Otto Janka

Amulet Siouxů

ČAS NA ZPOVĚĎ

Padej pomaleji, hvězdo,

mám přání dlouhé jako noc…

Z neuveřejněně básně L. A. Schlesingera

Liborio zaslechl tlukot kopyt. Potom ji zahlédl mezi kmeny piňonového háje, který rostl nad Členovým brodem, a vzpomněl si na to dlouhé odpoledne tenkrát, ale jako kdyby minulo v nějakém jiném životě, jako kdyby s ním už neměl nic společného. Jen vzpomínka z něho zbyla. Malá a bezvýznamná. Už ani nevěděl, že ji ještě má. Najednou se k němu vrátila. Mezi tu vzpomínku a Glenův brod se položilo moře.

Moře času?

To také, ale především skutečné moře. Atlantský oceán.

Díval se na ni, Jak sklouzla z koně a jak přehodila uzdu přes hrušku sedla.

V první chvíli měla pocit, že si ji spletl s někým, koho dobře znal. Zvedl se od ohně, smekl široký kovbojský klobouk a usmál se s tak samozřejmou jistotou, že teď půjde k němu, že nechala koně stát a opravdu k němu šla. Neřekl sice: Ty jsi ale vyrostla od té doby, co jsem tě viděl naposled, ale tvářil se, jako kdyby něco takového říkaL A ještě něco udělal. Ukázal na placatý kámen, který byl na druhé straně ohniště.

Kdyby tam stálo křeslo. Kdyby bylo pozlacené…

Podívala se pro jistotu ještě jednou. Ne, byl to jen kámen, trochu očazený od ohně a něčím politý, kámen s rezavou skvrnou, a ani nabyl příliš rovný. Neřekl sice: Přijměte místo, baroneso, nemusel nic takového říkat, všechno bylo v tom gestu. Už dlouho nebyla v divadle, na jevišti nikdy, ale začínalo se ji to líbit, i když nevěděla proč.

Kdyby měl napudrovanou paruku, kdyby měl krajky na košili…

Viděla však jen rozcuchané vlasy, na čele červenou čáru po vyložení klobouku a tak zaprášenou košili, že už asi nepůjde vyprat. Místo jezdeckých bot Indiánské mokasíny.

Mohl udělat tolik jiných věcí. Mohl říct, že je horko. Každý jiný by začal slovy: To je ale horko, že?

On však řekl: „Chceš kafe, nebo čaj?“

Opět měla pocit, že je v divadle, ale že přišla pozdě. Asi tak do poloviny druhého dějství.

„Kafe,“ odpověděla.

„To je dobře, protože čaj nemám. Tenkrát jsem měl…“

Nezeptala se, kdy to bylo „tenkrát“. Nezeptala se, proč jí nabízí čaj, když ho nemá. Jen se usmála. Liboriovi se zdálo, že je to stejně dobrá odpověď jako každá jiná, a možná dokonce ještě lepší. Přistrčil několik suchých větviček pod kotlík a čekal, až voda začne bublat. Potom nalil řídkou černou kávu do plechového hrnečku a kousl se do rtu, aby potlačil výkřik, protože se spálil.

„Pozor, je horký,“ řekl a podal hrneček neznámé dívce. Díval se na ni přes kouř, který se kroutil nad ohništěm.

„Vlastně jí ani nejsi moc podobná,“ řekl.

„Komu?“

„Jednomu děvčeti, na které jsem čekal kdysi u řeky.“

„Přišla?“

„Ne.“

„Proč?“

„Jak to můžu vědět, když nepřišla.“

Chvíli zamyšleně foukala do hrnku, aby káva rychleji vychladla a aby se mohla napít.

„Potom už jsi ji nikdy neviděl?“ zeptala se.

„Ne.“

„A proč ti slibovala, že přijde?“

„Nic mi neslibovala, nikdy předtím jsem ji neviděl.“

„Jak se jmenovala?“

„Nevím.“

„A co o ní vlastně víš?“

„Nic. Jen že nepřišla a že jsem na ni čekal.“

Pozoroval, jak se jí v očích rozšiřují panenky. Jako kdyby si musely chvíli zvykat na tu zář, co z Liboriových slov vycházela. Potom se dala do smíchu, až upustila hrneček a káva se rozlila mezi kameny.

Mladý kovboj, se kterým přijela, už dávno seskočil z koně. Měl jezdecké boty s vysokými podpatky a s ostruhami, které cinkaly na kamenech! Odvedl oba koně k napajedlu. Bylo to rozpukané kamenné koryto, do kterého tekla voda z tůně, a i když se potok v létě ztrácel – jen mělká rýha po něm zbyla v prérii, jako vzpomínka na vodu, která tudy kdysi protekla – ta tůň přesto nikdy nevysychala.

„Já vím,“ připustil Liborio. „Zní to dost podivně.“

Ještě pořád se smála.

„Směješ se docela hezky.“

Liborio zvedl prázdný hrneček.

„Když mi slíbíš, že ho zas nevyleješ…“

„Promiň,“ řekla.

„Ne, to je v pořádku, klidně se směj dál, mně to nevadí.“

„Promiň.“

„Víš, jak se to tady jmenuje?“

„Ne.“

„Glenův brod.“

„Proč mi to říkáš?“

„Protože to je taky podivné. Svět je plný podivných příhod a podivných věcí. Ten potok, pokud je v něm vůbec nějaká voda, se dá přebrodit skoro všude. Jen u Glenova brodu ne. A teď se zeptej proč.“

„Proč?“

„Protože je tady ta tůň.“

Opatrně nalil z kotlíku kávu. Napadlo ho, že měl možná předtím hrnek opláchnout vodou, když ho upustila na zem, ale pak ten nápad pustil z hlavy.

„Já se jmenuju Liborio,“ řekl. „Ne Glen, ale Liborio. A ty?“

„Peggy Sue.“

Podal jí hrnek.

K nepsaným zákonům Západu – které lidé, na rozdíl od těch psaných většinou opravdu dodržovali – patřila zásada moc se neptat. Odkud kdo přichází a kam jde a proč tam jde a co udělá, až tam bude – do toho nikomu nic nebylo o počasí se také mluvit nedálo, protože to zas bylo pořád stejné a skoro nic se o něm nedalo říct. Slunce svítilo od rána až do večera a bylo horko. Někdy se zvedl blizard. O blizardu se dalo mluvit, ale neobjevoval se příliš často, ostatně vypravovat třeba o tom, komu odnesl střechu a kde ji pak našli a co z ní zbylo, vypravovat takový příběh někomu neznámému bylo skoro příliš mnoho důvěrností najednou, takže ani o blizardu se vlastně nedalo příliš mluvit. Každý, kdo přišel na prérie, se musel nejdřív naučit umění mlčet, nebo aspoň ptát se co nejméně.

„Kde jedeš?“ zeptal se Liborio.

Neuznával zákony, které mu nevyhovovaly. Byl to jeden z důvodů, které ho přivedly tam, kde byl.

„Do Denveru,“ odpověděla Peggy Sue.

„A co tam chceš dělat?“

„Dostala jsem dopis od otce. Čeká na mě.“

„Našel zlato?“

„Snad. Rozhodně ho hledá, jak to víš?“

„V Denveru každý hledá zlato.“

„Ty ne?“

„Ne, já ne.“

„A kam tedy jedeš?“

„Do Denveru.“

„To je dobře. Třeba se tam setkáme.“

„Třeba…“

Podívala se na jeho dva koně, v tu chvíli se pásli na břehu kolem Glenova brodu, kde tráva ještě nebyla spálená, a na vůz s vyrudlou plachtou, který na ně čekal v řídkém stínu piňonového háje.

„Chceš si v Denveru založit farmu?“

„Ne,“ odpověděl. „Nechci.“

Vysoké podpatky jsou výborné pro jezdce, Jen dokud sedí na koni a má nohy ve třmenech. Na dřevěné verandě už nejsou tak výborné, ale aspoň s nimi může krásně dupat. Každý krok zazní jak rána na buben a potom cinkne ostruha a buben a cink a buben. Sólo pro jezdce. Břeh Glenova brodu byl plný písku a drobných kamínků a tam se s vysokými podpatky nedalo nic zvláštního podnikat. Dokonce ani chodit ne. Mladý kovboj zamířil k ohni.

Liboriovi, který ho se zaujetím pozoroval, se zdálo, že mu nohy při chůzi trochu překážejí.

„Viklá se sem,“ oznámil Peggy Sue bez nadšení.

„Co to říkáš?“

„Nic. Nic. Toho si nevšímej.“

To už stál u ohně, s kloboukem posunutým do očí a s palcem zastrčeným za opasek se stříbrným lemováním.

„To je Dan,“ představila ho Peggy Sue a všechny nepsané zákony Západu, na které Liborio zapomněl, když byl s Peggy Sue sám, se s Danem vrátily na břeh Glenova brodu. Liborio potlačil chuť říci: To je ale horko, co? Zvedl se a šel k vozu, odkud přinesl další hrneček.

„To je Liborio,“ slyšel za svými zády.

„Horko, co?“ ozval se Dan. Posadil se k ohni, dost daleko aby unikl jeho žáru, ale dost blízko, aby se nemusel zvedat, až mu Liborio nalije do hrnku kávu.

„Děkuju,“ řekl potom.

„Prosím,“ odpověděl Liborio a bylo po zábavě.

„Už jsi byl někdy v Denveru?“ zeptala se Peggy Sue.

„Byl.“

„Jaké je to město?“

„Denver přece není město.“

Snažil se pojmenovat Denver a uvědomil si, jak je to nesnadné.

„Jsou tam ulice a domy Jako ve městech,“ řekl po chvíli, „ale víc je stanů a srubů a chat a je tam spousta lidí, ale pořád se ti zdá, že buď teď přišli, anebo že jsou zrovna na odchodu. Denver je indiánský tábor.“

„Ale bez Indiánů,“ ozval se opět Dan.

„I s Indiány. Potloukají se po ulicích a snaží, se vyměnit bizoní kůže za cokoliv jiného.“

„Siouxové?“ zeptal se Dan.

„Taky, ale víc je Utahů z Rocky Mounteins.“

Dan položil prázdný hrneček na kámen.

„Vám táhnou vůz dva koně?“ zeptal se zbytečně, protože si je mohl snadno spočítat. „Ano.“

„Nejsou lepší voli?“

Liborio jen polkl. Chvíli mu trvalo, než odpověděl.

„Nemám voly rád,“ řekl potom.

„Ale asi jsou lepší.“

„Na prérii snad, ale znám kratší cestu do Denveru a ta vede přes Rocky Mountains.“

„Ach tak.“

Dan se pomalu zvedl a vydal se zpátky. Podpatky mu klouzaly po kamenech. Vyskočil do sedla.

Jaká by to byla krása, napadlo Liboria, kdyby z něho druhou stranou zase spadl. Mohla by mu zůstat noha ve třmenech, a jak by tak visel hlavou dolů, mohl by kůň ne běžet, ale volným krokem by se mohl vydat k napajedlu, aby Dan stačil jít za ním po rukách. Revolver by mu mohl vypadnout z pouzdra. Třeba ho má špatně připevněný. Vyšla by rána. Kůň by se asi lekl a vyrazil by.

Nejhorší na podobných představách je, že se většinou nesplní. Snad proto, že jsou příliš krásné pro náš svět. Dan seděl v sedle jako přibitý a jen se dotkl okraje klobouku místo pozdravu. Potom, jako kdyby četl Liboriovy myšlenky a jako kdyby mu chtěl dokázat, že jeho prohra je úplná – kup si voly, kamaráde – stočil koně zpátky k napajedlu, zavěsil se do třmenů, naklonil se nad hladinu, nabral vodu do dlaně a opláchl si obličej. Jako kdyby byl gumový. Mohl se opláchnout pohodlněji, kdyby seskočil z koně, ale nestál o pohodlí. Bylo to opičí kouzlo. Možná že by se s ním uplatnil v cirkuse. Určitě na rodeu.

„Na shledanou, Liborio,“ řekla Peggy Sue a vyskočila také do sedla.

Usmál se na ni. Neměl rád vítání ani loučení, ale chápal, že to Peggy Sue nemohla vědět.

Díval se za nimi, jak se pomalu vzdalují po staré cestě do Pinewoodu, a chvíli poslouchal jednotvárné klap klap koňských kopyt. Znělo stále slaběji.

Když se stíny stromů dotkly napajedla, vyjel také Liborio na cestu. Podíval se k obzoru. Hledal obláček prachu, který by prozrazoval vzdálené jezdce. Uviděl však jen prázdnou cestu ztrácející se v moři usychající šalvěje bizoní trávy.

V Pinewoodu zastavil před vjezdem do dvora a zahleděl se na nápis, který tam visel, jako kdyby to byl obraz v galérii a jako kdyby ho viděl poprvé. Prohlížel si ho se znalecky přimhouřenýma očima. Vypadal v tu chvíli jako obdivovatel umění, který se trochu předvádí. Byl to jednoduchý nápis a za takové čarování nestál.

JEN PRO HOTELOVÉ HOSTY, četl.

Jenže…

Někdo ta slova napsal černou barvou na špatně ohoblované prkno, které pověsil nad vjezd do dvora, ještě než barva uschla. Písmeno O brečelo. Tenká černá slza stekla dolů a proměnila O v balónek na provázku. Dvůr, do kterého směli jen hoteloví hosté, byl ubohý zaprášený corral s dřevěnou kůlnou na seno a s nízkou stáji jako někde na zapadlém ranči. Hotel, kam hoteloví hosté, kteří vešli branou určenou jen pro ně, mohli vstupovat také zadním vchodem, byl slepený z nepálených cihel a stál trochu nejistě a nakřivo.

Ale stejně s tím nápisem jako kdyby vstoupila do Pinewoodu vznešenost kamenných měst.

JEN PRO HOTELOVÉ HOSTY.

Liborio uslyšel kroky. Po prašné cestě přicházel do hotelu muž. Měl na sobě krátký tmavomodrý kabát zapnutý až ke krku. Snad to byl kdysi důstojnický kabát, ale bez zlatých knoflíků posmutněl. Muž, který ho nosil, ať už se vracel z války, nebo z pohřbu – ano, takový kabát by se hodil i pro majitele pohřebního ústavu – měl chytrou, trochu jestřábí tvář a oči přimhouřené jako kočka. Podíval se na Liboria a na nápis nad vjezdem do dvora a zpátky na Liboria, usmál se a šel dál.

Liborio vjel do dvora, nechal stát vůz vedle kůlny a koně svěřil ospalému klukovi, který se už o ně postará. Mohl vejít do hotelu zadním vchodem, ale nespěchal. Vydal se přes dvůr, prošel branou a naposled se otočil.

JEN PRO HOTELOVÉ HOSTY.

„To jsem já,“ řekl, ale nebyl v doslechu nikdo, kdo by mu mohl závidět.

Nevšiml si muže v modrém kabátě, který v tu chvíli už stál na verandě před hotelem, díval se na Liboria a v očích měl smích.

V hotelu Pinewood byly restaurace, kasino i bar v jediné místnosti. Zdála se větší, než doopravdy byla, protože se v ní vznášela mlha cigaretového kouře, která rozmazávala obrysy lidí i věcí a měnila vzdálenosti. Stál tam barový pult a několik stolů. Bizoní rohy visely na zdi a vedle byla řada hřebíků, na žádném z nich však nevisel klobouk, protože muži v místnosti buď byli kovbojové, anebo se aspoň jako kovbojové oblékali, a proto klobouky nechávali na hlavách. Snad v nich i spali.

Liborio si sedl ke stolu, který byl nejdál od hráčů pokeru. Mohl si vybrat, mezi hovězím s fazolemi v červeném chilli a hovězím s fazolemi v zeleném chilli. Červené pálilo jako oheň. Zelené o trochu víc.

Od hráčských stolů uslyšel smích.

„Nic si z toho nedělej, to se může stát každý mu.“

„Já vím. Jenže mně se to stane vždycky.“

Opět smích.

Rozhodl se pro zelené chilli a pomalu jedl. Za okny se už setmělo. Zahlédl první hvězdy. Vzpomněl si na otázku Peggy Sue. Chceš si založit v Denveru farmu? Všechny vzpomínky se vrátily s tou otázkou. Ostatně vracely se pořád. Stačilo málo a už byly zase tu. Stačilo, aby uviděl něco, co mu připomenulo domov. Vozovou cestu anebo zelené údolí. Anebo aby si uvědomil, že na prériích Západu je všechno jiné a že mu nic domov nepřipomíná. Jezdil po pláních Denveru. Nikam nepatřil. To mu vyhovovalo. Měl neustále pocit, že se ještě může vrátit, zítra nebo za rok, že přišel na prérie jen tak, že se rád toulá, ale jednou že se vrátí. Potřeboval vědět, že to může udělat a že se dveře za ním nezavřely navždycky. Nechtěl žádnou farmu.

Najednou si uvědomil neobvyklé ticho kolem, tak naprosté, že někde za sebou uslyšel tikat hodiny. Potom se ozval udivený, krásně Nakřáplý hlas.

„Straight flush?“ zeptal se.

Hlas se marně snažil získat ztracenou rovnováhu.

„To už jsem dlouho neviděl,“ pokračoval ještě váhavě, ale už s rostoucí jistotou. „Opravdu je to straight flush. No dobrá ,– tak tedy straight flush.“

Konečně se s tou skutečností vyrovnal.

„To umí každé tele, vyhrát balík, když má straight flush!“

Ozval se výbuch smíchu a místnost se opět naplnila hlasy a cinkotem sklenic. Hodiny někde na zdi dál vyráběly vteřiny, ale nikdo už je neposlouchal.

Farma – to by bylo rozhodnutí. Musel by zůstat v nějakém údolí pod Rocky Mountains, postavit srub a výběh pro koně. Až by chtěl odejít mohl, by farmu zas prodat, ale to už nebylo tak jednoduché jako zastavit koně, slovem nebo pohybem uzdy, a potom jet dál jiným směrem. Vracet se. Vědět, že to může udělat v každém okamžiku. Také teď se může rozhodnout a jet. Noc bude jasná.

Najednou uslyšel docela blízko ten krásně nakřáplý hlas hráče pokeru.

„Nemám zrovna náladu někoho utěšovat, ale co je s tebou?“

„Nic. Vůbec nic,“ odpověděl Liborio. Stál před ním muž, kterého potkal před vjezdem do dvora, byl pořád ještě v tmavomodrém kabátě zapnutém až ke krku.

„Aha. Dobrá. Tak nic. Ale sednout si k tobě můžu, ne?“

„Prosím.“

Posadil se a podíval se na Liboria zúženýma kočičíma očima.

„Děkuju, synu,“ řekl po chvíli. „Všimni si, jak jsem zdvořilý. A přitom jsem všechno prohrál!“

„Z toho si nic nedělej. Já taky,“ odpověděl Liborio.

„Myslel jsem si to. Můžeš mi říkat: Otče Olivere, milý synu.“

„Ani mě nenapadne.“

„Ale nemusíš. Můžeš mi říkat jen Olivere. Nechceš se vyzpovídat?“

„Nechci.“

„Ale ťuknout si můžem, ne? Mám už jen půl sklenice rumu – křtěného vodou. Kdo křtí rum vodou, ten si to jednou vypije, to si pamatuj, milý synu. Opravdu nechceš vyzpovídat? Ulevilo by se ti. Ne? Tak na zdraví.“

Sklo cinklo o sklo. Byl to příjemný a chladivý zvuk.

„Na zdraví.“

Když se Liborio napil, dodal ještě:

„Já se jmenuju Liborio.“

„Španěl?“

„Ne.“

„Ital?“

„Ne.“

„Nevadí. Ale stejně se můžeš vyzpovídat.“

„Ne.“

Nebral Liboriovo odmítání na vědomí. Posmíval se dál, ale to nevadilo, protože se současně posmíval také sám sobě. Aspoň takový pocit Liborio potom už vždycky měl, že se neustále posmívá. Všemu a všem.

„A ještě něco,“ řekl. „Až se budeš zpovídat, třeba z břichu, kterého ses dopustil tím, že jsi někomu ukradnul provaz, nezapomeň se zmínit o tom, že na druhém konci toho provazu byl uvázaný kůň. Víš, co tím chci říct?“

„Nevím.“

„Musíš na sebe povědět všechno, Liborio, jinak to nemá cenu.“

„Dobrá. Už rozumím.“

„Tak chceš se vyzpovídat?“

„Ne.“

Liborio ještě nepotkal na Západě kazatele. Poprvé, za celý ten čas, kdy žil na pláních, byl rád, že je tady skoro všechno jinak než doma. Kazatel pije rum. Posílá do pekla hospodského, protože mu ho rozředil vodou. Hraje poker. Umí prohrát. A ta boule, co má pod kabátem, určitě nebude od bible.

Trochu se naklonil, aby líp viděl.

Asi kolt. Ale asi ho nosí v armádním pouzdře. Kdyby bouli pod kabátem vytlačila jen pažba, byla by menší, a především užší. Kolt v krytém pouzdře se hodí pro kazatele. Působí skoro úctyhodně.

Snad by si s ním mohl rozumět. Ostatně Oliver určitě není opravdový kazatel. Jenom rád káže. Alf ten kabát… Něco zbožného na něm je. Ale jen v tom kabátě. Pod ním nosí kolt.

Najednou pocítil potřebu – ne se vyzpovídat potulnému kazateli, ale povědět někomu svůj příběh, vyslovit nahlas, co se stalo, a slyšet nějakou odpověď, neopakovat jen sám sobě pořád stejné otázky a stejné odpovědi, neuvažovat o tom, co by se stalo, kdyby nevyslovil slova, která tenkrát vyslovil, a kdyby neudělal to, co udělal. Ničeho nelitoval. Stalo se jen, co se muselo stát. A stejně by to udělal zas, i kdyby věděl, jak všechno skonči. Skoro nebyl překvapený, když uslyšel svůj vlastní hlas.

„Byl to jen hašišový sen, Olivere, teď už to vím, ale tenkrát se mi zdálo všechno tak skutečné, tak samozřejmé a tak prosté. Začalo to na ostrově.“

„V Pacifiku?“

„Ne, v Pacifiku ne, někde jinde, byl to jen malý ostrov v řece. Na tom však nezáleží. Pořád slyším jeho hlas. Můžu ti opakovat každé slovo, které řekl.“

„Kdo?“

„Můj přítel. Připadá mi to už hodně dávno, co jsem ho slyšel naposled.“

„A co řekl tak nezapomenutelného?“

Jako kdyby někde v dálce uslyšel Liborio opět ten známý rozjitřený hlas.

„Chceme jen spravedlnost, a síla, která je v nás, je větší než síla, která pohybuje hvězdami.“

„On byl básník?“

„Ne.“

„To je vlastně jedno. Stejně na to zapomeň. Já taky musím zapomenout, že jsem měl v ruce full house. Tři dvojky a dva krále. Je to nějaká spravedlnost, že ten druhý měl straight flush?“

„Císaře…“

„Ne, říkám ti přece, že jsem měl dva krále.“

„… císaře jsme navštívili. Jeho dům byl plný…“

„Plný dům, full house, to je vysoká karta, Liborio.“

„… tmy. Bydlel v domě plným tmy, náš milý císař pán, a sám byl taky pěkně zabedněný, to mi věř. Něco mu vysvětlit bylo skoro stejně nemožné, jako něco vysvětlit tobě, Olivere.“

Liborio zahlédl v Oliverových přimhouřených očích plamínek porozumění. Nepotřeboval, aby ho někdo litoval. Ať mu neskáče do řeči a to bude úplně stačit. Snad se Oliverovi slova o spravedlnosti, která pohybuje hvězdami, zdála moc veliká pod nízký strop hospody v Pinewoodu, a jen proto mluvil o kartách, aby jim dal správný rozměr. Snad měl i pravdu. Liborio vypravoval dál. Teď, když už jednou začal, se mu nechtělo přestat. Jeho příběh, když ho vypravoval nahlas, se trochu měnil. Dál byl příběhem se špatným koncem a nespravedlnost, která volala do nebe, v něm zůstala, ale snad za to mohl Oliver, anebo karty u hráčských stolů za Liboriovými zády – nějak se začal podobat pokeru.

„Potom jsme postavili barikády v ulicích města. To jsme ještě pořád věřili, že naše síla je větší než síla, která pohybuje hvězdami. Ale nebyla, Olivere, nebyla.“

„Říkám ti pořád, Liborio, že nezáleží jen na kartě, kterou máš, ale taky na kartě, kterou má ten druhý. Jednou jsem měl jen tři kluky a stačilo to. Dneska jsem měl dva krále a tři dvojky, a bylo to málo.“

Také u vedlejšího stolu začali hrát. Snad faro – hned po pokeru nejoblíbenější hru Západu. Možná, napadlo Liboria, že střelba, kdyby ji poslouchal z veliké dálky, by také zněla jen jako pleskání karet o stůl. Jenže on byl příliš blízko. Stál uprostřed palby.

„Pořád slyším tu salvu, Olivere. A pořád slyším ten výkřik. Ani nevím, jak se jmenoval, byl asi stejně starý jako já a stál hned vedle mě. Nevěděl jsem, že umírat je tak snadné. Padl a byl mrtvý. Potom město kolem nás začalo hořet. Měli jsme pravdu, Olivere, svatou, velkou, neotřesitelnou pravdu. Ale generál měl děla.“

„Royal flush. Sekvence zakončená esem. To je největší karta ze všech, Liborio.“

Oliver se smířlivě usmál. V očích měl tolik pochopení, že to bylo skoro nesnesitelné. „A jak to bylo dál?“ zeptal se. Někde za Liboriovými zády kdosi začal zpívat. Falešně, ale s citem.

… a potom ti musím říci,

proč nechci být už sám,

a že jsem dneska vyryl lžící

do zdi tvůj monogram…

„Nemysli si,“ ozval se po chvíli Liborio, „že jsem utekl, protože jsem se bál, co se bude dít. Věděl jsem, že nic. Tam u nás je takové ticho, že je to k zbláznění.“

Zpěvák, který se ukrýval v modrém kouři, začal zpívat refrén.

Ta cela má

je celá má

a okno má s mřížema…

Začátek písně se Liboriovi zdál trochu záhadný. Nebylo například jasné, proč jí řekne až potom, že už nechce být tak sám, a ne hned, a proč si vlastně najednou připadá tak sám, a kde našel zeď, do které mohl rýt lžící monogram. Takové zdi byly na Západě vzácné. Ve vězení však být mohla. To bývalo stavení, na kterém si dávali záležet. A také slovo „potom“‚dostalo najednou smysl. Až ho pustí z vězení, teprve potom jí poběží říci, že už nechce být tak sám.

„Víš, co mě na tvém příběhu zvlášť zaujalo?“ zeptal se Oliver. „Ne.“

„Že jsi prohrál všechno, ale ne peníze. Kdybys třeba teď zvednul dva prsty, přinesli by ti dvě sklenice rumu. Schválně to zkus! Už jen proto, abys věděl, že jsi vlastně úplně všechno neprohrál.“

Liboria se zmocnil zvláštní pocit. Snad by o něm mohl napsat, že byl kulatý. Kulatý pocit… jenže nevěděl, co to znamená – kulatý pocit. Začal se smát a Oliver se připojil, smál se asi něčemu jinému, ale smál se jako klaun, na celé kolo. Smát se na celé kolo, to se ke kulatému pocitu úžasně hodilo. Liborio zvedl dva prsty vysoko nad hlavu.

Když o chvíli později drželi v rukách plné sklenice, ozval se Oliver:

„Na novou cestu, Liborio.“

„Na novou cestu.“

„Už víš, kam tě povede?“

„Do Denveru.“

Zdálo se, že převaluje to jméno na jazyku, aby zjistil, jak chutná.

„Denver…“

Chvíli váhal a potom se rozhodl.

„Asi máš pravdu. Je to město plný bláznů. Tam budeš jako doma.“

Usmál se a přimhouřil oči.

„A já,“ dodal po chvíli, „až budu mít v Denveru v ruce full house, tě pozvu na skleničku.“

Opět trochu upili.

„Pokání. To není rum, to je pokání,“ řekl.

Pomalu otáčel sklenicí v prstech. Potom ji pozvedl proti světlu petrolejové lampy a zahleděl se na zlatohnědý obsah, jako kdyby se chystal k závažnému rozhodnutí, třeba vylít rum na podlahu posypanou pilinami a prohlásit: Už nikdy nebudu pít. Neudělal to však. Znovu trochu upil ze sklenice.

„Denver… No ovšem – Denver. Pojedu s tebou. Ne, neděkuj mi,“ dodal rychle, jako kdyby, najednou dostal strach, aby mu Liborio z vděčnosti třeba nepolíbil ruku.

„Ne, neděkuj mi,“ opakoval pro jistotu ještě jednou.

KULIVÉ SKALY

Anpewikin kola vajelo

Kangleka le kojag majelo

Wanbli waan kojak majelo…

Slunce je můj přítel,

má křídla jako orel

a letí daleko a opět se vrací…

Píseň Wambanagy

Celé hodiny poslouchal Liborio jen sténáni kol otáčejících se po nerovné cestě, tlukot kopyt a vrzání Oliverova sedla. Cesta se pomalu začala zvedat k horám. Oliverův plavák šel volně vedle spřežení. Jmenoval se Calvados. Byl to neobyčejný kůň, tak neobyčejný, že vlastně nešel, ale spíš kráčel. Kráčel…

Liborio to slovo nikdy neměl rád, bylo mu z nějakého důvodu protivné, ale když se díval na Calvadosa, uvědomil si, že každý jiný kůň by v tu chvíli prostě jenom pomalu šel, ale Calvados že kráčí a že to je velký rozdíl.

„Poslyš,“– ozval se, „napadlo už tě někdy, že Calvados.“ Nedokončil větu, protože si všiml, že Oliver v sedle spí.

Třeba Calvados působí jen proto tak vznešeným dojmem, že má bílé skvrny nad kopyty jako kdyby chodil – po světě v bílých ponožkách. Jako kdyby kráčel po světě…

Také Liboria se zmocňovala ospalost. Vyjel na oblý pahorek a zastavil spřežení. Oliver přitáhl uzdu a otevřel oči. Hory byly najednou blízko, ale přesto se zdály trochu neskutečné. Uviděli první zelenou hradbu tsug a stříbřité stěny, které se nad nimi zvedaly.

„To jsou Kulivé skály,“ řekl Liborio.

Oliver se na ně díval tím svým kočičím pohledem a Liborio čekal, co řekne. Měl přitom zvláštní pocit, jako kdyby mu ty hory patřily. Anebo jako kdyby je sám vymodeloval a postavil na okraj prérie, aby co nejvíc vynikly. Ta stříbřitá skála rozpukaná a chvějící se v horkém slunci se mu opravdu povedla. To by musel Oliver uznat.

Liborio už několikrát projel Kulivými skalami, také v nich už tábořil, ale pocit, že jsou jen namalované, se mu přesto vracel. Snad proto, že uprostřed lesů marně čekal vlhký vzduch, mlhy a páry, že lesy byly podivně suché a skoro vyprahlé.

„Už dlouho jsem nebyl v Rocky Mountains,“ ozval se konečně Oliver. „V Kulivých skalách jsem dokonce nebyl ještě nikdy.“

„To jsi o moc přišel.“

„Já vím.“

„Patří k Rocky Mountains, samozřejmě, ale jsou daleko od hlavních hřebenů.“

„Nevíš, proč se jim říká – Kulivé skály?“

„Ne.“

Oliver dál mhouřil oči na obraz hor.

„Cesta, co k nim vede, přestává být jaksi zajímavá,“ řekl.

„Co se ti na ní nelíbí?“

„Začíná nějak moc stoupat.“

„Jsou před námi hory – to je nevidíš?“

„No právě – koňům se nebudou líbit.“

„Sestoupíme.“

„To se zas nebude líbit mně.“

„Pod sedlem jim budem muset pomoct.“

To byl nápad, který Oliver zatím ještě raději nevzal na vědomí. Asi usoudil, že na špatné zprávy je vždycky dost času. Jen pohled, který pořád ještě upíral na lesy a skály, ho zrazoval.

„Nevede do Denveru nějaká lepší cesta?“ zeptal se.

„Ne.“

„A neměli bychom se vrátit?“

„Ne.“

Zastavili na břehu potoka a pustili koně. Bylo ještě brzy, aby začali připravovat večeří, bylo už pozdě, aby šli lovit Liborio se Opřel o kmen lindy a položil si na kolena svůj sešit s koženými deskami. Leskly se, ohlazené tisíci dotyky. Někdy zkoušel psát za dlouhých cest prérií, ale sešít před ním uskakoval a tužka ho neposlouchala. Mohl sice psát, ale potom nedokázal po sobě přečíst, co vlastně napsal.

Přes desky svého sešitu se podíval na druhý břeh potoka a uviděl první lewisii. Kvetla růžovými květy. Spodními zelenými listy byla přilepená na kámen, jako kdyby se bála, aby ji příval nestrhl. Ten kámen byl její domov. V žádném případě ho nemínila opustit. Držela se pevně.

Otevřel sešit a přečetl si poslední věty, které napsal.

Zdálo se, že nemají v očích nepřátelství, dělali jen práci, za kterou byli placeni, moc je nebavila, ale s tím už se dávno vyrovnali, měli prsty na spouštích a mířili na mě, nepřáli si stisknout, ale udělají to, stačí jen, abych se pohnul. V tu chvíli jsem si skoro přál, aby měli v očích nepřátelství, anebo aspoň vztek.

Znovu si uvědomil, jak pevně se Lewisie drží svého kamene, a začal psát.

Až výkřik – ozval se odněkud ze stráně, která se zvedala nad jejich tábořištěm – vrátil Liboria zpátky do Kulivých sbal. Tam někde byl člověk a byl v nebezpečí. Ne, nevolal o pomoc, Liborio ještě nevěděl, co se stalo, ani co ten výkřik znamená, všechno se událo příliš rychle, neměl čas přemýšlet o chladné naléhavosti toho hlasu. Nerozuměl slovům, která neznámý nad nimi vykřikl, protože zazněla v neznámém jazyce. Přesto věděl s jistotou, že nad nimi kdosi bojuje o svůj život.

„Pa – ka – či!“

Opět se ozval stejný hlas jediným slovem, které nedávalo žádný smysl, ale to už Liborio běžel k vozu, kde měl karabinu.

„Olivere! Tam – tam se něco děje!“

Také Oliver vytrhl karabinu, kterou měl v pouzdře pod sedlem, a rozběhl se do stráně. Liborio v mokasínech byl rychlejší. Běžel a za sebou slyšel Oliverův dech, praskot lámaných větví a padající kameny. Běžel pořád vzhůru za tím podivným hlasem už bez myšlenky, soustředěný jen na vlastní dech, na stráň před sebou. Všechny hlasy a zvuky se rychle vzdalovaly. Ustupovaly před tepem vlastní krve ve spáncích. Také barvy krajiny Liboriovi před očima splývaly a čas se zastavil. Zdálo se mu, že nějaká mlha padá na skály. Byly rozmazané a chvěly se jako skály namalované na velkém plátně, které vítr rozvlnil, a v tu chvíli už to nebyly skály, ale jen špatně namalovaný obraz skal.

Běžel dál a potom konečně uviděl štíhlou postavu s dýkou v ruce a velkého medvěda. Bez uvažování a bez míření stiskl spoušť. Uslyšel výstřel, zazněl jakoby z velké dálky, a ještě z větší dálky se přibližoval Oliver. Uslyšel jeho přerývaný dech. Také Oliver vystřelil.

Muž i medvěd byli příliš blízko jeden od druhého. Liboriovi se klepaly ruce, byl vysílený dlouhým během, a proto znovu vystřelil do vzduchu, ještě nechtěl zasáhnout medvěda, jen mu připomenout, že jsou tady, přinutit ho, aby se obrátil, anebo aby začal utíkat.

Měl pocit, že skály v pozadí se přestávají chvět a že také barev přibylo, a pak si uvědomil ještě něco. Muž ze stráně zmizel. Medvěd zůstal nad nimi sám.

„Už – si – nás – všimnul.“

Liboriovi ještě chyběl dech, ale dokázal zamířit.

„To – sice – není – přesně – to –

čem – sním – ale – budiž – už o nás – ví.“

Také Oliver dosud marně zápasil s dechem.

Liborio stiskl spoušť, ale nebyl si jist, zda

medvěda zasáhl.

„Počkáme – až – se – přiblíží.“

Potom uslyšel Oliverův hlas. Zazněl docela blízko.

„Toho se – nedočkáš! Utíká! Ne – nestřílej! Nech – ho – běžet!“

Dívali se za ním. Byl to muskva a jeho srst se ve večerním slunci purpurově leskla. Běžel trochu nejistě, jako kdyby váhal, zda se nemá raději vrátit. Liborio znovu zamířil. Muskva byl však už daleko. Nechal klesnout hlaveň karabiny a díval se za ním, dokud nezmizel v manzanitovém houští

„Pojď, podíváme se, co se vlastně stalo.“

Našli ho hned. Ležel nehybně v trávě a prsa i rameno měl červené krví.

„Indián. Myslel jsem si to, když jsem uslyšel ten výkřik,“ řekl Oliver.

„Sioux.“

„Jak jsi to poznal?“

„Na tom teď nezáleží.“

Ležel bez pohnutí, jako kdyby spal.

„Přišli jsme – pozdě?“ zeptal se Oliver.

Liborio poklekl k Siouxovi, ale ještě dřív, než se mohl přesvědčit, zda ještě dýchá, Indián otevřel oči. Liborio se povzbudivě usmál.

„Všechno bude zas dobré,“ řekl nepřesvědčivě.

Indián se nepohnul. Jen jeho oči žily, neproniknutelné, indiánské a nebylo v nich nic, jen černá zář.

„Rychle! Musíme ho dostat do tábora.“

„Jak to uděláme?“

„Nevím. Vím jen, Že to musíme udělat hodně rychle, anebo vůbec ne.“

Liborio strhl šátek, který měl na krku.

„Zvedni ho! Opatrně!“

Sioux měl stále oči otevřené, jako kdyby ho zajímalo, co s ním udělají, ale ne zas příliš, protože byl Indián a nic ho příliš nezajímalo. Díval se na Liboria lhostejným černým pohledem, a ani nezasténal, když ho Oliver trochu zvadl, aby Liborio mohl pod ním podtáhnout šátek a bizoním pláštěm přikrýt ránu, o kterou se zatím ještě nestaral, stačilo mu vědět, že tam je.

„Teď to bude bolet,“ řekl.

Utáhl plášť šátkem, aby rány tolik nekrvácely. Uslyšel lehký vzdech.

„Omdlel,“ ozval se Oliver.

„To nevadí. Snad je to tak lepší. Aspoň pro něho.“

Ze dvou větví a z Oliverova kabátu udělali jednoduchá nosítka a položili na ně Siouxe.

