuláky.

„Nádržka je plná,“ za pár minut vítězně oznámil Frank.

„Tak ji přiklopte, ať neodplavete,“ zasmál se topič. Patrně věděl, jak vyšplíchaná voda dovede pasažéry našeho druhu promočit. A jeli jsme zase dál.

Konečně v jedné větší stanici na nás topič zavolal:

„Hoši, slezte! Zůstáváme tady a vlak jede dál až ráno.“

Slezli jsme a vykročili ulicemi vzhůru k náměstí.

Krámy byly ještě osvětleny a z hostinců se ozýval zmatený šum hlasů. Kam se obrátit? Když jsme potkali člověka s policejní hvězdou na prsou, spustili jsme litanii o svém osudu.

„A tak bychom uctivě prosili o nějaký nocleh,“ končili jsme. Dlouhý chlapík se rozpačitě poškrábal za uchem:

„No jo, ale kam s vámi? Víte co, pojďte se mnou.“

A vedl nás náměstím dolů. V rohu stál pěkný jednopatrový dům, který vypadal jako slušný venkovský hotel. Muž s policejní hvězdou tam zazvonil. Za okamžik se otevřely dveře a nějaká dáma ve středních letech se objevila na zápraží.

„Co se stalo?“ řekla.

„Vedu vám dva nocležníky, chcete je přijmout?“

„Proč ne? Dům je skoro prázdný. Pojďte dál.“

Muž s hvězdou pozdravil a odešel, my jsme vstoupili do domu. Domácí paní nám ukázala pěkný pokojík s vyhlídkou do dvora.

„Bude vám vhod?“

„Ó prosím, ano, to se rozumí,“ svíjeli jsme se blahem. „Nám stačí malý koutek, natož takový nádherný pokoj.“

„Večeři chcete také?“

„Kdybyste byla tak laskavá, byli bychom vám vděčni.“

„Sedněte si tedy, prosím. A chcete-li se vykoupat, vedle je koupelna.“

Byli jsme její roztomilostí přímo okouzleni.

„Nebude-li vám to na obtíž…“

„Ale ne, naprosto ne. To nestojí ani za řeč.“

A tak jsme se tedy koupali. A potom zasedli k pečené šunce s vejci a k čaji. Po večeři jsme roztomilé hostitelce popřáli dobrou noc Všechno se nám to zdálo k neuvěření.

Čekala nás dvě sněhobílá lůžka. Jak voněly ty čerstvě vyprané povlaky! Milosrdná paní domu nám připravila i dvě flanelové noční košile. Byl jsem dojat. Kde se jen v lidském srdci může najednou vzít tolik nezištné dobroty?

„Co tomu říkáš?“ zeptal jsem se Franka.

„Nu, padli jsme do rukou dobrých lidí. Až nějak příliš dobrých. Je mi to skoro podezřelé.“

„Ach co, podezřelé. Jak to může být podezřelé, když za celou věcí stojí sám neomylný šerif?“

„Máš pravdu, nač si tím lámat hlavu. V takovéhle postýlce jsem už nespal nejmíň rok. A kdoví, jestli se vůbec kdy ještě v posteli vyspím.“

Vzbudili jsme se velice pozdě. Příliš dobře se nám spalo v tak měkkých poduškách. Ustrojili jsme se a rychle seběhli dolů. Seznámili jsme se i s domácím pánem, který nám vyšel vstříc.

„Jak se vám spalo, pánové?“

Snažili jsme se mu překotně říci, že dobře, výborně. „Přejete si snídani?“

„Budete-li tak laskav.“

„Ale ovšem, žena vám ji hned přinese. Zatím vám mohu nabídnout doušek brandy. Po ránu je dobré vypít skleničku na lačný žaludek.“

A hned přinášel velkou láhev. Nalévali jsme si, poťukávali, pili. Byli jsme jak v Jiříkově vidění.

Když nám každému nalil ještě jednou, dobrý muž se nám odporoučel. Musel jít na poštu. Ale při odchodu řekl:

„Je-li vám libo, můžete pít dál.“

Za chvíli jsme usedli za stůl a pochutnávali si na skutečně bohaté snídani. Opět jsme ji zalili douškem brandy a pak jsme se chystali na cestu. Ovšem předtím bylo nutno paní domu za vše slušně poděkovat.

Vešli jsme do kuchyně a Frank počal přednášet dlouhou děkovnou řeč. Vychvaloval jídlo, pití, postele, dobrá lidská srdce, moudrého šerifa. Končil přáním, aby sám Bůh oba manžely za vše dobré, co nám prokázali, tisíckrát odměnit ráčil. Domácí paní nám poděkovala za poklony, ale pak se obrátila k psacímu stolku a vytáhla z něho – účet. Měli jsme zaplatit maličkost, tři dolary. Tři dolary! A my zatím už pomalu zapomněli, jak vypadá i pouhý centík!

Frank se vzpamatoval první a sklesle zašeptal:

„Milostpaní, my peníze nemáme, ale ošidit jsme nikoho nechtěli. Také jsme to výslovně řekli šerifovi a byli jsme toho mínění, že bude nocleh zadarmo. Krásná lady, nečiňte nás nešťastnějšími, než jsme. Pošleme vám peníze z Chicaga hned v ten moment, jak je budeme mít.“

Krásná lady se zakabonila.

„A tohle je mi pěkné! Teď se tedy hezky posadíte a počkáte! Až přijde můj domů, tak vám řekne, co s vámi bude dál.“

Poslušně jsme se posadili v kuchyni. A za chvíli přišel domácí pán. Znova nastalo veliké vysvětlování.

Jenže, kupodivu, domácí pán ani nezuřil, ani neposílal pro šerifa. Naopak se dal do hlučného smíchu. Začal vykládat své drahé polovici, jaký je ten šerif prohnaný šibal.

„Představ si, včera jsme se o něco vsadili a šerif prohrál. Zato mi slíbil, že se pomstí. Nu, a tohle je asi ta pomsta.“

A aby ukázal, že si z toho nic nedělá, rozhodl se, že nás nechá jít. Bylo to konečně rozumné, neboť jenom tak mohl zase zkazit radost šerifovi.

„Jen kdyby se vás někdo ptal, zdali jste zaplatili,“ žádal nás, „musíte říci, že ano.“

Slíbili jsme to a dostali jsme navrch na cestu ještě zbytek brandy a každý jeden doutník.

Spokojeně jsme si oddychli. Dobře to dopadlo. Ale pro jistotu jsme hleděli, abychom už byli raději z dostřelu.

OPĚT MEZI SVÝMI

Za městem jsme si zapálili doutník. Byl to požitek. Nekouřili jsme už celou věčnost. A opět jsme šli celý den po trati a večer jsme se znovu vyhoupli na lokomotivu a řítili se k Chicagu.

Byl třeskutý mráz. Voda, vystřikující z nádržky, pomalu měnila naše šaty v krunýře. Mé modré plátěné kalhoty mi svými volnými okraji už dvakrát přimrzly k studenému, ledovým škraloupem pokrytému železu. Ruce v obrovských kožených rukavicích mě zábly, nohy už jsem skoro necítil.

A opět se na obzoru objevila veliká zář. Bylo to nějaké větší město a bylo nutno seskočit.

Frank se tedy spouštěl dolů. Chtěl jsem za ním, ale nešlo to. Marně jsem se snažil postavit se na nohy. Byly ztuhlé jako z kamene, snad mi omrzly. Když to Frank viděl, vyšplhal znovu nahoru. Zul jsem se s jeho pomocí a začli jsme mé ubohé končetiny třít sněhem.

Zvonec lokomotivy se rozhoupal. Byl nejvyšší čas seskočit. Frank už zase slézal dolů, ale já jel dál. Marně jsem se snažil se vzchopit.

„Přijdu k nádraží, čekej!“ volal za mnou Frank. Seskočil.

Teď jsem třel své nohy přímo zuřivě. Konečně roztály. Začalo se jimi šířit příjemné teplo. Ale právě, když jsem si obouval první botu, vlak už vjížděl pod skleněnou střechu nádraží. Perón byl plný lidí a mezi nimi, toť se ví, se leskly známé přilby policistů.

Nemohl jsem dolů. Opatrně jsem číhal na příležitost, abych se mohl nepozorovaně vytratit.

Topič slézal z lokomotivy. Konévku s olejem držel v ruce a rozhlížel se. Potom se najednou rozhodl. Postavil konévku na zem a spěšně se rozešel k perónu. Patrně se šel napít.

Teď, nebo nikdy, řekl jsem si. Rychle jsme se svezl z lokomotivy k zemi, popadl jsem konévku a nedbale jsem se s ní klátil k peronu. Měl jsem modré umouněné šaty z hrubého plátna, placatou čepici a obličej od sazí. Skoro jsem vypadal jako nějaký topič.

U vchodu stál policista. Když jsem šel kolem něho, hvízdal jsem si.

„Hej, kampak?“

„Pro olej,“ řekl jsem a konévku jsem mu strčil pod nos.

„Aha!“

Prošel jsem nádražím ven. Konévku jsem hodil přes plot a začal obcházet kolem. Za chvíli se objevil Frank. Bratrsky jsme se objali, jako,bychom se rok neviděli, a rozběhli jsme se do města.

Po delším bloudění jsme nakonec přišli znovu ke trati. Bylo to poblíž nádraží nákladních vlaků. O kus dál plál velký oheň. Rozběhli jsme se k němu, zvábeni jako dvě pošetilé noční můry.

Byl to oheň, k němuž se ve volných chvílích přicházeli ohřát nádražní zřízenci. Nabídli jsme se, že budeme jejich plápolavou hranici sami udržovat. Přijali. Přivlekli jsme tedy několik starých pražců a hromadu uhlí.

Frank si lehl a já přikládal. Nádražáci přicházeli a odcházeli. Když jsem konečně vzbudil přítele, byl rozespalý, a horečka mu svítila z očí. Přesto mě vystřídal.

Ulehl jsem, ale byl to nepohodlný nocleh. Z jedné strany pálil oheň, z druhé jsem mrzl. Dlouho jsem se obracel ze strany na stranu, než jsem konečně přece jen usnul.

Najednou mě však probudil intenzívní pocit horka. Posadil jsem se. Zarazil mě zápach spálené látky. Rychle jsem svlékl kabát. To se ví, celá záda byla spálena a okraje už doutnaly. Ještě štěstí, že jsem se vzbudil! Kabát byl ovšem zničen. Snad jen rukávy mohly být ještě k čemu. Odpáral jsem je tedy a navlékl si je. Bylo to směšné a zároveň k vzteku.

Frank spal vsedě na druhé straně ohně. Usnul, chudák, ačkoli měl hlídku. A tak jsme bděl sám. Počítal jsem hvězdy na blednoucí obloze. Pak najednou přijela lokomotiva.

„Franku, vstávej,“ budil jsem ho. „Vlak pojede brzy dál!“

Opustili jsme oheň a přikradli se k vlaku. Prohlíželi jsme vůz za vozem. Všechny byly naloženy, zavřeny a zaplombovány. Až jsme konečně našli jeden otevřený, zpola naplněný uhlím. Protáhli jsme se průčelními dvířky dovnitř a usedli jsme na studených balvanech. Chvíli jsme čekali. Pak se náhle ozval rachot nárazníků, pocítili jsme prudké trhnutí, skřípot kol a pravidelné otřesy vozu nás ubezpečily, že zase harcujeme dál.