„Opatrně!“

Cesta zpátky byla delší, než předpokládali. Snažili se nést nosítka rovně. Moc se jim to nedařilo. Sráz byl strmý a kameny jim ujížděly pod nohama. Byl skoro zázrak, že Sioux z nosítek nespadl. Překážely jim karabiny, které si přehodili přes ramena. Větve nosítek byly křivé a kroutily se jim v rukách. Sestupovali rychle, ale stejně se Liboriovi zdálo, že cesta zpátky do tábora trvala celou věčnost ‚a že každým krokem byl Sioux těžší a těžší.

Konečně stáli na břehu potoka. Položili Siouxe do měkké trávy.

„Myslíš, že ještě žije?“

„Nevím.“

Liborio se rozběhl k vozu a vradl se s lahví rumu a několika kusy plátna ze staré košile. Byly skoro čisté. Ostatně jiný obvaz neměl. Přiložil hrdlo láhve k ústům Indiána a vydechl úlevou, když zjistil, že polkl.

„Nelej do něho tolik rumu. Těch obvazů jsi mohl přinést víc, ale s rumem šetři.“

Usmál se. Věděl už, že nemusí brát doslova, co Oliver říká.

„Potřebuje rum, aby zapomněl na medvěda. Jak se asi tvářil, když před ním stál? Jako každý Indián. Že je mu to jedno. Ale nebylo mu to jedno. A měl jen dýku. Musí na to zapomenout.“

„Podívej se! Otevřel oči.“

Znovu se Liborio setkal s černým lhostejným pohledem Siouxe a znovu se usmál, protože věděl, že ani ten pohled nemusí brát vážně.

Oliver přinesl mývalí kůži a složil ji Siouxovi pod hlavu.

„Měli bychom asi vyprat obvazy,“ ozval se Liborio stále ještě trochu udýchaným hlasem a Oliver se beze slova rozběhl k potoku. Liborio zatím vymyl kotlík a naplnil jej vodou. Další dvě plátěná vědra vody postavil o kousek dál. A pak už měl jen prázdný hrneček od kávy a trochu neurčitou představu, co bude dělat dál. Oliver už byl zpátky.

„Začneme?“ zeptal se.

„Už teď je asi skoro pozdě, ale začneme.“

Liborio rozvázal šátek a odhrnul bizoní plášť. Cítil na sobě Siouxův černý pohled. Bál se zvednout oči, aby mu v nich nepřečetl, co viděl. Byla to strašná rána, přes celá prsa a rameno. Na okrajích zasychala. Namočil čisté plátno do vody a začal ránu vymývat.

„Už ztratil hodně krve,“ ozval se Oliver varovně.

„Hodně mu jí ještě zbylo.“

Díval se, jak se krev mísí s proudem vody a pomalu, odtéká. Trochu se mu točila hlava.

„Už zase omdlel,“ upozornil ho Oliver.

„Já k tomu taky nemám daleko,“ přiznal se.

Konečně se objevila jasně zbarvená krev a zdálo se, že rána je čistá.

„Podej mi plátno.“

Bylo ještě mokré a Liborio ho opatrně položil na ránu a přidal ještě další dvě a nakonec mývali kůži, kterou měl Sioux jod hlavou, a utáhl přes ni šátek a pak ještě úzkým pruhem plátna připevnil obvaz na rameni.

„Víc udělat nemůžeme.“

Všiml si vybledlé kresby na bizoním plášti.

„To je zvláštní.“

„Co se ti nezdá?“

„Podívej se – tady je namalovaný medvěd.“

Opravdu – na bizoním plášti byla jednoduchá kresba medvěda a lovce s lukem, který na něho mířil.

„Co to znamená?“

„Nějaký příběh, který kdysi prožil při lovu a který pro něho byl tak významný, že si ho nakreslil na svůj plášť.“

„Tenkrát měl aspoň luk.“

„Dneska měl Jen dýku, ale zas měl štěstí, že jsme byli nablízku.“

Liborio si s údivem uvědomil, že už se stmívá. Jak dlouho celá příhoda s Indiánem medvědem vlastně trvala? Nevěděl.

Odněkud ze tmy se ozvala sova.

Zvedl se vítr a rozhýbal listy vodoklenu za potokem. Zazněly vzrušeným šepotem.

Vysoko nad nimi se uvolnil kámen a kutálel se ze stráně. Muskva se vrací? Anebo vyšla na lov horská puma?

V trávě zašelestil leguán.

Už dávno vyšly hvězdy.

Oheň tiše praskal. Liborio se díval do plamenů, jako kdyby soustředěně poslouchal, nějaký příběh, který mu oheň vypravoval. Potom na sobě ucítil Oliverův pohled. V záři plamenů – už zase zapnutý na všechny knoflíky – seděl v trávě a Liboriovi se zdálo, že patří k táborovému ohni, ale že kdyby, ho potkal někde jinde, že by tam také patří, protože nikde není doopravdy doma a nikde není úplně cizí.

Kazatel.

Ale moc nekáže. Protože…

Proč vlastně?

Uslyšel zaržání koně. Hlas, který patřil k noci jako praskot větví v ohni. Na okraji mihotavé záře plamenů ležel bez pohnutí Indián. Liborio si uvědomil propast, která je mezi nimi. Byl z jiného světa, vždycky měl takový pocit, když potkával Indiány, ale ještě ho nikdy s žádným z nich nespojila zář ohně. Sioux ležel bez pohnutí. Snad spal.

„Zapomněl jsi mi říct,“ ozval se tiše Oliver, „jak jsi poznal, že je to Sioux.“

Byla to první věta po dlouhém mlčení.

„To je zvláštní,“ řekl Liborio, „nevíš, proč každý – aspoň každý, s kým chci tábořit –, proč každý mluví u ohně tiše?“

„Proč se ptáš, když to víš?“

Liborio se usmál, a teprve potom si vzpomněl, že se Oliver vlastně ptal na něco jiného.

„Je to Sioux,“ řekl. „Poznal jsem ho podle kresby na bizonim plášti. Podle pásky na čele. A podle způsobu, jak má na pásce upevněné orlí péro, je to Indián z prérií.“

„A co dělá v horách?“

„Nevím. Kulivé skály jsou daleko od hlavních hřebenů a blízko prérii. Utahové se v nich někdy vynoří, ale nejsou tady doma. Siouxové sem snad přicházejí, když nemohou jít do Black Hills.“

„Nerozumím ti.“

„Já sám tomu vlastně taky moc nerozumím, ale traper, se kterým jsem kdysi tábořil, mi o nich vypravoval. Black Hills jsou pro Siouxe střed světa, kam chodí hovořit s Velkým duchem. Říkají jim Paha Sapa.“

„Ty si tedy myslíš…“

„Opravdu nevím, ale kdyby šel lovit medvěda, asi by si vzal luk a šípy. Anebo karabinu. Ale měl jenom nůž. A byl sám.“

„Snad máš pravdu.“

„Žije na prériích. Skutečný svět však hledá jinde.“

„V horách?“

„Snad. Je to svět, o kterém se mu zatím může jenom zdát a jen v horách Pahá Sapa, ale snad v Kulivých skalách, když je do Paha Sapa daleko.“

Několikrát se Liborio zvedl od ohně a šel k Indiánovi, který ležel stále stejně nehybně a tiše. Když mu přiložil láhev s vodou k ústům, napil se, ale oči neotevřel. Byla už skoro noc, když uslyšel Oliverův hlas.

„Podívej – probudil se!“ Přistoupil blíž.

„To je divné. Má oči otevřené, ale zdá se, že nás nevidí.“

Byl to Indián. Mohl udělat cokoliv. Mohl se zvednout ze země a přistoupit k ohni. Mohl zapískat na svého koně, který třeba někde nedaleko čekal, a zmizet s ním ve tmě. Bylo by to podivné, ale udělal něco ještě mnohem podivnějšího. Začal zpívat. Liborio nerozuměl slovům, ale melodie, na kterou je zpíval trochu chraptivým hlasem, byla plná tmy.

Wankanyan mičakelo

wáhkanyan mičakelo

čanonpa wan tokeča

Wankanyan mičakelo

Nagí i ksapa…

Melodie, trochu jednotvárná a kolébavá jako jízda prérií,– se pojednou zlomila. Spadla a už se nevrátila zpátky do sedla.

Wankanyan mičakelo

kola wanma jankaje…

Když se opět ozvala, byla to už trochu jiná melodie. Ale skončila stejně. Ani nevěděli, proč to udělali, ale po prvních slovech té podivné písně ustoupili ze Siouxova zorného pole. Nevidí je, a ani je nechce vidět. Vrátili se k ohni.

„Rozumíš tomu?“ zeptal se Oliver. „Nevím. Ale snad ano. Asi zpívá indiánskou píseň smrtí.“

„To jako zazpívá a pak umře?“

„Opravdu nevím. Snad.“

Zpíval dál. Přerývaně a s námahou.

Wankanyan mičakelo…

„Nevíš, o čem zpívá?“

„Traper, o kterém jsem ti vypravoval, žil dlouho s Indiány a jednou slyšel Indiánskou píseň smrti. Třeba špatně rozuměl, třeba si ji špatně zapamatoval, třeba si trochu vymýšlel, nevím, ale tu píseň mě naučil.“

Wankaja many waj

wankaja many waje

suka ojate wan

wankaja many waje…

Oheň už skoro uhasínal. Z ohořelých větvi občas vyšlehl plamen, už bez kouře a bez jisker, a jako provazolezec, který se marně snaží udržet rovnováhu, se zachvěl nad ohništěm. Liborio si pomalu vybavoval slova písně:

„Přijdu k řece a uvidím most,

velký most nad velkou řekou,

přejdu po mostě na druhý břeh

na druhý břeh té velké řeky…“

Ohniště bylo ještě žhavé a černajícími zbytky větvi pulsoval červený žár. Liborio pokračoval tak tiše, že mu Oliver skoro nerozuměl:

„Až se ohlédnu,

už nebude ten most,

ten velký most nad velkou řekou,

až se ohlédnu, uvidím hada

plavat přes řeku…“

Díval se přitom do ohniště, ze kterého stoupala medová zář:

„Už nikdy nepřejdu řeku,

most se proměnil v hada,

už nikdy nepřejdu řeku,

už nikdy…“

Naposled se hlas Siouxe zlomil a potom bylo ticho. Červený žár, který ještě bloudil ohništěm, byl stále váhavější.

WAMBANAGA

Prérie jak plavé moře

rozlila se po prostoře

a ze skal se ostrov stal.

Dlouho jsem k němu plaval

tím plavým vlnobitím…

Z neuveřejněné básně L. A. Schlesingera

„Řekl pas – a pak si to rozmyslel.“

Oliver tu větu vyslovil skoro zklamaným hlasem, ale to nic neznamenalo, protože kdyby byl doopravdy zklamaný, asi by ji vyslovil spíš radostně, nebo lhostejně, nebo ještě nějak jinak, jen zklamaně ne.

Liborio prožil neklidnou noc. Několikrát se probudil a šel k Indiánovi. Dýchal, pořád ještě dýchal, ale to bylo také všechno, co dokázal zjistit. Teprve k ránu Liborio usnul a probudilo ho až šikmé slunce, které mu svítilo do očí, a Oliverův hlas ještě byl rozespalý a chvílí mu trvalo, než pochopil, co vlastně říká.

Kdyby byl opravdový kazatel, asi by řekl něco o Bohu a o tom, jak to od něho bylo milé, že zraněnému Indiánovi dal ještě noc života. Byla to příležitost, kterou by žádný pořádný kazatel nepromarnil, ale promluvil spíš jako hráč pokeru.

„Řekl pas – a pak si to rozmyslel.“

Poker má přísnější pravidla než život, ale to znamená, že Indián je v pořádku, uvědomil si Liborio.

Zvedl se a chvíli mhouřil oči od oslepující sluneční záře. Nutně se potřeboval napít kafe. A skočit do potoka. Na pořadí nezáleželo. Nejlepší by ovšem bylo skočit do potoka a to kafe vypít tam. Ta představa ho skoro probudila.

„Tak co je s tebou?“ zeptal se Indiána.

Opět se setkal s jeho lhostejným temným pohledem. Rty měl trochu bílé od horečky, vypadal jako Indián, který se ještě minulý večer pral s medvědem, ale bude žít.

Snad.

Ne, určitě bude žít.

Uslyšel praskot větví v ohni.

„Uvaříš kafe?“ zeptal se Olivera.

„Za chvilku bude.“

Potok nebyl dost hluboký, aby do něho skočil, ale vítr za velkým balvanem v něm vyryl prohlubeň, do které se mohl potopit. Voda v první chvíli skoro pálila. Liborio otevřel pod vodou oči a uviděl nad sebou vířit v ledovém proudu bublinky vzduchu, hladina nad ním svítila duhovými barvami, oslepujícími a jiskřivými, a nějaká tráva se vlnila v proudu jako dlouhý zelený had.

Konečně vylezl z potoka a chvíli skákal po jedné noze na břehu, protože mu natekla do ucha voda. Potom byl už zase schopen říkat i delší věty.

„Bu-bu-bude-deme…“

Ještě té možnosti nemohl pořádně využít. Brada se mu rozklepala zimou. Probuzený však už byl.

Když vypil kávu a když se nasnídal i mlčenlivý Indián – už se dokázal trochu nadzvednout na loktech a vypít svůj díl kávy z hrnečku – konečně se ozval.

„Budeme muset vyměnit obvaz,“ řekl.

„A víš určitě, že přitom neusneš?“ zeptal se Oliver, který sledoval Liboriovo probuzeni s opravdovým zaujetím.

„Spíš zas usne on.“

„Dobře, tak začnem.“

„Ještě ne.“

„A co chceš dělat?“

„Natrhám bokard. Viděl jsem ho nahoře u potoka.“

„Půjdu s tebou.“

„Nemusíš. Dej vodu na oheň, plný kotlík jí dej, a než se začne vařit, budu zpátky.“

Bokard bylo zkomolené indiánské jméno pro rostlinu s protáhlými temně zelenými listy. Tvarem připomínaly plamen svíčky. Liborio ji zahlédl minulý večer nedaleko tábořiště na stráni nad potokem. Natrhal jen listy, jak ho to traper naučil, a vrátil se s nimi zpátky do tábora ve chvíli, kdy ze dna kotlíku začaly první bublinky stoupat k hladině. Hodil listy do kotlíku a pozoroval, jak se potápějí a jak začínají kroužit ve vodě, když se konečně pohnula. Cítil na sobě Indiánův pohled.

Nechal listy projít varem, potom je položil na kámen, rozdrtil oblázkem a dal na čisté řídké plátno.

„Snad je i nějaký lepši způsob, jak léčit zranění, ale jediné, co máme, je bokard.“

„Bokard je nejlepší ze všeho,“ ozval se Oliver, který to jméno slyšel poprvé v životě.

„Teď to bude bolet,“ rek! Liborio a podíval se na Indiána, zda je připraven.

Rozumí mu?

Ten sotva znatelně pohnul hlavou.

Tedy rozuměl. Že to bude bolet? Proč mu Liborio říká něco tak bezvýznamného?

„Tak dobře. Ať už je to za náma,“ řekl Liborio a jediným rychlým pohybem strhl obvaz z rány. Uslyšel jen sykavé vydechnutí a pak ticho. Indiánovi ve tváři zacukal sval a zuby měl sevřené. Mohl si dovolit omdlít. Bylo by to jednodušší. Udělal však něco jiného. Usmál se. Nikdy před tím a nikdy potom se už Liborio nedozvěděl víc o Indiánech než v tu chvíli.

Rána byla plná krevních sraženin, vypadala ještě hůř než minulý večer, ale skoro nekrvácela. Liborio ji vymyl odvarem z bokardu a přiložil na ni roztlučené listy zabalené do plátna, které před tím ochladil ve vlhkém stínu u potoka.

„Co budem dělat dál?“ zeptal se Oliver.

„Budem vyměňovat obklady z bokardu.“

„A potom?“

„Budem čekat, jak to dopadne.“

Indián už zase zavíral oči.

„Nespi!“ Liborio mu položil ruku na neporaněné rameno. „Nespi už! Nebo se probudíš až ve věčných lovištích a první, co tam uvidíš, bude, že žádná věčná loviště nejsou. Ale to už bude pozdě. Rozumíš mi vůbec? Víš, co ti říkám? Nespi! Už jsi spal dost, jak se jmenuješ?“

Indián otevřel oči a poprvé promluvil, trochu chraptivým, ale klidným hlasem.

„Wam – ba – na – ga,“ řekl.

„Těší mě…“

Odpověděl Liborio a ta nejobyčejnější věta, kterou si lidé říkají při představování, a které se proto vždycky vyhýbal, ho najednou rozesmála.

„Opravdu velice mě těší.“

Čím dál tím líp. Smál se dál. Wambanagova nehybná tvář se pojednou pohnula a Liborio si s údivem uvědomil, že se mu koutky úst opět pohnuly směrem nahoru.

„Já se jmenuju Liborio,“ řekl konečně.

„Liborio,“ opakoval Wambanaga jako ozvěna.

„A tady,“ Liborio ukázal na Olivera, „to je Oliver.“

„Liborio – Oliver – Wambanaga – nezapomene – ta jména.“

Wambanaga se rychle uzdravoval. Už: před polednem udělal první váhavé kroky a večer si sedl k táborovému ohni, sice s Calvadosovým vysokým sedlem za zády, aby si mohl rychle zas lehnout, kdyby si to rozmyslel, ale seděl s nimi a druhý den už byl tak silný, že vydržel poslouchat Oliverovo kázání.

Třeba kazatelem nakonec doopravdy je, usoudil Liborio, když uslyšel známý nakřáplý hlas, jak říká…

„… a to je kniha, o které jsem ti vypravoval. Jmenuje se bible. A to, co je v ní napsáno, je určeno taky pro tebe, Wambanago.“

Vybral si příhodnou chvíli. Wambanaga ho už mohl poslouchat, ale ještě nemohl utéci, kdyby ho Oliverovo kázání přestalo bavit. Odpověděl stejně váhavě jako vždycky.

„Wambanaga – slyšel – o bílém Bohu – který – všecko – ví.“

Oliver byl s odpovědí skoro spokojen.

„Není bílý,“ řekl jen, „je spíš melírovaný, je to Bůh pro všecky a je vševědoucí.“

„Wambanaga – nevěří – že bílý Bůh – všecko – ví.“

Oliver musel mít pocit, že špatně slyší.

„Co to říkáš za nesmysly?“ ozval se uraženě.

„Napsal – knihu…“

Ne, slyšel dobře.

„Napsal – knihu – říkáš – že bílý Bůh – napsal – pro – Wambanagu – knihu.“

„Napsal.“

„Bílý Bůh – neví – že Wambanaga – neumí – číst?“

Liborio byl Oliverovi vděčný, že po většinu času zapomínal, že je vlastně kazatelem, nechtěl mu kazit hru, ale stejně se začal smát a čím dál víc se snažil přestat, tím to bylo horší. Oliver předstíral, že neslyší, anebo spíš – protože bylo nemožné neslyšet Liboria, když už se jednou začal smát – že ten smích a rozhovor, který vede s Wambanagou, spolu nijak nesouvisejí.

„Já ti to přečtu,“ řekl.

Wambanagova odpověď byla překvapivě rychlý.

„Wambanaga – nepotřebuje – aby mu Oliver – říkal – co říká – bílý Bůh – ať bílý Bůh – promluví sám – Wambanaga – bude slyšet – jeho hlas.“

Liborio zavyl jako kojot. Oliver si ho konečně všiml.

„Můžeš mi vysvětlit, čemu se vlastně směješ?“

„Nezlob se, ale uznej, něco na tom; co říká Wambanaga, je.“

Nechtěl Olivera rozzlobit. Začínal mu rozumět. Měl pocit, že ani on nikam nepatří, ale že mu to tak nevadí. A bylo příliš krásně. Šikmé slunce. Štíty Kulivých skal byly červené v jeho září. Potok šelestil v trávě. Vzduch byl plný pryskyřičné vůně. Opravdu nechtěl Olivera rozzlobit. Jenže měl špatné zkušenosti s kazateli. S Oliverem ty ale neměly nic společného.

Chvíli bylo ticho. Oliver se díval někam nad Liboria tak upřeně, že se Liborio otočil a uviděl mrak, který se zachytil nad jedním z vrcholů Kulivých skal.

„Vypadá jako karfiól. Nezdá se ti, že vypadá jako karfiól?“ zeptal se smířlivě.

Oliver dál zkoumal mrak.

„Karfiól. No ovšem – karfiól.“

Myslel na něco jiného. Potom se najednou usmál a zas bylo všechno v pořádku.

Umí prohrávat, napadlo Liboria.

Oliver dál zamyšleně mhouřil oči na bouřkový mrak.

A nejen v pokeru.

Potom uviděl Olivera sedět na kameni. Pozoroval leguána, který chytal pod tomelovým keřem mouchy. Moc se mu to nedařilo. Buď vyrazil pozdě a moucha mu uletěla, anebo sice včas, ale na mouchu, která byla příliš daleko, a výsledek byl stejný, taky mu uletěla. Vždycky se podíval na Olivera, že jako za všechno může on. Byl to neobyčejně popudlivý leguán, a měl navíc špatný den.

„Tak pitomého leguána jsem ještě neviděl,“ prohlásil Oliver.

„Proč?“

„Jen se na něho podívej.“

Leguán se postavil na zadní a vyrazil. Pozdě jako vždycky. Ohlédl se vyčítavě na Olivera.

„Je úplně k ničemu.“

Leguán byl čím dál tím víc uražený.

„Neumí jen chytat mouchy,“ hájil ho Liborio. „Třeba se to někdy naučí.“

„Nikdy se nic nenaučí, protože je pitomý. Jen se na něho koukni.“

Ještě pořád stál na zadních. Vypadal v tu chvíli Jako miniatura klokana a díval se za odlétající mouchou s otevřenou hubou.

„A ani neumí prohrávat.“

Já to vlastně taky neumím, napadlo Liboria a šel si pro svůj zápisník, protože ho napadlo ještě něco. Posadil se u potoka a jeho voda ho odnesla někam jinam, do jiného času a do jiných míst, a ze sykotu vln se opět vynořily hlasy, na které nemohl zapomenout.

Seděli ve stínu a já stál před nimi obrácený tváří proti oknu, jeden křičel a vyhrožoval a druhý byl hodný a všechno chápal. V některých chvílích se tvářil skoro soucitně. Marně jsem se po celou dobu výslechu snažil uhodnout, který z těch dvou je větší parchant…

Potom na otevřenou stránku zápisníku padl stín.

„Proč to píšeš?“ zeptal se Oliver a teprve v tu chvíli bylo mezi nimi zas doopravdy všechno v pořádku; i když Liborio nevěděl, proč teprve v tuto chvíli, věděl jenom, že tomu tak je.

„Nevím,“ odpověděl.

„To už je všechno minulost. Zapomeň na to.“

V poledne pekl Liborio kukuřičné placky na žhavých kamenech kolem ohniště a Oliver mluvil o jídle. Trochu zasněně. Vždycky, když si vzpomněl na něco dobrého, díval se jinam, aby mu kukuřičné placky tu představu nekazily. A vždycky, když skončil, vrátil se pohledem zpátky ke kukuřičným plackám a ze.smutněl.

„Co máš proti kukuřici?“ zeptal se Liborio.

„Nic.“

„Tak se netvař tak nešťastně.“

„Kukuřičná mouka…“

Oliver se snažil najít na ni něco dobrého. Dost dlouho mu to trvalo.

„Kukuřičná mouka,“ připustil po chvíli neochotně, „je dobrá k zahuštění šťávy z dušeného masa.“

Wambanaga se opíral o Calvadosovo sedlo a oči mu svítily Jeho nehybná tvář tála. Za chvílí se začne smát. A hned přestane. Jeho rány ještě nebyly tak zahojené, aby se mohl smát moc nahlas.

„Nejlepší jsou medvědí tlapy pečené v žhavém popelu,“ vrátil se Oliver ke vzpomínání.

„Kukuřice je zdravá.“

„A co veverky pečené na medvědím sádle? Už jsi někdy jedl veverky?“

„Jedl. S kukuřičnou kaší jsou bezvadné.“

„Anebo bobři ocas. Už jsi někdy jedl bobří ocas?“

„S kukuřičnými plackami.“

„Je křehký jako…“

Oliver marně hledal přirovnání.

„Aby byl opravdu křehký,“ řekl trochu sklesle, „musíš ho zabalit do mokrých listů a nechat celou noc ve žhavém popelu.“

„Tak dobře. Máš pravdu, zkusíme něco ulovit,“ rozhodl Liborio. Zoufalství je nakažlivé. Čím déle Olivera poslouchal, tím menší měl chuť na kukuřičné placky. Snědli je co nejrychleji a zapili řídkým černým kafem.

„Wambanagó?“

„Wambanaga – slyší.“

„Nebudeš nic potřebovat? Jeden z nás tu mít že s tebou zůstat.“

„Wambanaga – bude čekat – sám.“

S ručnicemi na ramenou vydali se do stráně, šli proti vodě pořád výš, jednou zahlédl Liborio divokého krocana, vystřelil po něm, ale minul.

„Nic si z toho nedělej. Krocaní maso chutná skoro stejně jako kukuřičný placky,“ utěšoval ho Oliver.

Ale ani on svou příležitost nevyužil. Uviděl svého vidloroha příliš pozdě. Sice za ním také vystřelil, ale marně. Představa kukuřičných placek k večeři nad nimi visela jako bouřkový mrak. Teprve pozdě odpoledne narazili na malé stádo vidlorohů. Vítr byl příznivý. Vanul k nim. Opatrně se přibližovali na dostřel a ve chvíli, kdy vidloroh, který byl od nich nejblíže, začal větřit – něco se mu nelíbilo, znehybněl a díval se směrem k lovcům – v té chvíli vystřelili oba skoro současně. Stádo se rozprchlo, také jejich vidloroh vyrazil velkým skokem se stádem, ale dál už se nedostal, udělal jen ten poslední skok a zůstal ležet mezi kameny.

Večer. Liborio už zase kroužil nad ohněm v tábořišti a poslouchal klopýtavý rozhovor Olivera s Wambanagou, kteří seděli o kus dál, aby ho nerušili.

„Na kukuřičných plackách se nedá nic zkazit,“ řekl Oliver, „ale vidloroh…“

„Jaký je v tom rozdíl?“

„Udělat kukuřičný placky je práce, ale připravit dobře vidloroha je umění.“

„Tak se do toho dej a já se budu koukat.“

„Ne, je tvůj. Nebudem tě rušit. Soustřed se!“

Ještě mu dal pár zbytečných rad a šel za Wambanagou.

Liborio měl rád oheň. Rád dýchal jeho vůni. Rád se díval do plamenů. Rád poslouchal syčení mokrých větví a praskot těch, které hořely jasnými plameny. Rád u ohně mlčel, ale rozhovor mezi Oliverem a Wambanagou – slyšel je dobře – byl skoro tak dobrý jako mlčení.

„Ty neumíš hrát poker?“ ptal se Oliver.

„Ne.“

„To je škoda, ale zas ne tak moc velká, protože stejně nemáme pokerové karty.“

A potom padlo to kouzelné slovo.

„Mokasíny…“

„Umí – Oliver – hrát – mokasíny?“

„Ne.“

Wambanaga jen pomalu hledal slova.

Liborio rozdělal velký oheň, aby potom mohl na žhavém popelu udržovat nízké plameny. Celé ohniště už sálalo pod Železný rošt, který zavěsil na syrové tyče z lindových větví.

„Jen – v jednom mokasínu – je kámen,“ slyšel naléhavý Wambanagův hlas. „Oliver – ukáže – mokasín je prázdný – Oliver – ztratil – stopu – jen mokasín – s kamenem je dobrá stopa – tři dobré stopy – dobré stopy – dobrým směrem.“

Asi to nebyla příliš složitá hra, ale Liborio ji stejně nepochopil. Rozkrájel maso – oddělil kýty, které, později vyudí – a natloukl jednotlivé kusy masa oblým kamenem, obalil je rozdrcenými šalvějovými listy a položil na rošt. Nízký plamen, který se zvedal nad celým ohništěm, se roštu skoro nedotýkal.

V tu chvíli přišel Oliver.

„Nezlob se, že vyrušuju,“ řekl tak zdvořile, až z něho šel strach.

„Co je?“

„Můžeš mi půjčit mokasíny?“

„ProČ?“

„Potřebuju je.“

„Já taky.“

„Ale já víc.“

Liborio zul mokasíny a dál kroužil kolem ohně bos. Přes plameny viděl Olivera a Wambanagu, jak rovnají čtyři mokasíny do řady. Také Wambanaga byl bos a zcela v zajetí hry ještě dřív, než doopravdy začala. Na kámen, pod kterým ležely mokasíny, dal dlouhou dýmku, vyřezanou ze dřeva železného stromu, a Oliver položil vedle dýmky balíček černého tabáku.

„Patří k sobě,“ zabručel. „Jeden z nás by měl mít dýmku i tabák. Jinak to nemá smysl.“

Neměl tak docela pravdu. Liborio znal indiánský obřad kouření. Siouxové v dýmkách zapalovali vonicí rostliny a také kúru červené vrby rozetřenou na prášek.

Oliver se otočil k mokasínům zády a Wambanaga ukryl do jednoho z nich oblázek.

„Oliver – může hledat dobrou stopu.“

Zahleděl se na mokasíny, na Wambanagu a zpátky na mokasíny. Potom natáhl ruku směrem k mokasínu, který od něho ležel nejdál. V poslední chvíli si to rozmyslel. Pořád se díval na Wambanagu, který byl naprosto klidný, sledoval Olivera s nehybnou tváří pokerového hráče, ale i na tu dálku od ohně bylo vidět, že mu jeho hraný klid dá hodně práce. Konečně Oliver ukázal na jeden z mokasín.

„Dobrá – stopa,“ řekl Wambanaga a do hlasu se mu vloudilo rozčarování, i když se snažil říci ta dvě slova co nejlhostejněji.

Maso už hnědlo. Liborio rozhrábl ohniště a položil na maso čerstvé šalvějové listy.

Hra pokračovala dál. Teď to byl Oliverův hlas, který se ozval skoro s účastí.

„Špatná stopa,“ řekl.

A brzy potom už sebral z kamene dýmku i tabák. Wambanaga položil na kámen svůj nůž, se kterým stál proti medvědovi. Měl kostěnou střenku. Oliver dal na kámen širokou loveckou dýku. Zase seděli nad mokasíny zase ten, který hledal ukrytý oblázek hledá ho nejdřív v očích svého soupeře a teprv potom ukázal na jeden z mokasínů.

„Špatná stopa.“

„Dobrá stopa.“

Netrvalo dlouho a Oliver sáhl i pro Wambanagův nůž. Asi měl trochu provinilý pocit, chtěl hrát a snad mu tolik nezáleželo na výhře jako na samotné hře, a proto po chvíli vrátil na kámen Wambanagův nůž i dýmku

„Wambanaga – už nemá – nic – Wambanaga – už nemůže – dál hrát.“

Vysoko nad nimi kroužil orel.

„Vsaď tedy toho orla.“

Wambanagovi se zaleskly oči, jako když se v nich odrazily plameny ohně.

„Dobře – Wambanaga – sází – orla.“

A hra mohla pokračovat. Ještě dřív, než byly první kusy vidloroha upečené, prohrál Wambanaga i orla na nebi a Oliver se zvedl. Hra byla u konce.

„Chce – Oliver – živého orla – nebo chce Oliver – orla – kterého Wambanaga – úloví?“

Nesmyslná otázka, když se ještě sotva vlek po tábořišti a orel byl tak vysoko.

„Živého,“ odpověděl Oliver a hned ten nápad pustil z hlavy.

Ne tak Wambanaga.

Oliver se vrátil k ohni a položil před Liboria jeho mokasíny.

„Děkuju.“

Nad nimi visel orel. Bez pohnutí. Vysoko. A červené slunce. Docela nízko. Dlouhé stíny piňonového háje se položily kolem potoka, kam se pomalu přiloudal Wambanaga, a zůstal stá s tváří obrácenou k zapadajícímu slunci. Orel se pustil vzdušných vírů a začal plachtit na útesy. V jeho pomalém klouzavém letu byli cosi vznešeného, snad vědomí síly a mocí, snad pocit naprosté svobody.

Třeba právě to je důvod, proč je orel pro Indiány posvátný, uvědomil si Liborio při pohledu na kroužícího orla. „Podívej se, jak letí,“ řekl. „Je pořád ještě skoro na stejném místě. Ale jen proto, že chce,“ dodal.

Olivera už orel nezajímal. Opatrně odřízl tenký kus masa z vidloroha. „Vzpomeň si na kukuřičný placky,“ řekl. „Jen si na ně vzpomeň.“

Maso bylo horké. Rychle ho přehazoval z ruky do ruky.

„Být volný jako orel – to je pro Indiány tak samozřejmý jako dýchat.“

Dál hovořili každý o něčem jiném.

Oliver konečně ochutnal maso. A spálil se.

„Má zvláštní chuť,“ ocenil Liboria.

„To je šalvěji,“ odpověděl bezmyšlenkovitě.

„Bezvadnou chuť.“

„Ale zas tak samozřejmý, to není.“

Liborio ještě pořád sledoval kroužícího orla.

„Co není samozřejmý?“

„Vědí, že za pocit volnosti musí platit.“

„Jak?“

„Odvahou. Možná proto jsou pro Indiány orlí péra vyznamenáním za statečnost. Co myslíš?“

„Možné to je.“

Oliver byl plný dobré vůle.

„Určitě je to tak,“ přemýšlel nahlas Liborio.

„Máš pravdu. Určitě je to tak. Ale hlavně dej pozor na toho vidloroha,“ přerušil ho Oliver. „Už nepotřebuje moc. A žádný plamen. Stačí ho ještě chvíli nechat nad horkým popelem.“

Orel nad nimi kroužil, jako kdyby mu všechno kolem patřilo. Wambanaga ho prohrál v mokasínech. Takže nejen že mu nic nepatřilo, ale on sám patřil Oliverovi. Zatím si to ještě nepřipouštěl.

Minuly další dva dny, než se Wambanaga brzy ráno vydal sám do hor. Neřekl, proč odchází, ani kdy se vrátí, stoupal pomalu do stráně, a ani jednou se neohlédl. Často odpočíval. Potom Liboriovi zmizel z očí. Vrátil se, až když už slunce stálo vysoko.

„Může jít – Liborio – s Wambanagou – do hor?“ zeptal se.

„Hledáš muskvu?“

„Ne.“

„Ale třeba muskva hledá tebe,“

„Ne.“

Tím si byl jist. Jako kdyby jeho setkání s medvědem byla jen náhoda a jako kdyby věděl, že už se nebude opakovat.

„Mám si vzít karabinu?“

„Ne.“

Bylo tak jednoduché se, zeptat, co vlastně budou v horách dělat, ale Liborio se rozhodl, že počká, až mu to Wambanaga řekne sám.

„Liborio – bude potřebovat – sekeru.“

Spíš Wambanaga bude potřebovat, aby měl Liborio sekeru, a to byl rozdíl. Ale Liborio měl sekeru rád. Na začátku skoro všech táborových ohňů, které kdy zapálil, byla sekera. Rád cítil v ruce její tvar, rád vdechoval pryskyřičnou vůni dřeva a rád poslouchal, jak se do něho sekera zakusuje.

„Dobrá, vezmu s sebou sekeru.“

„A ještě…“

Wambanaga neznal, slovo pro lopatu, ale věděl, že i tu bude Liborio potřebovat. Přistoupil k vozu a ukázal na ni. Liborio ji opřel o kolo, když v ten první večer vyhloubil kruh pro táborový oheň, a od té chvíle tam zůstala.

„Lopata,“ řekl;

„Wambanaga – Ji: bude – potřebovat.“

Lepší by bylo, kdyby ji nepotřeboval. Přehazovat zem z jednoho místa na jiné se Liboriovi nelíbilo a skoro nic jiného se s lopatou nedalo dělat.

„Dobře,“ řekl. „Vezmu lopatu. A co dál?“

„To je – všechno – co budeme – potřebovat.“

My, – král Kulivých skal, mohl ještě dodat. Slyšení bylo u konce.

Dovlekl se k potoku, chvíli si jednou rukou cákal vodu na tváře a potom se opatrně složil do trávy a zavřel oči. Cesta do hor ho vyčerpala.

Ale stejně… Ještě neměl na hlavě korunu z orlích per, ale už se mu vracela jistota, že přání, které vysloví, vlastně není přání, ale spíš rozkaz. Liborio si představil kruh pomalovaných týpí; ztracených někde v prérii, Ve kterém vládne. Nevěděl, kde se v něm ta jistota vzala, ale do té chvíle měl pocit, že Wambanaga je jedním z náčelníků Siouxů a každý ho může poslouchat. Když ovšem chce. Ale taky nemusí.

„Čemu se směješ?“ zeptal se Oliver, který se právě vrátil z jedné ze svých bezcílných toulek.

„Vzpomněl jsem si, co mi o Siouxech vypravoval traper.“

„A co to bylo?“

„Náčelník může dát Siouxovi rozkaz a Sioux ho může splnit,“ řekl.

„Snad musí.“

„Ne – může. Kdyby musel, bylo by to stejné jako všude jinde. Může… Může ho poslechnout, a když se mu rozkaz nezdá, může jít za nějakým jiným náčelníkem, který nedává tak nemožné rozkazy, ale také může jít dál docela sám a obejít se bez náčelníků.“

„To je divný – nezdá se ti?“

„Snad. Ale především je to krásný. Asi všechno nějak souvisí s orlími brky, která Siouxové nosí na čelenkách.“

Oliver se na Liboria podíval, jako kdyby ho viděl poprvé v životě.

„Jak?“ zeptal se.

„Nevím.“

Ale vlastně věděl, proč je tomu tak, už ve chvíli, kdy pozoroval orla, který kroužil nad horami.

Mezitím se Wambanaga zvedl ze země a podíval se na Liboria takovým tím vědoucím pohledem siouxského náčelníka, který sice připouští možnost, že Liborio za ním třeba nepůjde, ale který je náčelníkem už dost dlouho, aby současně také věděl, že Liborio stejně půjde tam, kam jde Wambanaga, i když nemusí.

Proč?

Protože chce. On sám chce.

„A to je velký rozdíl,“ řekl Liborio, nechal Olivera, aby se dál divil, sebral sekeru a lopatu a vydal se za Wambanagou do stráně nad potokem. Ještě se naposled zastavil.

„A ani jednou se neotočil,“ řekl. „Všimnul sis toho? Ani jednou.“

Oliver se marně snažil potlačit úsměv.

„Kdo?“ zeptal se měkce.

„No přece Wambanaga.“

„Proč by se měl otáčet?“

„Aby se přesvědčil, že jdu za ním.“

Nevěděl, proč se Oliver začal smát nahlas. Šel pomalu za Wambanagou a uvažoval o tom, zda aspoň Oliver sám ví, čemu se vlastně směje. Byl v tu chvíli šťastný a nevěděl proč.