Kolem byla tma jako v pytli. Pokusil jsem se ulehnout, ale uhlí mě bolestně tlačilo, sesouvalo se a studilo. Konečně po pár mílích se mé lože trochu urovnalo a počal jsem usínat.

Probudila mě zima. Frank stál u dvířek a vyhlížel ven.

„Zase jsme v nějakém hnízdě,“ zabručel.

„Tak vylezeme,“ řekl jsem. „Jsem celý zkřehlý.“

Vylezli jsme. Jméno města už jsem zapomněl.

Vlak tam stál dlouho, přibíral nové vozy. Až pozdě odpoledne jsme se hnuli zase dál. Byl však děsný mráz, nebylo možno spát. A chodit v uhlí bylo také velmi obtížné.

Dlouho jsme to nevydrželi. Vylezli jsme na první stanici, kde lokomotiva brala novou vodu. A už byla zase tma. Nádraží skoro opuštěné. Ale v čekárně rudě svítila roztopená železná kamna a kolem nich se choulilo několik postav. Frank si je znalecky prohlédl.

„To jsou našinci,“ řekl konečně. I vešli jsme dovnitř a pozdravili jsme.

„Halo, kampak?“

„Do Chicaga.“

„Já taky, já taky,“ ozvalo se z několika stran.

„A odkud?“ zeptal se zavalitý jednoruký chlap.

„Z železničního tábora. Utekli jsme.“

„Á, drahouškové ubozí! Ti vás asi prohnali,“ vzdychl někdo, patrně dobře znalý tamních poměrů.

Vyptávali se nás na podrobnosti a my jsme vyprávěli. A oni nám zas na oplátku sdělovali, odkud sami přijeli. Jednoruký si obratně stáčel cigaretu a nabídl pak sáček s tabákem a papírky všem okolo. I já jsem přijal.

Cigareta! Vděčně jsem poděkoval, zapálil si a zbožně do sebe vtáhl dým. Když jsem si vyžádal tabák podruhé a potřetí, jednoruký mi nakonec nabídl celý sáček.

„Nemusíš mi nic vykládat,“ řekl, „vidím, že jste na dně.“

Mezitím vešel službu konající úředník. Patrně dobře znal tento druh lidí; hned se nás vyptával, kam kdo jedeme, a prosil nás, abychom mu nepřevrátili stanici naruby.

„Uhlí můžete dostat, co chcete, jen se chovejte slušně.“

Bylo to od něho rozumné. Věděl, že takhle bude mít stanici ráno čistou, a bude-li něco potřebovat, tuláci mu rádi pomohou. Naopak, kdyby je vyháněl, udělali by mu ještě fůru škod.

Rozložili jsme se po lavicích a židlích tak pohodlně, jak to jen šlo, a jeden začal vykládat dlouhou historii své poslední cesty. Byl jsem tak unaven, že jsem ho ani neposlouchal.

„Je teplo, teplo!“ radoval jsem se v duchu. Usínal jsem.

Jenže jsem nespal dlouho. Najednou přišel šerif s pomocníky a sebral nás všech devět. Dovedli nás do čistého a prostranného obecního vězení. Byly tam kamna, pryčny potažené jakousi tlustou plstěnou látkou a dostatek pokrývek.

„Kouřit nesmíte, aspoň ne vleže,“ napomínal nás šerif. „Mohli byste tu zapálit.“

„Ale čaj si můžeme uvařit?“ zeptal se jednoruký.

„To můžete.“

„Tak bych prosil o nějaký hrnec. Čaj máme, cukr taky.“

„Dobrá, pojďte si pro něj.“

Šerif opustil vězení a poslal nám hrnec. Nechal přitom otevřeno. Věděl, že nikdo nebude tak bláhový, aby utíkal z teplé šatlavy do mrazu.

Rozsadili jsme se kolem kamen, na nichž se hřála voda na čaj. Jednoruký se svlékal. Kolem těla měl upevněno několik balíčků.

„Dneska mám svátek,“ povídal, „tak vás pohostím.“

Spaní nás docela přešlo.

„Tak někdo něco vyprávějte,“ ozval se jeden z přítomných.

„Ano, vypravovat! Vypravovat!“ souhlasili všichni. „A ty, jednoruký, napřed! Máš svátek, hostíš nás čajem, tak máš přednost!“

„Ale o čem?“

„Třeba o tom, jak jsi přišel o ruku.“

„Dobrá. Ale dejte pozor na vodu, až se začne vařit.“

A dal se do vykládání.

Byl to příběh, ve kterém se pravda mísila s nadsázkami. My všichni kolem příjemně sálajících kamen jsme to hned poznali, ale nikomu to nevadilo. Hlavně když noc ubíhala a mysl se mohla zaměstnat něčím jiným než chmurnou skutečností.

Jednoruký vyprávěl o svém mládí. Nebyl vždy tulákem. Rodiče měl dost zámožné. Pocházel z Toleda a měl po otci převzít obchod. Ale všechno zhatila žena. Když mu bylo jednadvacet, oženil se a dva roky žil se svou Bessy šťastně. Potom si do obchodu přibral pomocníka a s ním mu byla žena nevěrná.

Až sem mohl být ten příběh pravdivý. Nevydařené manželství, to se může stát každému. Ale to, co jednoruký vyprávěl dál, bylo spíš fantazií a přáním jeho zhrzené a pošlapané duše.