Stoupali pomalu, ale pořád. Konečně se Wambanaga zastavil v oblém sedle mezí dvěma štíty Kulivých skal. Bylo jen řídce porostlé manzanitovým houštím a tsugami a poseté balvany, které se skutálely z okolních strání. Mezi dvěma kameny uviděl Liborio prohlubeň se stopami náspu na okrajích. Byly už sotva znatelné.

Někdo tady vyhloubil jámu.

Proč to udělal?

A když už to udělal, proč na ni potom zapomněl?

Naplavená suť ji skoro zasypala. Wambanaga se díval na jámu pohledem, který už Liborio znal. O samozřejmých věcech se domluví. Tu suť by měl někdo vyházet zpátky a není žádný důvod, proč by s tím nemohl začít už teď.

Tak dobře.

Vzal lopatu. Její tvar se mu nelíbil a důvod, pro který si ji lidé vymysleli, ho také ještě nikdy nenadchl. Byla o něco menší než obyčejná lopata a o něco větší než polní lopatka, ale stejně se mu nelíbila. Ostatně vyhazovat zem a vědět, že ji déšť brzy stejně zase spláchne nazpátek… Začal házet příliš rychle a brzy cítil kapičky potu, jak ho šimrají na zádech. Kdyby aspoň věděl, k čemu je to všechno dobré.

Podíval se na Wambanagu. V jeho temných očích si přečetl, že je všechno v pořádku. Siouxský náčelník byl spokojený.

Aspoň někdo.

Dál vyhazoval suť na náspy. Kdyby měl větší lopatu, zvedaly by se rychleji. Ale čím déle házel, tím byla jeho malá lopata větší. Když minuly asi tak dvě hodiny, byla to už ta největší lopata, kterou dokázal uzvednout. Ale to už měl jámu skoro hotovou a náspy tak vysoké, že se spojily s vrcholy okolních balvanů.

„To je – dobré,“ řekl Wambanaga.

To není dobré, to je dokonce výborné, pomyslel si Liborio a odložil lopatu. Opřená o stěnu jámy rychle zase splaskla do původních rozměrů. Liborio se na ni chvíli zamyšleně šklebil a všechno jí odpustil. Byl s ní spokojený. Sám se sebou taky. Protože tam, kde našli jednu matnou vzpomínku na nějakou nesmyslnou jámu, byla teď opravdová jáma, sice pořád ještě nedávala žádný smysl, ale už se v ní mohl postavit a byla tak hluboká, že neviděl přes její okraje, a ještě víc byl spokojený proto, že se po celou tu dobu nezeptal Wambanagy, k čemu ji budou potřebovat. Ale skoro mu na tom přestávalo záležet.

Byla to opravdu pěkná jáma se stěnami skoro rovnými a čišel z ní chlad vlhké země. A ještě něco bylo na ní zvláštního. Když v ní seděl, viděl jen její stěny, a ty byly blízko.

Usmál se tomu nápadu. Kdyby ho vyslovil nahlas, zazněl by pošetile. Ale dlouhé měsíce prožil na prériích, které se zdály bez konce, jako moře se kolem něho vlnila bizoní tráva a daleké obzory splývaly s nebem. Anebo byl v horách, ale i z nich viděl zas prérii, anebo jiné hory, které byly daleko. Málokdy spal v místnosti, anebo pod plachtou svého vozu. Cítit kolem sebe čtyři stěny, tak blízko, že si na ně mohl sáhnout, mu připadalo neobvyklé.

„Liborio – bude potřebovat – sekeru,“ uslyšel za sebou Wambanagův hlas.

Vyskočil z jámy, ale ještě si stačil vzpomenout na zpěváka z Pinewoodu.

Ta cela má

je celá má…

A vzpomněl si na jinou celu. Její mříže byly skoro uměleckým dílem. Ale asi jen pro toho, kdo se na ně díval z druhé strany. Něco z té druhé vzpomínky se mu asi zrcadlilo v očích.

„Stalo se – něco?“ zeptal se Wambanaga.

„Ne, nic, nic, všechno je v pořádku.“

Kde nechal sekeru?

Zaleskla se před ním mezi kameny. Wambanaga už pomalu sestupoval k vysokým tsugám, které rostly pod sedlem.

„Liborio – dá – stromy – na jámu.“

Porazil asi deset tsug a oklestil je vždy jen po jedné straně tak, aby husté zelené větve zakryly jámu. Mezi kmeny nechával dosti široké mezery a ještě dva placaté kameny přes ně položil. Na konci dlouhého odpoledne vypadalo oblé sedlo skoro stejně jako na začátku, jáma opět zmizela.

Druhý den si Wambanaga vymyslel pro Liboria jinou zábavu. Zdála se jednodušší a mnohem méně namáhavá, ale jen tak dlouho, dokud ji nezkusil.

„Umí – Liborio – nehýbat se?“

Oliver zrovna foukal do ohně, podíval se na Wambanagu trochu ubrečenýma očima a odpověděl za Liboria.

„Umí. Dokonce o moc líp, než hýbat se. Jen se na něho podívej!“

Liborio ležel na břehu potoka s vlascem omotaným kolem prstu a snažil se ulovit rybu. Vlastně víc ležel, než se snažil, protože předem připouštěl možnost, že se mu třeba ani nepodaří rybu ulovit a že na tom vlastně příliš nezáleží. V potoce do té chvíle žádnou ještě nezahlédl, ale třeba jen proto, že se nedíval dost pozorně. Ostatně měli ještě kýtu z vidloroha. A pytel kukuřičné mouky. A sušené hovězí maso. Díval se upřeně do šelestící vody a chvílemi měl pocit, že se zastavila a on sám že letí proti proudu, stačilo však, aby se podíval na balvan v potoce a bylo po lítání. Vlasy dlouhé zelené trávy se kroutily ve vodě. Třeba se nějaká ryba skrývá v ní. Anebo pod kamenem.

Nehýbat se?

Ta představa mu docela vyhovovala.

„Wambanago!“

A v tu chvíli se to stalo – Indián zmizel. V jediné vteřině. Šel k němu a najednou tam nebyl. Místo Indiána uviděl Liborio jen sochu Indiána. Asi z bronzu. Jen kvádrový podstavec pod ní chyběl, ale i bez něho byla iluze skoro dokonalá. Wambanaga se zastavil uprostřed pohybu, a to nebylo obvyklé. V Liboriových časech tesali a odlévali lidé sochy, které se tvářily vznešeně a většinou stály. Ještě snad mohly ukazovat rukou někam k blankytným obzorům, ale to už bylo skoro všechno, co mohly. Anebo seděly. Na bronzových koních. V rukách meče. Ale aby si socha jen tak šla v nezapnutém bronzovém plášti a s orlím brkem nedbale zastrčeným za bronzový pásek na bronzovém čele – to bylo překvapující. Ale jinak byla socha, kterou Liborio uviděl, opravdu pěkná. S černýma skleněnýma očima. A někam šla.

Oliver si otřel slzy, které mu kouř vehnal do očí.

„Wambanaga – umí – nehýbat se,“ napodobil Wambanagův slovník nakřáplým hlasem.

Liborio vytáhl vlasec z vody – nechá rybu ještě den žít – a zamával jím Wambanagovi před očima. Byly dál skleněné. Nepohnuly se. Jen péro v čelence se měkce ohýbalo v mírném větru, ale o to nehybnější byl Wambanaga.

A potom najednou už nebyl odlitý z bronzu. Nepohnul se, nedokončil pohyb, ve kterém ho Liborio svým zavoláním zastavil, najednou však byl už jen Indiánem, který se nehýbá. Hra na sochu skončila. Ovšem jen pro Wambanagu.

„Liborio!“

Wambanagův hlas – ho zastihl v okamžiku, kdy seděl nad ohněm – nic na něm nevařil, bylo ještě daleko do oběda, měl jen oheň rád, a tak musel na tábořišti aspoň malým plamenem hořet od rána do večera – zůstal sedět jako před tím, ale ta obyčejná pohodlná poloha, do které ho zaklel Wambanagův hlas, rychle přestala být obyčejná i pohodlná. Cítil mravenčení v lýtku a vlasy ho šimraly na čele a také potřeboval přimhouřit oči před sluncem, které mu do té chvíle nevadilo, ale najednou o něm věděl a nemohl před ním uhnout.

„To – není – dobré,“ řekl Wambanaga.

Liborio uznal, že se ‚mu jeho první socha nepovedla.

Ještě několikrát ho Wambanagův hlas přikoval na místo, ale nikdy nebyl spokojený. Zdálo se však, že aspoň začíná být míň nespokojený.

Potom Wambanaga beze slova zmizel v zelené hradbě tsug nad tábořištěm a vrátil se, až když už slunce zapadalo.

Ale ráno už na Liboria zase čekal. Bez netrpělivosti. Jen se významně podíval na slunce, že už je vysoko a jako kdyby za to Liborio mohl.

Brzy potom už stoupali do hor. Wambanaga neřekl, kam jdou, ani co budou dělat, až tam budou, jen spěchal, aby už byli u cíle.

Jaký je to cíl?

To je vlastně jedno, pomýšlel si Liborio. Wambanaga ho určitě zná a to stačí.

Liborio si našel na spaní místo, kam ráno slunce nesvítilo, a i když spal dlouho, stejně se doopravdy probouzel ještě mnohem později, než vstával. Ráno nebyl nikdy na nic zvědavý. Snad jen na snídani. Takže mu ani příliš nevadilo, že neví, kam jdou. Spíš se mu zdálo, že jdou zbytečně rychle.

Wambanaga je zraněný, měl by být na sebe opatrnější. Měl bych mu to říct.

Ale neřekl nic.

Probudil ho až divoký králík. Už si zvykl, že Wambanaga má podivné nápady, a ani na okamžik nezapochyboval o tom, že divokého králíka pověsil na tsugu on. Ale jak se mu to podařilo?

Umínil si, že všechno, co ho s Wambanagou potká, bude přijímat jako indián, s ospalým zájmem, a i když v tu chvíli byl navíc ještě doopravdy ospalý, stejně se neovládl a skoro vykřikl.

„Podívej se! Tam – vidíš?“

Hned si uvědomil, že by byl udělal líp, kdyby mlčel, protože Wambanaga samozřejmě viděl divokého králíka mnohem dřív než Liborio a snad o něm věděl ještě dřív, než ho uviděl.

„To je – králík,“ řekl.

Jako kdyby vysvětloval nějakou samozřejmost dítěti, které je trošku tupé.

„To vidím taky,“ odpověděl Liborio, už zase odhodlaný se na nic neptat.

Ale divné to stejně bylo, protože králík visel přivázaný na vrcholku mladé tsugy. Nelíbilo se mu tam a marně se snažil uniknout smyčce. Stromek se zmítal jako ve vichřici. Liborio přistoupil blíž a všiml si ohlazeného kolíku pod tsugou. Wambanaga zachytil oko na kolík, ale uvázal jej na ohnutou tsugu. Když králík vlezl do pasti, vysmekla se smyčka a tsuga se narovnala. Byla pružná a dost silná, aby králíka unesla. Teď se houpal na špičce stromu, vyděšený a vzteklý.

„Budeme – potřebovat – živého – králíka,“ ozval se Wambanaga.

„Já vím,“ odpověděl Liborio, i když pořád ještě neměl nejmenší tušení, k čemu ho vlastně budou potřebovat.

Opatrně odřízl naolejovaný provázek, tsuga se uklidnila, ale králík škrábal a kroutil se a chvíli trvalo, než ho uchopil pevně.

Chodit po horách s živým králíkem v ruce nebylo tak jednoduché, jak si Liborio představoval.

Aby zůstal živý…

A aby zůstal živý tady, a ne někde za Obzorem.

Asi na stromě nevisel dlouho, protože zatím byl pořád ještě živý až příliš. A všechno mu bylo jedno. Liborio si klekl na zem a sevřel králíka mezi koleny. Konečně měl obě ruce volné. Když ho viděl, jak se houpe na špičce tsugy, bylo mu ho v té první chvíli líto, ale když se podíval na svoje ruce, lítost ho rychle přešla.

„Škrábe jako kočka.“

Sundal si šátek z krku a svázal králíka tak, že sice zůstal dál živý, ale už mnohem méně živý, než byl předtím. Potom se na něho zašklebil a řekl:

„No vidíš. A je to.“

Vzhlédl k Wambanagovi, ale uviděl už jen jeho záda. Wambanaga stoupal výš do stráně. Liborio se vydal za ním. Prošli lesem tsug až k oblému sedlu, ve kterém před dvěma dny Liborio vyházel a opět zakryl jámu. Králíka se už zase zmocnil neklid. Snažil se protrhnout šátek, ale byl příliš pevný a svíral ho příliš těsně. Liborio zvolna začínal chápat, co chce Wambanaga udělat. Odsunul jednu tsugu, která zakrývala jámu. Podíval se na Wambanagu. Neříkal nic.

No ovšem, má pravdu, je to tak.

Znovu si klekl a opatrně rozvázal králíka, ve kterém už zase svitla naděje na útěk a snažil se mu vykroutit.

„Ani nápad.“

Liborio ho rychle přivázal smyčkou k dalšímu z kmenů nad jámou. Opět vzhlédl k Wambanagovi, který opět neřekl nic.

Kdo mlčí, souhlasí.

Když králíka konečně pustil, mohl se sice dál pokoušet o útěk, ale utéci už nemohl, protože by musel vzít s sebou celou tsugu. Mezerou mezi kmeny sklouzl Liborio do jámy a podíval se nahoru, na Wambanagu, který pořád ještě mlčel. Už se naučil jeho mlčení rozumět. Usmál se a podal mu ruku. Wambanaga pomalu – rány ho jistě ještě bolely – sklouzl za ním do jámy. Potom nad sebou posunul kmen tsugy – zavřel dveře – a posunul blíž ke středu také kmen, ke kterému Liborio přivázal králíka, žebrováním větví pronikalo do jámy řídké světlo. Uviděli nad sebou přeškrtané nebe. Bylo prázdné. Wambanaga se posadil na zem a konečně promluvil.

„Když – orel – chytí – králíka – nikdy – už ho ‚– nepustí,“ řekl.

„Já vím,“ odpověděl Liborio, protože konečně opravdu věděl.

„Ale – orel – vidí – jako – orel.“

Také hra na sochu dostala teprve v té chvíli smysl. Už to nebyla jenom hra. „Až – orel – chytí – králíka – Liborio – chytí – orla.“

Podíval se na svoje ruce. Krev na škrábancích už zasychala. Asi brzy nasbírá nové. Věděl, že orlí drápy jsou ostré jako dýky.

„Dobře. Udělám to tak.“

Orel je lovec. Když zatne drápy, zapomene na všechno a na celém světě je pak jen on a kořist. V tu chvíli je slepý a bezmocný.

„Liborio – musí – být – rychlý.“

Ocel je silný a doba, po kterou zapomene na ostražitost, netrvá dlouho. „Budu rychlý, Wambanago.“

„Liborio – musí – dostat – orla – do jámy.“ – Ovšem. Nesmí zapomenout na křídla. Nejsou tak nebezpečná jako pařáty, ale stejně na ně nesmí zapomenout. „Dostanu ho. Uvidíš.“

Cítil, že se ho zmocňuje napětí. Představil si ten okamžik, kdy nad nimi zakrouží orel, a představil si stín jeho křídel, který se bude zvětšovat. Cítil svaly, jak se v něm napínají jen při té představě. Jaké to bude, až vyskočí ze země a mezerou mezi kmeny tsugy uchopí orlí pařáty. Jak dlouho bude trvat, než si orel uvědomí, že takhle si lov králíka nepředstavoval? A co potom udělá. A co udělá on – Liborio?

Králík nad nimi sebou škubal. Ještě pořád se nevzdával té krásné představy, že vystřelí pryč, někam daleko, do křoví, do lesa, do skal, na prérii, někam jinam, ale začínal ztrácet sílu, jeho věznění trvalo už příliš dlouho. Liborio zavřel oči.

Třeba dneska orel ani nepřiletí.

Napětí v něm povolilo. Čas se pomalu vlekl. Začala se ho zmocňovat ospalost. V jámě bylo chladno. Králík občas zašelestil ve větvích a pak bylo ticho. Mezerou mezi kmeny uviděl okraj mraku a pak se mihl nebem pták, malý a tak rychlý, že si Liborio nebyl jist, zda ho doopravdy viděl, anebo zda se mu jenom něco zdálo. Snažil se sedět bez pohnutí. Přestal si uvědomovat čas. Pomalu míjely dlouhé hodiny. Světlo v sedle začínalo slábnout. Štíty Kulivých skal položily do údolí první stíny. Králík se opět pokusil zbavit pout. Opět se vzdal a opět bylo ticho. Nic se nepohnulo.

Liborio si nebyl jist, jak dlouho vlastně spal, ale byl to jen mělký spánek, a když otevřel oči, byl pořád ještě ten dlouhý den a nad nimi nebe přeškrtané větvemi tsug a králík se opět pohnul, ale už se vzdával, už se vlastně vzdal.

Dřív než orla zaslechl z dálky jeho hlas.

„Kje – kje – kjek…“

Byl to opravdu orel? Nebyl si tím jist.

„Kje – kje…“

Ne, nemohl se mýlit. Tam někde v té šarlatové výšce se vznášel orel. Wambanaga znehybněl s tváří obrácenou do zářícího čtverce nad nimi a s očima přimhouřenýma, jako kdyby se bránil oslnění anebo jako kdyby měl strach, že orel zahlédne lesk jeho očí. Ani Liborio nedokázal odtrhnout pohled od přeškrtnutého nebe.

„Kje – kje– kjek…“

Hlas se nepřibližoval, ani nevzdaloval. A potom, se zatajeným dechem a proměněný v sochu, uviděl Liborio v šarlatovém světle – slunce už zapadalo – kroužícího orla. Nepohnul křídly. Jako kdyby se nad nimi otáčel na neviditelném kolotoči.

„Kje – kje – kjek…“

Také divoký králík zaslechl jeho volání a zmocnila se ho panika. Naposled se pokusil uniknout ze sevření smyčky. Liborio zaslechl šelest větví a rychlý klepot.

Dále.

Panika Je nakažlivá. Divoký králík už také věděl o orlovi a měl strach. Jak se kroutil a narážel na kmen tsugy, zaznělo to, jako když někdo klepe na dveře. A spěchá. Rychle, rychle otevřete!

Dále.

Na dveře ťuká orel.

Byl to nesmyslný nápad, ale úžasně Liboriovi pomohl. Napětí z něho spadlo.

A potom uviděl, jak se orel na obloze proměnil v kámen. Padal střemhlavým letem s přitaženými křídly a v poslední chvíli, když už byl těsně nad zemí, zahlédl Liborio, jak se z kamene vynořily pařáty a potom jak se nad nimi rozevřel velký hnědý deštník. V jámě se skoro zatmělo. Orel s rozepjatými křídly měřil snad dva metry, snad víc. Rychle zbrzdil pád a s neomylnou jistotou přistál. Králík sebou naposledy škubl.

Teď počká, až zhasne, aby ho mohl odnést někam vysoko do hor.

Teď neví o světě.

Liborio si ještě stačil vzpomenout na vyprávění lovce, který našel kostru orla zaklesnutou spáry do kostry velké ryby. Orel špatně odhadl svoje síly a zaútočil na příliš velkou kořist. Ale nedokázal ji pustit. Utopil se i s rybou.

Teď!

Liborio odstrčil kmen tsugy, jednou rukou uchopil pařáty orla a druhou odstrčil další kmen. V té první chvíli měl pocit, že drží v ruce obrovský deštník.

Jak ho dostane dolů?

Pověsil se na orla, který nepustil kořist, ale bezděčně stáhl křídla. V dalším okamžiku už byl na dně jámy. Teď měl Liborio tolik času, že se stačil ohlédnout po Wambanagovi. Opíral se o stěnu a usmíval se.

„Měli bychom mu svázat křídla,“ řekl Liborio a vložil do té věty tolik indiánské lhostejnosti, že se Wambanaga začal smát nahlas, protože hraná lhostejnost Indiánů je určena jen pro ty druhé, pro ty, kteří nejsou Indiány. Ani přáteli Indiánů.

Liborio ležel zkroucený na dně jámy, jednou rukou pořád pevně svíral pařáty orla a druhou položil na jeho křídla a ještě si na ně lehl, aby snad – až si konečně uvědomí, že to nebyl on, kdo lovil králíka, ale někdo jiný, kdo lovil jeho, orla – aby snad nezačal kolem sebe bít. Napětí v něm povolilo a začal se smát jako blázen.

„Měl jsem strach, že se mi to nepodaří,“ přiznal se po chvíli.

„Wambanaga – věděl – že Liborio – chytl – orla.“

„Je to tvůj orel.“

Ale orel byl ve skutečnosti Oliverův a Liborio, když mu ho na tábořišti předával, byl opravdu zvědavý, jak se bude tvářit a co s ním udělá. Silnější než zvědavost byl však pocit úlevy. Chytil živého orla. Chytil ho rukama, jako Indián. Donesl ho do tábora. Jeho úkol byl u konce. Vlastně po celou dobu – kdy už věděl, co musí udělat – si nebyl jist, zda se mu to podaří. Vzpomněl si na ten krátký okamžik, kdy orel nad nimi rozevřel křídla a najednou byla všude tma.

Měl drápy ostré jako dýky, byl neustále připravený je do někoho zabodnout, a Liborio byl pořád nejblíž. Někde na stráni z nich pustil divokého králíka. Liborio si ani neuvědomil, kdy a kde se to stalo. Ale o těch drápech věděl, a proto držel pařáty skoro křečovitě, jako kdyby držel deštník ve vichřici. Třeba poletí s ním, ale v žádném případě ho nepustí. Lokty pevně svíral orlí křídla.

„Tady máš toho orla,“ řekl a podával ho Oliverovi, opatrně, jako kdyby měl strach, aby mu v rukách nevybouchl.

Mohl by to udělat. Určitě by mohl.

Oliver, i když také on teprve v tu chvíli našel vysvětlení pro Liboriovy a Wambanagovy cesty do hor, a snad si s nimi spojil i hru na sochu, se tvářil, jako kdyby všechno už dávno věděl, vyhrál orla a teď ho má. To bylo celé.

„Drž ho pevně,“ varoval ho Liborio.

„Neboj se.“

Liborio cítil Oliverovu ruku vedle své a konečně mohl uvolnit sevření prstů.

„Pozor na křídla!“

„Dám na ně pozor, neboj se!“

„Já už se nebojím. Teď jsi na řadě ty.“

„Vím.“

Ale ruku Liborio otevřít ještě nedokázal.

„Asi budu teď navždy chodit po světě, jako kdybych držel v pravé ruce orla,“ řekl.

Nikdo si ho nevšímal.

„Anebo deštník,“ dodal.

Opatrně zkusil pohnout prsty. Bolelo to. Narovnal je. Skoro se mu to podařilo, ale bolelo to ještě o trochu víc. Když vzhlédl, uviděl Olivera. Držel v rukách orla a díval se na Wambanagu, který se usmíval.

„Orel – je – Olivera.“

Také Oliver se usmál. Skoro smutně.

„Řekl jsem to jenom tak,“ ozval se.

„Oliver – řekl – že chce – orla – a že chce – aby orel – byl živý.“

„Ty nikdy nezapomínáš?“

Vlastně ta věta ani nezazněla jako otázka.

„Wambanaga – nikdy – nezapomene.“

Najednou jako kdyby mluvili o něčem jiném. Orel tam ještě byl, ale už na něm nezáleželo.

„Já taky nikdy nezapomenu.“

Jako kdyby stál na břehu a díval se za lodí, která odplouvá. Liborio bezmyšlenkovitě pohyboval prsty pravé ruky – krev se mu do nich rychle vracela – a snažil se pochopit, co se vlastně stalo. Něco se určitě stalo, ale co?

Oliver si chvíli prohlížel orla. Potom ho pustil a rychle uskočil z dosahu jeho ostrých drápů. Orel se rozletěl při zemi, zprvu mátožně, ale rychle se mu vracela jistota. Potom tíž zaslechl hukot jeho křídel. Chuví – chuví– chuvíí…

Konečně se zvedl a nabral rychlost.

Hučení znělo stále slaběji. Dívali se za ním, dokud nezmizel mezi skalami. Zapadající slunce se naposled odrazilo od jeho křídel. V jedné chvíli vypadal jako velký červený deštník, který vítr odnáší.

Chuví –chuví – chuvíí…

Potom bylo ticho.

„Liborio?“

Uvědomil si, že Wambanaga mluví k němu. Otočil se. Sioux držel v ruce malý kámen. Modře se leskl.

„Co to je?“ zeptal se Liborio.

Wambanaga mu kámen beze slova podal. Měl čtvercový tvar, byl plochý a na jednom okraji měl provrtanou dírku pro úzký provázek z bizoní kůže. Liborio nikdy modrý kámen u Wambanagy neviděl. Když ho držel v dlani, zdál se mu lehký.

Všiml si několika čar, které kdosi vyryl do ohlazené plochy. Nebyl to obrázek ani ornament, jen několik čar. Nedávaly žádný smysl.

„Je – Liboria,“

„Ty mi ho dáváš?“

„‚Ano.“

„Modrý kámen…“

Opět se Liboria zmocnil pocit, že stojí na břehu a dívá se za odplouvající lodí. Uslyšel Wambanagův hlas.

„Snad – je modrý…“

Byl určitě modrý. Liborio o něm ještě nic nevěděl, ale ‚toto věděl určitě. Držel v ruce malý oblázek a byl modrý.

„Snad – je – kámen…“

Také tím si byl Liborio jist. Malý placatý kamínek. Otáčel ho v prstech.

„Je – to – hlas!“

„Jaký hlas,“ zeptal se.

„Hlas – Wambanagy.“

„A co říká?“

„Liborio – Je přítel – Wambanagy – kámen – říká – že Liborio – je přítel.“

„Děkuju ti.“

„Každý – z nás – každý – kdo uvidí – modrý-kámen – každý uslyší – hlas – Wambanaga – hlas – který říká – Liborio – je přítel.“

„Budu nosit tvůj modrý kámen, Wambanago. Bude mi připomínat naše setkání.“

A už tu zase byla loď. S plnými plachtami odplouvala od břehu. Kde se v Liboriovi vzala ta představa, tak nesmyslná v horách obklopených prérií?

Proč mu Wambanaga podává ruku?

Stiskl ji.

Ještě Wambanaga něco řekl Oliverovi a Oliver mu odpověděl. Ale Liborio věděl, že ta slova nejsou důležitá. Opravdu důležité bylo to, co si neřekli.

A potom už Wambanaga odcházel dolů podle břehu potoka. Šel pomalu, ale už ne proto, že byl poraněný medvědem a že jeho rány se ještě docela nezahojily, ale proto, že byl náčelník. Výsledek byl sice stejný, šel pomalu, ale byl to přesto nesmírný rozdíl.

Snad se ani nedivili, když hradba manzanitového houští se před ním otevřela Jako opona na jevišti a když na břeh potoka vystoupili dva mladí Indiáni a vedli tři osedlané koně. Nepodívali se na Liboria ani na Olivera. Prostě tam stáli a čekali, až k nim Wambanaga dojde.

Měli přijít do tábora. Měli jim podat ruku, obřadně a skoro slavnostně, jak to Indiáni vždycky dělají. Měli s nimi vypít řídkou černou kávu se spoustou cukru. Ale stáli tam netečně v průzračném večerním světle, a když k nim Wambanaga došel, pomohli mu do sedla a opět se Liboriovi zdálo, že ne proto, že by tam sám nevylezl, ale proto, že je jejich náčelníkem – a potom skočili sami do sedel. Zelená opona z manzanitového houští se za nimi zavřela. Konec představení.

„Co tomu říkáš?“ zeptal se Liborio.

„Odešel.“

„To vím taky, ale…“

„Co?“

„Jak se dozvěděli, že je tady?“

„Nevím.“

„A jak je to možné, že také Wambanaga o nich věděl? Věděl, že přijdou.“

„Nevím, Liborio, opravdu nevím.“

„Nejdřív Jsme přece museli chytit živého orla, a teprve potom mohl odejít.“

„Máš pravdu. Nezapomněl, že vsadil do hry orla a že prohrál.“

„Jak věděl, že ho chytíme dneska?“

„To nemohl vědět.“

Oblaka nad štíty Kulivých skal byla prozářená tím podivným světlem, které připomíná krev.

„Museli o Wambanagovi vědět po celý ten čas, kdy byl s námi.“

JSEM TU, ABYCH TĚ CHRÁNIL

Hanyewikla kola vajelo

Pehanwan kojag majelo

Cetan waan koják majelo…

Měsíc je můj přítel,

má křídla jako jestřáb

a letí daleko a opět se vrací…

Píseň Wambanagy

Vždycky když Liborio uhasil oheň na tábořišti a očazené kameny, které ohraničovaly ohniště, položil na vypálený kruh, měl pocit, že za sebou zamkl dveře.

Pomalu sestupovali dolů na druhou stranu Kulivých skal a když se před nimi poprvé otevřel výhled na prérii, zastavil spřežení. Mezi dvěma oblými vrchy – kamenné štíty Kulivých skal už nechali za sebou – uviděl plavý pás, tak rovný na místech, kde se dotýkal plechového nebe, jako kdyby ho někdo nakreslil podle pravítka. Prérie. Slunce ještě stálo vysoko, mohli jet dál a tábořit na pláních, ale… jaký by vlastně mohli mít důvod, když Wambanaga už od nich odešel, aby ještě zůstali v horách? Potřebují k tomu nějaký důvod?

Také Oliver zastavil Calvadosa a díval se zamyšleně na prérii chvějící se v žáru slunce.

„Kolik jsi říkal, že dostaneš v Denveru za sto liber mouky?“ zeptal se.

„Devět dolarů.“

„A sám jsi zaplatil?“

„To je opravdu zajímavé.“

„Denver je daleko.“

„A ceny mouky tam pořád stoupají?“

„Skoro pořád. Lidí nemají čas pěstovat obilí. Hledají zlato.“

„Takže když přijedeme později, dostaneš za sto liber mouky třeba už deset dolarů?“

„Třeba.“

„Tak proč spěcháš?“

Liborio seskočil z vozu a otočil se k prérii zády.

„Já že spěchám?“ zeptal se.

A tak zůstali u malého pramene na kraji prérie ještě dva dny.

Neviděli je přijíždět. Snad zpozorovali Liboriův oheň už z dálky a přiblížili se po prérii velikou oklikou.

Ale proč by to dělali?

Snad přijeli stejnou cestou, přes sedlo Kulivých skal, jako Liborio s Oliverem. Ale stejně se už od první chvíle chovali podivně. Byli tři a měli na sobě modré uniformy kavaleristů, každý měl v jedné ruce karabinu a v druhé uzdu svého koně, nemířili na Liboria, ani na Olivera, ale proč nenechali karabiny v pouzdrech u sedel? Byli to vojáci, ale nebyl s nimi ani důstojník, ani seržant, byli jen tři, a to všechno bylo neobvyklé. První lidé, krom Wambanagy a jeho dvou mladých Siouxů, které uviděli po dlouhé době, vypadali jako kdyby zrovna utekli z vězeni. A toho velkého zrzka odhadl Liborio asi tak na deset let. Míň dostat nemohl.

Chvíli beze slova stáli na kraji planiny, kde Liborio s Oliverem tábořili. Potom seskočili z koní, přehodili uzdy přes hrušky sedel a dva z nich se vydali k Oliverovi, který byl blíž.

Liboria napadlo, že by třeba nebylo špatné, kdyby šel – docela nenápadně – k vozu. Měl tam svoji karabinu a také Oliverův kolt tam visel. Asi by bylo dobře, kdyby k nim měl blíž. Oliver to už udělat nemohl. Vzpomněl si na jiné vojáky…

Měli vlastně jen jiné uniformy. Potom se vydal k vozu.

„Stůj!“

To platilo jemu a byl to zrzek, jehož hlas ho zastavil. Dokonce i hlas měl nějaký zrzavý.

Liborio ještě netušil, co se vlastně stalo a co bude dál, jen už věděl, že toto setkání asi dobře nedopadne. Odhadl vzdálenost, která ho dělila od vozu.

Kdyby se rozběhl…

Zůstal stát a díval se, jak přicházejí. Zblízka vypadal zrzek ještě o něco hůř. Snad opravdu jen na deset let vězení, ale v samovazbě. Slehl po Liboriovi pohledem a šel dál k Oliverovi.

„Co tady děláte?“

„Táboříme,“ odpověděl Oliver.

„To vidím taky.“

„Tak proč se ptáte?“

„Chci to vědět.“

„Teď to víte – a můžete jet dál.“

Oliver před nimi stál, jako kdyby si nebyl vědom nebezpečí, které představují. Byli to vojáci. Jsou tady proto, aby udržovali v kraji pořádek. Snad tomu doopravdy věřil. Aspoň se tak tvářil.

Jako kdyby se lidé změnili jen tím, že si obléknou nějakou uniformu, napadlo Liboria a znovu změřil pohledem vzdálenost, která ho dělila od vozu.

„Co udělám, to nechte na mně,“ řekl zrzek zlověstně, ale pak se sám zasmál tomu, jak se mu ta věta povedla. Nebyl to nakažlivý smích.

Mezi bandity a vojáky nemusí být vždycky tak veliký rozdíl, jak by se třeba zdálo. To Liborio věděl dávno předtím, než poprvé vyjel na prérie. Jeden z nich se ale pořád držel vzadu. Skoro to působilo dojmem, že nechce mít se svými druhy nic společného, a v tom byla pro Liboria a Olivera naděje malá, ale neměli žádnou jinou. Třeba se zrzkem a s tím druhým vojákem opravdu nesouhlasí. Nechce jít s nimi, ale nemůže ani jet dál sám, vyslal je nějaký seržant nebo poručík na hlídku všechny tři, a jen proto zůstává, ale nic víc. Potom by byli dva proti dvěma. Mají sice karabiny, ale zdá se, že nemají chuť je použít. Letmo si prohlédl druhého vojáka, který se zastavil blízko Liboria, snad aby ho měl na očích. Byl hubený a mračil se jako čert.

Zatím k tomu ještě nemá důvod, napadla Liboria.

Pohnul se o krok blíž k němu.

Ale třeba už ho brzy bude mít, o to se postarám.

„Jsem tu proto, abych tě chránil,“ slyšel, jak říká zrzek Oliverovi, a hned slyšel také, že se sám zasmál tomu vtipu. Patřil k lidem, kteří vždycky, když řeknou něco vtipného anebo když si myslí, že řekli něco vtipného, se první, dají do smíchu, aby snad ostatním ta legrace neunikla.

„A já jsem tu zas jen proto, že se dovedu o sebe postarat sám,“ odpověděl Oliver.

„Ničemu nerozumíš.“

„A dej ten prst ze spouště, mohla by vyjít rána a pak už bys neměl nikoho, koho bys mohl chránit“

„Vidíš, už jsi to sám řekl. Uznáváš tedy, že jsem tu proto, abych tě chránil.“

Lpěl na té představě a nenechal si ji vzít.

„To už jsem slyšel.“

„Siouxové se vzbouřili,“ pokračoval zrzek. „Vypalují ranče.“

„Tady žádný ranče nejsou.“

„Ale jseš tu ty, a já jsem tady proto, abych…“

Byl opravdu nesnesitelný v té uválené uniformě a se zmačkaným kloboukem na hlavě. Uniforma by mu slušela, mohla by být i šedě pruhovaná anebo modrá, na barvě tak nezáleželo, rozhodně by však k ní měl nosit železnou kouli uvázanou na řetěz k noze, protože nejenomže vypadal jako bandita, ale zřejmě doopravdy banditou byl.

„Jsem kazatel,“ prohlásil Oliver důstojně.

„A já jsem tu proto…“

„Ten, který nás oba chrání, nepotřebuje karabinu,“ přerušil ho Oliver tak zbožně, že se Liborio skoro lekl té nenadálé proměny.

„Ale tobě by se karabina teď hodila, co?“ zasmál se zrzek.

Oliver, když neuspěl se zmínkou o Bohu všemohoucím, to zkusil jinak.

„Snad bys měl opravdu odejít,“ řekl skoro prosebným hlasem, ale současně vyrazil jako blesk, a než si zrzek uvědomil, co se děje, vykopl mu karabinu z ruky.

„Vidíš, že se dovedu o sebe postarat sám?“ zeptal se mírně.

„To ti přijde draho.“

Teď měli oba ke svým karabinám skoro stejně daleko.

„Nech ji ležet,“ přikázal Oliver, když viděl, že se zrzek pohnul, a už nebyl kazatelem. Tře –

Anebo stejně dobrá. Rozhodně na ni byl zvyklý.

„Stůj!“

„Tak kam mám jit?“ zeptal se.

„Někam jinam. Třeba ke kazatelovi. Můžete se držet za ruce.“

Konečně se zrzkovi povedla věta, která ho uspokojila. Zasmál se skoro potěšeně. Ale nepřestával si třít rukou bradu.

Liborio přešel k Oliverovi a zůstal vedle něho stát.

Zrzek si bez spěchu došel pro svou karabinu. Potom zas stáli proti nim tři vojáci, dost daleko jeden od druhého, aby nikdo nikomu nepřekážel, kdyby se přece jenom rozhodli střílet, a uprostřed byli Liborio s Oliverem. Zrzek si už zase třel rukou bradu. Byl to přemýšlivý pohyb a vůbec se k němu nehodil.

„Tak co tomu říkáš teď?“ obrátil se na Olivera.

Oliver mlčel. Něco se s ním stalo. Kousal se do rtu a díval se do země. Vypadal skoro provinile.

„Tak už jsi to konečně pochopil?“ dotíral na něho zrzek.

„Už.“

Stručnější být nemohl.

„Tak co myslíš?“

Zrzek měl chuť si chvíli povídat.

„Myslím, že jste tři parchanti…“

Konečně se Oliver odhodlal mu vyhovět.

„A ty si myslím,“ pokračoval, „že zas nejste tak velký parchanti, abyste nás zastřelili, i když by to pro vás bylo jednodušší.“

„Proč si myslíš, že to neuděláme?“

„Protože už jste to mohli udělat.“

Ale stejně to byl najednou jiný Oliver. V jeho hlase – ve slovech ne, zatím jen v hlase – zaznělo vědomí prohry.

„Kam jedete?“ zeptal se zrzek.

„Do Denveru.“

„A co máte v tom voze?“

„Mouku.“

„Dobře,“ usmál se zrzek a konečné si přestal třít rukou bradu. „Tak jeďte dál do Denveru. Nemám nic proti tomu. A prodejte tam tu mouku. Ale víš co ještě před tím uděláte?“

„Ne.“

„Dáte nám každý, dobrovolně – to je důležitý, že to uděláte dobrovolně, to si zapamatuji – dáte nám každý dobrovolně dvacet dolarů. Rozumíš?“

„Rozumím.“

„Nejsme zloději.“

„Ne?“

„Ale nikdo nám nemůže zakázat, abysme nepřijali malý dar. Z vděčnosti. Za ten pocit bezpečí, co teď máte, víš? Malý dar, daný z čístýho srdce, víš, jak to myslím?“

„Vím.“

Oliver byl najednou tak pokorný, že si skoro ani nebyl podobný.