„Nakonec mi s ním utekla,“ vykládal, „a mne ovládla jen jedna myšlenka: najít je a pomstít se.

Věděl jsem, že můj irský pomocník má příbuzné v Ohiu. Odjel jsem tam, vydával se za jeho přítele – a měl jsem štěstí, celkem brzy jsem vypátral jeho pobyt. Zdržoval se s mou ženou na farmě poblíž Vinony v Minnesotě. Považovali ji tam za jeho ženu a to mě dopálilo ještě víc.

Jel jsem za nimi. Napřed jsem ji chtěl dát zavřít pro nevěru a jeho pro defraudaci, neboť utekli i s mými penězi, ale pak jsem si to rozmyslel. Odseděli by si několik měsíců, potom by si zažádali o rozvod a ještě by se mi vysmáli. Rozhodl jsem se pomstít se jinak.

V Chicagu jsem si koupil spolehlivý revolver. Ve Vinoně jsem se dověděl, že jejich farma, koupená za moje peníze, leží sotva deset mil od města. A tak jsem si řekl: Počkejte, tu farmu vám osladím!“

Všichni jsme poslouchali, ani jsme nedutali.

„Z Vinony jsem vyšel pěšky. Přišel jsem tam před polednem. Chlap byl na poli a žena sama doma. Zbledla jako stěna. Nasadil jsem jí revolver na hruď a donutil ji vrátit se dovnitř farmy. Tam jsem ji pevně přivázal ke sloupu, který podpíral střechu, a ucpal jsem jí ústa, aby nemohla křičet. Pak jsem si sedl venku a čekal na něho. Dlouho se nevracel. Prohlédl jsem si tedy zatím celé hospodářství. Pěkně se zařídili, dobře se jim žilo, zatímco já strádal…“

Další líčení bylo víc než hrůzostrašné. Když se ten podlý Ir vrátil, odpřáhl koně a zamířil do stavení, zhrzený manžel se za ním ostražitě vplížil dovnitř jako duch. Když pak vešel do světnice, kde byla přivázána jejich společná žena, zastřelil ho zezadu jako prašivého psa.

„Bylo po něm v několika vteřinách. Ona omdlela. Přivázal jsem mrtvého k ní, vyšel jsem ven a zapálil stavení. Vlasy jí ohořely a také ruce měla popáleny. Skočil jsem k ní. Byl jsem nesmiřitelný a ona to věděla. Klesla k zemi, objala mi kolena a vzlykala o milost, ale já už se neznal. Vlekl jsem ji zpátky k ohni. Zoufale se bránila, škrábala a kousala. Byl jsem nucen užít pažby revolveru a poloomráčenou jsem ji hodil znovu do plamenů. To byl konec… Farma shořela až do základů, než se někdo objevil.“

Jednoruký se na chvíli odmlčel.

„Když přišel šerif, klidně jsem mu vyprávěl, co se přihodilo. Spoutal mě, ale to mi připadalo směšné. Vždyť už jsem nechtěl nikomu ublížit. Vysmál jsem se mu proto. Vysmál jsem se i soudci, který ten případ vyšetřoval, a vůbec jsem byl v tak veselé náladě, že mě nakonec uznali nepříčetným a zavřeli mě do blázince.“

„A ta ruka?“ zeptal se někdo z naslouchajících.

„Vida, na tu ruku bych byl zapomněl. Žena mi při tom zápase prokousla palec. Zanedbal jsem tu ránu, dostal jsem otravu krve a nakonec mi museli amputovat ruku. Ale smál jsem se i při operaci. Nu a pak, když mě propustili, stal jsem se tulákem.“

Mezi jeho vypravováním se začala vařit voda. Hrnec s čajem putoval dokola. Historie jednorukého byla přijata s rozdílnými pocity. Například Frank se nahlas rozkřičel:

„Lžeš, kamaráde! Lžeš, jako když tiskne!“

Tohle mínění sdílela i většina přítomných. Jednoruký se sice bránil, ale nikterak přesvědčivě. Bylo mu asi jedno, zda mu kdo věří či nikoli. Ostatně našel mezi přítomnými i mnohé zastánce. Jeden malý utrápený mužik s dlouhým, směšně svislým knírem mu naprosto věřil. Měl totiž za ženu také Irku.

„Je to zlé plemeno, hoši, ďábelské,“ vykládal. „Já bych to té mé taky udělal, kdybych jen trochu mohl.“

„A co že nemůžeš?“ smáli se ostatní. „Vezmeš revolver, uděláš buch buch, a je hotovo. Na ostatní stačí škatulka sirek.“

„Ba nestačí. Já vám mám takovou ženu… no, je dobře šest stop vysoká a váží asi tři sta liber. Kampak se na ni hrabat!“

Všichni kolem se dali do smíchu.

„Povídej! Povídej o ní!“ křičeli z několika stran.

Nejdříve se mu nechtělo, ale pak, když mu začali vyhrožovat i výpraskem, dal se do vyprávění. A byl to příběh tak smutnoveselý a přitom tuctový, že mužík chvílemi sklízel hlučný potlesk. A pointa toho příběhu? Samozřejmě že opět manželská nevěra. Tentokrát to nebyl irský pomocník, ale docela obyčejný policajt, dokonce její bratranec. A zhrzený manžel, který si měl podle všech platných pravidel udělat doma pořádek, byl naopak bit, zatčen, souzen, poslán na půl roku do robotárny a nakonec po rozvodu odsouzen k placení vysokého výživného na takzvané své dítě.

„To mi dodalo,“ končil mužík. „Sebral jsem se a utekl jsem z domova. Je líp být tulákem.“

Někdo zívl a jednoruký poznamenal:

„To je ale opravdu hloupá historie.“ Všichni přitakali.