„No konečně, ale trvalo to.“

„Jenže…“

Oliver byl v rozpacích. Musel dvakrát polknout, než dokončil větu…

„Jenže my těch čtyřicet dolarů nemáme.“

„To mi nevykládej!“

„Opravdu je nemáme.“

„Nehraj si s náma. Varuju tě!“

„Všechny peníze jsme dali za mouku. Tři dolary za sto liber.“

Oliver byl zřejmě v koncích, ale jeho vysvětlení zaznělo skoro věrohodně.

„A, potom jsem měl smůlu,“ dodal rychle.

„Až teď máš smůlu, nepleť si to.“

„Měl jsem v ruce dva krále a tři dvojky,“ nedal se vyrušit Oliver. „A na stole všechny peníze, který nám zbyly.“

„A co bylo dál?“

„Dál už nic. Snad jen to, že ten kluk, který seděl proti mně, vyložil sedmičku, osmičku, devítku, desítku a spodka. Všechny v jedný barvě.“

„Nevymýšlej si!“ ozval se výhružně zrzek.

„Můžeš se zeptat. V Pinewoodu si budou na tu hru pamatovat.“

Zrzek byl skoro přesvědčený. A zmocňoval se ho vztek. Ještě dřív, než stačil cokoliv říci, ozval se opět Oliver. Asi měl strach z toho, co by mohl zrzek snad udělat. Jeho hlas se trochu chvěl.

„Ale vím – já vím, že vám dlužíme těch čtyřicet dolarů,“ řekl.

„Jak je chceš zaplatit?“ zeptal se zrzek.

„Snad…“

Už zase musel Oliver s námahou polknout.

„Snad bys mohl, místo těch dolarů, odejet s Calvadosem,“ vypravil potom ze sebe.

Nechtěl tu větu vyslovit. Ale musel.

„Neblázni, Olivere,“ zašeptal Liborio, který měl pocit, že špatně slyšel.

„Mlč!“ zasykl Oliver tak rozhodně, že už se Liborio dál nesnažil mu jeho nápad rozmlouvat.

„To je ten plavák?“ zeptal se zrzek a oči mu zazářily.

Na Západě každý poznal dobrého koně. Stačilo, aby se na něho jednou podíval. Ale Calba se k tomu zbožnému povolání někdy zas vrátí, ale v tu chvíli na ně zapomněl. Nemělo cenu obracet zrzka na lepší cestu domluvami.

„Dobře, necháme toho,“ ozval se zrzek smířlivě, ochotný na všechno zapomenout. „Zaplatíte každý deset dolarů za to, že chráníme vaši stezku, a můžeš mi věřit.“

„Tobě bych nevěřil, ani kdybys mi řekl, že zítra ráno vyjde slunce.“

„Zaplatíte každý patnáct dolarů.“

„Nezaplatíme nic a ty koukej vypadni!“

„Dvacet dolarů.“

„Zkus mi je vzít!“

„Nejsem zloděj.“

„Ale jseš.“

Zdálo se však, že zrzek, i když už byl bez karabiny, neztrácí jistotu.

„Tak zaplatíte, nebo ne?“ zeptal se. „Už mě to přestalo bavit.“

„Mě to ještě nezačalo bavit.“

Proč ho Oliver provokuje? napadlo Liboria. Stál stranou vedle dalšího vojáka, který sice měl v ruce karabinu, ale nemával jí Oliverovi, ani Liborioví před nosem, stál tam jen, mračil se, ale snad si ani neuvědomoval, že má v ruce karabinu a k čemu by jí mohl použít. A ještě dál byl třetí voják, který se pořád tvářil nezúčastněně.

„Tak zaplatíte, nebo ne?“

„Ne.“

V tu chvíli si ti dva už skutečně neměli dál co povídat. Zrzek to asi uznal, protože se nahrbil – skoro obřadně tím dal najevo, co bude následovat, ještě tím poskytl Oliverovi poslední příležitost, aby uvážil, co bude pro něho nejlepší, a teprve potom proti němu vyrazil sevřenou pěstí. Byl větší, těžší a silnější než Oliver, ale ten byl zas o hodně rychlejší a uhnul skoro bez námahy. Zrzek na okamžik ztratil rovnováhu, když mu ruka vyletěla do prázdna, a potom už byl na řadě Oliver. Zasáhl zrzka do brady, a i když mu ruka sjela – byl k němu v tu chvíli otočený bokem – stejně zrzek zakolísal a potom se pomalu snesl k zemi. Držel si bradu v dlani a vypadal skoro jako ten leguán, který neuměl chytat mouchy, překvapeně a uraženě.

„Tak už mi věříš, že se o sebe dovedu postarat sám?“ zeptal se ho Oliver.

V tu chvíli si voják vedle Liboria konečně uvědomil, že je čas jít zrzkovi na pomoc a že má vlastně v rukách karabinu. Ale nepoužil ji jako karabinu.

Nechtějí střílet, raději by si to s námi vyřídili po dobrém, blesklo Liboriovi hlavou.

Voják uchopil karabinu za hlaveň, takže to vlastně už nebyla karabina, ale klacek, stačil však udělat jen tří kroky směrem k Oliverovi.

Nejsem sice tak zbožný, ale tohle umím skoro stejně dobře jako Oliver. Liborio neměl čas tu větu vyslovit.

Voják byl k němu otočený zády a tolik spěchal, že stačilo jen docela málo. Liborio mu špičkou boty lehce ťukl ze strany do paty právě ve chvíli, kdy ji zvedal ze země, aby udělal poslední rychlý krok, který ho dělil od Olivera. Pořád ještě velice spěchal, a proto když zakopl o svou druhou nohu, praštil sebou na zem tak rychle a ‚s takovou prudkostí, až to zadunělo, ještě si Liborio stačil uvědomit, že se ani zrzek dosud nezvedl ze země a že jeho karabina leží zrovna před ním, ale shýbnout se pro ni už nedokázal. Zazněl výstřel. A vzápětí druhý. Před Liboriem se zvedly ze země obláčky prachu.

Třetí voják. Docela na něho zapomněl.

Pořád stál stranou. Tvářil se dost neškodně. Aspoň ve srovnání s těmi, kteří se v tu chvíli váleli na zemi.

Už se Liborio nemohl přesvědčit, zda se ještě pořád tváří tak neškodně, protože mu tvář skoro zakryla pažba karabiny, kterou na ně mířil.

Je to dost zvláštní zkušenost, dívat se do ústí karabiny a vědět přitom, že příště se může hlaveň zvednout o kousek výš. Liborio cítil, že má najednou sucho v hrdle.

Před několika vteřinami bylo výhodné, že stáli a ti dva že leželi na zemi. Teď už to výhodné nebylo. Voják na kraji planiny ještě pořád mlčel. Hlaveň karabiny se mu v rukách lehce chvěla.

Ještě nemluví, ale už střílí.

Zřejmě měli úlohy rozdělené. Za všechny mluvil zrzek. Když zazněly výstřely, zůstal ležet, a potom se rychle překulil stranou, aby nestál mezi střelcem a Liboriem, a také druhý voják se odplížil o kus dál, a když se oba zvedli, neměli Liborio s Oliverem už žádnou naději.

Sice pořád ještě ležela před Liboriem v trávě zrzkova karabina, ale byla mu tam stejně málo platná, jako kdyby ležela na nejvyšším vrcholu Kulivých skal. Nemělo smysl o ní vůbec uvažovat. Ale přehlédnout se nedala. Byla tam.

„Jdi dál od tý karabiny,“ ozval se zrzek.

Liborio udělal několik váhavých kroků směrem k vozu. Tam byla jiná karabina. Asi lepší.

Calvados nebyl dobrý, byl jedinečný, a zrzek asi nikdy v životě ještě lepšího koně neviděl.

„Stojí dvě stě dolarů,“ ozval se Oliver skoro plaše.

„Nesmysl.“

„Neříkám, že za Calvadosa chci dvě stě dolarů, jenom že má tu cenu.“

„A kolik za něj chceš?“

„Aspoň sto dolarů.“

„Můžu si ho vzít zadarmo a nikdo mi v tom nezabrání.“

„Ale to bys ho ukradnul. Za to se tady lidi věší na stromy.“

Zrzek ho snad ani neslyšel. Díval se pořád na Calvadosa.

„Dám ti padesát dolarů,“ rozhodl se po chvíli.

„Devadesát.“

„Šedesát dolarů.“

„Osmdesát,“ slevoval Oliver. „Ale to je poslední slovo. Čtyřicet dolarů ti dlužíme, jak jsi říkal. Zaplatíš mi čtyřicet dolarů a můžeš odjet s calvadosem.“

Zrzek si olízl rty.

„Dobrá,“ řekl. „Já jsem tě k tomu nenutil. Sám jsi mi to nabídnul. Na to nezapomeň. Byl to tvůj nápad.“

Začal hledat peníze po kapsách, ale nenašel Jich dost. «

„Půjč mi deset dolarů,“ obrátil se na druhého vojáka, který se pořád ještě mračil jako čert, ale když mu předával dolary, zdál se trochu šťastnější. Už si také stačil prohlédnout Calvadose. Potom si zrzek olízl prsty a začal pomalu počítat.

„Je to poctívej obchod,“ řekl.

Oliver se díval zarytě do země.

„To musí každý uznat,“ dodal Ještě a vysypal hrst mincí Oliverovi k nohám.

Oliver se ani nepohnul.

Potom zrzek přešel k Calvadosovi.

„Sedlo mi nech!“ ozval se konečně Oliver.

„Dobře,“ souhlasil zrzek, „o sedle jsme nemluvili. Je to poctivý obchod.“

Vylovil ze sedlové tašky klubko provazu a vydal se s ním na okraj planiny. Také druhý voják už tam přešel. Byli v tu chvíli už dost daleko a nemohli Liboria slyšet.

„Olivere!“

„Co je?“

„Já těch čtyřicet dolarů mám. Ještě na ně můžeme zavolat.“

„Teď už je pozdě,“ řekl Oliver a zazněla ta slova skoro lhostejně.

„Olivere!“

Zdálo se, že už neslyší. Stál a díval se na čtyřicet dolarů, které ležely před ním v trávě A ti tři vojáci už odjížděli. Zmizeli mezi stromy směrem k prérií. Zrzek seděl na svém koni a v ruce držel konec jednoduché „indiánské uzdy“, za kterou vedl Calvadose. Když vyjeli na pláň, dali se koně do klusu.

Liborio si vzpomněl na vojáka, který ho kdysi zatýkal. Jak je to dávno? Včera? Před sto lety? Už zažil několikrát, že po něm nějaký voják střílel. Ještě si na to nezvykl. Opět začal psát o tom, co se stalo před lety, ale jen proto, aby nemusel myslet na to, co se stalo před chvíli.

Oliver prodal Calvadosa!

A dokonce se zdálo, že je mu jedno, že to udělal. Seděl nad Calvadosovým sedlem, jako fakír na zkřížených nohách, a bez spěchu počítal mince. Byly mezi nimi nové stříbrné třícenty a jeden tenký ústřižek zlatého plechu asi ještě z dob kalifornské zlaté horečky a několik měděných tokenů, velikých jako obyčejný cent, které asi vydal nějaký obchodník, aby měl drobné. Vlastně to nebyly opravdové peníze, ale lidé je tady na Západě přijímali. Zamyšleně s nimi zacinkal v dlani a snad si v té chvíli uvědomoval, že celý ten kvasící a neurovnaný svět Západu je v nich ukrytý. Může si za ně něco koupit, až dojedou do Denveru, ale do té doby mu mohou vypravovat příběhy, tak podivné to byly peníze.

V Evropě může razit mince jen král. Takže ten obchodník ve srubu s dřevěnou závorou a pod střechou, která se mu opravdu povedla, ale nesmělo na ni moc pršet, byl něco jako americký král, prodával rum. Jídlo a zbraně, kupoval kožešiny, když vážil zlatý prach, vyplazoval jazyk samým soustředěním a chyběly mu drobné. Vlastně by to nemělo moc vadit, když měl dost zlatých dolarů. Ale asi mu to vadilo. Proto si sehnal tokeny.

„Myslíš, že je v Denveru berou?“ zeptal se Oliver zasněně.

„Co?“

„Tokeny.“

„Nevím.“

„Nemusíš to vědět, ale něco si o tom přece myslíš, ne? Berou, nebo neberou?“

„Neberou,“ prohlásil Liborio a trochu zbytečné pomstychtivosti zaznělo v jeho hlase.

Stejně se mu však zdálo, že Olivera ta odpověď potěšila.

Kdo se v něm má vyznat…

Odložil tokeny a začal si prohlížet zlatý dolar. Byla na něm hlava Indiánky v čelence z peří, na rubu měl vyraženou jedničku a kolem ní věnec upletený z tabáku a z kukuřice.

„Tenhle dolar mi připadá jako stvořený k nákupu kukuřičné kaše.“

Liborio nechal tu pomatenou poznámku bez povšimnutí;

„Nevíš, kolik kaše bych v Denveru dostal za dolar?“ dotíral Oliver dál.

Liborio byl vzteky bez sebe.

Měl by mu být vděčný. Vzal všechno na sebe. Jako kdyby tam Liborio nebyl. Jen náhodou přece začal zrzek vyjednávat s ním, jen proto, že stál v tu chvíli blíž.

Vlastně dluží Oliverovi dvacet dolarů. Zaplatil za něho. Měl by mu být vděčný, ale nebyl. Oliver prodal Galvadosa, a to bylo neodpustitelné. A jak stál před tím zrzkem, skoro v pozoru jak tam stál. Ještě měl tomu šaškovi salutovat.

„Dlužím ti dvacet dolarů,“ ozval se Liborio a sám se podivil tomu, jak uraženě zazněl jeho hlas.

„Dvacet dolarů? – No ovšem – dvacet dolarů,“ odpověděl Oliver roztržitě.

„Mám ti je dát hned?“ zeptal se Liborio.

„Zapomeň na to,“ odpověděl stejně roztržitě jako předtím.

„Jak jsi to mohl udělat?“

„Co?“

Nebyla s ním rozumná řeč.

Liborio otevřel zápisník a začal psát. Snad poprvé se mu ani příliš nechtělo vracet se ke svému starému příběhu, ale nevěděl, co by měl dělat jiného.

Vzal tužku a začal psát.

Bylo mu úplně jedno, na co nebo na koho střílí. Místo terče jsem tam stál já. Třeba připouštěl, že v tom je nějaký rozdíl, ale nezdál se mu asi moc důležitý. Byl to správný voják…

V noci nemohl Liborio usnout a to se mu často nestávalo. Měl čím dál tím větší vztek na zrzka a na jeho dva mlčenlivě kumpány. Měl vztek, že Oliver prodal Calvadosa. Měl vztek sám na sebe, že tomu nezabránil. A taky měl vztek sám na sebe proto, že nemůže spát. A snad největší vztek měl na Olivera, že vedle něho klidně oddychuje, jako kdyby se nic nestalo.

Toho zrzka najdem. Nemůže být daleko. Určitě je z nejbližší pevnosti, umiňoval si.

Když konečně usnul, zdálo se mu o Calvadosovi. Byl to sen, který nijak nezačínal ani nekončil a nic se v něm nedělo, jen s Oliverem tábořili v nějakém zeleném údolí a kousek dál se pásl Calvados. Když se probudil, uvědomil si, že to byl jen sen, a opět se ho zmocnil vztek. Zdálo se mu, že slyší měkký tlukot Calvadosových kopyt. Byl to však jenom sen.

Otevřel oči a uviděl Calvadosa. Šel po zelené trávě a vedle něho byl Oliver.

Rychle oči zase zavřel.

Když je opět otevřel, Calvados s Oliverem tam pořád ještě byli.

„Ty zvíře,“ řekl s citem.

„Takhle Calvadosovi neříkej,“ ohradil se Oliver. „Je to velice chytrý kůň.“

„Já to taky neříkám Calvadosovi, ale tobě.“

„Tak to je něco jiného.“

„To jsi mi nemohl říct, že se vrátí?“

„Promiň. Docela jsem ha to zapomněL“

Lehce poplácal Calvadosa po šíji. Kůň měl už opět svoji starou uzdu, za kterou ho vodil po louce v kruhu kolem. Liboria, a pořád mu něco vypravoval pomalým kolébavým hlasem, jako kdyby mu Calvados mohl rozumět.

„Nikdy jsem neslyšel o tom, že by se kůň sám takhle vrátil,“ ozval se Liborio.

„Obyčejně se to asi opravdu nestává, ale Calvados není obyčejný kůň,“ odpověděl Oliver, tím pohádkovým hlasem, kterým předtím mluvil ke Calvadosovi.

Namočil šátek do vody a začal s ním otírat Calvadosovy nozdry.

„Nevím, jak uteče,“ pokračoval po chvíli. „Ale uteče vždycky. Je chytrý jako opice. Má jen jednu podmínku. Musím zůstat na místě, kde jsme se rozešli, a předtím jsme spolu na stejném místě museli nějaký čas být. Dva dny je snad nejkratší možná doba.“

„Ty už jsi Calvadosa někdy takhle prodal?“ zeptal se Liborio.

„Několikrát,“ připustil Oliver ctnostně. ‚Je ovšem těžký najít správnýho kupce,“ dodal rychle.

„Ten zrzek ti vyhovoval?“

„Ten zrzek mi vyhovoval,“ opakoval jako ozvěna.

Znovu namočil šátek do vody a lehce s ním třel Calvadosovy slabiny. Kůň stál už klidně.

Podíval se na Liboria přes Calvadosův hřbet a usmál se skoro soucitně.

„Uvařím ti kafe,“ řekl. „Nevypadáš dobře.“

Liborio odkopl houni, kterou byl ještě pořád přikrytý, a vyskočil.

„Ne, dneska uvařím já kafe tobě.“

„Tak to udělej.“

„Jsem rád, že to takhle dopadlo – to si nedovedeš představit. Nejradši bych tě zabil.“

„Raduješ se dost podivným způsobem,“ zabručel Oliver a odvedl Calvadosa k potoku, aby se mohl napít.

Liborio si všiml, že už má zase u pasu svůj kolt a uviděl také Oliverovu karabinu, opřenou o kámen. Došel do vozu pro svoji karabinu a teprve potom zapálil oheň.

Když o chvíli později seděli proti sobě s hrnečky horké černé kávy v rukách a Calvados se pokojně pásl vedle nich, ozval se Liborio.

„Myslíš, že se vrátí?“

„Kdo?“

„Zrzek a ti dva.“

„Nevím, možné to je.“

„Budem na ně připraveni.“

„Ale spíš se nevrátí,“ uvažoval Oliver váhavě. „Byl to přece poctivý obchod. Sám zrzek to říkal.“

Liborio se dal do smíchu.

„Třeba se mu nelíbí, že Calvados utekl,“ řekl.

Oliver zůstal vážný. Dokonce se tvářil trochu udiveně.

„Řekl jsem mu přece, že s Calvadosem může odjet, ne že mu ho prodávám. Třeba si myslel, že to je stejný, ale to už je jeho věc, co si myslel.“

Liborio se smál dál.

„Nakonec všechno dobře dopadlo,“ uzavřel Oliver svoje váhavé uvažování. „Chtěl mě zmlátit, ale sám dostal do brady, až mu zuby zacvakaly. Chtěl po nás čtyřicet dolarů; ale nedostal je. Byl to on, kdo nám zaplatil čtyřicet dolarů.“

Už zase mluvil tím svým kazatelským hlasem.

„Samozřejmě, mohl jsem čekat na poslední soud, tam by mu to Pán Bůh všemohoucí všechno taky spravedlivě spočítal, ale když jsem se na něj kouknul, nechtělo se mi čekat tak dlouho.“

Liborio se díval na Olivera, jako kdyby ho viděl poprvé v životě.

„Ostatně některý věci si radši vyřizuju sám,“ řekl ještě Oliver.

KOSTKA ZE SAMÝCH ŠESTEK

Ta pláň podobá se moři,

vítr trávu čeří,

ale do tmy se proboří,

ale určitě pohoří,

kdo té pláni věří…

Z neuveřejněné básně L. A. Schlesingera

Něco se změnilo. Prérie za Kulivými skalami byla stejná, jako ta, přes kterou dojeli do hor. Pláň před nimi se stejně oble zvedala a opět klesala, skoro neznatelně, plavá bizoní tráva spálená sluncem se stejně kolébala v mírném proudění vzduchu – byl to skoro ospalý pohyb – všechno bylo stejné jako na pláních, po kterých přijeli do skal, ale přesto cítili nějaké napětí. Něco se změnilo. Ne na prérii, ale v nich.

Oliver mohl spát v sedle. Calvados sám stačil sledovat stopu kol, jež na prérii zanechaly vozy, které projely před nimi. Ale nespal. Jeho očí neustále bloudily po krajině, na které nebylo nic k vidění. Několikrát se otočil v sedle, ale ne proto, aby se naposled podíval na hory, od kterých se vzdalovali. Něco hledal.

Liborio se soustředil na usychající manzanitové houští vpředu. Skrývá se za ním někdo? Možné by to bylo. Je to špatná skrýš.

Ale je lepší než jen bizoní tráva. A je jediná.

Uvědomoval si skřípění kol. Byl to zvuk, který ho provázel už tak dlouho, že ho dávno nevnímal.

Jak daleko je asi slyšet?

Měl karabinu vedle sebe na sedadle a občas se jí dotkl dlani, aby se ujistil, že tam pořád je.

Oliver měl podobnou karabinu zavěšenou vedle sedlové tašky a kolt mu už zase dělal bouli na kabátě. A obě zbraně, ještě než vyjeli z posledního tábořiště v Kulivých skalách, pečlivě vyčistil. To už se jim dlouho nestalo.

Liborio nevěřil na předtuchy. Kdyby mu někdo vypravoval o tušení blížícího se nebezpečí, asi by se mu vysmál. Věděl, že to je nesmysl. Sám prožil dost nebezpečných chvil, a že jsou nebezpečné, si uvědomil až v okamžiku, kdy už nebyl čas na předtuchy. Nebezpečí nezaklepalo zdvořile na dveře a nepočkalo, až řekne: Račte vstoupit.

Asi by to řekl jinak. Slovo račte neměl rád.

Pojďte dál a posaďte se. Můžu vám uvařit kafe?

Usmál se a připadal si trochu jako blázen. Manzanitové houští, ke kterému se pomalu přibližovali, však nepřestal sledovat.

Nevěřil na předtuchy, ale stejně předtuchu měl.

„O čem mlčíš?“ zeptal se Oliver a byla to snad první slova, která mezi nimi zazněla od chvíle, kdy opustili Kulivé skály.

„Asi o tom samém, o čem mlčíš ty,“ odpověděl.

Asi má Oliver také nějakou předtuchu, napadlo Liboria. Byl rád. Aspoň si se svou nejasnou obavou nepřipadal tak sám.

„Co myslíš, dají se předtuchy sčítat?“ zeptal se.

„Nerozumím ti.“

„Jedna malá předtucha a jedna malá předtucha…,“ napověděl mu. „Jsou dvě malé předtuchy.“

„Jen aby,“ zapochyboval Liborio a úžasně se mu ulevilo. „Vím to určitě.“

Ale stejně se necítil dobře. Už byli docela blízko manzanitového houští. Už si byl jist, že za ním není nic, jen řídký stín. Pocítil potřebu říkat dál nesmysly. „Předtuchy mají hlavně staré dámy.“ řekl.

„A hlavně v noci,“ připojil se ke hře Oliver.

„Když za tmy slyší výt kojota.“

„Anebo když houká sýček.“

„Máš pravdu. Sýček je lepší.“¨

Už měli manzanitové houští za sebou. Liborio si uvědomoval, že jejich ostražitost je skoro zbytečná. Kdyby se kolem nich zvedla tlupa Indiánů pomalovaných válečnými barvami, stejně by neměli naději. Byli jen dva. Měli jeden vůz a tři koně. Jak dlouho by se mohli bránit? Kdyby byla blízko vojenská hlídka, třeba by slyšela střelbu. Třeba by jim přišla na pomoc. Kdyby byl mezi nimi zrzek…

V takové chvíli by se s ním setkali asi docela rádi.

Kdyby…

V paměti se mu vynořil verš.

… když jsme spolu šli tím zakřiknutém krajem…

Nevěděl už, jak báseň začínala, jak to bylo dál, ani kdo ji napsal, jen ten jediný řádek si zapamatoval.

Zakřiknutý kraj…

Malý kluk může být zakřiknutý. Třeba když předtím rozbil okno a čeká, co bude dál. Ale kraj?

Snad si ten verš zapamatoval jen proto, že mu nevěřil.

Díval se na prérii před sebou.

Zakřiknutý kraj…

Kdyby měli deset vozů. A zvědy, aby je Indiáni nemohli překvapit. Kdyby měli dost vody a dost střeliva. Kdyby měli čas postavit vozy do kruhu a ukrýt se za ně.

Kdyby…

Ale byli jen dva.

Proč vlastně uvěřili zrzkovi, když mluvil o tom, že se Indiáni vzbouřili?

Neuvěřili zrzkovi, ale pochopili, proč dva mladí Siouxové, kteří přišli pro Wambanagu, zůstali stát na kraji planiny. Konečně jejich neobvyklé chování dostalo smysl. Věděli přece, že Liborio a Oliver Wambanagu zachránili, nějakým tajemným způsobem věděli všechno, co se předtím stalo, ale stejně nepřišli k ohni. Nepodali jim ruce. Nevypili každý hrnek přeslazeného kafe. To oni jim řekli, že se na pláních něco děje. Zrzek to jen potvrdil.

Třeba budeme mít štěstí, napadlo Liboria.

Ale jeho předtucha mu říkala něco jiného.

Uviděli ho první a Liboriovi bleskl hlavou jeden z těch ztřeštěných nápadů, které mu dodávaly odvahu, když ji nejvíc potřeboval. Mám ho přivítat slovy: To je dost, že už jdeš, ale trvalo ti to.

Nebezpečí, na které čekal celý den, nějak souviselo s jezdcem, který se před nimi vynořil na jedné z těch oblých vln prérie, ještě příliš daleko, aby mu viděl do tváře, ale dost blízko, aby pochopil, že jede jako střelený, jako kdyby za ním hořela prérie.

Také jezdec je už zahlédl a strhl koně směrem k Liboriovi a Oliverovi. Rychle se přibližoval. Liborio zastavil spřežení a také Oliver přitáhl Calvadosovi uzdu, ale už nevěnoval jezdci dál pozornost. Rozhlížel se po okolí místa, kde zůstali stát, a zamyšleně se kousal do rtu.

„Toho jezdce znám,“ ozval se Liborio.

„Opravdu?“

„Setkali jsme se u Glenova brodu před Pinewoodem.“

Už byl u nich. Zastavil koně tak rychle, že se zvedl na zadní. Ale už to nebyl ten Dan na podpatcích tak vysokých, že se na každého díval trochu z výšky. Už mu to tak neslušelo. Měl klobouk vražený hluboko do čela, aby mu pří té zběsilé jízdě neuletěl, a ten pobavený zájem, který měl v očích, když se s Liboriem setkal u Glenova brodu, už v nich taky nebyl. Nyní měl v očích strach. Chvíli mu trvalo, než chytil dech. I hlas měl jiný. Ale byl to Dan.

„Jsou tady – už jsou tady – najdou mě – určitě mě najdou – pomozte mi!“

„Ale to Je přece Dan!“ vykřikl Oliver. „Hráli jsme spolu kdysi poker. Vzpomínáš si? Prohrál jsi jako já.“

V jeho hlase zazněl soucit.

„Ty ale vypadáš. Dane, hej, Dane, vzpamatuj se přece!“

„Teprve prohrajeme – Olivere.“

„To ti tenkrát nestačilo?“

„Život – prohrajeme – teď se to stane – stane se to teď. Zajali Peggy Sue. Najdou mě. Vím to. Nikdo jim neuteče.“

Zajali Peggy Sue…

Kde se v Liboriovi, tam u Glenova brodu, vzal pocit, že ji už dávno zná? A byl by přísahal, že ona měla stejný pocit. Vlastně mu byl Dan protivný jen proto, že přijel s Peggy Sue. A ještě protivnější mu byl proto, že s ní také odjel. Řekl, že zajali Peggy Sue. Peggy Sue…

„Kdo tě najde?“ zeptal se Dana Oliver.

„Siouxové. Už přicházejí. Slyšíte je? Už přicházejí…“

„Nikdo tady není, jen my tři. Neblázni, Dane!“

„Jsou tady. Vím to. Vzbouřili se – a jsou všude. Zajali Peggy Sue. Nemohl jsem ji pomoci. Opravdu jsem nemohl. Zajali Peggy Sue. Jdou za mnou. Siouxové.“

„Pomůžeme ti.“

„Radši přemýšlejte – a hodně rychle – jak pomůžete sami sobě.“

„Jsme tři. Máme tři karabiny.“

„Potřebovali bysme spíš dělo.“

„Jsme tři.“

„Muselo by– nás být třicet nebo tři sta – a pak snad…“

„Ukryjeme se.“

Konečně se ozval také Liborio. Do té chvíle jen poslouchal.

„Kam?“ zeptal se. „Kdyby to bylo v horách, ale už jsme zase na prérii. Tady se těžko ukryjeme – ostatně – jak dlouho vydržíme v úkrytu, i kdyby tu nějaký byl.“

„Máš pravdu,“ odpověděl Oliver. „Jen tak dlouho, dokud by nám vydržela voda. Dobře – tak vypřáhnem a zmizíme. Denver přece není na konci světa. To bude nejlepší. Vypadnem.“

Skoro se zdálo, že se ho zmocnila panika.

„A to hned,“ dodal ještě.

Liborio se snažil přemoci pocit úzkosti, který se ho zmocnil. Strach je nakažlivý.

„Už je pozdě, Olivere,“ řekl trochu vyprahlým hlasem.

„Proč?“

„Protože nás už našli.“

Na vrcholu oblé vlny, na kterém se před chvílí vynořil Dan, stála řada jezdců. Siouxové. Někteří měli dlouhé pušky. Někteří luky a šípy. Bylo jich… Bylo jich dost. Snad třicet. Snad víc. Nemělo smysl je počítat. Stáli a nespěchali.

Věděli, že už jim neutečou.

Také Oliver je viděl. Skoro se zdálo, že ho pohled na Siouxe uklidnil. Určitě měl strach, ale teď to na něm nebylo vidět a jeho hlas zazněl skoro ukřivděně, když řekl:

„Royal flush! A je to tu zas – dobrou kartu má vždycky někdo jiný než já. Ale my těm parchantům ukážem!“

„Neblázni,“ přerušil ho Liborio. „Připravte si karabiny a zmizte ve voze! Nestřílejte! V žádném případě nestřílejte dřív, než vám řeknu! Je to naše Jediná naděje. Rychle!“

„Co chceš, udělat?“

„Zmizte! Já tady zůstanu.“

Oliver jen přehodil Calvadosovi uzdu přes hrušku sedla. Dan uzdu svého koně zachytil za postranici vozu. Oba se ukryli pod plachtu vozu. Siouxové je z dálky pozorovali. Budu muset udržet koně. Nejde to jednoduché, uvědomil si Liborio. Ale nic proti tomu, co všechno ještě bude muset udělat. Položil druhou ruku na plachtu vozu, aby bylo vidět, že je prázdná. Ale to už Siouxové proti němu vyjížděli – dost dlouho se jen dívali a přestalo je to bavit – a nad prérií se zvedlo jejich volání, divoké a zničující.

„Uipííí – uipííí – uipíííl“

Snad se dá napsat několika písmeny, tak bylo jednoduché, a přece nepopsatelné.

„Uipííí – uipííí – uipííí!“

Příslib konce. Skoro čestné slovo, že to je poslední, co ještě v životě uslyší.

Liborio křečovitě svíral uzdu a díval se na ně, jak se přibližují. Jako kdyby pozoroval vysokou příbojovou vlnu, která ho v příštím okamžiku smete do moře.

„Uipííí – uipííí – uipííí!“

Shýbnout se pro karabinu, ještě byl čas, ještě měl několik vteřin, ale stál bez hnutí a každá vteřina se mu zdála dlouhá jako věčnost.

„Uipííí – uipííí – uipííí!“

Ani si neuvědomil, že mluví nahlas. Ostatně Siouxové už byli tak blízko, že v jejich volání Liboriův hlas stejně zanikal.

„Snad to vyjde, snad je opravdu zastaví, říkal přece, sám řekl, že má tu moc…“

„Uipííí – uipííí – uipíííl“

„Nesmějí na mně poznat, že mám strach, teď, teď je ta chvíle…“

Proč si Liborio, když odjížděli z Kulivých skal, pověsil Wambanagův kámen na krk? Kdyby se ho byl Oliver zeptal, asi by nedovedl odpovědět. Až v tuto chvíli to věděl. Strhl volnou rukou amulet z krku a zvedl ho nad hlavu. Konečně našel svůj hlas. Zazněl pevně. Anebo skoro pevně. V tom přívalu hlasů na tom stejně nezáleželo.

„Wambanaga je můj přítel, poslouchejte, mluví k vám Wambanaga, můj přítel Wambanaga. Podívejte se!“

Držel modrý kámen nad hlavou.

„Wambanagal“

Jako kdyby jeho jméno mohlo zastavit příbojovou vlnu.

„Wambanaga!“

A pak se to stalo. Siouxové strhli koně a začali objíždět Liboriův vůz v kruhu a jejich hlasy slábly. Nikdo nevystřelil. Potom hlasy Siouxů ustaly úplně a bylo slyšet jen dupot kopyt. Liborio pevně svíral uzdu. Koně byli neklidní. Nesmějí vyrazit. Musí je udržet. Také Danův kůň tancoval po straně vozu a snažil se uvolnit ze sevření uzdy. Calvados stál a zdálo se, že se trochu chvěje.

„Wam – ba – na – ga!“

Poprvé zazněl Liboriův hlas osaměle.

„Wambanaga je můj přítel.“

Konečně se Siouxové zastavili. Bylo ticho. Zdálo se dlouhé. Potom se ozval hlas jednoho ze Siouxů. Prolomil ticho jediným slovem.

„Pa – ka – či.“

Pomalu, skoro váhavě, se dali Siouxové do pohybu. Odjížděli. Vzdalovali se. Žádný se neohlédl. Žádný už nepromluvil. Liborio se za nimi díval a nevěřil, že vidí dobře.

Když konečně promluvil, docela potichu, hlas se mu trochu třásl. Teď už mohl.

„Na zázraky moc nejsem, ale bylo to, skoro, jako zázrak. Ten modrý kámen je opravdu zastavil.“

„Co je? Co se děje?“ ozval se, stále ještě skrytý pod plachtou vozu, Oliver.

„Nic.“

Liborio zase našel svůj hlas.

„Představ si, že vůbec nic. Odjeli. Neměli čas dál se zdržovat. No, co se dá dělat. Pakači – a pak odjeli. Že nechají pozdravovat. To sice neřekli, ale skoro.“

Oliver s Danem seskočili z vozu. Karabiny měli v rukách.

„Věřil bys tomu?“ zeptal se Oliver bezbarvým hlasem.

„Ne,“ odpověděl Liborio. „Ale stalo se to. Opravdu odjeli. Byli tady a už tu nejsou.“

Najednou se začal smát a nedokázal přestat. A potom uslyšel opět Oliverův hlas. A povzdech úlevy.

„Ten modrý kámen je víc než royal flush. Je jako kostka ze samých šestek.“

Dan se pořád ještě opíral zády o vůz, ruce ponořená hluboko v kapsách, a díval se do prázdna, jako kdyby kolem něho prošel duch. Byl ve tváři trochu popelavý, ale Liborio pochopil, že na útok Siouxů, který zastavil počmáraným modrým kamínkem, už zapomněl.

Byli tady Siouxové a chtěli se do nás strefovat opeřenými šípy, víš o tom ještě, Dane?

Siouxové?

Není to tak dávno. Asi pět minut.

Ano, já to přece vím.

A pak si to rozmysleli.

To je dobře.

Nevyslovené otázky. Nevyslovené odpovědi. Dan byl jinde. Na tváři mu cukal sval. Liborio mu v tu chvíli rozuměl. Věděl, že mu nemůže pomoci. Dan byl sám. Možná poprvé v životě byl doopravdy sám.

Oliver rozlil trochu rumu do hrnečků a jeden podal Danovi.

„Napij se.“

Poslušně polkl, ani moc, ani málo, jako náměsíčník, pil a nevěděl o tom.

„Jsi živ, a co bys chtěl víc, Dane,“ ozval se Oliver.

„Co říkáš?“

„Jsi živ a ještě piješ dobrý zdravý rum, abys zapomněl, že ještě před chvílí to nebylo tak docela samozřejmý, být živ. Jen se napij.“

„Zajali Peggy Sue.“

„Ano, promiň, zapomněl jsem, zajali Peggy Sue, a právě proto se teď potřebuješ napít. Nevím, jestli to pomůže. Když tě napadne medvěd. Když tě srdce bolí. Když prohraješ v pokeru. Když se ti zdá, že nic nemá cenu. Když zajmou Peggy Sue. Napij se.“

„A ty víš, kde je, Dane?“ zeptal se Liborio.

„Vím. V indiánském táboře, ke kterému jsme zabloudili. Byla to smůla. Než jsem stačil něco udělat, nedalo se udělat nic jiného, než utýct. A stejně jsem neutekl daleko.“

„Ale žiješ,“ řekl Oliver. „Každýmu se zdá být samozřejmý, že žije, a nestačí mu to. Chtěl by ještě něco. Třeba rozbít bank.“

„Zajali Peggy Sue.“

„To už jsi říkal.“

Oliver se zamračil na hrneček a pak ho jediným douškem vypil.

„Co uděláme?“ zeptal se po chvíli.

„Nevím,“ odpověděl Liborio. „Vlastně vím, ale nevím, jak to uděláme.“

„Měli jsme štěstí.“

„Třeba ho budeme mít dál, ale třeba taky i ne.“

„Máme modrý kámen.“

„Myslíš, že to je propustka do Denveru?“

„Víc nepotřebujeme.“

„Já vím, jenže… Mohli začít střílet dřív, I než ho uviděli.“

„Mohli.“

„Nevíš, proč nestříleli?“

„Protože jsi měl modrý kámen.“

„Tak proč proti nám vyjeli?“

„Protože… Nevím. Opravdu nevím.“

„Mohli nás zastřelit, a teprve pak si všimnout modrého kamene… Mohli pak říct: Pardon, ale to už by nám bylo jedno.“

Dan do rozhovoru nezasahoval. Asi ho vůbec nevnímal. Byl pořád sám. Sám se sebou. Liborio ten pocit znal.

„Kdo je vlastně Wambanaga?“ ptal se dál, I když věděl, že mu Oliver nemůže odpovědět.

„Odkud až kam platí modrý kámen?“

„Nevím.“

„Můžeme potkat jiné Indiány. Jméno Wambanaga jim třeba nic neřekne. Anebo ani nebudu mít čas ho vyslovit.“

„Prérie jsou Siouxů.“

„Máš pravdu.“

Konečně Liborio věděl, co chce.

„Vrátíme se do Kulivých skal,“ řekl.

Nechali vůz na kraji Kulivých skal, stranou od cesty. Potom zakryli stopy, které vyryl, v trávě a v jehličí. Věděli, že se jim to asi – stejně nepodařilo, protože Indiáni dovedou číst i stopy mokasínů a po stopách vozu by snad i dokázali jít i se zavřenýma očima.

Zajeli s ním za husté křoví, aby nebyl z cesty vidět, a jeho vyrudlé plachty ještě zakryl piňonovými větvemi. Potom naložili na koně karabiny, přikrývky a věci, které potřebovali na táboření. Vzali všechno sušené maso, které jim zbylo, a půl pytle kukuřičné mouky.

„Bude to stačit?“ zeptal se Oliver starostlivě.

Liborio se zasmál. Po dlouhé době zas poprvé.

„To jsem opravdu rád, že tě Siouxové usmířili s kukuřičnými plackami,“ řekl.

Oliver si vzpomněl.

„Uznávám, že kukuřičný placky jsou lepší než nic,“ připustil.

„Kukuřičná mouka se nikdy nezkazí.“

„Je lepší než nic, ale ne o moc.“

„Nevěř tomu. Je to veliký rozdíl.“

„Nevyhrožuj!“

Liborio naposled zkontroloval zakrytí vozu.

„A co dál?“ zeptal se Oliver.

„Jednou jsem tady byl s traperem, o kterém jsem ti už vypravoval. Tenkrát jsme došli pod převislou stěnu s malým pramenem. Nemůže být daleko. Snad se mi podaří to místo najít.“

„Proč ho budeš hledat?“

„Protože je přesně takové, jaké teď potřebujeme.“

„Co je na něm tak úžasnýho?“

„Je stranou cest. A po té skále nikdo nesleze. A kdyby chtěl pustit dolů kameny – to by mohl, kdyby vylezl na vrchol z druhé strany, nic by se nestalo.“

„Proč?“

„Výklenek pod skálou je dost hluboký. A Je v něm pramen.“

Vydali se na cestu. Na místě, kde se vrátili do Kulivých skal, se poslední štíty skoro dotýkaly plání. Zvedaly se nad řidnoucím piňionovým lesem a z dálky – když se k nim přibližovali prérií – se zdály nízké a krotké.

Liborio si zapamatoval křivý štít, za kterým měla být stěna, kterou hledal. Věděl, že k ní žádná cesta nevede. Našli ji tenkrát při lovu vlastně jen proto, že zabloudili a vylezlí pod křivý štít, ale jen tak vysoko, aby se dostali nad vrcholy piňonového lesa, protože všude kolem byly lavinové stráně. Vzpomněl si, že se s traperem dorozumívali šeptem, jako kdyby měli strach, že stačí jedno hlasité slovo a všechny ty kameny nad nimi jim sletí na hlavy. Ale stěna, ke které potom došli, byla pevnější a skoro hladká.

Vedli koně za uzdy a pomalu postupovali lesem. Často se museli vyhýbat balvanům, malým stržím a padlým kmenům. Liborio měl strach, že se odchylují od směru, který si zapamatoval, když viděl naposled křivý štít. A potom se najednou před nimi objevil, zatím jen první šikmou strání plnou balvanů, ale nad ní viděli mezi kmeny stromů siluetu nalomené skály, červené v Napadajícím slunci.

„Stůj!“

Byl to Oliverův hlas, který se ozval za Liboriovými zády. Dan se svým koněm šel poslední.

„Co se stalo?“

Liborio se udiveně otočil.

Calvados stál jako tvrdohlavý mezek a nechtěl Jít dál, ale nebyl paličatý, něco s ním nebylo v pořádku, chřípí se mu roztahovala, jako kdyby se dusil, a chvěl se neznámou hrůzou. Uviděl bělmo jeho očí.

„Nech ho být,“ řekl Oliverovi a zůstal stát.

Nevěděl, co se děje, věděl jen, že v tuto chvíli má pravdu kůň. Nechtěl jít dál. Jen on sám věděl proč. Zůstali stát v tichu pod křivým štítem a čekali – snad dlouho, snad jen několik dlouhých minut – a Calvados se pořád chvěl.

Potom uslyšeli podivný zvuk. Liborio nevěděl, odkud přichází, ani co znamená, jen že snad nějak souvisí s Calvadosovým nepochopitelným chováním. Ta možnost ho napadla už v té první chvíli.

Proč se Calvados chvěl?

Čeho se tolik bál?

Snad toto byla odpověď. Kdesi nad nimi se opět ozval ten zvuk. Připomínal trochu chraplavý kašel. Anebo hlas chřestýše. Ale musel by být obrovský a musel by být nastydlý.

Může dostat chřestýš rýmu?

Nejnesmyslnější nápad v nejnevhodnější chvíli.

Na co vlastně čekali?

Potom se ozvaly první dutě znějící třesky a to už konečně pochopili, co se vlastně stalo. Sufovým polem kdesi před nimi padala kamenná lavina. Hřměla stále silněji, jako bouře, a její hlas naplnil celý les a snad se rozletěl i daleko do prérie.

Kamenná bouře.

Stáli a čekali, až lavina ustane. Oliver konejšivým hlasem říkal něco Calvadosovi, ale ten se už přestával chvět. Zrovna v tu chvíli, kdy Oliver začínal. Uvědomoval si, co by se stalo, kdyby šli dál.

„Měli jsme opět štěstí,“ řekl.

Hřmění rychle sláblo. Ještě několik posledních velkých balvanů spadlo dolů, a jak svištěly vzduchem, ozval se jejich nářek, zvuk začínal vysoko a rychle klesal, jak kameny měnily výšku. Náraz o zem už neslyšeli.

„Co to je?“ zeptal se Liborio.

„Nářek duše putující k věčnému zatracení,“ poučil ho zbožně Oliver.

Rychle se mu zlepšila nálada, když si byl jist, že kamenná lavina doznívá a na ně že už asi nespadne.

„Já vím,“ souhlasil s ním Liborio. „Do pekla tak horkého, že tam hory tečou.“.

„A žádný komár, který jim tam bude pít krev, nebude menší než mezek.“

Poslední kámen zasvištěl vzduchem.

„Já na peklo a duše zatracenců sice nevěřím,“ řekl ještě Liborio, „ale uznávám, že tohle prostě nemohlo být nic jiného.“

Dan pořád ještě mlčel. Ale té laviny si všiml. Oči měl tak kulaté, že kdyby je chtěl někdo nakreslit, mohl by to udělat kružítkem.

„Jaké peklo?“ zeptal se nechápavě.

„Horoucí.“

V Danových kulatých očích se zrcadlilo podezření, že se ti dva asi zbláznili.

„A co jste to říkali o komárech?“

„Že koušou.“

Už tu nebylo podezření, ale skoro jistota.

Ještě dřív, než se kolem nich zvedl první oblak prachu, ucítili podivnou vůni – ostrou a vzrušující, nebezpečnou vůní rozbitých a otlučených kamenů. Byl v ní snad oheň a snad i střelný prach, nevěděli, tak byla zvláštní a nová.

„Peklo…“

„Snad.“

Ale to už je zahalil prach, jako kdyby kolem proletělo tornádo. Zakuli si oči a ústa šátky. Přehodili přikrývky přes hlavy koní. Ti se opět začali plašit.

„Budem muset jít,“ ozval se po chvíli Liborio.

„Ještě počkáme, ten prach…“

„Právě proto bude lepší, když půjdeme hned.“

„Proč?“

„Zakryjeme své stopy tak dokonale, že je ani Indiáni nepřečtou.“

Pomalu se vydali na cestu. Když došli pod nalomený štít, uviděli nad sebou v suťovém poli hluboký zářez, kterým proletěla kamenná lavina.

Stěna byla opravdu taková, jak si ji Liborio zapamatoval. Trochu nakloněná dopředu, jako kdyby padala, a tak pevně zakotvená v zemi, že nikdy nespadne. A dole pramínek. Jen stopy vidlorohů našli v rozměklé půdě.

„Tady budete v bezpečí,“ řekl Liborio.

Řekl budete, ne budeme, a oba, Oliver i Dan, pochopili, co to znamená.

„To je dobře,“ ozval se Dan a dál už o tom nemluvil, ale skoro se od té chvíle začal zas podobat tomu Danovi, kterého Liborio potkal u Glenova brodu. Nechtělo to moc. Stačilo, že si posunul trochu klobouk dozadu a že se přestal tvářit tak nešťastně. Dokonce i ostruhy mu začaly na kamenech zvonit v jiné barvě než předtím.

Snad to byla zase zbytečná práce, ale porazili několik stromů pod stěnou, aby se planina před výklenkem zvětšila, a položili je napříč mezi tři osamělé velké kmeny vpředu, takže vznikla skoro palisáda, za kterou by se mohli ukrýt, a protože dál byla rovina už bez stromů, měli možnost pozorovat každého, kdo by se k nim přibližoval z piňonového lesa. Kdyby přišla tlupa Siouxů pomalovaných válečnými barvami, měli by čas – ne příliš dlouhý, ale musel by stačit – jim to nějak rozmluvit.

„Sem Siouxové stejně nepřijdou,“ odpověděl Liborio na nevyslovenou otázku.

„Jak to víš?“ zeptal se Dan.

„Siouxové bojují o prérie. Byly kdysi jejich. Kulivé skály jsou pro ně cizí území.“

„Ale někdy se tady objevují.“

„To je přece něco jiného.“

„I pro nás?“

„Jak to můžu vědět? Myslím si, že i pro nás, a že I kdyby přišil, tady by nebojovali.“

Počkali, až se úplně setmí, a teprve potom zapálili malý oheň. Hovořili o bezvýznamných věcech. Skoro celý den nic nejedli, ale přesto neměli hlad. Až když začala na pánvi prskat slanina, uvědomili si, že ho vlastně mají. Liborio uvařil ještě kávu a potom už seděli beze slova a dívali se do plamenů.

Dan otáčel v prstech prázdný hrneček od kafe a prohlížel si ho, stále zamyšlenější. Už z něho jednou v životě pil. U Glenova brodu. Od té doby neuplynul příliš dlouhý čas, ale svět kolem nich se přesto stačil úžasně změnit. Byl jiný. A také Dan byl už jiný. Jen ten hrneček se nezměnil. Byl pořád stejně potlučený a ouško se mu trochu viklalo.

„Dane, kde je ten Indiánský tábor, ve kterém zůstala Peggy Sue?“ zeptal se Liborio.

Dan položil prázdný hrneček vedle sebe do trávy.

„Asi osm mil od místa, kde jsme se sešli.“

„Můžeš mi popsat cestu?“

Z kapsy vytáhl Dan složený čtvereček papíru a přes oheň ho podal Liboriovi.

„Nakreslil jsem ti ji,“ řekl.

Liborio rozložil mapku a otočil ji tak aby na ni dopadala zář ohně.

„Kdy Jsi to stačil udělat?“ zeptal se.

„Když jste šli s Oliverem na dříví. Ještě než se úplně setmělo.“

Liborio se nezeptal, jak mohl vědět, že ji bude potřebovat. Představa, kterou si uděláme o lidech, které vidíme poprvé, je obyčejně správná, ale představa, kterou si udělal o Danovi, když ho poprvé potkal u Glenova brodu, správná nebyla. Podívali se na sebe přes plameny a oba věděli, že se to stalo teď, v tuto chvíli, kdy Liborio vzhlédl od mapky k Danovi. Byli přáteli.

„Budeš muset jet pořád na severozápad,“ vysvětloval Dan, „a asi za hodinu vyjedeš na vyvýšenou pláň, nemůžeš Ji minout, na to je moc velká, a není na ní nic jen spálená tráva. Dál na severozápad je mělká rokle a dole vyschlý koryto řeky. Roste tam několik stromů a k těm musíš dojet a potom pokračovat pořád na severozápad.“

Liborio sledoval Danův popis cesty na mapce.

„Co znamená ten kroužek tady?“ zeptal se.

„Kameny. Kdysi tam asi byla skála, ale už z ní nic nezbylo, jen kamenitý pahorek, skoro holý a s několika velkými balvany.“

„Zůstane vpravo od cesty?“

„Ano.“

„A potom?“

„To už budeš skoro u cíle. Asi dvě míle dál na severozápad je kopec porostlý nízkými stromy. Na druhé straně najdeš tábor Siouxů.“

Liborio si ještě Jednou prohlédl mapku. Čára, kterou Dan vyznačil cestu, končila několika trojúhelníky, to byla týpí Siouxů, a pod ně napsal tiskacími písmeny jméno: PEGGY SUE.

„Jak daleko je od vyschlé řeky k balvanům?“ zeptal se Liborio.

„Asi tři míle.“

„Jak dlouho táboří Siouxové pod tím kopcem?“

„Neměl jsem čas se kolem, sebe moc dívat. Před vchody do týpí je holá zem, i když dál roste všude kolem tráva, a myslím, že jsem zahlédl i corral pro koně.“

„Táboří tam asi už dost dlouho.“

„Asi.“

„A není žádný důvod, proč by tam netábořili dál.“

„Myslím, že není.“

Dan přiložil na oheň suché větve. „Liborio?“

Vzhlédl od mapky.

„Co je?“

„Můžu jet s tebou?“

„Ne.“

„Proč?“

„Modrý kámen jsem od Wambanagy dostal ¨já a Siouxové to vědí. Sám budu bezpečnější.“

„Moc rád bych jel.“

„Já vím, Dane.“

HRA NA VAČICI

Le miye yelo

wanma yankiye yo

anpe wi kon miye yelo

wanma yanka yo.

Zde stojím,

podívej se na mne,

také já jsem slunce,

podívej se na mne.

Píseň Wambanagy

Svítalo, když Liborio sedlal svého koně. Dan mu pomohl upevnit sedlový řemen a Oliver mu naplnil kulatou polní láhev vodou. Byl zvyklý sedlat koně sám, a když zavěšoval láhev na přezku za sedlem, byl trochu rozpačitý z té obrovské pozornosti.

„Jed už, Liborio,“ řekl mu Oliver. „Jeď rychle, když se nebojíš. Máš modrý kámen, a proto musíš jet.“ Jen kývl, že rozumí. „A vrať se, Liborio. Vrať se brzy.“

„Neboj se.“

„Budeme na tebe Čekat.“ Měl bych mu říct, napadlo Liboria, že když se nevrátím do tří dnů, že se asi už nevrátím nikdy. Měl bych mu říct, že by pak měli zůstat v Kulivých skalách a čekat na vojenskou hlídku, anebo na nějakou výpravu osadníků nebo zlatokopů, že by neměli vyjíždět na prérii sami.

Ale kdyby to řekl, připustil by tím předem možnost, že prohraje. Věděl o té možnosti?

Až moc dobře. Kdyby si byl jist modrým kamenem, asi by ještě spal jako jiné dny, ale probudil se dávno předtím, než vyšlo slunce, díval se do tmy a přemýšlel o tom, co se stane, když potká Indiány, pro které bude Wambanagův amulet jen malým modrým kamínkem.

Ale nic z toho nevyslovil. „Připrav dost kukuřičných placek,“ řekl Olivierovi.

„Já je rád.“

„Vrať se s Peggy Sue,“ ozval se Dan. Jen kývl a zamával mu. Potom už vedl koně mezi stromy, ale ne k cestě, po které přijeli, ale směrem, kde byla jen volná prérie. Až vyjede na pláně, začne hledat cestu, ale připojí se k ní někde dál od Kulivých skal.

Proplétal se mezi stromy a balvany, ale neměl strach, že zabloudí, protože věděl, že když bude pořád klesat, musí vyjít na prérii, a tam že už ho povede slunce.

V uších mu zněla slova, která při loučení vyslovil Oliver.

Vrať se brzy, Liborio. Vrať se…

Siouxové se vzbouřili a nic už není samozřejmé. Máš pravdu, Olivere. Jsme ještě pořád naživu, ale to není samozřejmé. Ještě nedávno to bylo samozřejmé. Dneska ne.

Uslyšel opět Oliverův hlas.

Vrať se…

Snad. Ale nebude to samozřejmé.

Už dávno minul místo, kde na ně zaútočili Siouxové. Když se díval na udupanou trávu, uslyšel opět jejich zmrazující volání. Příliš ho ta vzpomínka nepovzbudila. Pořád jel prázdnou prérii. Už měl strach, že nepotká žádné Siouxe, kteří by ho dovedli k Wambanagovi. Ale současně měl strach, že je potká.

Vlastně na tom nezáleží, usoudil. Dojede třeba sám do jejich tábora, a pokud jde o strach, ani na něm příliš nezáleží, není důležitý, je to jen protivný pocit. Říká se: měl v srdci strach. Liboria však svíral strach níž.

Někde tam, kde začíná břicho. Ale to už nezni tak dobře: měl břicho plné strachu.

Vytrvalé svírání cítil, a také jako kdyby se v něm něco chvělo. Lehce, ale pořád. Často měl v životě strach, ale ještě si na něj nezvykl.

Rozložil před sebou na sedle Danovu mapu. Už dávno měl být u kamenného pahorku s balvany. Ale Dan letěl jako vystřelený z praku a jeho odhad vzdáleností nemohl být příliš přesný. Opět pobídl koně.

Tam – tam něco je…

Snad se odchýlil ze směru na severozápad, snad se zmýlil Dan, ale kamenný pahorek se zvedal přímo před ním. Když dojel až k němu, vzpomněl si na hraniční hory doma, s rašeliništi a s věčnými mlhami, a na dávno staré stromy pokryté mechem a jehličím, ze kterých už zbyla jen matná křivka na zemi, čas už je i skoro vymazal z paměti, ale ještě ne úplně, i ztrouchnivěly, rozpadly se, ale les si je ještě pamatoval.

Na prérii nebylo nic podobného starým lesům s rašeliništi.

Ale ten kamenitý pahorek s několika balvany… Kdysi se tady zvedala hora. Snad byla vysoká a z vrcholu bylo vidět daleko do kraje. Zbylo z ní jen několik kamenů. Ale prérie se na tu horu ještě pamatuje.

Vzpomínka na hraniční les byla tak silná, že ten svíravý chvějivý pocit v něm na chvíli, ustoupil. Uvědomil si to, až když se vrátil.

Už musel být blízko tábora Siouxů. Pokud byl Danův odhad správný, zbývalo mu posledních několik mil. Opět pobídl koně dál na severozápad. Už si byl jist tím, že směr, kterým jede, Je správný. Pokud jde o cíl – nevěděl. Indiáni z prérií jsou tam, kde je zrovna napadne.

Potom uviděl tenký proužek kouře na stráni před sebou. Nejel rychleji ani pomaleji, ale zamířil k němu. Opět si uvědomil zvuk kopyt. Zazněl hlasitěji.

Je slyšet až k ohni?

Snad. Bylo by to dobře.

Když dojel blíž a když mu vysoká tráva přestala překážet ve výhledu, uvědomil si, že u ohně nikdo není.

Sám od sebe hořet nezačal.

Liboriovi nevadilo, že nevidí Siouxe, který ho asi zapálil, stačilo mu vědomí, Že Sioux vidí jeho.

Je to tak dobře? uvažoval.

Snad. Rozhodně na tom nemohu nic změnit.

Popohnal koně rychleji.

Je to opravdu Indiánský oheň?

Určitě. Skoro určitě, odpověděl sám sobě na nevyslovenou otázku.

Zastavil asi deset kroků od ohně, seskočil z koně a přehodil uzdu přes hrušku sedla. Oheň už jen doutnal na vyprahlém obdélníku země. Byl nedbale ohraničen několika kameny. Liborio uviděl stopy mokasínů otisknuté zřetelně v prachu. Vedly k ohništi. Ale neviděl žádné jiné stopy, které by se od ohniště vzdalovaly.

Kudy odešel?

Zvedl z hromádky větví a uslých šalvěji tenký klacík a zamyšleně prohrábl popel, jako kdyby Siouxe hledal v něm. Rozhlédl se po okolí. Uviděl jen usychající bizoni trávu a několik manzanitových keřů. Nebe bylo bez mraků.

Nemohl přece uletět.

Nemohl, ale od ohniště stejně žádné stopy nevedly. Na plochém kameni ležel kus pečeného masa. Liborio hodil do ohniště suchou šalvěj a několik větví. Chvíli foukal do žhavého popela, až vyskočil první plamínek a za ním druhý. Pohled na oheň ho vždycky uklidňoval, ale v tu chvíli stejně příliš klidný nebyl. Odsunul kámen s pečeným masem dál od plamenů a měl přitom pocit, že sám spolkl kámen, mnohem větší než ten, který mu dal Wambanaga. Sejmul amulet z krku a chvíli si s ním hrál, nechával ho proklouzávat mezi prsty a opět ho chytal.

Je to jen malý modrý kamínek, ale snad…

Opět si amulet pověsil na krk. Někde tu někdo musí být. V té řídké vysoké trávě se snad nemohl schovat. Podle stop je sám. Podle stop je vlastně teď tady se mnou. – Liborio hodil do ohně ještě několik větví a ten kámen, který spolkl, byl pořád větší. Potom uslyšel šelest. Docela slabý. Nepohnul se. Dál se díval do ohně. A potom, když vzhlédl, seděl proti němu mladý Sioux.

Měl nehybnou tvář, kterou si Indiáni nasazují skoro jako karnevalovou masku. Nic se v ní nepohnulo. Ale Liborio věděl, že pod tou Maskou je jiná tvář, ta skutečná. Mladý Indián se díval do ohně, jako kdyby také on v něm něco hledal.

Jakou tvář asi skrývá? uvažoval Liborio.

Seděli proti sobě, jako kdyby si už dávno Všechno řekli.

„Já vydržím mlčet dlouho,“ ozval se Liborio docela potichu. „Mohli bychom si třeba někdy dát závod v mlčení a třeba bych ho i vyhrál, ale teď nemám na závodění čas.“

Věděl, že mu Sioux nemůže rozumět, ale na tom nezáleželo. Chtěl jen prolomit hradbu mlčení.

„Wambanaga,“ řekl pomalu a zřetelně.

Teď by rozumět měl.

Sioux se pořád díval do plamenů.

Wambanaga je dost neobvyklé jméno pro Indiána, napadlo Liboria. Zní spíš africky. Je to jméno, které by bylo doma v dunění tamtamů.

„Wambanaga je můj přítel,“ řekl ještě jednou a ukázal na amulet, který měl na krku.

Mladý Sioux však dál seděl s tváří, ve které se nic nepohnulo.

Jako dřevěný: svatý tady sedí. Třeba je hluchý.

„Wambanaga!“

Ne, určitě není hluchý.

Pomalým pohybem sáhl Sioux pro nůž, který měl ‚u pasu, a druhou rukou pro pečené maso, které leželo na kameni dál od ohně, a rozdělil je na dvě poloviny. Jednu, podal Liboriovi.

„Děkuju.“

Poprvé se jejich pohledy setkaly. Siouxovy oči byly stejně neproniknutelné jako jeho tvář. Ale v pohybu, kterým podával Liboriovi jeho díl, bylo něco zvláštního. Něco Liboriovi připomenul.

Pomalu jedli.

Už si vzpomněl. To byl ještě docela malý a pral se. S kým se tenkrát pral? A proč? Dokázal si vzpomenout, jen že se museli usmířit.

Podejte si ruce, řekl jim kdosi.

Podali si ruce a Liborio se bezděky usmál, když si uvědomil, že v tom váhavém pohybu bylo tenkrát něco podobného jako v pohybu, kterým mu Sioux podal maso. Podali si ruce, ale mnohem raději by se tenkrát prali dál.

Má pod tou maskou vzteklou tvář, usoudil. Je ve válce a já jsem jeho nepřítel, protože jsem bílý. Ale mám na krku Wambanagův kámen, a proto udělá, co mu řeknu, aby udělal. Ne proto, že chce, ale proto, že musí. Mám přece modrý kámen.

„Jmenuji se Liborio,“ ozval se, když dojedli.

Ukázal na sebe prstem a opakoval pomalu a zřetelně.

„Liborio.“

Sioux mlčel.

„Rozumíš mi?“

Mlčel dál tak přesvědčivě, že se zdálo, že nic jiného asi ani neumí.

„Musím mluvit s Wambanagou. Potřebuju se s ním setkat brzy. Rozumíš, co ti říkám?“

Pořád stejná kamenná tvář.

„Potřebuju Wambanagu. A ty mě k němu dovedeš!“

Zvedl se.

Také Sioux vstal od ohně.

Už od té chvíle, kdy přišel k opuštěnému ohništi, měl Liborio pocit, že se mu snad všechno jen zdá. Ve snu je možné cokoliv. Dokonce i to, aby našel Wambanagu na kraji tábora Siouxů a aby první slova, která od něho uslyší, zněla:

„Wambanaga – čeká – na Liboria.“

Potlačil chuť zeptat se, jak mohl vědět, že přijde. Protože, ano, mohl to předpokládat. Věděl přece o Danovi…

„Jsem rád, že jsem tě našel, Wambanago,“ řekl.

„Wambanaga – rád – vidí – Liboria.“. Mladý Sioux, který přivedl Liboria do tábora, už beze slova odcházel.

A snad je možné dokonce i to, že ten kluk tam na mě čekal, napadlo Liboria.

„Děkuju,“ zavolal za ním.

Neotočil se. Udělal jen, co musel udělat, a byl rád, že jeho úkol skončil. Odcházel a s ním odešel i pocit napětí a skrývaného nepřátelství.

Posadili se s Wambanagou na poražený kmen stromu, zády k táboru Siouxů. Liborio už věděl, že na přátelství, které získal, válka na pláních nic nezměnila, ale ten snový pocit, že všechno, co v tu chvíli prožívá, snad ani není skutečné, ten pocit ho neopouštěl.

„Ten mladý Indián, který mě přivedl, umí anglicky?“ zeptal se.

„Liborio – přišel – aby se – toto – dozvěděl?“

„Ne, samozřejmě že ne, ale stejně bych rád znal pravdu o tom Siouxovi.“

„Dovede – mluvit – řeč – bílých – mužů.“

„Myslel jsem si to.“

„Stalo – se – něco?“

„Ne, nic se nestalo. Snad jen to, že mu rozumím. Řekni mu, že jsem kdysi prožil něco podobného.“

„O čem – mluví – Liborio?“

„O válce, ve které jsem bojoval, a o tom, že jsem v té době nesnesl ani řeč nepřítele, ani jedno slovo té panské řeči, už jen její zvuk mi byl protivný, znal jsem ji, ale přál jsem si zapomenout, že ji znám. Vyřiď mu, že nejsem jeho nepřítel.“

Wambanaga neodpověděl. Díval se zamyšleně do plavého vlnobití usychající bizoní trávy, a když vzhlédl k Liboriovi, usmál se skoro smutně.

„Co se děje na pláních?“ zeptal se Liborio. „Je válka.“

„Prožil jsem ji také,“ ozval se Liborio po chvíli, „daleko odtud, ale na tom přece nezáleží, byla to válka podobná té, kterou vedete vy, a taky byla prohraná ještě dřív, než doopravdy začala.“

„Proto – je – Liborio –tady?“

„Proto.“

„Liborio – přišel – aby řekl – že naše válka – je – prohraná?“

„Ne. Proto jsem přišel, ale ne za tebou.“

„Proč – tedy – Liborio – přišel?“

„Proč se ptáš, když to víš.“ Liborio se obrátil k Wambanagovi. Uviděl opět jeho černé zářící oči a najednou věděl, že není snadné získat přátelství Siouxe, ale že kdo ho získá, má ho pak už navždycky. Trochu zaváhal, zda má mluvit o beznadějnosti války, kterou vedou. Byl rád, že přesto řekl, co považoval za pravdu. „Hledám Peggy Sue.“

„Bílou – ženu?“

„Ano.“

„Ženu – která – zpívá?“

„Ženu, kterou jste včera zajali. Je tady? Žije?“ Chvíle jako věčnost. „Je – v táboře.“

„Můžu s ní mluvit?“

„Ne.“

„Proč?“

„Žena – která – zpívá – nemluví – s nikým.“

„Mohu ji vidět?“

„Pojď!“

Peggy Sue seděla před posledním týpí na konci tábora. Ještě dřív, než ji Liborio uviděl, uslyšel její hlas a píseň, kterou znal.

Ta cela má je celá má…

a má okno s mřížema…

Píseň byla stejná jako ta, kterou slyšel v Pinewoodu, ale zněla ztřeštěně a pořád dokola, zprvu zvolna, skoro ospale, ale jak se přibližovali – neotočila se, ale musela slyšet jejích kroky – píseň se změnila ve vyděšené volání.

Ta cela má

je celá má,

je celá má…

Ještě než si Liborio stačil uvědomit, co to znamená, ještě než se doopravdy vyděsil, udělala Peggy Sue chybu. Otočila se a hlas jí poklesl. Měl letět výš. Chvíle ticha. Pak si vzpomněla, že její píseň nemá jen refrén. Opět začala zpívat, ale už se té melodie skoro přestal bát.

A musím ti ještě říci,

proč nechci být už sám…

Slova zazněla trochu jinak, než je Liborio slyšel v Pinewoodu, ale už z nich nešel strach.

…a proč jsem dneska vyryl lžící

do zdi tvůj monogram…

„Je to žena – kterou hledá – Liborio?“ zeptal se tiše Wambanaga. „Ano, to je Peggy Sue.“

„Proč ji – Liborio – hledá?“

„Je to moje žena,“ odpověděl. „Opravdu?“

„Ano. Jen jsem ještě neměl čas jí to říct.“ Uvědomil si, že Peggy Sue se dívá přes ně – anebo skrze ně – někam do dálky. Jako kdyby je neviděla. A pořád zpívala.

Ta cela má,

je celá má…

Slyšela, co jsem řekl? Snad.

… je celá má,

je celá má…

Píseň byla moc krátká na to, aby se dala zpívat pořád. Přesto jí pořád zpívala. Asi celé hodiny. Celý den.

„Proč jela – s cizím – mužem?“ zeptal se Wambanaga.

„Nevěděl jsem, že to je moje žena,“ vysvětloval Liborio. „Potkal jsem ji jen jednou, u Glenova brodu. Až potom, když odjela, jsem to věděl.“

„Co – věděl – potom – Liborio?“

„Že tu je moje žena.“ Úsměv zacukal Wambanagovou tváří.

Ta cela má,

je celá má…

Možná že se Peggy Sue opravdu zbláznila. Měla k tomu dobrý důvod. Ale jestli budu muset tu strašnou píseň poslouchat ještě dlouho, tak se zblázním taky, napadlo Liboria. Hlas Peggy Sue začal už zase nebezpečně stoupat.

„Někteří – říkají – že ta žena – Je zlý manitů,“ řekl Wambanaga. Ta cela má… ta cela má… Už jí zase zůstal jen refrén. Někteří říkají…

Na tom asi moc nezáleží, co někteří říkají, důležité je, co řekne Wambanaga. Proč jen raději neřekl: Tato žena je zlý manitú. Všechno by bylo jednodušší.

„Bílá žena – může – odejít,“ ozval se konečně Wambanaga.

Opět se prozradila. Na chvíli přestala zpívat, a když se zas vrátila ke své nekonečné písni, zazněla skoro jako v Pinewoodu a skoro tiše.

Ta cela má

je celá má…

Snad si ani neuvědomila, že si ji Wambanaga zkoumavě prohlíží.

„Kde je – Oliver?“ zeptal se.

„Na kraji Kulivých skal. Asi mílí vlevo od cesty je křivá skála a kus dál skalní stěna. Tam ne mě čeká.“

Z několika týpí stoupal mezi kouřovými křídly modrý dým. Indiánka sušila maso na slunci a jiná je drtila kamennou palicí. Do tábora přijela skupina Siouxů a jeden z koní táhl za sebou dvě dlouhé tyče rozšiřující se do tvaru písmene V. Na smyku – kterému trapeři říkali travois – byl upevněný nějaký náklad. Odnesli jej do nejbližšího týpí, před kterým planul oheň. Do velkého kotle kdosi opatrně kladl dikobrazí ostny. A dál seděl na zkřížených nohách starý Sioux. Vyráběl luk z rohů divoké ovce. Každý byl jiný a každý dělal něco jiného. Těch, kteří nedělali nic, bylo také dost. Jen jedno měli Siouxové v táboře společné. Neviděli Liboria.

Wambanaga Liboria viděl. Peggy Sue snad také, ale tím už si nebyl tak jist. Pro všechny ostatní byl neviditelný.

Podvlékl přeloženou přikrývku pod sedlo a zachytil ji současně také na zadní rozsochu sedla, aby neklouzala. Podali si s Wambanagou ruce.

Usmál se a měl v té chvíli pocit, že na loučení příliš nezáleží, že se s Wambanagou nikdy nerozejde, i když se třeba už nikdy v životě nepotkají, a současně měl pocit, že se vlastně neloučí nadlouho.

To je nesmysl, napadlo ho ještě a pak už vyskočil do sedla. Vysunul nohu z třmenu a obrátil se k Peggy Sue.

„Pojď,“ řekl.

Zvedla se a trochu jako omámená přistoupila blíž. Podal jí ruku a ucítil pevný stisk. Pořád si ještě zpívala tu nemožnou píseň o vězňovi a o cele, ale už aspoň beze slov. Zasunula nohu do třmenu, přitáhla se a potom se už lehce vyhoupla za Liboria. Ucítil její ruce na svém pase.

Měl těžkého koně, který kdysi snad tahal dostavník a který pořád ještě dokázal celé hodiny cválat, ale vedl jej krokem, docela pomalu projeli táborem Siouxů a nikdo se za nimi neotočil, snad jen Wambanaga, který zůstal vzadu, sledoval jejich odjezd, ale pro všechny ostatní byli dál neviditelní.

Liborio si vzpomněl na obrázky v knížkách, které kdysi četl. Peggy Sue by na nich seděla před ním a její vlasy by ho šimraly na tvářích a kolem sebe by měla uzdu jako zábradlí, aby snad nespadla. Na obrázcích taková jízda ve dvou vypadá krásně.

Jenže…

Přední část sedla má rozsochu tak vysokou, že se na ni dá pověsit laso, ale rozhodně se na ni nedá sedět. A před ní vlastně také ne.

Proto Peggy Sue seděla za Liboriem. Ani si neuvědomil, že se zasmál nahlas. Pořád si ještě zpívala svou píseň beze slov, a nebýt jejího hlasu, snad by ani nevěděl, že za ním sedí.

Už vyjeli z tábora.

„Nebudem utíkat,“ ozval se Liborio. „Můj kůň na to není dost dobrý. Pod sedlo je trochu moc těžký a před naložený vůz zas trochu moc lehký. Nebudem utíkat proto, že bysme stejně daleko neutekli, ale proto, že nás nikdo nebude pronásledovat.“

Až dál za táborem lehce stiskl ostruhy a kůň se dal do cvalu. Hlas Peggy Sue se v tlukotu kopyt skoro ztrácel. Liborio si pořád ještě nebyl jist, co vlastně se stalo.

Až když dojeli na rovnou pláň porostlou bizoní trávou, která ztlumila nárazy kopyt, řekl:

„Už toho můžeš nechat.“

Úžasně se mu ulevilo, když opravdu přestálá;

Jeli dlouho beze slova, a teprve když se před nimi začala zvedat oblá stráň a Liborio přiměl koně, aby zpomalil a stoupal dál krokem, ozvala se Peggy Sue.

„Takový nesmysl, a ono to vyšlo,“ řekla.

„Myslel jsem, že ses zbláznila,“ odpověděl Liborio.

„Zbláznila, říkáš? No ovšem, máš pravdu. Měla jsem zůstat v Nebrasce, nebo někde jinde, kdekoli, ale já jela s Danem do Denveru. Byla jsem blázen.“

V Jejím hlase zaznělo vyčerpání.

„Peggy Sue, nehraj už vačici!“

„Vačici? No ovšem, vačici, to se tak říká na Západě. Hrát vačici. Máš pravdu. Vačice dělá, že je mrtvá, když jí hrozí nebezpečí.“

„Proč jsi zpívala?“

„Hrála jsem vačici.“

„Nerozumím ti.“

„Ty to opravdu nevíš?“

„Ne.“

„Indiáni bláznům nikdy neubližují. Slyšela jsem o tom vypravovat. A vidíš, ono je to pravda.“

„Siouxové Jsou už daleko. Zapomeň na ně.“

„To se ti snadno řekne.“

„Daleko jsou, Peggy Sue, daleko.“

Prérie se narovnala, kůň se dal opět do cvalu a Peggy Sue se chytila Liboria pevněji.

„Proč jsi Wambanagovi prozradil vaši skrýš v Kulivých skalách?“ zeptala se.

„Naši skrýš.“

„Tak dobře, proč jsi mu prozradil naši skrýš?“

„Protože mu věřím,“ odpověděl.

„Ale nebylo to přece nutné.“

„Snad Jsem mu to řekl právě proto, že to třeba ani nechtěl slyšet. Nevím.“

Jeli bez zastávky a Liborio rozeznával v hlase Peggy Sue stále větší úzkost.

„Wambanaga byl jediný, který pochyboval,“ řekla.

„Jak jsi to poznala?“ zeptal se.

„To ti nedovedu říct. Vím jen, že mi nevěřil.“

„A co udělal?“

„Nic.“

Liborio pozoroval víc hlas Peggy Sue než okolní krajinu, protože Indiáni pomalovaní válečnými barvami byli už jenom v něm. Prérie byla prázdná.

„Obehrála jsem je o jeden den. Ale co dál? Pořád jsem o tom přemýšlela.“

„Už nemusíš.“

„Co udělám zítra? A co za týden?“

„Zítra vyjedeme do Denveru.“

„Věděla jsem, že ať se stane cokoliv, všechno bude zlé.“

„Všechno je přece už zase dobré.“

Snad Liboria neslyšela.

„Mohli uvěřit, že jsem – jak řekl Wambanaga – zlý manitú. Mohli mě nechat jít. Ale kam bych sama došla?“

„Zapomeň na to.“

„Anebo by mi neuvěřili, a to by bylo ještě horší.“

„Podívej, už jsme u balvanů. Kdysi to byla vysoká hora a zbylo z ní jen těch několik kamenů. S tvou vzpomínkou na Siouxe je to stejné. Teď je tak veliká, že se na ni nedá zapomenout. Teď je jako hora. Ale už zítra bude o hodně menší. A za měsíc na ni už skoro zapomeneš.“

Liborio pochopil, že dokud byla v nebezpečí, neměla čas se bát. Teď si to vynahrazovala. Měl pocit, že mluví do prázdna.

„Než vítr rozfouká horu po prérii, trvá to milióny let, ale na jeden černý den zapomeneš brzy.“

„Já nevím.“

„Nemáš hlad?“

„Ne.“

„Nechceš se napít?“

„Usnula jsem jen na chvíli,“ pokračovala opět Peggy Sue už zase, jako kdyby Liboria neslyšela.