„Chce ještě někdo něco vypravovat? Ale raději něco poučného!“

„Já,“ přihlásil se Frank. Byl velký řečník a rád vyprávěl.

„Tak spusť!“

„Budu vám vykládat o toulavém pudu,“ začal Frank, „O chorobné toulavosti, kterou tolik lidí ve Spojených státech stůně. Kdybychom měli po ruce statistická data, shledali bychom, že sama vláda odhaduje počet tuláků na čtvrt miliónu. Ale podle našich zkušeností víme, že je to číslice příliš nízká. Alespoň odhady železničních společností jsou daleko vyšší.“

„Co je to statistický?“ zeptal se nešťastný muž třistalibrové ženy.

„Drž kušnu!“ okřiklo ho hned několik hlasů najednou, neboť Frankovo téma se jim zdálo rozhodně zajímavé.

„Kdo zná Západ,“ pokračoval Frank, „ten ví, že nepřeháním, když řeknu, že počet stěhovavých lidí přesahuje jistě půl miliónu, není-li jich celý milión. A já patřím mezi ně.

Ano, podívejte se na mne. Jsem ještě mladý a už jsem prošel Spojenými státy křížem krážem. Byl jsem dobře vychován a stal jsem se bankovním úředníkem. Dvě léta jsem tam byl. Když jsem měl postoupit, popadlo mě to jednoho dne za srdce. Opustil jsem místo a toulal se tři měsíce, až mě hlad donutil přijmout místo kuchtíka v jednom venkovském hotýlku. Vypracoval jsem se až na prvního kuchaře – a pak to přišlo znova. Pro nějakou maličkost jsem se vyflákl na celé to výhodné postavení a zase jsem upláchl. Znovu jsem se uchytil a zase jsem opustil pevné místo. Jasně jsem si uvědomoval, že je to nesmysl, že se tím ubíjím, ale nebylo to nic platné. Zrovna teď si namlouvám, že se zase usadím. Ale už vím předem, jak to dopadne. Vydržím v místě několik měsíců, snad i rok, dva, a potom se bude vše opakovat. Čím to je? Je to degenerace? Nebo snad návrat k toulavému životu našich prarodičů? Může mi někdo odpovědět?“

„Já,“ ozval se z pryčny rudonosý gentleman, rozbitý jako starý prapor.

„Nu, co nám povíš?“

„Jsi dítětem své doby,“ řekl starý Praper. „Celá pokolení hýřilů se otravovala výstřednostmi a ty jsi jejich poslední potomek, bídný a slabý, neschopný měřit se s poměry a bojovat v tak tvrdých podmínkách. Protestuješ proti nim svým způsobem, bezhlavě a pitomě. Jsi vřed na těle společnosti. Jsi směšný a ubohý vyvrhel. Nechce se ti jít vyšlapanými cestami a nové razit nedovedeš. Chceš přerazit zeď hlavou, a když ti od toho krvácí, divíš se, jak to přijde.“

„A co ty jsi zač?“

„Já? Byl jsem… Byl jsem lékařem. Teď už nejsem nic. Říkají mi Ben Doc. Teď jsem zrovna tolik, co ty.“

Patrně i lékař, bývalý lékař, měl svůj zajímavý životní příběh. A mohl ho vyprávět. Jenže jej už nikdo nechtěl vyslechnout. Všichni byli unaveni, všem se chtělo spát.

„Žvanění, jen samé žvanění,“ zabručel jednoruký.

„Ano, žvásty,“ přitakalo několik hlasů. A tak se jeden po druhém ti vyděděnci natáhli na pryčny. Nejprve začal chrápat jeden, nahlas a důkladně, a pak se přidávali i ostatní.

SBOHEM, FRANKU, KAMARÁDE…

Bylo mlhavé zimní ráno.

Zvolna jsme šli městem v párech jako dobře vychované slečinky z penzionátu. Jednoruký vzadu si zpíval jakousi odrhovačku, plnou špinavých slov a neslušných výrazů. Šerif a jeho pomocníci se při každé nové sloce hrubě rozesmáli.

Konečně jsme byli za obvodem města.

„Tak mládenci, šťastnou cestu,“ loučil se s námi šerif. „A nevracejte se, nebo vás třicet dní v robotárně nemine!“

Zamířili jsme k trati. To byla jediná cesta, která nás vedla ke spáse.

U trati stál nějaký dům, patrně strojírna. Stroje v ní bzučely monotónním hlukem a z oken se do blednoucího kraje linula klidná zář elektrického světla.

„Snad se tu ohřejeme, než nám zase pojede nějaký vlak.“

Rudonosý zaklepal na dveře. Někdo nám otevřel. Umouněný obličej zamžikal ve dveřích, ale sotva zahlédl tlupu podezřele vypadajících lidí, zase rychle zmizel. Dveře zapadly.

„Táhněte, čubčí synové, nebo budu střílet!“ ozvalo se zevnitř. A tak jsme zůstali bezradně stát před budovou a důkladně proklínali nevlídného patrona až do sedmého kolena. Pak jsme počali obcházet stavení a hledat úkryt před dotěrným větrem.

Konečně jsme našli v zadním křídle budovy železnou trubku. Vybuchovala z ní pára, jak tudy oddychovaly stroje – horce a pravidelně – do chladného vzduchu. Usadili jsme se tu tedy a hned nám bylo tepleji. Pára zahřívala všechen vzduch kolem.

Vztáhl jsem ruku k trubce, ale okamžitě jsem ji s bolestným výkřikem strhl zpět. Pára, která vyrazila, mi opařila zápěstí. Samozřejmě že jsem tím všechny pobavil, kdekdo se smál mému zkřivenému obličeji. Dostal jsem vztek a dost jsem se přemáhal, abych někoho neuhodil.

Bylo také třeba sehnat něco k jídlu. Rozlosovali jsme se a čtyři z nás se vydali do městečka něco vyprosit. My ostatní jsme rozdělali oheň.

Frank odešel a já si zavazoval opařenou ruku kusem plátna, které jsem utrhl z rukávu košile. Z kusu pokrývky, kterou jsem vzal ve vězení, jsem si zhotovil obal na nohy. Jedna bota mi totiž definitivně spadla s nohy a druhou jsem také zahodil. Náhradou jsem si zhotovil z deky pěkné bačkory, volné a teplé. Jen provázky, kterými jsem si je přivázal k nohám, mě trochu škrtily.

Najednou se ozval pískot lokomotivy. Po trati pracně supěl nákladní vlak.

„Chytneme ho?“ zeptal jsem se.

„To se rozumí!“

„A co kamarádi, kteří odešli do městečka?“

„Ti už jsou možná na něm. A ne-li, jistě nás dohoní.“

Měl jsem s Frankem ujednáno, kde se v Chicagu sejdeme, kdybychom se snad cestou rozešli. Proto jsem bez velkého váhání naskočil na vlak za ostatními.

Jelo to pomalu, ale přece jen to jelo. Ostatně do Chicaga už bylo nedaleko. A sotva vlak zastavil, na chvíli jsme slezli.

Z ranní společnosti nás zbylo sedm. Frank a starý rudonosý Praper chyběli. Patrně už nedostihli vlak. Zato byl náklaďák plný jiných cestovatelů. Dohromady nás mohlo být padesát. A zase jsme se pomalu šinuli dál. Vlak měl těžký náklad, všechny vagóny měl naloženy štěrkem a pískem.

Náhle sjel u malé stanice na druhou kolej. Od jednoho brzdaře jsme se dověděli, že musí čekat kvůli křižování.

Měli jsme skoro hodinu času. Jeden z tuláků vytahal z nábojnic kol olejem nasáklou koudel, zapálil ji a my chvatně sbírali chrastí a uhlí. Za několik minut už se nás hřál kolem ohně celý zástup.

Pak přejel osobní vlak. Na lokomotivě stálo několik osob, které nám kynuly na pozdrav. Také mezi vozy jich bylo několik přilepeno, ba i střechy byly obsazeny. Prostě každý utíkal před nastávající zimou do velkých měst.

I my jsme nasedli a rozjeli se. Ale cesta ubývala jen velmi pomalu. Tuláci byli rozmrzeni. Tohle měl být vlak? Skoro bylo lépe jít pěšky. Aspoň by nohy tolik nezábly.

„A to člověk zrovna vleze na takovou línou bestii!“

Konečně vlak znovu zastavil.

„Co je to, u čerta?“ zlobili jsme se. „Do Chicago Heights máme ještě dobré dvě míle!“

Něco se stalo. Na trati před námi se zahemžil shluk lidí. Rovněž jsme seskočili a běželi se tam podívat. I policisté už tam byli a nějaký divný vůz stál na cestě při trati.

„Zabilo to nějakého tuláka,“ vykládal nám někdo. „Rozmačkalo ho to na kaši.“ Vtom jsem zahlédl rudonosého.

„Nevíš, kde je můj kamarád Frank?“

„Nevím,“ řekl, „neviděl jsem ho.“

„Byl jsi přece na osobním vlaku?“

„Byl, ale tvého Franka jsem neviděl. A když se to stalo, všichni jsme slezli… Tuhleten jel s tím zabitým a viděl, jak spadl. Stál mezi vozy a najednou prý se pustil a spadl zrovna pod kola. Jdi se podívat, je na maděru.“

Vyptával jsem se očitého svědka neštěstí:

„Jak vypadal?“

„No, byl mladej. Ale jak vypadal, to ti nemůžu říct. Předtím jsem ho jakživ neviděl a na vlaku jsem neměl čas si ho prohlížet.“

Viděl jsem, že takhle se nic nedovím. Snažil jsem se ledy protlačit se davem zvědavců k mrtvému.

V koši, podobném čtyřhranné proutěné rakvi, leželo na voskovaném plátně něco hrozného, plného bláta a krve. Hlava, otlučená nárazy a odervaná od trupu, se podobala krvavé kouli. Kde bylo tělo a kde nohy a ruce, těžko říci. Shledávali to ještě po trati… Policista mě odstrčil a odnášel koš se znetvořenými pozůstatky k vozu… Byl to Frank, nebo nebyl?

Bylo mi strašlivě úzko. Takový mladý, hodný a nadaný hoch že by tak strašným způsobem sešel ze světa? Ne, nemohl jsem tomu uvěřit. Hleděl jsem zaplašit ty hrozné myšlenky na něho všemožným způsobem, ale děsivá úzkost mě neopouštěla…

Jak to Frank říkal, když jsme spolu spali v těch peřinách?

„Kdoví, zdali se ještě vůbec kdy v posteli vyspím.“ Najednou mi vyhrkly slzy po tváři a šeptal jsem: „Už ne, kamaráde, už asi ne… Sbohem, Franku, přijeli…“

KONEC CESTY

Před Chicagem v předměstí Rosedale jsme museli slézt z vlaku. Sehnali nás. Jenže já z trati neodešel. Vplížil jsem se mezi nákladní vagóny a chytil jsem se jinde. Nebylo to těžké.