„To je lepší, vypravuj mi o tom, co se ti Zdálo.“

„Taky budu, ale lepší to není. Jak se jen do té krátké chvíle vešla tak dlouhá zeď?“

„O jaké zdi mluvíš?“

„Zdálo se mi, že běžím podle vysoké kamenné zdi a že se musím za každou cenu dostat na druhou stranu, nebo… nebo se stane něco strašného. Pořád jsem hledala nějakou branku, ale žádná tam nebyla. Byla jsem ráda, když jsem se probudila. A potom jsem si uvědomila, kde jsem.“

„Vypravuj o něčem jiném.“

„Na tu píseň o cele nezapomenu asi nikdy.“

„Já taky ne, ale to nevadí.“

„Ta cela má…“

„Až budeš unavená, můžem na chvíli zastavit. Ale jen jednou. Musíme se dostat před setměním do Kulivých skal.“

„Jen jed, Liborio, já přece… Já ještě…“

„Nespi!“

„Ne… nebudu spát…“

„Říkej něco, cokoli.“

„Nevěděla jsem, že zajatec je zajatcem, i když spí,“ řekla.

Minula dlouhá chvíle, než uslyšel opět její ospalý hlas. „Pořád, když spí, i když…“

Liborio zastavil u usychajícího manzanitového houští a pomohl Peggy Sue z koně. Pokusila se o úsměv, ale moc se jí nepovedl.

„Rozdělám oheň a uvařím kafe. Podívej – Kulivé skály už nejsou daleko.“

Zvedaly se před nimi.

Nalomený Štít červeně zářil.

V šikmých slunečních paprscích tančil nad usychající šalvěji zlatý prach.

Zvedl se slabý vítr.

Liboriovi se zdálo, že ticho kolem nich lehce šumí.

Teprve když se ozval vzrušující praskot ohně, ohlédl se po Peggy Sue. Ležela v trávě a spala. Poprvé si všiml, že má v obličeji něco dětsky kulatého.

MLUVÍŠ PŘESVĚDČIVĚ, JENŽE…

Za řasu se ukrýval

oheň, který mě hřál

ve tmě zakřiknutých skal…

Z neuveřejněné básně L. A. Schlesingera

Slunce se proměnilo ve zvětšovací sklo, které kdosi držel v ruce a snažil se jím zapálit přikrývku, do které byl Liborio zabalený. Už se mu to skoro podařilo. Už byla tak horká, že začínala doutnat. A pak se ozval kus ledu hozený na zamrzlou hladinu, studený, stříbrný praskot Ten zvuk slyšel Liborio kdysi dávno, ale dobře si ho zapamatoval. Byl to tenkrát on, kdo házel na zamrzlý rybník úlomky ledu, letěly daleko a zdálo se skoro, že letí pořád rychleji, a jak narážely v klouzavém letu na zamrzlou hladinu, ozýval se zvláštní stříbrný praskot.

Ale to přece není možné. Buď je tady někde blízko zamrzlý rybník, nebo je mu horko k zblázněni. Buď jedno, nebo druhé, ale…

Byla tu nějaká záhada, v tu chvíli však Ještě neměl na záhady čas. Chtěl spát dál. Ale horko bylo skoro nesnesitelné. A ten led…

Třeba na břehu zamrzlého rybníka hoří dum. To by bylo možné, ale ne příliš pravděpodobné, protože i když ještě pořád skoro spal, věděl už, že leží na zemi, cítil vlhkou vůni trávy kolem, slyšel stále zřetelněji ledový praskot někde nedaleko a bylo mu horko.

Když tráva takhle voní, nemůže být rybník zamrzlý.

Pokusil se vymanit z horkého sevření pokrývky. Už se mu zase začínalo něco zdát.

Peggy Sue.

Najednou si na všechno vzpomněl a otevřel oči. Oranžová zář ho v první chvíli skoro oslepila. Slunce už stálo vysoko a našlo si Liboria mezi stromy.

Kde je Peggy Sue?

Ležela pod skalní stěnou ve stínu s Oliverovým sedlem pod hlavou a spala.

A zamrzlý rybník?

Liborio se otočil a uviděl Dana sedět nad ohněm, do kterého přikládal tenké piňonové větvičky, přeschlé a vybělené sluncem.

Opět zavřel oči. Bylo už pozdě, když s Peggy Sue dojeli do tábora. Oliver s Danem seděli u ohně. Mezi stromy už byla tma.

„Liborio?“ uslyšel Oliverův hlas.

„Tady jsem,“ odpověděl.

„A Peggy Sue?“

„Je se mnou.“

Zastavili na planině před skalní stěnou.

„To je dost, že už jdete,“ řekl ještě Oliver, ale jeho hlas zněl skoro dojatě. Peggy Sue seděla na koni, kterého Liborio vedl za uzdu, držela se pevně sedlové hrušky a oči měla zavřené.

„Peggy Sue!“

Ani se nepohnula.

„Peggy Sue!“ zavolal na ni Liborio Ještě jednou.

Jen s námahou otevřela oči.

„Co je?“

„Jsme na místě.“

Musel jí pomoci ze sedla. Oliver– pro ni připravil přikrývku pod skalní stěnu – dál od ohně, aby ji jeho zář nerušila – a Liborio si najednou uvědomil, že také on je nesmírně unavený. Jen na chvíli si Peggy Sue sedla k ohni. Liborio, když si vybavoval včerejší večer, měl pocit, že minul kdysi dávno. Nemohl si vzpomenout, zda Oliverovi a Danovi vypravoval o tom, jak našel Peggy Sue, a nedokázal si ani vzpomenout, kdy on sám odešel od ohně. Praskání větviček opět zaznělo vysokým stříbrným zvukem.

Přivřenýma očima se Liborio podíval do vysokého nebe. Bylo orámované pinonovými větvemi, jen malý obdélník byl z něho vidět, ale tak malý zas nebyl, aby se doprostřed nevešlo slunce.

„Všude je stín,“ řekl skoro roztrpčeně a posadil se.

Dan se malou chvíli přestal mračit na oheň.

„Kafe bude za chvíli,“ řekl.

„Skoro všude je stín,“ dodal Liborio na vysvětlenou a vstal.

Dan vypadal nevyspale a byl bos.

Ještě by si měl posypat hlavu popelem, pomyslel si Liborio.

„A roztrhnout roucho své,“ dodal nahlas.

„Co to říkáš?“ zeptal se Dan.

„Nic. To je jen nějaká věta, asi z bible, ani nevím, jak jsem k ní přišel.“

„A proč sis na ni vzpomněl?“

„Opravdu nevím.“

Ale věděl, a tak nebyl ani příliš překvapený tím, co se asi o hodinu později opravdu stalo. To už byli u ohně všichni. Peggy Sue měla ještě vlasy mokré, jak se myla v malé tůni pod pramenem, a v ruce držela prázdný hrneček od kafe, ten s viklavým ouškem.

„Peggy Sue…“

Liborio si uvědomil, že to bylo snad poprvé, kdy ji Dan po návratu oslovil.

„Ano?“

Usmála se drobně a přátelsky, ale něco se změnilo, stejně to byla už jiná Peggy Sue než ta, kterou Dan znal.

„Čekal jsem, že se objevíš a současně jsem se toho bál,“ řekl Dan.

„Proč?“

„Protože jsem věděl, že ti budu muset vysvětlit něco, co se vysvětlit nedá. Jak ti můžu vysvětlit něco, čemu sám nerozumím?“

Oliverovi se objevil v očích nebezpečný třpyt. Ten pohled Liborio znal. Zapamatoval si ho z Pinewoodu. Ale až nyní, když byl určen Danovi, mu opravdu porozuměl.

Zvedl se od vyhasínajícího ohně a zamířil k prameni pod stěnou.

„Neodcházej, Liborio!“

Zastavil ho Danův hlas.

„Nevadí mi, že to slyšíš, vlastně vadí, ale to je jedno, vadí mi všechno.“

„A co ti vadí nejvíc?“

„Že jsem utekl, když se objevili Siouxové, a že jsem tam Peggy Sue nechal.“

„Kdybys tam byl zůstal, už by ti nikdy nic nevadilo,“ ozvala se Peggy Sue, ale zaznělo to nepřesvědčivě.

„Všechno dobře dopadlo.“

„Snad máš pravdu. Ale…“

„Jenže když jsem strhnul koně a začal utíkat, nemyslel jsem na to, co bude s tebou. Nemyslel jsem v tu chvíli vůbec na nic.“

„Buď rád.“

„Jenže já nejsem rád.“

„A co jiného jsi mohl udělat?“

„Nevím.“

„Tak si to zkus vymyslet teď.“

„Zachránit jsem tě mohl opravdu jen tím, že uteču. Ale to jsem si uvědomil až potom.“

„Na tom přece tolik nezáleží.“

„Právě na tom záleží nejvíc. Utekl jsem a nechal jsem tě tam. Konec. Tečka.“

„To je přece teprve začátek.“

„Není, Peggy Sue, ty víš dobře, že není.“

„Mluvíš přesvědčivě…,“ ozVal se pojednou Oliver a v jeho trošku nakřáplém hlase zazněl svárlivý tón.

Pokud chtěl na sebe obrátit pozornost, pak se mu to skvěle podařilo.

„Nepleť se do toho,“ ozval se překvapený Dan.

Oliver si ho však nevšímal.

„Můžu ti říkat: Vaše Ctihodnosti?“ zeptal se Peggy Sue.

„Proč?“

„Protože promluvím za obhajobu,“ odpověděl skoro výhružně.

„V tom případě mi říkej jak chceš,“ souhlasila a na tváři se jí objevil úsměv. Posadila se pohodlně do trávy, opřela se o kámen a sledovala Olivera s rostoucím zaujetím.

„Podle staroslavného zákona Habeas corpus act…“

„Co to znamená?“ zeptala se.

„Že Dan tady stojí a že bude souzen.“

„Ach tak.“

„Ovšem zákon mluví o vězněné osobě, Vaše Ctihodnosti.“

Peggy Sue se zřetelně ulevilo.

„Tak nejdřív postavíme vězení,“ navrhla.

„Ctihodný pane právní zástupce,“ napověděl jí.

„Ctihodný pane právní zástupce,“ dodala.

Určitě byl Oliver někdy u soudu. Snad dokonce opravdu jako právní zástupce.

„Navrhuji raději zprostit Dana viny,“ řekl najednou už zase svým obvyklým hlasem.

„Proč?“ zeptala se Peggy Sue.

„Protože Liboria pro tebe poslal přece Dan. Nakreslil mu mapu, aby snad cestou nezabloudil. A když se ozve válečný pokřik Siouxů, nikdo z nás neví…“

Dan se poprvé usmál.

Liborio přestal poslouchat a odešel k prameni pod skálou.

Ještě nikdy předtím nebyl tak blízko pokušení oslovit Olivera aspoň jednou „otče Olivere“ jako v tu chvíli. Usmíval se a nevěděl o tom.

„A co bude dál?“ zeptala se, když už slunce stálo vysoko, Peggy Sue.

Mohli vyrazit přes prérie do Denveru? Nemohli. Bylo už pozdě. Snad zítra. Ale ani tím si nebyli jisti. V horách měli pocit bezpečí. A jen několik set metrů od nich byl vůz plný kukuřičné mouky.

„Vyrazit do Denveru hned?“

Neustále se vraceli k Liboriovu nápadu počkat na vojáky z pevnosti. Dřív nebo později se přece musí objevit. Přijdou posily a začnou pročesávat prérii.

„To může trvat dlouho,“ namítla Peggy Sue.

„Ne. Třeba už jsou na pláních v tuto chvíli,“ odpověděl Oliver.

„Budem na ně čekat tady?“ zeptal se Dan.

„Sem může zabloudit snad jen poraněná puma, anebo nějaký lovec. Tady nás nenajdou ani Siouxové, ani vojáci.“

„Tak co budeme dělat?“

„Buď můžeme zítra vyjet a spoléhat na modrý kámen, anebo můžeme najít vhodné místo – snad na vrcholu naší stěny – odkud je vidět cestu přes Kulivé skály a na prérii. A až se objeví vojáci, dát jim znamení,“ navrhl Liborio.

„Jaké znamení?“

„Ohněm. Je to indiánský způsob podávání zpráv, ale vojáci ho znají taky.“

„Rozumím“

„A co si o tom myslíš ty?“ obrátil se Liborio na Peggy Sue.

„Nevím.“

„Chceš jet, anebo čekat?“

„Snad čekat.“

„A ty?“

Také Dan se rozhodl čekat na vojáky.

„Proč se nezeptáš také Olivera? A co navrhuješ ty?“ zeptala se Peggy Sue.

„Máme modrý kámen. Dostal jsem ho sice já, ale Wambanagu jsme s Oliverem zachránili společně. Chrání nás dva. Možná že by nás chránil všechny. Jednou to tak vyšlo. Nevím. Ale stejně si myslím, že prérie je nebezpečnější pro vás, a proto se ptám vás.“

„Dobře. Tak zůstaneme tady.“

„Jak dlouho?“

„Dokud se neobjeví vojáci, anebo dokud s« nerozhodnete jinak.“

„Platí.“

Liborio se rozhlédl kolem vyhaslého ohně. Dan beze slova kývl hlavou. Také Oliver s návrhem souhlasil.

Potom Liborio s Oliverem sebrali kus staré plachty a začali stoupat do stráně za skalní stěnou, byla příkrá, ale skoro bez suti. Ještě dole nasbírali suché větve a jehličí. Když minuli poslední stromy a nad nimi byl jen sráz porostlý řídkým křovím, otevřel se jim první výhled na prérii, zatím jen na úzký plavý pruh spálené trávy a za ním byl už obzor, skoro nezřetelný. Stoupali dál opatrněji, protože věděli, že je může kdokoliv z plání pozorovat, ale zatím se prérie zdála tichá a bez života.

Na vrcholu našli kamennou plán s několika balvany, s mechem a s řídkou trávou ve spárách popraskané skály. Hluboko dole byli Dan a Peggy Sue. Neviděli na tábořiště. Převislá skalní stěna je zakrývala.

„Podívej se.“

Mezi dvěma kameny byla napnutá pavučina. Na vrcholu skály se zvedal mírný vítr. Oblázek obalený mechem, za který byla pavučina zachycena, se pojednou podobal bárce proplouvající s plnými plachtami mezi skalami. A pavouk, ten starý pirát, byl už na palubě. Trpělivě čekal na svou kořist.

„Co má být?“ zeptal se Oliver.

„Nic. Jen že mi dneska prérie připadá jako obrovská pavučina.“

Rozvlněná pláň pod nimi byla přeškrtaná stíny, a i když byla pořád prázdná, stejně si oba uvědomovali, že pro ně představuje nebezpečí. Z vrcholu skály byl vidět kus cesty pod sedlem Kulivých skal. Ani na té se nic nepohnulo. Snad by slyšeli i skřípění kol na kamenech, ale bylo ticho, a jako se pro ně změnila prérie, také ticho bylo jiné. Měli oba v tu chvíli stejný pocit, že poslouchají ticho před bouřkou.

Obrátili se zpátky k prérii. Najednou se Oliver začal smát.

„Čemu se směješ?“

„Na něco jsem si vzpomněl.“

Opět se zasmál a potom začal zpívat tichým nakřáplým hlasem píseň, kterou Liborio znal.

Kovboj si prérie užije

a nic ho víc neotráví,

nežit že to je zas prérie,

kam žene svoje krávy…

Liborio pochopil.

„Máš pravdu,“ řekl. „Změnila se. Už nebudem spát, až pojedem po pláních do Denveru.

Už nám prérie nebude připadat pořád stejné. Už nás nebude otravovat.“

„Není to škoda?“ zeptal se Oliver.

„Je.“

Na vrcholu skály ohraničili několika kameny ohniště a připravili suchý mech a jehličí, aby oheň rychle vzplanul. Vedle položili syrové větve a plachtu.

„Až se oheň rozhoří, musíme na něj hodit mokré větve, aby pořádně kouřil,“ řekl Liborio.

„A k čemu potřebuješ tu plachtu?“

„Přerušovaný sloup dýmu znamená nebezpečí. Třikrát hodíme plachtu přes oheň, A pak…“

„Pak začne hořet.“

„Pak budem čekat, zda si nás všimnou.“

„Doopravdy věříš, že se objeví vojáci?“

„Určitě. Jen nevím, kdy se to stane.“

Hovořili pak o bezvýznamných věcech a dívali se na prázdnou prérii. Oliver cucal stéblo trávy a tvářil se skoro zasněně. Potom nad nimi zakroužil kondor. Čas se pomalu vlekl. Znehybněli a pozorovali kondora a kondor pozoroval je. Snesl se trochu níž a také kruh, ve kterém létal, se zmenšil. Měl spoustu času. Liborio s Oliverem také.

Plachtil nad nimi a nepohnul křídly. Klesal nesmírně pomalu a právě v té pomalosti byla skryta hrozba.

Co se asi děje na prérii?

Nesměli odtrhnout oči od kondora, aby nezkazili hru. Opět klesl o kus blíž vrcholu skály. Už byl tak blízko, že Liborio rozpoznal červenou hlavu se zahnutým zobákem. Jako kdyby někdo doprostřed truchlivě černé kaňky položil malinu.

Zdálo se jim, že uplynul dlouhý čas. Potom Oliver pomalým pohybem sundal z hlavy svůj široký kovbojský klobouk a kondor odletěl.

„Už jsi někdy viděl uraženýho kondora?“ zeptal se.

„Ještě před chvíli tady jeden byl.“

Odletěl rychle a opravdu skoro uraženě, jako kdyby tím náhlým spěchem chtěl říct, že na tak hloupé legrace nemá čas, protože nelítá nad horami pro zábavu, ale proto, že má hlad, a kovboj – aspoň tak dlouho, dokud udrží klobouk v ruce – ho nezajímá. Hledá takové, kteří leží a nehýbají se. A kteří se nepohnou dokonce ani tenkrát, když jim přistane na hlavě. Takové má nejraději.

Konečně se mohli zas vrátit k pozorování prérie. Byla pořád stejná. Prázdná a bez života.

„Kdysi jsem slyšel o indiánské zkoušce trpělivosti,“ vzpomněl si Liborio.

„Vypravuj.“

„Indián se položí někam na skálu, jako my tady teď ležíme, a předstírá mrtvého tak dlouho, až přinutí kondora, aby přistál.“

„Kdybychom vydrželi ještě chvíli, třeba by se nám to také podařilo.“

„Snad. Ale kondor je ostražitý. Zatím byl pořád dost daleko.“

„Neměl smysl pro humor.“

„Třeba jen proto, že měl hlad.“

„To mi něco připomíná.“

„Mně taky.“

Dokonce i hovor o kukuřičných plackách se jim zdál lepší než mlčení, protože ticha kolem nich jako kdyby přibývalo. Ale o kukuřičných plackách už nedokázali říct nic, co si už neřekli předtím?

„Nezkusíme něco ulovit?“ navrhl Oliver stejně, jak už to jednou udělal.

„Nemůžeme přece střílet.“

„Ale můžeme nalíčit oka.“

„Podívej se! Tam!“

V dálce se na prérii zvedal obláček prachu.

„Třeba to je jenom tornádo,“ mínil Oliver váhavě.

Liborio se zasmál.

„Čemu se směješ?“

„Řekl jsi jenom tornádo.“

„No a?“

„Ještě před dvěma dny bys to řekl jinak. Ostatně to žádné tornádo není. Jsou to jezdci a zdá se, že jedou do Kulivých skal.“

Oblak prachu se jen pomalu přibližoval.

Pavučina mezi kameny se prudce rozkývala, ale moucha v ní neuvízla, to jen ten starý pirát šplhal do strážního koše, snad aby se rozhlédl kolem, snad se potřeboval přesvědčit o tom, že jeho lana jsou dost pevná. Pohyboval se rychle a obezřetně.

Uplynula celá dlouhá hodina.

„Je to jen pověra,“ ozval se Liborio.

„Co je jen pověra?“

„Že pavouk přináší lidem štěstí.“

„A co má být?“

„Nikdo mu neublíží. Přece mu nerozbiješ pavučinu – i kdyby ti ji pověsil na nos – když to udělal jen proto, aby ti přinesl štěstí.“

Liborio se zasmál.

„Zapálíme oheň?“ zeptal se.

„Zatím ne.“

„Jsou to vojáci?“

„Nevím.“

Pavouk už zase šplhal dolů na svůj kamínek obalený mechem.

„Ten se má,“ řekl Liborio a už si ho nevšímal.

Čas se vlekl.

„Podívej!“

Jezdci se opět přiblížili a celá skupina změnila směr. Byli ještě příliš daleko, aby si Liborio s Oliverem mohli být jisti tím, zda vidí vojáky, anebo Siouxe. Postupovali zdánlivě pomalu a v neuspořádané skupině.

„Vojáci jezdí jinak,“ uvědomil si konečně Liborio.

„Jak?“

„Za sebou, s dostatečnými rozestupy, aby je nikdo nepřekvapil ze zálohy, to jest, aby je nepřekvapil všechny najednou. Mají zvěda, který je vpředu. Někdy mají dokonce i hlídky vysunuté do stran.“

Ale ještě si pořád nebyl jist.

Jezdci se opět přiblížili k horám.

„Jsou to Siouxové.“

Liborio měl pocit, že zahlédl orlí péra na hlavách několika jezdců.

„Co budeme dělat?“ zeptal se Oliver.

„Nic. Budeme čekat, co udělají oni.“

Už byli tak blízko hor, že se zdálo, že je zakryje piňonový les, ale opět změnili směr a pokračovali souběžně s hranicí hor.

„Teď křižují cestu, po které jsem přijel s Peggy. Sue,“ ozval se Liborio.

„Najdou vaše stopy?“

„Nemohou je přehlédnout, ale zdá se, že žádné stopy nehledají;“

Skupina Siouxů se vzdalovala.

„To je opravdu zvláštní.“

„O čem mluvíš?“

„Že se vyhnuli horám,“ vysvětlil Liborio.

Jezdci pomalu mizeli v dálce.

Slunce začalo klesat k obzoru.

Nalomený štít v jeho záři zčervenal.

Do údolí se položily první dlouhé stíny.

Z vrcholů Rocky Mountains se zvedl chladný vítr.

Prázdná pavučina vlála mezi kameny. Pirát měl za sebou špatný den.

„Vojáci se už dneska asi neobjeví,“ usoudil Oliver.

„Máš pravdu. Už je pozdě.“

„Jak daleko je vlastně k nejbližší pevnosti?“

„Jmenuje se Robinet a je snad deset mil západně od cesty z Kulivých skal do Denveru.“

„Byl jsi někdy v pevnosti?“

„Ne, jenom vím, že tam je.“

„Byla postavena na ochranu stezky.“

„Snad taky. Rozhodně jsem na stezce vojáky několikrát potkal.“

Pomalu se vraceli ještě poslední pohled na prérii a potom už je pohltil piňonový les a zelené šero. Šli dál beze slova.

Už byli skoro na tábořišti, už měli vidět zář ohně mezi posledními kmeny stromů, ale ještě než si stačili uvědomit, jak podivně tichá je planina před nimi, zastavil je neznámý hlas.

„Stůj!“

Zazněla v něm rozhodnost skoro zoufalá.

Zůstali stát a oba bezděčně sáhli po revolverech, které si vzali místo karabin.

„Stůj, a ani hnout!“ přikázal jim hlas.

To je přece Dan, uvědomil si Liborio.

„Dej ruce nahoru a jdi na kraj lesa. Tam zůstaň stát!“

Určitě je to Dan.

„Ani mě nenapadne.“

Liborio obešel poslední manzanitové křoví. Uviděl vyhaslé ohniště, vzadu koně přivázané k balvanu – když odcházeli, pásli se volně – a za nízkou hradbou z několika padlých kmenů hlaveň karabiny. Možná že to dokonce byla jeho vlastní karabina.

„Co je?“ uslyšel za sebou Oliverův hlas.

„Nic. Dan se zbláznil, ale jinak je všechno v nejlepším pořádku.“

„Kde je Peggy Sue?“ zeptal se Oliver.

„Tady.“

Na opačném konci přírodní palisády na ně mířila ještě jedna karabina. Ale to už Liborio viděl Dana, který se zvedl ze svého úkrytu.

„Promiň,“ řekl. „Nepoznal jsem tě.“

Také Oliver vyšel na kraj planiny.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Dan nás chtěl zastřelit, ale rozmyslel si to.“

„To je od něho opravdu milé,“ řekl Oliver potěšeně.

„On vás smích brzy přejde,“ prohlásil Dan.

„Chtěl nás zastřelit, pak si to rozmyslel a teď neví, zda udělal dobře,“ posmíval se Liborio.

„Co se tady vlastně stalo?“ zeptal se znovu Oliver.

„Pojíte a uvidíte sami.“

Peggy Sue stála bez hnutí s karabinou v ruce a zdála se trochu bledá.

„Sluší ti to,“ řekl Liborio vlídně.

Pokusila se o úsměv, ale byl to pokus, který se jí moc nepodařil, a Liborio pochopil, že je stejně neklidná jako Dan. Něco se tady opravdu stalo. Ale co? Šli za Danem k prameni pod skálou.

„Vidíš?“

Dan ukázal na zem.

V kruhu vyšlapané trávy se u pramene zvedaly tři kameny položené na sebe a pod tím nejhornějším bylo zastrčené namodralé péro nějakého ptáka, malé, trošku zmačkané brčko.

„Položil jsi je sem ty?“ zeptal se Dan.

„Ne.“

„A ty?“ obrátil se na Olivera.

„Taky ne.“

„Ani Peggy Sue, ani já jsme to taky neudělali, ale ráno tady ještě kameny nebyly. Nemohli bychom je přece přehlédnout.“

„Ne. Máš pravdu, mohli bychom o ně zakopnout, ale v žádném případě bychom je nepřehlédli. To znamená…“

„Někdo tady byl.“

„Ano, někdo tady byl.“

„Nechápu, jak se mohl dostat na planinu.“

„Třeba byl neviditelný,“ navrhl Liborio a zdálo se, že podivné znamení, které našli u pramene, na něho neudělalo zvláštní dojem.

„Ale jak je to možné?“

„Nevím. Byli jste celou dobu tady?“

„Ano.“

„U ohniště?“

„Taky. Pak jsem šel do lesa na dříví, ale Peggy Sue zůstala na tábořišti.“

„Kdo objevil kameny?“

„Peggy Sue.“

„Kdy?“

„Asi před hodinou,“ odpověděla Peggy Sue.

„Kdo myslíš, že je tam mohl položit?“ zeptal se Dan.

„Asi Siouxové,“ odpověděl Liborio.

„Zdá se to trochu neskutečné,“ řekla Peggy Sue.

„Ale asi je to tak.“

„Potom jsme už tábořiště hlídali,“ řekl Dan, „ale nikde se nic nepohnulo až do té chvíle, kdy jste se s Oliverem vrátili.“

„Proč jste hlídali?“ zeptal se Liborio.

„Mohli na nás přece zaútočit.“

„Kdyby chtěli, tak už to dávno udělali.“

„Co tedy znamenají ty kameny?“

„Nevím. Snad je to jen podpis, který neumíme přečíst.“

Liborio se sehnul pro modré brčko a položil: si ho na dlaň.

„Byl jsem tady a pak jsem odešel. To je všechno.“

Foukal do dlaně. Modré pero se zvedlo, zakroužilo ve vzduchu a pak se pomalu sneslo do trávy.

„Budeme dál hlídat?“ zeptal se Dan.

„Ne,“ rozhodl Liborio.

Nevěděl, kde se v něm bere jistota, že kameny, ležící u pramene, pro ně neznamenají nebezpečí, ale z nějakého důvodu, který by byl nedokázal pojmenovat, si tím byl jist.

Na planině bylo ještě světlo. Uvědomil si, že už dlouho nepsal do svého deníku. Našel ho v sedlové tašce. Nalistoval v něm nepopsanou stránku, opřel se o kámen a snad poprvé nevěděl, o čem vlastně chce psát. Ale – dokud bude sedět nad deníkem – nebude aspoň muset odpovídat na otázky, na které nezná odpověď. Usmál se, když si uvědomil, že se vlastně za deník schovává.

Vzpomněl si na Siouxe přibližující se ke Kulivým skalám. Museli přece vidět jeho stopy mířící do hor, ale vyhnuli se jim, jako kdyby byla prérie rozbouřené moře a hory ostrov, příliš vysoký, aby na něj vlny dosáhly. Třeba pocit bezpečí, který v něm byl, nějak souvisí s tím, Že Siouxové se horám vyhnuli, i když už byli na samém prahu.

A pak tu jsou ty tři kameny a modré brčko. Něco o nich věděl, jen ještě nevěděl, že to ví.

Ta věta přece nedává žádný smysl.

Ale přesto cítil, že je pravdivá. Něco o nich věděl.

Opět se vrátil k Siouxům. Prérie byla v té chvíli zase jenom jejich. Neuvažovali o tom, co bude dál. Každý, kdo se dřív podívá, než skočí, většinou pak už neskočí. To je asi nějaké přísloví. Neměl přísloví rád. Kdo se dřív podívá, než skočí, pak už neskočí…

Je to dobře?

Asi ne.

Ale nikdy se mu nemůže nic stát.

Je to dobře?

Asi ne.

Představa, že hory jsou ostrov s dobrým výhledem na moře, se mu opět vrátila.

Třeba tomu věřím jen proto, že chci. Ty tři kameny…

Něco o nich věděl. Ale co?

Moře nás nemusí zajímat. Aspoň tak dlouho ne, dokud jsme na ostrově. Můžeme se jen dívat. Může nám připomínat pavučinu položenou od obzoru k obzoru. Anebo něco jiného. Třeba prérii. Na ostrově se nám nemůže nic stát.

Začal psát, rychle a bez škrtů, jako kdyby měl strach, že nestačí zachytit na papír všechno, co musí napsat, než ho překvapí tma.

Vyrušil ho Oliverův hlas. Zazněl nezvykle měkce.

„Každou chvíli mlčíš o něčem jiném, Liborio. Buď mlčíš, anebo si něco píšeš do toho svýho sešitu. O čem píšeš teď, můžeš mi to říct?“

„Proč tě to zajímá?“ zeptal se.

„Každou chvíli mlčíš o něčem jiném, ale pořád píšeš o stejném o tom, jak jsi musel odejít z domova, o lidech, které jsi tam znal, o boji který jste prohráli, protože nějaký generál měl děla, a vy ne. Ale dneska píšeš o něčem jiném.“

„Jak jsi to poznal?“

„Nevím. Prostě mám takový pocit.“

„Můžu ti přečíst, co jsem napsal. Píšu o Siouxech, jak jeli ke Kulivým skalám a jak se jim vyhnuli a proč to asi udělali a že je jim jedno, co se stane dál, protože…“

„To je dobře, že píšeš o Siouxech,“ přerušil ho Oliver. „Je to sice taky k ničemu, ale stejně je to moc dobře, abys věděl.“

„Proč?“

„Protože Siouxové patří do života, který žiješ tady a teď. Nemá cenu se pořád vracet k něčemu, co už stejně nemůžeš změnit.“

Liborio si uvědomil, že má Oliver pravdu.

„Je to opravdu zvláštní,“ řekl po dlouhé chvíli mlčení.

„Co?“

„Ten pocit, víš. Jako kdybych na pláních začal znovu. Jako kdyby mezi životem, který jsem žil dřív, a horami a prériemi tady, nebyla žádná souvislost. Třeba je to tím, že tady všechno jiné,“ mluvil dál k Oliverovi, ale současně také sám k sobě.

Oliver mlčel. Cucal stéblo trávy a díval se někam do korun stromů. Pokud měl v očích opět kazatelskou zář, nebyla vidět. Už se rychle stmívala. Liborio mohl pokračovat.

„Představ si, že jsem doma nosil kravatu,“ řekl. „Co tomu říkáš?“

Oliver chvíli váhal, než odpověděl.

„Nic. Snažím se představit si tě v kravatě, ale moc se mi to nedaří.“

„Když jsem ji neměl, cítil jsem, že mi něco chybí.“

„A po tom se ti stejská?“

„Ne. Ani trochu. Ale tady mám stejný pocit, když si zapomenu revolver, když necítím na noze upínací řemínek revolverového pouzdra. Je to vlastně dost podobný pocit, kravata mě škrtila na krku a ten řemínek nad kolenem, ale stejně, uznej, je to jiné.“

„Jen proto si píšeš deník?“

„Nikdy jsem o tom nepřemýšlely až teď, ale možné to jé.“

Liborio si uvědomil, že Peggy Sue poslouchá Jejich rozhovor.

„Když to chceš vědět,“ ozval se váhavě, „tak jsem si asi opravdu psal deník jen proto, že mě škrtil nad kolenem řemínek revolverového pouzdra.“

Oliver vyplivl stéblo trávy a rozchechtal se.

„A už tě neškrtl?“ zeptal se pak.

„Už ne.“

Liborio se rozhlédl po tábořišti. Peggy Sue se skláněla nad ohněm. Dan lámal suché větve. Uvědomil si teplou a dobrodružnou vůni kouře z piňonových větví.

„A teď jsem doma tady,“ řekl.

„Třeba jen proto, že je tady taky válka.“

„Třeba,“ připustil.

„Poslyš – a tenkrát doma jsi válčil v kravatě?“ zeptal se Oliver s velikou a skoro uctivou vážností v hlase.

Teď byla řada na Liboriovi, aby se zachechtal. Zavřel deník.

„Připadá mi to všechno už tak dávno,“ řekl.

„To je dobře.“

„Snad.“

„Peggy Sue!“ zavolal Oliver.

Vzhlédla od ohně. Plameny se jí zrcadlily v očích. Ale ještě něco tam bylo.

Nechci, aby mě někdo litoval, pomyslel si Liborio. A vůbec už nesnesu, aby mě litovala Peggy Sue.

„Dobře se na něho podívej!“ vyzval ji Oliver a ukázal na Liboria.

„Co je s ním?“ zeptala se.

„Už bude brzy večeře a tak si uvázal pod bradu ubrousek. To je jediný, co mu zbylo ze vznešený minulosti. A teď se zeptej, proč to dělal?“

„Proč to dělal?“ zeptala se poslušně.

„Aby si nepobryndal hedvábnou kravatu,“ poučil ji Oliver.

Liborio měl na krku vyrudlý kovbojský šátek, a když leželi na vrcholu skály v plné sluneční záři, otočil si ho cípem dopředu, aby si s ním mohl otírat pot, který ho šimral na čele. Zapomněl ho pak otočit zpátky do správné polohy. Opravdu se asi nyní trochu podobal ubrousku.

Zasmál se trochu nejistě. A pojednou si něco uvědomil. V očích Peggy Sue bylo ještě pořád světlo, které neměl rád, a Liborio si uvědomil, že zná způsob, jak ho zhasnout, sfouknout jako svíčku, která hoří zbytečně.

Otočil šátek uzlem dopředu. Byl melírovaný solí a trochu drsný. Bude ho muset vyprat.

„Kdybys byl aspoň tak chápavý jako kůň;“ řekl, „ne Calvados, ale jako docela obyčejný kůň…“

„Asi jako tvůj kůň?“ zeptal se Oliver.

„Asi. Anebo dokonce jen jako houpací kůň. To by stačilo.“

Oliver se uznale zašklebil.

„Co by se pak stalo?“ zeptal se.

„Pochopil bys, že mi ten šátek docela vyhovuje,“ odpověděl Liborio.

Tvář Peggy Sue byla ozářena plameny. Viděl ji dobře. V očích měla jen zrcadlení ohně. Nic víc.

„A teď bych ti mohl vypravovat o tom, jak jsme válčili za svou svatou pravdu a jak nám nebylo nic platné, že byla svatá.“

„Tak proč to neuděláš? Já mám smutný příběhy rád.“

„Přece proto, že to můžu udělat.“

Oliver pochopil.

„Tak si dál piš o Siouxech,“ navrhl.

„Už není vidět,“ řekl Liborio a zvedl se ze země.

Stalo se něco podivuhodného. Nevěděl, proč se to stalo a proč právě v tu chvíli, jeho život tenkrát – ten s kravatou – a jeho život teď – ten s kovbojským šátkem – se spojily. Ta smutná, nespravedlivá prohra byla sice dál smutná a nespravedlivá, ale přesto, alespoň z něčeho z těch ztracených dob, si už dokázal dělat legraci.

„Šátek je lepši než kravata,“ kázal trochu opilý tím novým pocitem.

„Jen se dobře podívej,“ obrátil se k Peggy Sue.

„Je to pěkný šátek,“ řekla, „ale až dojedeme do Denveru, kup si nový.“

Nechtěl se bavit o novém šátku, protože se chystal obhájit všechny kovbojské šátky Západu proti všem kravatám ve všech ostatních částech světa.

„Nejde o šátek, ale o poznání,“ řekl.

„Já se s tebou nehádám.“

„Taky bych ti to neradil.“

„Máš na krku šátek jako každý.“

„Chrání mě před sluncem. Ale když ho otočím…“

Opět si posunul cíp šátku dopředu.

„Už to není šátek, ale…“

„Ručník.“

„Kanada je velká země.“

„Vím, že to víš, ale stejně… Koukej se dobře! Když ho trochu zvednu…“

Posunul si šátek až těsně pod oči.

„Co se stane?“ zeptala se Peggy Sue, aby mu udělala radost.

„Správná otázka. Šátek se opět změnil. Je připravený mě chránit v písečných bouřích.“

„Taky bys s ním mohl vyloupit banku. Šátek pod oči – to je běžná móda všech banditů.“

„Taky. S kravatou ne, ale s šátkem by to snad šlo.“

„Anebo přepadávat dostavníky.“

Namířil na Peggy Sue prst, jako kdyby držel v ruce kolt. S kovbojským kloboukem posunutým do čela a se šátkem, který mu zakrýval tvář, vypadal jako správný desperádo, ale jen jako, a tak mu chvíli trvalo, než pochopil, proč Peggy Sue doopravdy zbledla a proč se jí oči rozšířily úlekem.

„Neboj se, já tě nezastřelím,“ řekl ještě zbytečně, ale potom si uvědomil, že její úlek s ním nemá nic společného.

„Mluvíš přesvědčivě…,“ hlesla Peggy Sue.

Otočil se.

Za jeho zády stál na kraji planiny Wambanaga.

TEN INDIÁN PŮJDE S NÁMI

Hanta yo wankanyan

híbu welo o hanta

hibu welo e maka

kin mitawa…

Jděte mi z cesty,

e starých dob

přicházím

a táto země je moje…

Píseň Wambanagy

Seržant John Britt z pevnosti Robinet vypadal v takových chvílích jako dokonalý voják. Nemělo by na tom být nic zvláštního, protože vojákem opravdu byl, ale jak tam stál před poručíkem Folwellem, připomínal obrázek, který kadeti vojenské akademie ve West Pointu znají ze svých učebnic, ale se kterým se – když se rozloučí s důstojnickou školou a zapadnou do tak ztracené posádky, jako je pevnost Robinet – pak už nikdy nesetkají. Voják v pozoru. Vzpřímený. Nehybný. Dokonale soustředěný.

„Trestná výprava vyrazí asi příští týden, zatím je naším úkolem čekat a zjistit, co se děje na pláních,“ vysvětloval poručík Folwell.

Veškerou pozornost, které byl seržant Britt schopen, soustřeďoval na to, aby neupadl. Poručík mluvil dál, něco o čáře Denver – Kulivé skály.

Tam přece žádná čára není, napadlo Britta, tam je jen prérie, ale pak už poručíka zase přestal poslouchat. V takových chvílích, jako byla tato, musel rozlišovat, co je důležité a co je leště důležitější. Zcela nejdůležitější bylo, aby neupadl.

Stál před poručíkem v pozoru a prsty rukou pevně tiskl ke žlutým lampasům svých šedomodrých seržantských kalhot. Měl s tím zkušenosti. Byl to jediný opravdu spolehlivý způsob, jak zakrýt, že se mu třesou ruce.

„První skupina má dorazit zítra, nejpozději pozítří,“ řekl poručík.

O jaké skupině mluví? napadlo Britta.

To je jedno, usoudil. Nejdůležitější je neupadnout.

A poručík mluvil dál.

„Rozumíte mi?“ zeptal se pojednou.

Kamenná strnulost seržanta Britta ho začínala trochu otravovat.

Venku se už stmívalo, místnost byla ozářena jedinou petrolejovou lampou, a to byla pro Britta další výhoda, protože jinak by poručík už asi dávno všechno poznal.

„Ano, sire,“ odpověděl co nejstručněji.

Další nebezpečí na obzoru. Jeho dech ho mohl zradit, ale místnost byla plná cigaretového kouře a poručík byl od Britta dost daleko.

„Zásoby vody vezmete co nejmenší…“

Kdo by měl chuť pít vodu, pomyslel si ještě Britt, a pak už se zase soustředil opět na to nejdůležitější.

Poručík Folwell mluvil a mluvil.

Britt se mohl nerušeně věnovat sledování pozoruhodného úkazu, který sice dobře znal, ale který ho přesto ještě dokázal zaujmout. Najednou tam už nebyl jeden poručík Folwell, ale dva, oba se pohybovali naprosto stejně, stejná gesta, stejné pohyby rtů, ale slyšel jen jeden hlas.

Opravdu zajímavé.

A potom byl před ním jeden poručík a ten druhý chodil okolo. Kroužil kolem a opět se vracel, a když si Britt dal záležet, když zaostřil zrak a ještě usilovněji tiskl prsty ke švům kalhot, zalezl druhý poručík na chvíli za toho prvního a byl tu opět jen jeden poručík Folwell. Britt však věděl, že ten druhý je za ním schovaný a že zase vyleze. Jednou se dokonce stalo, že ten druhý se vznesl ke stropu, zakroužil kolem petrolejové lampy a pak měkce přistál. A přitom pořád mluvil a mluvil, přesně jako ten první poručík.

Hlavně nesmím upadnout, uvědomil si Britt, v okamžicích, kdy se poručík odmlčel, aby nabral dech, vždy řekl:

„Ano, sire.“

A poručík mluvil dál.

Čas plynul. Snad. Brittovi se však spíš zdálo, že zůstal stát. Petrolejová lampa trochu čadila. Neměl nic proti kouři. Čím víc ho bude, tím líp.

„Posloucháte vůbec, co vám říkám?“

Otázka zazněla ostře a Britt se marně snažil pochopit, co se změnilo. Až do té chvíle probíhalo setkání s poručíkem Folwellem docela uspokojivě. Neudělal žádnou chybu. Tím si byl jist.

„Ano, sire,“ řekl.

„Tak mi opakujte poslední větu!“

„Na čáře Denver – Kulivé skály…“

Vstoupil na nejistou půdu s pocitem blížící se katastrofy.

„Ne, řekl jsem, že jste úplně opilý.“

„Ano, sire. Vlastně, chci říci, ne, sire.“

Život v pevnosti ztracené v pustině připadal Brittovi někdy zoufale jednotvárný. Měl kolem sebe pořád stejné tváře, stejný výhled z okna, jednotvárně se opakující hlídky na prérii, kde se nic nedělo, a skoro pořád jedl bílé fazole s hovězím, rozpečený chleba a suchary. Neděli poznal jen podle toho, že byl pudink, který neměl rád. A vždycky, když cítil, že se z toho už asi brzy zblázní, potřeboval se napít.

Anebo se něco dělo – třeba se vzbouřili Siouxové – a najednou si uvědomoval, jak je jejich pevnost osamělá, jak daleko je do nejbližšího města, jak daleko je další pevnost a jak je jich málo – jen asi dvě stě vojáků – a že vlastně pevnost, která je má chránit, není tak moc pevná, jak se mu zdálo, když se nic nedělo. Byl to opravdu nepříjemný pocit.

Když se dostatečně napil řezané whisky, kterou prodával správce hospody za branou pevnosti, ten protivný pocit pominul.

Cítil, že by měl poručíkovi všechno vysvětlit, ale bylo to příliš složité. V tu chvíli bylo příliš složité cokoliv – třeba jen rovně stát a neupadnout. Neřekl proto nic.

Stál rovně?

Stál.

Co by od něho ještě chtěli, pomyslel si ukřivděně a dál tiskl prsty ke švům kalhot.

„Víte o tom, že pít alkohol v pevnosti je zakázané?“ zeptal se poručík.

Protivná otázka. A trochu trapná. Britt samozřejmě věděl, že pít alkohol je zakázané, a poručík Folwell věděl, že to Britt ví, už mu to sám říkal snad stokrát a přinutil ho, aby také on, seržant Britt, říkal totéž vojákům, tak proč se ptá?

Snad by měl odpovědět hrdým mlčením.

„Ano, sire,“ řekl však s přemáháním a proti svému lepšímu přesvědčení.

O tom, že pít alkohol je zakázané, dokázal mluvit jen se sklenicí řezané whisky v ruce. Ano, to byl další důvod, proč se Britt někdy potřeboval napít. Vždycky když měl vysvětlit svým vojákům, proč alkohol do pevnosti nepatří.

Zmocnil se ho pocit beznaděje.

A taky už dlouho nedostal dopis z domova.

„Zítra v pět budete v sedle,“ řekl poručík.

„Opakujte, co jsem řekl.“

„Zítra v pět budu v sedle, sire.“

„Budete mít dvacet vojáků.“

„Budu mít dvacet vojáků, sire.“

„A pak vám řeknu, co budete dělat dál,“ uzavřel poručík.

„Ano, sire.“

„Můžete jít.“

Cvakl podpatky, až ostruhy zazvonily. Kliku dveří našel na první pokus. Vyšel ven.

Už se skoro setmělo.

Z pekárny zavoněla teplá vůně chleba.

U kulaté bašty s dělem obráceným směrem na volnou prérii stál viklavý vozík nějakého zlatokopa. V postranici měl zabodnutý šíp. Asi ho tam zlatokop nechal jako památku na úžasné dobrodružství, které prožil, když… Už teď v pevnosti to bylo úžasné dobrodružství. Až dojede do Denveru, bude ještě úžasnější.

Klobouk…

Britt si vzpomněl na svůj první vojenský klobouk. Byla v něm malá kulatá díra po střele a nosil ho, jen když měl dovolenou. Každý si té dírky všiml a každý chtěl vědět, jak k ní přišel.

Jeden bandita mě chtěl zastřelit, ale nestrefil se, vysvětloval Britt skromně, ale trochu unaveně.

Proč se pořád ptají na něco tak bezvýznamného.

Ostatně…

Na malou chvilku se vždy odmlčel, aby posluchači měli čas si představit, jak to tenkrát bylo. S pomlčkou byla ta věta lepší.

…bylo to naposled, co si v životě vystřelil.

Vzpomínka na jeho první klobouk kavaleristy mu zlepšila náladu.

Z corralu až na druhém konci pevnosti doletělo k Brittovi zaržání koně.

Prošel kolem posádkové kaple k dlouhému srubu, ve kterém byla ubytovna mužstva. Vypadal jako seržant, který má starost. Opravdu ji měl. Snažil se jít rovně. Věřil, že když se mu to podaří, všechno ostatní už bude jednoduché.

Otevřel dveře do dlouhé místnosti s dvaceti postelemi postavenými zády k sobě. U hlav postelí byly zastrčené karabiny. Trochu připomínaly plot. Ve světle lampy se zbraně leskly. Trochu připomínaly zmoklý plot.

„Zítra je budíček ve čtyři a v pět už vás chci vidět v sedlech!“

Řekl to seržantským hlasem, který předem vylučoval možnost, že by se ho snad někdo na něco zeptal. V místnosti bylo jen několik vojáků. Už si jich nevšímal a prošel do ložnice seržantů.

Věděl určitě, že do stěny jsou zatlučené tři hřebíky. Nahrazovaly mu věšák. Snažil se zaostřit pohled, aby rozpoznal přízraky hřebíků od těch skutečných. Pak se rozhodl pro hřebík, který se mu zdál spolehlivý, a pověsil na něj svůj široký klobouk kavaleristy.

Spadl na zem.

Úžasně ho to roztrpčilo.

Nejhorší je zákeřnost věcí. Že jsou Siouxové zákeřní, věděl a počítal s tím, ale když je zákeřný i hřebík zatlučený do stěny, je to opravdu strašné.

Britt hluboce vzdychl.

„Já ti ukážu,“ řekl výhružně, ale sám nevěděl, komu a co chce vlastně ukázat.

Hřebík nebyl tam, kde měl být.

Na čáře Denver – Kulivé skály…

Kdy dostal naposled nějaký dopis? Nedokázal si vzpomenout.

Začínala ho bolet hlava.

Měl bych se zout, uvědomil si. Svoje vysoké jezdecké boty už tolikrát v životě zul a vždycky mu to připadalo jednoduché. Ale nebylo to jednoduché. Ne, nic už nebylo jednoduché.

Třeba bude v noci poplach. Když bude spát obutý, získá několik drahocenných vteřin.

Seržant Britt si lehl na postel v botách a okamžitě usnul.

Ve stejné chvíli a jen několik desítek mil dál na jihozápad na začátku čáry Kulivé skály – Denver stál na kraji planiny v kalném večerním světle Wambanaga a místo obličeje měl dobře vyleštěný měděný talíř. Vypadal opravdu vznešeně ve svém dlouhém plášti z bizoní kůže a s korunou orlích per na hlavě a Liborio pochopil, proč se ho Peggy Sue polekala. Nemohla vědět, proč přišel a zda v šeru piňonového lesa nemá sto Siouxů, kteří jen čekají, až mávne rukou, a vyřítí se na ně. A také pochopil, co znamenaly tři kameny položené na sebe a modré brčko.

Byl jsem tady a ještě se vrátím.

A Ještě něco pochopil. Svůj vlastni klid, když mu Dan ukázal kameny. Plný pochopení, zvolal radostně:

„Wambanago!“

A měděný talíř praskl úsměvem.

Wambanaga podal Liboriovi obřadně ruku a stejně vznešeně se přivítal s Oliverem. Pak si opět nasadil měděnou masku a podíval se skrz Peggy Sue na něco v dálce, co viděl jen on sám a co se mu moc nelíbilo. Stejně prázdným pohledem se dotkl Dana a víc už si jich nevšímal.

„Žena – která – zpívá – už – nezpívá,“ řekl jen, ale to už byl opět obrácený k Liboriovi a usmíval se. Snad uznával, že odvaha si zaslouží ocenění, i když je to odvaha nepřítele.

Už se k té větě nevrátil.

Opět seděli spolu u jednoho ohně spojeni Jeho září a oním neviditelným poutem, které je zakleté ve větě: tábořili jsme spolu.

Peggy Sue nabrala z kotlíku kukuřičnou kaši a – protože také ona už všechno pochopila – podala mlsku Liboriovi a Liborio ji podal Wambanagovi. Pomalu a beze slova jedli, a když Peggy Sue rozdělila kafe – snažila se být spravedlivá a Wambanagovi poslala jeho hrneček po Oliverovi – začali mluvit o věcech, které nesouvisely s Wambanagovým příchodem. Peggy Sue a Dan se stáhli trochu do stínu, a pokud žaslí, nebylo to na nich vidět. Ostatně Wambanaga si jich nevšímal. Věděl o nich, ale nezajímali ho.

Mluvili o Calvadosovi a o tom, jak je upozornil na kamennou lavinu.

O kondorovi, kterého přilákali tak blízko, že už se chystal přistát.

O lovci, se kterým Liborio kdysi objevil pramen u skalní stěny.

Wambanaga vypravoval o starém způsobu lovu bizonů, jak se – oblečeni do vlčích kůží – plížili až ke stádu.

O indiánském lovci, který jen s dýkou v ruce ulovil divokého králíka.

Na nebi už dávno zářily hvězdy, když Liborio konečně položil Wambanagovi otázku, která byla s nimi po celý ten čas.

„Proč jsi za námi přišel, Wambanago?“

Usmál se přes propast času.

„Život – Wambanagy,“ řekl, „je – Liboria – a je – Olivera – od chvíle – kdy – medvěd – přišel. Pojedu – s vámi. V Denveru – budete – muset můj život – vrátit“

Liborio se díval do plamenů a marně hledal odpověď na tak podivnou větu.

Ještě pořád o Wambanagovi ani o Siouxech nic nevím. Skoro nic, uvědomoval si.

Několik jisker proletělo kouřem do tmy.

Seržant Britt zvedl ruku vysoko nad hlavu a vojáci, kteří jeli za ním, přitáhli uzdy svých koní.

„Snažte se vyhnout každému střetnutí,“ řekl mu poručík Folwell ráno, ještě než naskákali do sedel.

„Ano, sire,“ odpověděl.

„Jen se pořádně dívejte kolem sebe!“

„Ano, sire.“

A tak se snažil vyhnout střetnutí.

Rozpažil ruce, jako kdyby se chystal obejmout těch asi deset Siouxů, kteří – se před nimi vynořili z vysoké bizoní trávy, ačkoliv to bylo poslední, co by snad chtěl udělat. A také bylo příliš brzy na objímání. Siouxové byli ještě daleko.

Vojáci za Brittem pochopili a i rozjeli se vpřed. Zastavili vpravo a vlevo od seržanta.

„Na čáru Denver – Kulivé skály,“ řekl trochu podrážděně.

Ta věta se mu z neznámého důvodu nelíbila. Vojákům nedávala žádný smysl. Ale nikdo se na nic nezeptal.

„Můžou si nás spočítat,“ vysvětlil Britt

„Dost dlouho jim to trvá,“ ozval se jeden z vojáků.

Konečně se Siouxové dali do pohybu. Pomalu, jako kdyby věděli, že je Britt nebude pronásledovat, odjížděli na sever.

„Jestli brzy potkají ještě deset dalších, tak na nás vlítnou,“ ozval se opět stejný hlas.

„Jestli…“

„Ten jezdec jel taky na sever, pane.“

„Já vím,“ odpověděl Britt.

Indiánský jezdec, kterého ráno zahlédli, spěchal. Snad s nějakou zprávou, a to se Brittovi nelíbilo. Měl chuť za ním vyrazit, protože zpráva, kterou snad nesl, by ho zajímala. Ale měl už příliš velký náskok, měl rychlého koně a jel jinam, než kam táhl Britt, jen zkřížil čáru Denver – Kulivé skály a spěchal dál na sever.

„Tam jsou teď vojáci s poručíkem Folwellem,“ přemýšlel nahlas.

„Třeba si něco užijou.“

„Třeba.“

Mohou se vyhýbat střetnutí, ale nebude jim to nic platné, protože Siouxové se mu vyhýbat nebudou, dokud budou mít aspoň malou naději na vítězství. Také Folwellovi vojáci měli jen karabiny a střelivo, málo vody a skoro žádné jídlo. Byli připraveni spíš utíkat než útočit a věděli, že se musí večer vrátit. Za každou cenu.

Siouxové už zmizeli.

„Ještě chvíli tady zůstaneme!“ rozhodl Britt.

Stáli na oblé vyvýšenině, nebylo to právě místo, které by se dalo dobře hájit, ale na prérii se skoro žádné místo nedalo dobře hájit. Už viděli hřebeny Kulivých skal a stopy kol na stezce vedoucí do Denveru.

„Koně nechte vzadu,“ přikázal ještě Britt, sklouzl ze sedla a podal uzdu nejbližšímu z vojáků.

Byla to první chvíle odpočinku. A také poslední. Vojáci se položili do vysoké trávy. Budou se vracet do pevnosti už bez zastávky a co nejrychleji.

Na severu se asi něco děje, uvažoval Britt.

Ale co?

Shromaždují se tam Siouxové? Chystají se na pevnost?

Snad, Už jim moc času nezbývá.

Zamyšleně pozoroval stezku ztrácející se za stébly trav, a když si uvědomil nějaký pohyb v dálce a když se podíval pozorněji a přesvědčil se o tom, že ho nespletla kolébající se tráva, že se tam v dálce opravdu cosi děje, vykřikl polohlasem.

„Nehýbejte se! Všichni zůstanou ležet, a ani hnout!“

„Co je?“ ozval se nejbližší z vojáků.

„Taky by to mohla být fata morgána, ale to není možný,“ uvažoval Britt.

„Co není možný?“

„Pane…,“ napověděl mu Britt.

Zvláštní, jak některé dobré zvyky, které jsou samozřejmé v pevnosti, přestanou být samozřejmě na prérii a stačí jen, aby kolem projelo pár pomalovaných Indiánů.

„Co není možný, pane?“ nechal se poučit voják.

„Tam – podívejte se!“

„Ale to snad není možný.“

„No právě.“

Na konci cesty se vynořil vůz s vyrudlou plachtou a pomalu se kolébal k nim.

„Jako přízrak ze starých dobrých časů,“ ozval se Britt polohlasně.

Jak je to dávno, co ty staré dobré časy skončily? Týden? Týden může být dlouhá doba.

Před týdnem vzplanul na kraji prérie první ranč.

A teprve před týdnem, když ráno vyšel z brány pevnosti, uviděl, že přes noc zmizely stany Siouxů. Přicházeli a odcházeli, jak je zrovna napadlo, na to byl zvyklý, ale ještě nikdy se nestalo, aby odešli všichni najednou a aby odešli v noci. S nimi zmizely i divoké smečky jejich věčně hladových psů. Z těch nejvzteklejších vařili někdy Siouxové – když nesehnali nic jiného k jídlu – guláš. Překvapivě dobrý. O hodně lepší než třeba nedělní pudink. Britt ho jednou ochutnal.

A ve stejný den se připlazil k bráně pevnosti zlatokop se šípem v zádech a zlato už ho vůbec nezajímalo. Vlastně ho nezajímalo nic, jen se chtěl co nejrychleji dostat někam, kde nejsou Siouxové. A bez toho šípu v zádech.

Teprve před týdnem přepadli Siouxové karavanu čtyř vozů na stezce do Denveru. Vozy zapálili a muže, kteří je doprovázeli, zastřelili. Od té doby prérií už žádná karavana neprojela. Až teď se na cestě objevil osamělý vůz,

„Ten člověk musí být blázen,“ usoudil Britt.

„Určitě,“ odpověděl voják. „Ale doopravdy zvláštní je…“ Nedokončil větu.

„Co?

„Že je pořád ještě naživu, pane.“

„Máte pravdu. To je skoro zázrak.“

Slunce stálo dosud vysoko. Mohou čekat ještě skoro hodinu, a přesto se vrátí do pevnosti včas. Britt se rozhodl čekat. Zázraky ho zajímaly.

„Podíváme se na ně.“

Vůz se mezitím dokolébal blíž k jejich úkrytu.

„Doprovázejí ho tři jezdci,“ uslyšel Britt hlas jednoho z vojáků, ukrytých za ním v trávě.

„Vpředu jede Indián.“

Vůz už byl tak blízko, že Britt rozeznal čelenku z orlích per.

Prérie se opět Liboriovi proměnila ve vlídnou kolébavou pláň. Sice ještě nespal, ale už se nerozhlížel pořád kolem sebe a nečekal, odkud na něho někdo vyskočí. Peggy Sue, jejíž kůň zůstal v indiánském táboře, seděla vedle něho na kozlíku a zdálo se, že se světem je po dlouhé době zas všechno v nejlepším pořádku.

Potkají Siouxe? je to možné, ale nic se nemůže stát, protože je s nimi Wambanaga. Potkají vojáky? Také to je možné, ale nic se nemůže stát, ti jsou na prérii jen proto, aby je chránili. Dokonce i zrzek to říkal. Anebo nepotkají nikoho a dojedou až do Denveru.

A tam vrátí Wambanagovi jeho život.

Co s ním udělá, až ho bude mít zas jen sám pro sebe? Co vlastně znamenala ta podivná věta, kterou Liboriovi řekl minulý večer u ohně?

„… v Denveru mi budete muset můj život vrátit.“

Přišel sám. Liborio ho nežádal o pomoc. Neprosil ho, aby jel s nimi, že prérie je veliké a ten modrý kamínek příliš malý. Wambanaga přišel, protože…

Proč vlastně?

Třeba proto, že život je hra na „ber a dej“. Musel přijít, aby zaplatil dluh.

Liborio si vzpomněl na krutou větu, kterou kdesi slyšel.

Prokázané dobro se buď zapomene, anebo vymstí.

Nedokázal si vzpomenout, kde k ní přišel, ale byla to bílá věta.

Najednou si uvědomil, že Wambanaga před ním strhl koně, že zůstal stát a dívá se na nízký pahorek, který se zvedal vpravo od cesty do Denveru. Také Liborio zastavil spřežení. Ale to už se tráva před nimi rozhrnula a ze země se zvedl štíhlý muž – seržant kavalerie – s kloboukem posunutým do očí a s rukou položenou na pažbě revolveru. Vypadal trochu ‚ Jako puma připravená ke skoku, jak tam stál v záři odpoledního slunce, a skoro současně se zvedali kolem další vojáci a několik jich vyjelo ze skrýše za pahorkem na koních a s karabinami v rukách obklíčili vůz.

Teprve potom seržant vykročil a ruku měl pořád na pažbě revolveru. Obešel Wambanagu a zůstal stát před Peggy Sue a Liboriem.

„Odhrňte tu plachtu!“ řekl.

Liborio se na sedadle otočil a nadzvedl cíp plachty. Seržant nahlédl do vozu, a když viděl jen pytle mouky a věci na táboření, konečně se pustil pažby revolveru. Dvorně smekl před Peggy Sue.

„Dobrý den, paní. Horko, co?“

Peggy Sue se usmála.

„Dobrý den.“

„Doufám, že jste měli příjemnou cestu.“

Uměl se mile usmát, ale za tím úsměvem byla pořád stejná bdělost pumy připravené ke skoku.

„Děkuju,“ odpověděla.

Ale to už asi bylo na seržanta moc zdvořilostí, protože se začal smát, ale ani pak ho neopustila ostražitost, a jeho vojáci kolem měli pořád karabiny v rukách.

„Odkud jedete?“ zeptal se Liboria.

„Z Pinewoodu.“

„Víte to určitě?“

„Samozřejmě.“

„Já myslel, že jste sem spadli rovnou z Měsíce.“

Liborio neodpověděl.

„Kde jste byli celý minulý týden?“ ptal se seržant dál.

„Tábořili jsme v Kulivých skalách.“

Seržant se zatvářil nedůvěřivě.

„To jste měli opravdu bezvadný nápad, tábořit v horách. A počasí? Dobrý, co?“

Liborio opět neodpověděl. Výsměch v otázce byl příliš zřejmý.

„Víte o tom, co se děje na prérii?“ zeptal se opět seržant.

„Vím. Siouxové se vzbouřili.“

„Kdo vám to řekl? Ten Indián?“

Seržant kývl směrem k Wambanagovi, který seděl na koni bez pohnutí, a zdálo se, že nic z toho, co se děje kolem, ho nezajímá.

„Ne. Vojáci. Potkali jsme je v Kulivých skalách.“

„Z Robinetu?“

„Nevím.“

„A přesto jste vyjeli sami na prérii?“

„Je s námi přece Wambanaga.“

„Rozumím…“

Ale stejně se seržantovi něco nelíbilo.

„Je to Sioux,“ řekl po chvíli.

„Je to náš přítel.“

„Já vím. Jenže… Před pevností pořád tábořili Siouxové. Přijeli a pak zas odjeli a přijeli jiní. A všichni byli naši přátelé. Už nejsou. Divný, co?“

„Možná že když říkáme »přítel«, myslíme tím každý něco jiného.“

„To je možný.“

Seržant tu možnost připustil.

„Ale stejně…“

Přemýšlel, co má udělat, a pak se rozhodl. Bylo na něm vidět, že váhá, že si není úplně jist,

„Ten Indián půjde s námi!“ řekl potom.

„Nesmysl.“

Seržantovi se v očích rozhořela nebezpečná světýlka. Otočil se k Liboriovi zády. Už beze slova ukázal na Wambanagu a jeden z vojáku k němu přiskočil, vzal starou karabinu, kterou měl položenou přes sedlo, a také dýku, kterou měl u pasu. Wambanaga se nebránil.

„Nemáte právo…,“ ozval se Liborio.

Seržant se opět otočil. Ale o právech se s Liboriem nemínil bavit.

„Jedete do Denveru?“ zeptal se skoro starostlivým hlasem.

„Ano.“

„Tak pojeďte s námi. Přes Robinet. Není to blíž, ale bude to pro vás lepší. V pevnosti se chystá do Denveru výprava asi deseti vozů. Bude mít vojenský doprovod.“

„Pojedu do Robinetu, protože tam bude Wambanaga. A neodejdu z pevnosti dřív, dokud také on nebude moci odejít,“ řekl Liborio.

„V tom vám nebudu bránit.“

Oliver, který zůstal stát vzadu a ještě nepromluvil ani slovo, popojel k Liboriovi.

„Obkličují mne býkové mnozí,“ řekl tiše a trochu zkomirajícím hlasem.

„Nech toho!“

„Silní volové z Bázan obstupují mne,“ nedal se vyrušit.

„Co to má znamenat?“ zeptal se Liborio.

„To je z Knihy žalmů,“ poučil ho Oliver, seskočil z koně a šel k seržantovi.

„Myslím,“ otočil se ještě k Liboriovi, „že je to žalm dvacet dva, ale přísahat na to nemůžu.“

„Tak nepřísahej.“

Mnohem později vysvětlil Oliver Liboriovi, proč nezůstal v sedle. Když sedíš a on musí stát, Jsi proti němu ve výhodě. Má proto na tebe vztek, i když třeba ani neví, že právě proto. Sice sedíš, ale nejsi seržant.

Snad měl pravdu. „Wambanaga je náš přítel,“ obrátil se na seržanta.

„Já vám to věřím,“ odpověděl seržant. „Proto musí do pevnosti. Pevnost je plná našich přátel. Nepřátelé jsou na prérii.“

„Nic špatného neudělal.“

„To je dobře. Proto musí do pevnosti, aby ani v budoucnu nic Špatného neudělal.“

„Proč jste se tak rozhodnul?“ vzdával se Oliver.

„Protože jsem viděl ranč, který Siouxové zapálili. A taky karavanu – vlastně jen to, co z ní zbylo –, kterou přepadli.“

„S tím přece nemá Wambanaga nic společného.“

„Proto půjde do pevnosti, aby dál s ničím takovým neměl nic společného.“

Mezitím mu leden z vojáků přivedl koně. Seržant vyskočil do sedla.

„Jedem!“

Pevnost Robinet stála na skalnatém návrší a ve chvíli, kdy do ní Liborio s ostatními dorazil, připomínala malou a stísněnou osadu, kde jeden zakopává o druhého. A také v ní bylo příliš mnoho staveb. Jedna překážela druhé. Ale především příliš mnoho lidí. A ještě corral, ale i ten byl přeplněný, protože kromě bronsos – texaských koní používaných vojáky – v něm byli i koně osadníků a mezci zlatokopů.

Všichni lidé, kteří se nějakým dobrým zázrakem dostali do pevnosti, nyní – když se prérie změnila v nebezpečnou past – zůstávali za jejími hradbami a Čekali na nejbližší karavanu do Denveru.

Uprostřed pevnosti stála jediná kamenná budova s břidlicovou střechou, ve které bydlel plukovník velící posádce, dál byly sruby důstojníků a ubytovny mužstva, stáje a hospodářské budovy. Za branou se zvedala druhá nejskvělejší budova pevnosti postavená z vepřovic. Hospoda a krám. Za ní se proti nebi rýsoval kříž kaple proměněné v ubytovnu a zoufale přeplněné, protože osadníků a zlatokopů, kteří se zachránili v pevnosti, bylo příliš mnoho a dávno se už do hospody nevešli.

Pocit stísněnosti padl na Liboria, když se za ním zavřela brána. Kolem se do nedohledna vlnila prázdná prérie a najednou skoro nevěděl, kam šlápnout. Ještě dřív, než projeli branou, všiml si obdélníků vyšlapané země pod hradbami. Tady před týdnem tábořili Siouxové. Jen očazené kameny a dávno vyhaslá ohniště po nich zbyly.

V místě, kde se kamenná hradba lomila v pravém úhlu, se matně zalesklo dělo namířené na prázdné pláně. Ochoz byl zakončený palisádou sroubenou z piňonových kmenů a nad ní zahlédl široký klobouk strážného. Cik – cak. Cik – cak. Jako kyvadlo hodin zavěšených kdesi nad pevnosti. Strážný nebyl vidět, ale určitě pod tím kloboukem musel být. Vykročil vždycky asi pět kroků od děla a pak se zas vrátil. Cik – cak. Vlastně to měl být pro Liboria povzbudivý pohled, ale nebyl. Jeho spánek bude hlídat voják s dělem, co by chtěl víc? Snad jen, aby nehlídal taky Wambanagu.

Jediný vchod do pevnosti měl dvojitá vrata se střílnami tak blízko u sebe, že vojáci by museli překážet jeden druhému, kdyby je chtěli použít všechny najednou. A kolem dokola ticho a prázdno. Jako kdyby pevnost bojovala proti přízrakům.

Liborio zastavil vůz hned za branou. Překážel by všude, ale tam překážel nejvíc. Bylo to však asi poslední volné místo v celé pevnosti.

Zatím už Wambanaga seskočil z koně a odcházel mezi dvěma vojáky.

„Wambanago!“

Neohlédl se.

„Wambanago!“

Jeho dlouhý bizoní plášť s nezřetelnou kresbou medvěda se mu při rychlé chůzi trochu rozevřel. Šel rychle a zmizel Liboriovi v nízkém srubu, který se od většiny ostatních lišil jen tím, že měl v oknech mříže.

Liborio přenechal starost o koně Danovi a zkusil se dostat k veliteli pevnosti.

„Ráno,“ řekl mu voják, který seděl v houpacím křesle na verandě a tvářil se nepřístupně.

„Potřebuji s ním mluvit hned.“

„Tak přijďte ráno.“

Už byla skoro tma a petrolejová lampa položila na udupané prostranství před plukovníkovým domem dlouhé stíny.

„V kolik hodin mám přijít?“ zeptal se Liborio.

„Nevím.“

„A kdy to budete vědět?“

„Ráno.“

Audience byla skončena.

„Můžu mluvit s plukovníkovým zástupcem?“ nevzdával se Liborio.

„Můžete.“

„Tak mě ohlašte.“

„Ráno.“

Když Liborio asi o hodinu později našel Peggy Sue a Dana v přeplněné hospodě, byl už smířen s myšlenkou, že pevnost Robinet je opravdu nedobytná. Aspoň pro toho, kdo chce proniknou k plukovníkovi.

Oliver seděl vzadu s několika vojáky nad pokerem, v ruce úzký vějíř z karet, a zdálo se, že ho nezajímá nic jiného než karta, kterou dokoupí. Právě ji dostal a podíval se na ni s nechutí.

„Pas,“ řekl a položil karty na stůl.

„Jedem dál?“ zeptal se voják, který seděl proti němu, s nadějí v hlase.

„Rozdávej,“ vybídl ho Oliver a vyrovnal na kraj stolu snad všechny dolary, které dostal za Calvadosa.

Místnost byla plná kouře a znělo v ní tolik hlasů, že splynuly v jediný šum, připomínající hučení řeky. Liborio si přisedl na nehoblovanou lavici k Peggy Sue a k Danovi. Řekl jun o svém marném pokusu dostat se k veliteli pevnosti a požádat o propuštění Wambanagy.

„Koupil jsem mu v krámě aspoň chleba a slaninu. Jeden voják mi slíbil, že mu všechno odevzdá.“

„A opravdu to udělal?“ zeptala se Peggy Sue.

„Snad.“

Od vedlejšího stolu uslyšel Liborio útržek rozhovoru o vojácích a o tom, jak okrádají obchodníky na stezce.

„Praskla mi náprava, ale řekl, že mi ji nemůže opravit, i když to mohl udělat, měl všechno, co k tomu potřeboval, a chtěl jsem mu zaplatit,“ vypravoval truchlivý hlas. „A jak to dopadlo?“ zeptal se kdosi další.

„Řekl, že mi prodá jiný vůz za dvě stě dolarů.“

„To je moc.“

„To vím taky.“

„A pak?“

„Řekli, že mu můžu zaplatit moukou. Že mi dá za pytel patnáct dolarů.“

„To je málo.“

„Já vím, ale co jsem měl dělat? Tu mouku prodal pak v Denveru aspoň za dvacet pět dolarů a můj vůz opravil a prodal zase za dvě stě dolarů, já vím, ale co jsem měl dělat? Řekni mi, co jsem měl dělat?“

Konečně se Liborio dočkal plechového talíře s bílými fazolemi a s hovězím. Jedl beze slova. Strop mu padal na hlavu, stěny byly příliš blízko, a co slyšel kolem, bylo sice lepší než válečný pokřik Siouxů, ale ne o moc.

Seržant Britt stál před poručíkem Folwellem opět v pozoru, ale už nestál jako na obrázku v nějaké knížce, spíš tam jen tak stál, i když u stolu, za kterým seděl Folwell nad otevřenou mapou, byla jedna židle volná. Neměl prsty na lampasech, ale otáčel v nich pomalu svůj široký klobouk. Byl to přemýšlivý pohyb, který poručík dobře znal.

„A to je všechno, sire,“ ukončil svoje hlášení o cestě prérií až na čáru Kulivé skály – Denver.

„Opravdu všechno?“ zeptal se poručík.

„Snad jen…“

Britt byl najednou trochu nejistý.

„Nevím,“ řekl po chvíli, „zda jsem udělal dobře s tím Indiánem, sire.“

„Proč?“

„Přišel, aby jim pomohl. A já jsem ho za to zavřel. Máme na prériích dost nepřátel – třeba jsem udělal jen to, že máme o jednoho víc.“

Poručík vzhlédl od mapy a usmál se. Snad si vzpomněl na minulý večer, kdy proti němu stál Britt ve stejné místnosti, ale vypadal mnohem líp – mnohem víc jako voják kavalerie – a neotáčel v prstech klobouk pořád dokola. Snad měl pocit, že by se měl k minulému večeru ještě vrátit.

„Vaše chyba, Britte, je v tom. že jste dobrý voják,“ řekl.

„Opravdu je to chyba?“ zeptal se seržant, který dovedl rozpoznat pochvalu, i když se tvářila jinak.

„Ve vašem případě je to chyba,“ trval na svém poručík, „protože kdybyste nebyl tak dobrý voják, mohl bych dát zavřít vás, a to byste potřeboval ze všeho nejvíc.“

„Ano, sire.“

„To je všechno.“

„A ten Sioux?“

„Podivám se na něho ráno.“

„Ano, sire.“

„Můžete jít.“

Britt, jen jako na projev dobré vůle, cvakl nedbale podpatky o sebe a vyšel z místnosti.

PEVNOST ROBINET

Až si na zem

pod širým nebem ustele

a za sluncem,

které se od nás bude kutálet

se naposledy ohlédnem…

Z neuveřejněné básně L. A. Schlesingera

Liboriovi se zdálo, že usnul někde na náměstí a že město kolem něho se už dávno probudilo a on ještě ne, a taky se mu zdálo, že tak nemožný sen už dlouho neměl a že bude rád, až se z něho probudí, a pak se doopravdy probudil, ale nebyl rád, protože zjistil, že to není sen, a rychle zase zavřel oči.

Veřeje velikých vrat pevnosti Robinet se právě se zlověstným skřípotem a sténáním otvíraly. Těsně kolem něho projelo několik vojáků. Za kopyty koní se zvedal prach. Nějaký zlatokop Jim uhnul z cesty, udělal krok směrem k místu, kde na zemi ležel Liborio, a pak si teprve uvědomil, že dál už nemá kam uhnout. Třeba to byl úplně mírumilovný zlatokop, ale ze země se Liboriovi zdál obrovský a skoro hrozivý. Nějaký zadrhávající hlas volal.

„Abigail! Neviděl jsi Abigail?“

„Kde je Abigail?“ odpověděl jiný hlas.

„To se přece ptám já tebe.“

„Abigail?“

A rány kladivem. Někdo zatloukal hřebík do dřeva.

„Tak viděl jsi Abigail, nebo ne?“

Opět stejný hlas.

„Abigail?“

A stejný údiv. Bez konce.

Někde blízko musela být dřevěná veranda. V první chvíli měl Liborio pocit, že na něho padá dům, ale pak připustil, že třeba jen na nějakou verandu vylezl kůň, nemůže se dostat ven a snaží se přeskočit klandr. Ale to byl ještě pořád trochu omámený snem. Kdosi chodil po verandě. V okovaných botách.

„Někde tady musí být Abigail.“

K neznámé Abigail pocítil velikou nechuť. Zdráhavě opět otevřel oči. Ve vzduchu ještě pořád kroužil prach. A šum hlasů. A nad nimi cinkání lžíce o plechový talíř. Z artéské studny vytékala voda.

Večer nenašli místo na spaní, a proto rozložili svoje pokrývky na zem vedle vozu u bran pevnosti Robinet. Jen Peggy Sue spala pod plachtou mezi pytli kukuřičné mouky.

Liborio se posadil. V uších mu ještě zněl pomalý nářek veřejí. Ta vrata mu promluvila z duše. Uviděl, že Danova pokrývka leží vedle prázdná. A Oliverova?

Kdy vlastně šel Oliver spát?

Zahlédl Dana, který přicházel s kotlíkem kávy, asi plným až po okraj, protože šel pomalu a varovně se kolem sebe rozhlížel, jako kdyby měl strach, že by mu vybouchl v ruce, kdyby se ho někdo jen neopatrně dotkL. Z opačné strany se vynořila Peggy Sue. Vracela se od artéské studny. Vlasy měla ještě mokré.

PS

„Dobré ráno, Liborio.“

„Dobré ráno, Peggy Sue. Dobré ráno, Dane.“

Když potom stáli vedle vozu a zapíjeli suchary řídkou horkou kávou, řekla Peggy Sue:

„Oliver se ztratil.“

„Nevyjadřuj se tak pohádkově. Jen není tady, to je všechno,“ odpověděl Liborio.