Řady domů po obou stranách trati houstly. U jedné železniční závory stál policista a hrozil mi obuškem. Jen si hroz, myslel jsem si, není ti to nic platné, už jsem v Chicagu!

Konečně na Dvaadevadesáté ulici vlak znovu zastavil. Seskočil jsem a běžel k plotu. Přehoupl jsem se na druhou stranu. Bohudík, už bylo šero, radoval jsem se, že si snad nikdo mého rozbitého šatu nevšimne. Jenže – kam jít?

Za úplné tmy jsem dorazil do České Plzně. To je chicagská čtvrť, kde bydlí skoro výhradně jen Češi. Ze bych zašel k některému ze známých? Co by si o mně pomysleli! Zhrozili by se mě a třeba by mě i vyhnali. Neměl jsem na sobě už nic než hrubou černou košili a modré plátěné kalhoty, jaké nosí dělníci do práce. Vlasy mi padaly až na ramena a brada mi zarostla divokým plnovousem. Navíc jsem byl špinavý, tak špinavý. Přímo jsem cítil, že mám ze špíny na obličeji kůru.

Ještě dobře, že byla zima, alespoň mě neobtěžoval žádný hmyz. Zato mi zas bylo zima a byl jsem k smrti unaven. Obrátil jsem se znovu ke trati, bylo to na Šestnácté ulici, a zalezl jsem do jednoho nákladního vagónu. Bylo v něm trochu slámy. Shrnul jsem ji do kouta a ulehl na to bídné lože.

Dlouho jsem nemohl usnout, a tak jsem dělal plány do budoucna. Kam půjdu zítra? Na strážnici? Ne, to by byla ostuda. Přece jen mě tu někteří lidé znali. Ale snad se mi podaří dostat práci. Někde v kuchyni umývat nádobí nebo něco podobného. Nu, uvidíme zítra…

Jenže ráno bylo hroznější večera. Pro svůj zevnějšek jsem se ani neodvážil vyjít do ulic. Sebrali by mě na prvním rohu.

A tak jsem se celý den potloukal mezi řadami vagónů a ukrýval se po různých kolnách. Opařená ruka mě začínala zle bolet. Bolestně to v ní pálilo, nejspíš se zanítila. A pak na mne dolehl děsivý hlad. Vnitřnosti mě tížily, jako by se mi mělo břicho prolomit. A zdálo se, že ještě dlouho neseženu nic na zub.

Odpoledne jsem konečně u jedné uličky našel pohozený nezralý, ještě zelený banán. Pečlivě jsem jej očistil a zuřivě se do něho zakousl. Slupku měl protivně kyselou a vnitřek byl bez chuti, ale aspoň jsem trochu zahnal žízeň.

Byl to nekonečně dlouhý den. Večer jsem byl stižen prudkými žaludečními bolestmi a průjmem. To způsobil ten nešťastný banán! Roztřásla mě horečka. Hledal jsem vagón se slámou, ale byl pryč. Přelezl jsem tedy ohradu dřevařského skladiště a usnul jsem vsedě ve skrýši z překlopených prken. Bylo to všechno, jen ne pohodlné.

Druhého dne už mě hlad tolik netrápil. Ani bolest jsem necítil a hlava byla najednou podivuhodně jasná. A co všechno mě napadalo! Počal jsem si uvědomovat, že nejsem schopen se k něčemu odhodlat. Ani toho nebylo třeba. Bylo mi tak dobře, až se mi v tom stavu chtělo i umřít. Připadal jsem si jako asketa, zbavený touhy po všech požitcích. I jíst jsem si odvykl a nic mě nedráždilo. Zmocnila se mě zvláštní lhostejnost. A proč se snažit změnit ten stav, když mě k tomu nic neponoukalo?

I strachu jsem pozbyl. Chodil jsem po trati a usedal na chodnících. Lidé chodili kolem, ale ani jsem to nepozoroval. Nezajímali mě. Ostatně ani oni si mě nevšímali. Docela správně: mně nebylo nic do nich a jim do mne. Jen těch světel kdyby večer tolik nebylo. Ta světla našinci přece jen vadí a budí v něm zbytečnou touhu k životu. Nač? Zdálo se mi to bezúčelné…

Třetí noc jsem opět přespal v oné dřevařské ohradě. Měli tam buď nedbalého nebo bázlivého hlídače. Mohl bych jim odnést prken, kolik bych jen chtěl. Ale byl jsem slabý a měl jsem co dělat, abych unesl své vlastní nohy. Bylo to zvláštní, jak jim od včerejška přibylo na váze. Nedovedl jsem si to vysvětlit. Zesílila snad přitažlivost zemská? Nebo se mi do nich přesunulo těžiště těla? Vypadalo to tak. Tělo bylo lehké, žaludek prázdný, a tak jsem si připadal jako bezový panáček s cvočkem zespodu. Jen škoda, že jsem nemohl také tak skákat jako on!

Celé odpoledne jsem proseděl v prázdném vagónu od uhlí. Svítilo na mne bledé zimní slunce. Bylo mi v jeho paprscích moc dobře. Jako bych roztával. I prsty se mi rozehřály. Zázrak!

A zase přicházel večer. Namáhavě jsem se vlekl Osmnáctou ulicí. Jen v noci jsem měl výhradní právo na tuhle promenádu. Kolikpak bylo vlastně hodin? Jedenáct, dvanáct? Nebo bylo ještě víc? Ostatně, co mi bylo po tom!

Došel jsem k Allport Street, uličce v české čtvrti. V kostele svatého Prokopa bylo světlo. Varhany hučely už z dálky.

„Copak je to?“ říkal jsem si nahlas. „Snad to není půlnoční? Opravdu! Tak to tedy je dnes – Štědrý večer!“

Štědrý večer… Probudil jsem se z netečnosti. Pane bože, to jsou tedy mé první vánoce v cizině! A najednou jsem se rozpomněl na domov, na své drahé, na svůj život a svou bídu. A utíkal jsem rychle pryč, dál od kostela, dál od slavnostních zvuků varhan, dál od vánoc a vzpomínek…

Usedl jsem u trati na dřevěný chodník. Hrome, co to? Slzy! Fuj… Ale začínal jsem vzlykat stále hlasitěji. Nemohl jsem tomu zabránit. Položil jsem si hlavu na zmrzlé dřevo a zůstal jsem tak dlouho, dlouho ležet.

Bylo mi příjemně, skoro teplo. Žalostné vzrušení mi udělalo dobře. Ale zároveň jsem si uvědomoval: co to dělám? Ležím tu a brečím jako kluk, slábnu a umírám – a nebráním se. Proč se nebráním? Proč nevstanu a nezabiji někoho? Je přece možné někoho oloupit a zachránit se!

„Hned vstaneš a někoho přepadneš!“ nařídil jsem si přísně.

Vzpřímil jsem se. Zabít? To se lehce řekne, ale jak a čím? Kamenem? Hledal jsem vhodný kámen. Byl tu. Těžký. Snad to půjde. Uvázal jsem ho na kus hadru. Byla to dobrá zbraň, jako palcát. Koho tím trefím do hlavy, jistě padne!

Skrýval jsem se v uličce a dlouho jsem čekal. Jako v horečce. Čekal jsem, až půjde někdo kolem, že ho udeřím a vezmu mu peníze. Mnoho peněz. Dech se mi tajil nedočkavostí.

Konečně se z dálky blížily kroky.

„Chudáčku,“ šeptal jsem, „nevíš, netušíš, co tě čeká!“

Nadlehčoval jsem kámen.

„Takhle s ním zatočím – a bác!“

Neznámý už byl u uličky. Podíval se do ní a přešel. A já? Ne, neměl jsem odvahu. Byl jsem zbabělec.

„Styď se, babo, bojíš se!“ vedl jsem dialog sám se sebou. „Nebojím! Příštího už nepustím!“

Fakt, jen nebýt sentimentální, opakoval jsem si. Proč umírat sám? Ať raději zhyne někdo jiný.

Opět uplynulo několik trapných minut. A pak šel někdo po chodníku a rovnou ke mně.

„Aha, opil ses, nemravo. To ti přijde draho! Já ti zaženu chuť na opíjení, když lidé po ulicích umírají hlady!“

Opatrně jsem vyhlédl z uličky.

„Hle, ještě ke všemu je mu i veselo! Hvízdá si! Já tě naučím hvízdat… Dokonce českou písničku! No, to přestává všechno!“

„Neblázni, člověče, vždyť je to Krajan!“ ozval se ve mně druhý hlas.

„No a, co má být? I krajana pošlu k čertu!“

Postava se blížila. A najednou jsem si uvědomil, že ten loudavý krok znám. Že je mi povědomý. Že znám toho člověka ,.. Odhodil jsem kámen a vystoupil jsem z přítmí kličky.

Chlapík prudce vytrhl ruku z kapsy. Ve světle lucerny se zaleskla hlaveň revolveru. „Ruce vzhůru!“

Poslušně jsem zvedl packy. Světlo nárožní lucerny mi zalilo tvář. Ale přesto jsem se díval přímo na něho. Na jeho obličej. Viděl jsem širokou dobráckou tvář přítele. Přítele!

Prohlížel si mě. Pak chvatně vsunul revolver do kapsy.

„Pro živého boha… jsi to ty, Side?“

„Jsem.“

Dvě silné ruce mě objaly. Napřed se divoce rozpřáhly a potom se pevně sevřely kolem mých ramen. Jak mi bylo sladko v tom náručí, v tom kamarádském objetí. Skoro jsem omdléval.

„Jak se to stalo? Co je ti?“

Vykoktal jsem jen:

„U-mí-rám hla-dem!“

„Tak honem, honem pojď! Pro Ježíše Krista! Pročpak jsi k nám už dávno nepřišel?“

A vlekl mě k svému příbytku. Jeho žena nám otevřela dveře. Padl jsem na pohovku, nebo na něco měkkého, už ani nevím, co to bylo. Vyptávali se mě. Dávali mi jíst. Snášeli mi jídlo ze všech stran. I nové šaty a prádlo. Připravili mi koupel. Odněkud mi doléhaly k sluchu slova písně Tichá noc, svatá noc. Bylo to překotné a překrásné… ale já jsem neviděl, neslyšel, necítil. Přešel mě i hlad.

„Tak jsem zase jako doma… u přátel,“ šeptal jsem. Nu, a docela pitomě jsem upadl do bezvědomí.

Jen jedno jsem si přitom ještě uvědomil: že jsem zachráněn. Co psát dál, nač ještě vzpomínat?

Nechce se mi pokračovat. Stydím se, že jsem nakonec šlápl do tak nechlapské sentimentality. Ale kdo neví, kdo nezažil, co je to být mlád a opuštěn, hladov a bez domova – a právě na Štědrý den –, ten nepochopí.

Toto samozřejmě ještě nebyl konec mé dobrodružné cesty po Spojených státech. Než jsem se dostal do normálních kolejí a za redakční stůl jednoho z chicagských plátků, ještě to chvíli trvalo. Přesto se však domnívám, že tímto Štědrým večerem u dobrých českých přátel končila jedna etapa té krásně bláznivé a nespoutané pouti.

Té cesty mládí, cesty šťastného greenhorna.