„Nevíš kde je?“

„Ne.“

„Takže se ztratil.“

„Když říkáš ztratil, představuju si, že se třeba najednou vznesl nad zem a stoupal pořád výš, až zmizel v oblacích, prostě nanebevstoupení, proč ne, je přece kazatelem, vlastně asi není, ale někdy to o sobě říká…“

„Kde může být?“

„Daleko nebude.“

Liborio pustil Olivera z hlavy.

„Musíme něco podniknout pro Wambanagu,“ řekL

„Můžu jít s tebou?“ zeptala se Peggy Sue.

„Pojď.“

V kanceláři kamenného domu seděl za psacím stolem Folwell. Poručíků potkával Liborio na pláních dost, ale opravdový psací stůl už neviděl dlouho. Měl dokonce zásuvky i po stranách a na horní desce zelenou podložku. Stál na něm kalamář a vedle ležely v misce svorně vedle sebe pero a tužka. Několik papírů a svinutá mapa. Bylo mu, jako kdyby se před ním najednou vynořil z mlhy brontosaurus, cosi nesmírně vzdáleného, cosi z jiného světa a z jiného času. Psací stůl. Vzpomněl si na jiný psací stůl, za kterým kdysi sedával, ne, nechyběl mu, naučil se psát na koleně, anebo na placatých kamenech, a docela mu to vyhovovalo, ale stejně… Usmál se, když si uvědomil, že ho poručík trochu udiveně pozoruje. Potom se uklonil, lehce a jen docela málo.

„Dovolte, abych se představil,“ řekl.

Poručík mu to dovolil a tvářil se pořád udiveněji. Liborio nevěděl proč a nesnažil se to zjistit. Pak ještě představil Peggy Sue a poručík ukázal na dvě židle vedle stolu. Liborio přisunul židlí Peggy Sue, počkal, až se posadí, a teprve potom si také on sedl. Všiml si pobavených plamínků v očích Peggy Sue. Kdyby se v tu chvíli mohl sám vidět, asi by se smál nahlas. Rozhodně nevypadal jako člověk, který říká: Dovolte, abych se představil. Připomínal mnohem víc desperáda, který nejdřív vykopne dveře, než zařve: Ruce vzhůru a ani hnout!

Oblečený Jako kovboj, ale v Indiánských mokasínech, se širokým kloboukem v ruce a s vyrudlým šátkem na krku, už zase otočeným cípem dopředu. Vlasy mu padaly na čelo a byl zvyklý mhouřit oči před palčivým sluncem a mhouřil je i tam, kde slunce nesvítilo, v kanceláři poručíka Folwella. Nikomu nemusel říkat, že přišel z plání a hor Západu, protože to na něm každý poznal na první pohled. Ale mluvil nezvykle tiše a v jeho hlase byla ozvěna jiného světa, tak úžasně vzdáleného od pevnosti Robinet, až se zdál skoro neskutečný.

„Musíte mi pomoci,“ řekl.

Klidná naléhavost v jeho hlase způsobila, že poručík bez přemýšlení odpověděl: „Pokusím se.“

„Děkuji.“

Liborio se bezděčně rozhlédl kolem sebe, jako kdyby čekal, kdy už se konečně odněkud vynoří sluha, kterému by mohl předat svůj uválený klobouk – rukavice ne,– ty neměl, ale klobouk mu překážel, a proto ho, po chvíli váhání – dovedl váhat velmi vybraným způsobem, když si dal záležet – položil na kraj psacího stolu. Snad každý z mužů, kteří žili na pláních a v horách Západu, by si klobouk bez rozpaků nechal na hlavě. A kdyby byl Snad přece jen tak otřesen skutečností, že sedí s důstojníkem kavalerie, a rozhodl se smeknout, pak by– buď klobouk držel v ruce, anebo by ho položil na zem. Poručík Folwell tiše žasl:

„Chci, abyste propustili z vězení Wambanagu,“ řekl Liborio už bez dalšího úvodu.

„Kdo to je?“ zeptal se poručík.

„Sioux.“

„Ano, už vím. Seržant Britt mi o něm vypravoval.“

„Provinil se jen tím, že přišel, aby nám pomohl. Měl by dostat odměnu, ale nějakou jinou než tu, kterou dostal.“

Poručík se zasmál.

„Něco na tom je,“ připustil.

„Můžete ho pustit?“ zeptal se Liborio.

„Ne.“

„Proč?“

„To je těžké… Všude kolem je válka a Wambanaga je Sioux.“

„Kdyby chtěl válčit, nemusel s námi jezdit.“

„Já vím, ale je to Sioux.“

„A to stačí?“

Poručík Folwell byl v rozpacích. Zamračil se na zelenou podložku. Potom vzal z misky tužku, zaťukal s ní na desku stolu a zase jí vrátil na místo.

„Opravdu nevím,“ řekl potom s upřímností v hlase. „Když mi Britt o něm vypravoval, řekl něco hodně zvláštního. Řekl, že věděl, ať udělá cokoliv, že to asi bude špatně, když nechá Wambanagu běžet i když ho odvede do pevnosti, oboji že bude špatně. Ale neměl žádnou třetí možnost.“

„Kdyby ho nechal jít, bylo by přece všechno v pořádku. Wambanaga se ničím neprovinil,“ ozval se Liborio.

„Je to Sioux.“

„Podal vám důkaz, že s válkou Siouxů na prériích nemá nic společného.“

„Jaký důkaz?“

„Řekl bych, že dost přesvědčivý.“

„Opravdu tomu věříte?“ zeptal se Folwell.

Liborio si stačil uvědomit, že tomu vlastně vůbec nevěří, protože Wambanaga asi uzavřel mír jen s ním a s Oliverem a byl ochoten zapomenout na Peggy Sue a na Dana jen proto, že byli s Liboriem a Oliverem, ale co udělá, až mu zas vrátí život, který jim dluží, věděl jen on sám.

„Opravdu tomu věřím,“ odpověděl.

„Já si tím nejsem tak jist,“ řekl poručík.

„A co uděláte?“ zeptal se Liborio.

„Nevím.“

„Je to všechno příliš neobvyklé, a proto…“

„A proto nevím, co mám udělat.“

Poručík zamyšleně pozoroval zelenou podložku na psacím stole. Vzal srolovanou mapu a položil ji kousek dál.

„Něco s Wambanagou přece udělat musíte,“ nevzdával se Liborio,

„Budete se divit,“ prohlásil poručík trochu rozpačitě, „ale nemusím. Ostatně – když nemá s válkou Siouxů nic společného, nejlepší místo, kde s ní ani nemůže mít nic společného, je pevnost.“

„Vězení v pevnosti,“ opravil ho Liborio. „To je dost velký rozdíl.“

„Pojďme za Wambanagou,“ navrhla Peggy Sue, která až do té chvíle mlčela.

Byla mladá a hezká a věděla o tom. Poručík Folwell také, a proto se jen usmál.

„Dobře,“ vzdal se po chvíli. „Půjdeme.“

Zdálo se však, že si od setkání s Wambanagou stejně moc neslibuje. Nejdůležitější o něm už věděl. Je to Sioux.

„Opravdu mě to mrzí,“ řekl ještě.

Ta věta zdánlivě nedávala smysl, ale stejně ji pochopili. Všude kolem bylo najednou plno pochopení. Liborio – sice zdráhavě, ale přesto – chápal poručíkovo rozhodnutí. Peggy Sue chápala Liboriovo naléhání a poručík je chápal oba a byl by jim rád pomohl.

Ale propustit Wambanagu?

Ne, to přece není možné. Přejte si raději něco jiného, cokoliv, jen Wambanagu ne.

Je to poručík s představivostí, napadlo ještě Liboria a současně si uvědomil, že to může být dobře, ale také nemusí.

Voják jim otevřel dveře zamřížovaného srubu. Jediná místnost byla osvětlena jen malým okénkem a chvíli trvalo, než si zvykli na šero a našli v něm Wambanagu. Seděl sám v nejvzdálenějším rohu místnosti na obrácené bedně a byl k nim otočen zády, zahalen do svého dlouhého bizoního pláště s vybledlou kresbou medvěda, které si Liborio všiml už v té první chvíli, kdy se potkali. Uvědomil si, že se Wambanagy nikdy nezeptal, co ta kresba vlastně znamená.

Zmocnil se ho pocit beznaděje. Musí Wambanagovi pomoci, ale pořád ještě nevěděl, jak to udělá. A také se v něm zvedal vztek. Poručík Folwell vůbec nechápe, co se vlastně stalo. Půjde k plukovníkovi. Přece v pevnosti musí najít vojáka, který si nechá vysvětlit, proč Wambanaga nepatří do vězení.

A ještě jedna myšlenka bleskla Liboriovi hlavou, sice příliš nesouvisela s tím, co chtěl udělat, aby Wambanagu dostal z vězení, ale byla tu. Snad by si ji měl někdy poznamenat do svého deníku. Připadala mu docela pozoruhodná. Současně měl sám na sebe trochu vztek, že si hraje s postřehy, které Wambanagovi nemohou pomoci.

Znovu se podíval na Siouxova záda. Wambanaga se ani nepohnul. Jako kdyby neslyšel, že vstoupili do místnosti. Dovedl si představit, jak nehybnou a před celým světem uzamčenou má tvář. Lidi se pořád koukají do zrcátek, aby se ujistili, že jim to moc sluší, a i když to nejsou Indiáni, stejně si neuvědomují, že jejich záda jsou stejně výmluvná jako jejich tváře. Někdy dokonce ještě výmluvnější. Jejich tváře často lžou – radost, zájem, nebo lhostejnost –, ale jejich záda, protože si na ně nevidí a nevěnují jim pozornost, mluví pravdu.

Wambanaga mlčel, ale jeho záda vypovídala celou litanii. Seděl, trochu sehnutý, a zdál se štíhlejší a zranitelnější než kdykoliv předtím, ale především byl uražený a pyšný. Mohou ho zavřít, ale nemohou ho doopravdy pokořit. Nikdy. To se jim nemůže podařit. Ostatně pokořili sami sebe už tím, že ho zavřeli. Nechce mít s nikým z pevnosti nic společného, dokud bude s ním v okně místnosti mříž. Úžasně mu ukřivdili. Měli by si to uvědomit. Nikoho nebude o nic prosit. Nikomu nebude nic slibovat. Proč by to dělal? Přišli za ním? Dokud tu bude ta mříž, nemíní s nimi mluvit. Mohou před ním otevřít dveře vězení dokořán, ale to je také to jediné, co mohou udělat. Vzdorovitý, do sebe uzavřený a pyšný k zbláznění tam seděl a mlčel. Jen jeho záda vypovídala, co si o vojácích z pevnosti myslí.

„Wambanago,“ oslovil ho Liborio trochu zastřeným hlasem.

Stejně zastřeně mohl mluvit ke kamenné soše.

„Wambanago!“

A stejně naléhavě. Sioux se ani nepohnul.

Potom se ozval poručík Folwell. Byl sice snad pořád ještě plný pochopení, ale jeho hlas zazněl místnosti jako prásknutí biče.

„Zvedněte se, když s vámi mluvíme!“

Trvalo chvíli, než Wambanaga připustil, že s ním chce neznámý hlas mluvit. Zvedl se pomalu a neochotně.

„A otočte se už konečně!“

Poručík Folwell ztrácel trpělivost.

Liborio doufal, že setkání s Wambanagou poručíka přesvědčí. Asi ano, ale o něčem jiném, než doufal, protože Sioux, který k nim byl vytrvale otočený zády, byl jejich nepřítel. Vlastně nebyl, ale Folwell si to určitě bude myslet.

Nevadí, půjdu k plukovníkovi, ale před tím musím mluvit sám s Wambanagou, umiňoval si Liborio, musím mu říct…

„Tak bude to?“

Poručík Folwell byl zvyklý rozkazovat. Ale Wambanaga nebyl zvyklý poslouchat. Ještě jednou, bez zbytečného spěchu všechno uvážil a pak se, pořád stejně pomalu a neochotně, otočil. A najednou bylo ticho tak naprosté, že Liborio uslyšel někde pod stropem bzučet mouchu.

Světlo konečně dopadlo na Wambanagovu tvář.

Liborio cítil, že se v příští vteřině začne smát, a i když věděl, že to je nejhorší, co může udělat, že tomu stejně nedokáže zabránit. Kousl se do rtu a zavyl.

Před ním totiž – na tváři uraženou nevinnost – stál Oliver.

„Můžete mi vysvětlit, co tady děláte?“ zahřměl poručík, jako kdyby chtěl překřičet vichřici. Už nebyl zdvořilý ani rozpačitý, už byl jen poručíkem kavalerie, který si uvědomil, že mu zmizel vězeň a že ten komediant, který stoji před ním, za to asi může.

Oliver se otočil, jako kdyby doufal, že někde za ním je ještě nějaký jiný vězeň, kterému ten strašný řev patří.

Nepřeháněj, zasténal v duchu Liborio a pořád ještě polykal smích. Wambanaga je už někde v ť modravých dálkách, a to mu připadalo v tu chvíli nejdůležitější.

„Můžete mi vysvětlit, co tady děláte?“ opakoval poručík svoji otázku už trochu klidnějším hlasem.

„Ne,“ odpověděl Oliver suše.

Poručík už zase začínal být vzteky, bez sebe.

„A vy?“ zeptal se ho Oliver.

„Nehrajte si se mnou! Varuju vás!“

A zase bylo ticho a zase bylo slyšet pod stropem bzučet mouchu. Poručík Folwell se díval na Olivera a Oliver se díval na poručíka.

„Dobře,“ ozval se potom Oliver. „Mohl bych vám třeba vypravovat o tom, že jsme přijeli večer a že pevnost byla plná lidí a že jsem neměl kde spát. Zabral jsem si poker…“

„S kým?“ přerušil ho poručík.

„Už se nepamatuju.“

„Byli to vojáci, nebo civilisté?“

„Nevím, opravdu nevím.“

„Určitě si vzpomenete. To vám slibuju.“

Oliver se usmál skoro sladce.

„A pak jsem našel tenhle srub,“ pokračoval bez rozpaků. „Nevím přesně, kdy to bylo. Někdy v noci. Byl prázdný. Našel jsem taky plášť, kterým jsem se přikryl. Až ráno jsem si všimnul, že v okně je mříž a dveře byly zavřený. Nevím, kdo je zamknul. Nevím, kdy to udělal.“

„Tak na tenhle příběh zapomeňte,“ poradil mu poručík. „Máte nějaký lepší? Už je opravdu čas…“

„Snad máte pravdu,“ připustil Oliver najednou s velikou vážností v hlase.

„Tak spusťte.“

„Všeliká věc má svůj čas a každé předsevzetí pod nebem svou chvíli.“

Dával si záležet na každém písmenku v každém slově a chyběla už jen vůně kadidla, aby byl celek dokonalý.

Nepřeháněj, prosím tě, Olivére, tak moc to nepřeháněj, sténal v duchu Liborio.

„Co je to za nesmysl?“ zeptal se poručík.

„To je z bible,“ ohradil se Oliver.

„Z bible?“

„Z knihy Kazatel.“

„Nehrajte si se mnou.“

„Jsem misionář,“ prohlásil Oliver důstojně. „Kázal jsem Siouxům. Wambanaga je můj žák.“

„A kde je teď?“ zeptal se poručík.

„Jak to můžu vědět?“ ,

„Wambanaga mi pomohl, když mě Siouxové zajali a odvedli do svého tábora,“ ozvala se Peggy Sue, asi aby odvedla pozornost od Olivera.

„Vás zajali Siouxové?“

Poručík na Olivera na chvíli opravdu zapomněl.

„Ano.“

Ale pak si zase rychle vzpomněl.

„A jak to souvisí s tím, že místo Wambanagy je ve vězení ten…“

Oliver moudře mlčel a Liborio cítil, že teď přišla jeho chvíle.

„Neposadíme se?“ zeptal se, jako kdyby stáli někde jinde, a ne v žalostném vězení pevnosti Robinet. Ale bylo tam ještě několik prázdných beden obrácených dnem nahoru. Ukázal na ně.

„Je to dlouhý příběh,“ dodal na vysvětlenou.

Něco se změnilo. Poručík se sice ještě pořád mračil jako čert, ale Liborio měl z nějakého neznámého důvodu pocit, že se současně začíná bavit. Je to poručík s představivostí, to o něm věděl určitě. Nemá v hlavě piliny. A když se posadí, nebude už křičet. Nedokáže to prostě: Vsedě ani nemůže tak dobře křičet jako když stoji. Snad ještě kdyby seděl v sedle koně, ale když bude sedět na bedně, tak to nedokáže.

„Prosím,“ naléhal a pořád ještě ukazoval rukou na nejbližší bednu.

„Posaď se, Peggy Sue.“

Uposlechla okamžitě.

„Prosím, sire.“

Poručík zaváhal, ale pak se také posadil. Liborio si vyhlédl bednu před Oliverem. Když se na ni posadí, nebude na Olivera moc vidět, a to bude bezvadné.

„Posaď se, Olivere,“ vybídl ho přátelsky a potom se také posadil a znovu se obrátil k poručíkovi.

„Je to dlouhý příběh,“ začal. „Tábořili jsme s Oliverem v sedle Kulivých skal, když jsme uslyšeli výkřik…“

Vypravoval o setkání s Wambanagou. Nespěchal. Poručík potřeboval čas, aby si zvykl na myšlenku, že našel ve vězení místo Wambanagy Olivera. Vypravoval dokonce i o orlovi, kterého pro Wambanagu chytil, o záchraně Dana a o útoku Siouxů, který zastavil modrým kamenem.

A potom vypravovala Peggy Sue o svém zajetí.

Wambanaga věděl, že nejsem zlý manitú, jak Siouxové říkají, ale mlčel.

„Jak to víte?“ zeptal se poručík.

„Prostě to vím. Poznala jsem mu to na očích. A když se potom objevil Liborio, musel určitě poznat pravdu, protože…“

Poručík poslouchal stále pozorněji.

O tom, jak se Wambanaga znovu objevil na tábořišti v Kulivých skalách. Liborio se nezmínil o podivné větě – „… budete mi muset můj život vrátit…“

„A potom se objevil seržant Britt a zatknul Wambanagu,“ skončil svoje vypravování.

„A to je celé,“ dodala Peggy Sue.

„Není,“ ozval se poručík. „Skončili jste zrovna v nejlepším.“ Oliver po celou tu dobu mlčel. Seděl na své bedně, tiše a způsobně a ničím na sebe neupozorňoval. Poručík se k němu poprvé zase obrátil.

„Mohl bych vás nechat zavřít a pak byste si určitě vzpomněl, jak to bylo dál.“

„Nemohl,“ řekl Oliver s malým omluvným úsměvem.

„Jak to, že ne?“

„Já už zavřený jsem.“

Také poručík se usmál.

„Měl bych vás poslat před soud, a jestli teď řeknete, že jen proto, že jste omylem přespal ve vězení, tak vás před ten soud opravdu pošlu.“

Liborio si s úlevou uvědomil, že vyhráli.

Oliver sice nevěřil na zázraky, ale stejně, když vyšel z vězení, zabloudil ke corralu. Opřel se o nejvyšší kmen hrazení a zamyšleně pozoroval koně a mezky. Calvados mezi nimi nebyl. Věděl, že tam ani nemůže být, ale stejně si uvědomil, že ho hledá. V zadní části corralu bylo ticho, jako kdyby hučící pevnost byla někde za zavřenými dveřmi.

Potom se za Oliverem ozval známý zrzavý hlas, poznal by ho mezi tisíci, byl to protivný a namyšlený hlas, který si dobře pamatoval.

„Tak a mám tě, ty parchante,“ řekl.

Otočil se a opřel se o hrazení. Před ním stál zrzavý voják, se kterým se s Liboriem setkali v Kulivých skalách, a v ruce držel revolver.

„A hele, zrzek…“

„Teď už mi neutečeš.“

„Nikam taky nemíním utíkat,“ prohlásil Oliver a zdálo se, že na něho revolver neudělal žádný zvláštní dojem.

„Co chceš, zrzku?“ zeptal se.

„Neříkej mi zrzku!“

„Proč ne, zrzku?“

„Tak to ti pak připočítám. Ale to nespěchá. Nezapomenu na to. A ty ruce dej nahoru.“

Oliver nechal ruce ležet na kládě, klidně stál a bez nadšení si prohlížel zrzavého vojáka.

„Mohlo mě napadnout, že se tady třeba setkáme,“ uvažoval nahlas. Zdál se spíš rozmrzelý než vyděšený.

„Kde je Calvados?“

„Nevím.“

„Musíš to vědět.“

„Nemusím a taky nevím. A kdybych to věděl, stejně bych ti to neřekl.“

„Asi ti ještě nedošlo, co tě teď tady čeká,“ vyhrožoval zrzavý voják.

„Asi ne,“ připustil Oliver.

„Kde je Calvados?“

„Už jsi se ptal.“

„Chci zpátky Calvadose, anebo peníze.“

Oliver se zatvářil kazatelsky. Ale také trochu unaveně jako kdyby pravdu, kterou se chystal vyslovit, opakoval již několikrát.

„Mezi tím co člověk v životě chce a co pak doopravdy dostane, bývá obrovský rozdíl. To ještě nevíš, zrzku? Nedostaneš Calvadosa, ani peníze. A už o tom nemluv. Otravuje mě říkat, ti pořád to samý. Nedostaneš nic.“

„Já tě zabiju!“

Zdálo se, že Oliver výhružku neslyšel.

„Teď dávej pozor, Zrzku,“ pokračoval najednou zase mírným a skoro ospalým hlasem. „Teď musíš nejdřív myslet, a teprve potom jednat. Jestli teď uděláš chybu, moc na to doplatíš.“

Zrzavý voják, který pořád stál před Oliverem ve střehu, byl najednou trochu nejistý. V ruce držel revolver, ale jeho hlaveň zatím ještě mířila k zemi.

„O čem mluvíš?“ zeptal se.

„Snaž se pochopit – snaž se tou svou pitomou zrzavou palicí pochopit, co ti teď říkám, zrzku. Nesmíš zvednout hlaveň revolveru. Nach ho být, jak je, Dobře, to jsem rád, že ti to došlo. Hlaveň hezky dolů, tak je to dobré. Hned ti řeknu proč.“

Zadní část corralu bylo jediné klidné místo v pevnosti. Nebylo příliš pravděpodobné, že by je tam mohl někdo překvapit. Oliver měl ruce pořád ještě volně položené na nejhořejší kládě hrazení a žádný střelec na Západě nebyl takový zázrak, aby měl v té chvíli naději proti střelci, který už držel revolver v ruce. Zrzavý voják usoudil, že Oliver se jen snaží získat čas.

„Máš to stejně marný,“ řekl, ale hlaveň v jeho ruce se nepohnula.

„Nemůžeš mě zastřelit, zrzku, a když necháš ten revolver tak, jak je, budeš mít čas si poslechnout proč.“

„Tak proč?“

Zrzavému vojákovi se rychle vracela jistota.

„Znám dva dobré důvody, proč to nemůžeš udělat,“ pokračoval Oliver.

„Tak mi je honem řekni!“

„Už to bude.“

„Dost by mě zajímaly.“

„Jeden se jmenuje Liborio. Míří na tebe už chvíli, jestli teď pohneš hlavní, bude to asi poslední, co v životě uděláš. A ten druhý se jmenuje Dan. Kdyby se náhodou do tebe Liborio nestrefil, není to pravděpodobný, říkám: kdyby… Dan by se strefil určitě.“

V tu chvíli se ozval Liboriův hlas.

„Zahoď ten revolver, zrzku!“

A potom další hlas, přicházející víc zprava.

„Tak dělej, nebudu tu čekat věčnosti“

„To je Dan,“ vysmíval se Oliver. „Ještě jsem neměl čas vás představit. Tak co teď uděláš, zrzku? Honem si to rozmysli. Nemáš moc času:“

Když bylo opravdu třeba, zrzavý voják chápal rychle. Oliver se zájmem pozoroval, jak se mu revolver v dlani rozklepal. Jeho hlaveň opisovala malé osmičky a mířila pořád k zemi.

„Počítám do tří,“ ozval se Liborio.

Zrzek pochopil, že ta slova jsou míněna vážně. Žil na Západě už dost dlouho, aby znal pravidla hry.

„Jedna – dvě…“

Hodil revolver do prachu před Olivera.

Voják zaťal pěst, ale stačil ji jen zvednout. Oliver, najednou pružný jako ocelové pero, se konečně odlepil od hrazení corralu a úžasně rychlým pohybem, jen lehce udeřil zrzavého vojáka do břicha. Sklapl jako zavírací nůž, ale ještě dřív, než se stačil dotknout země, narazil na Oliverovo koleno, zavrávoral a klesl na zem, najednou jako kdyby byl bez kostí, jako medúza.

Teprve potom vypadl Oliver ze svého neotřesitelného klidu. Ve tváři mu zacukal sval. Ale hned se zase vzpamatoval.

„Jsem opravdu rád, že jste přišli,“ řekl opět svým lhostejným a trošku nakřáplým hlasem.

„Zahlédl jsem zrzka, když jsi odcházel od našeho vozu,“ řekl Liborio.

„On tě neviděl?“

„Ne. Pověsil se na tebe a nikdo jiný ho nezajímal“

„To je dobře. To je opravdu moc dobře.“

Už to byl zase starý Oliver. Sehnul se pro kbelík vody, který kdosi nechal u hrazení corralu a s potěšením jej vylil na zrzavého vojáka. Ten zasténal a pomalu se posadil.

„Půjdeme, ne?“

„Co je?“ zeptal se voják a zkoušel se opatrně dotknout brady a pravé tváře. Rychle měnila barvu i tvar.

„Představení skončilo.“

Oliver se sehnul pro revolver, který pořád ještě ležel v prachu před corralem a zastrčil si ho za opasek

„Půjdeme s tebou,“ vysvětlil vojákovi.

„Kam?“

Zrzavý voják jen s námahou sbíral myšlenky. Moc jich neměl. Brada a tvář mu dělaly starosti. Vyjadřoval se tak úsporně třeba také proto, že mu každý pohyb působil bolest.

„Tak jdem, zrzku!“

„Proč?“

Asi ho doopravdy ani příliš nezajímalo, proč má někam chodit, spíš se snažil zjistit, zda ještě pořád dokáže něco říct. Vyzkoušel si to opět na slově, které bylo krátké.

„Proč?“ zeptal se ještě jednou.

Dost se mu to povedlo.

Vraceli se pak zpátky kolem corralu do středu pevnosti, a i když k nepsaným zákonům Západu patřilo nikoho si příliš nevšímat, stejně vzbuzovali pozornost. Nevadilo jim to až do chvíle, kdy mezi sruby potkali poručíka Folwella. Zůstal stát.

„Počkejte!“ zavolal za nimi, až když ho minuli.

Zůstali stát. Poručík si se zájmem prohlédl vojáka, který měl jednu tvář větší než druhou a pod okem modrý monokl.

„Za pár dní zežloutne,“ řekl Oliver, který sledoval jeho pohled.

„Říkáte, že zežloutne?“

„Ano, nic to není.“

„Taky si myslím.“

Zrzavý voják byl krom toho mokrý, zaprášený a rozcuchaný.

„Co se mu stalo?“ zeptal se poručík.

„Upadl u corralu.“

„Vy jste tam byli taky?“

„Náhodou…“

„Rozumím.“

Ale pořád ještě všemu nerozuměl. Aspoň ne zcela.

„Je to pravda?“ obrátil se na vojáka.

„Ano, sire.“

Snažil se odpovědět s vojenskou úsečností.

„Upadl jste?“

„Ano, sire.“

„Sám? Nikdo vám nepomáhal? Prostě jste upadnul?“

„Ano, sire.“

„Rozumím.“

Ale pořád ještě se mu něco nezdálo.

„Můžete jít,“ řekl vojákovi, který se dotkl prsty okraje klobouku a vlekl se dál směrem k svému srubu.

„Toho vojáka jste viděli u corralu poprvé?“ zeptal se poručík.

„Ne,“ odpověděl Liborio. „Potkali jsme se už před několika dny v Kulivých skalách. Přijel ještě s dvěma dalšími vojáky.“

Poručík teprve v tu chvíli začal všemu doopravdy rozumět.

„Co se tam stalo?“ zeptal se.

„Nic. Prostě přijeli a pak zase odjeli.“

„A co bylo mezitím?“

„Trochu jsme si povídali.“

„To si dovedu představit,“ řekl poručík a snad doopravdy si rozhovor, který vedli, dovedl představit, protože najednou vypadal skoro provinile.

„Do armády se může přihlásit kdo chce a my si moc nemůžeme vybírat,“ řekl.

„Nerozumím vám,“ ozval se opět Liborio.

„Ale rozumíte mi až moc dobře,“

„Opravdu ne.“

„Co se stalo v Kulivých skalách, mi asi neřeknete, co?“

„Všechno jsme vám už řekli.“

„Svoje účty si radši vyřizujete sami,“ obrátil se na Olivera, který však usoudil, že bude lepší, když bude mlčet. Ostatně to ani nebyla otázka.

„Ještě tady nejste ani den, ale potkáváme se dost často, nezdá se vám?“

Konečně poručík změnil námět, ale opět to byla otázka, na kterou se nedalo dobře odpovědět. Snad na odpověď ani nečekal.

„Zítra ráno vyrazí karavana do Denveru, víte o tom?“

To už bylo lepší.

„Samozřejmě,“ ujistil ho Liborio. „O ničem jiném se v pevnosti přece nemluví.“

„Pojedete taky?“

„Ano.“

„To je dobře. Jsem rád, že jsem se s vámi setkal, ale budu ještě radši, až odtud odjedete.“

Snad proti svému lepšímu přesvědčení se poručík začal smát. Snad se mu věta, kterou vyslovil, zdála příliš příkrá. Jeho smích byl nakažlivý.

V tu chvíli se už zrzavý voják dostal ke svému srubu, otočil se a vytřeštil oči. Levé víc než pravé, které se nezadržitelně zavíralo. Uviděl poručíka a ty tři muže, všichni se smáli a poručík jim právě podával ruku, každému podal ruku a pořád se smál. Byl na ně nesnesitelný pohled.

Až večer, když už se chystali jít spát, zeptal se Liborio Olivera.

„Jak se ti vlastně podařilo dostat Wambanagu z vězení?“

„Vyhrál jsem ho v pokeru,“ odpověděl Oliver. „Hrál jsem s vojákem, který měl potom v noci stráž.“

„Tak to jsi měl štěstí.“

„Neměl.“

„Proč?“

„Protože Bůh nehrál se mnou,“ vysvětlil Oliver zbožně. „Dostal jsem špatnou kartu a žádnou lepší jsem nedokoupil.“

„A co jsi tedy udělal?“

„Musel jsem blufovat,“ vysvětlil Oliver skoro plaše.

Zaslechli Peggy Sue, která už byla pod plachtou vozu, jak se tiše směje.

„Vyhrál jsem Wambanagu na dvě dvojky a na dvě desítky,“ dokončil Oliver s trpkostí v hlase.

„A Calvados?“

„Vzal si ho Wambanaga.“

KONEC OTCE OLIVERA

Toki tate uye cin

tate icalimunyan nawazin

wiyolipeyate tate uye cin

tate icalimunyan nawazin…

Všude, kde vane vítr,

tam všude jsem,

tvář obrácenou k západu,

tam všude jsem…

Píseň Wambanagy

Slunce ještě nevyšlo, jen na východě se objevila první malá červená záře, ale karavana vozů z pevnosti Robinet už byla připravena vyrazit přes pláně do Denveru. „Nenavštívíme zrzka?“ navrhl Oliver. „Proč?“ zeptal se Liborio. „Vrátíme mu jeho revolver.“

„Tak dobře, ale moc času nemáme.“ Došli ke srubu, za jehož dveřmi jim minulý den zmizel. Jeden z vojáků, který se také připravoval vyjet s karavanou, zrzka zavolal. Objevil se za chvíli a stál před Liboriem a Oliverem jako zrzavý mrak, který je v pouštích Západu předzvěstí písečné bouře. Světlo bylo k němu laskavé, nebylo ho moc, ale i v mdlém a kalném světle začínajícího dne vypadal ještě o něco hůř, než když ho viděli naposled.

„Je to zvláštní pocit,“ obrátil se Oliver k Liboriovi s trochu užaslým pohledem. „Jaký pocit?“

„Asi takový, jaký má malíř, když se dívá na obraz, který namaloval.“ Oliver se na chvíli odmlčel. „Tvůrčí…,“ dodal potom, „to je slovo, které hledám. Je to tvůrčí pocit, Liborio.“

Prohlédl si pozorně modrý monokl pod okem zrzavého vojáka a oko, ze kterého do rána zbyla už jenom úzká štěrbina. S jedním okem zavřeným…

„Skoro vypadá, jako kdyby na nás mířil karabinou, nezdá se ti?“

Skoro tak vypadal, jenom karabina chyběla a také prst na spoušti chyběl. „Co tady chcete?“ zeptal se.

„Přinesli jsme ti revolver.“

„Jaký revolver?“

„Přece tvůj. Nechal jsi ho včera u corralu.“

„Tak ho sem dejte a koukejte vypadnout!“ Oliver mu podal revolver.

„Není nabitý,“ řekl.

Voják zablýskal jediným okem, které mu ještě zbylo na blýskání. „Brzy bude.“

„To už je tvoje věc,“ odpověděl Liborio.

„Vaše taky,“ prohlásil voják výhružně.

„Proč si to myslíš?“

„Protože my tři se ještě sejdem.“

„Budu se těšit,“ zabručel Oliver.

Když potom o chvíli později vyjížděli z bran pevnosti a když se Liborio naposled ohlédl, uviděl ještě jednou zrzavého vojáka. Stál vedle děla na hlídkové věži, a když poznal v oblaku prachu Liboria, pohrozil za ním zaťatou pěsti.

Liborio postřehl záblesk úzkosti v očích Peggy Sue, která seděla vedle něho opět na kozlíku.

„A stejně jsem rád, že přišel,“ řekl.

„Proč?“ zeptala se.

„Vždycky když opouštím nějaké místo, kde jsem byl, a nikdo se se mnou nepřijde rozloučit, mám potom pocit, že jsem tam snad ani nebyl.“

Podíval se na Peggy Sue a s radostí si uvědomil, že už má v očích zas ten utajený smích.

„To Je lepší,“ řekl. „To je moc lepší, abys věděla.“

Karavana, která vyjela z Robinetu, měla jedenáct lehkých vozů tažených koňmi a krytých plachtami na polokruhových obručích. Prérie se kolem nich rozlila do dálky a připomínala klidné moře s velkými oblými vlnami. Vozy po ní pluly podobny škunerům, pomalu stoupaly na vrcholy plavých vln a stejně pomalu klesaly do mělkých údolí.

Škunery prérie.

Snad je tak poprvé pojmenoval nějaký námořník, který se vydal na Západ za zlatem a stýskalo se mu po lodích pod plnými plachtami, je to možné, ale určitě se na ně přitom díval z dálky a neviděl prach, který zvedala kopyta koní, a neslyšel věčný nářek kol poskakujících po nerovné cestě.

Dvanáctým vozem karavany byl vyřazený dostavník. Také jeho korba připomínala lodičku, ale byla zavěšena na silných kožených pružinách. Malými okénky zahlédl Liborio sudy uložené uvnitř a nebylo těžké uhádnout, co asi obsahuji. Některým stezkám vedoucím do Denveru říkali lidé „opilé“, ale ne proto, že byly klikaté, jako kdyby je vyšlapal nějaký věčně vrávorající kovboj, ale právě pro sudy rumu a špatné whisky, které se po nich dopravovaly do věčně žíznivého horkého města. Skla v oknech dostavník neměl, ta by se asi vysypala na prérijní cestě hned, ale ze staré slávy zbyly v oknech záclony ušité ze silného režného plátna.

„Nezdá se ti, že je v nich nějaký pocit bezpečí?“ zeptala se Peggy Sue.

„Nezdá,“ odpověděl Liborio, „ale třeba jenom proto, že nevím, o čem mluvíš.“

„Podívej se – záclony přece.“

Dostavník, který jel před nimi, se právě vyhýbal výmolu v cestě a Liborio ještě stačil zahlédnout zaprášený kus látky, tak nesmyslný uprostřed prérie, až byl skoro dojemný…

Krom vojáků, kteří doprovázeli karavanu, jeli ještě tři zlatokopové se svými mezky. Liborio zaslechl cinkání pánve, která narážela na něco kovového. Vlastně si ten zvuk uvědomil teprve ve chvíli, kdy ustal. Mezek byl paličatý a nechtělo se mu jít dál. Zastavil se a cinkot pánve na jeho hřbetě ustal. Ale zlatokop byl ještě paličatější a krom toho měl bič. Cinkání se opět vrátilo.

S karavanou jelo asi třicet vojáků. Vedl je poručík, kterého Liborio neznal, a seržant Britt Sestavili karavanu jen z menších vozů, protože chtěli ujet do západu slunce aspoň dvacet pět mil. Stejně však nebylo příliš pravděpodobné, že se jim to podaří. Dokonce ani na mezky nedovolili naložit těžké náklady. Velké vozy zůstaly v pevnosti. Olivera nechal seržant Britt jet s karavanou, i když neměl koně. Liborio mu však slíbil, že vyloží na prérii několik pytlů kukuřičné mouky, aby mohl jet na korbě, kdyby bylo třeba. Nebudou zdržovat karavanu, a to bylo také jediné, co Britta zajímalo.

Ale ani ostatní vozy nepostupovaly příliš rychle. Na Danově koni se mohl Oliver s Danem střídat. Zatím jel v sedle Oliver. Kdykoli se prérie začala svažovat, vyskočil Dan na vůz, a když cesta opět začala stoupat, snadno mu stačil pěšky.

„Snad dovezeme do Denveru celý náklad,“ ozval se Oliver, který jel vedle Liboriova vozu.

„Bylo by to dobře, ale moc na tom vlastně nezáleží,“ odpověděl Liborio.

A jeli dál. Pomalu, ale pořád.

Když viděl Liborio Olivera v sedle Danova koně, vzpomněl si opět na Calvadosa. Krom několika slov minulý večer už o něm Oliver nemluvil. Calvados se k Oliverovi vracel, ale jen pokud místo, kde se rozešli, dobře znal. V corralu pevnosti Robinet byl jen několik hodin. A i kdyby se tam vrátil, stejně by Olivera už nenašel. Mohl by ale potkat zrzka.

„Olivere!“

„Arto?“

„Nic. Už nic.“

Liborio si uvědomil, že nemá smysl mluvit s Oliverem o Calvadosovi. Ale Calvados by se mohl vrátit do pevnosti. To by se opravdu mohlo stát

„Co je s tebou?“ ozval se opět Oliver.

„Řekni Danovi, že ho vystřídám,“ odpověděl Liborio, podal uzdu Peggy Sue a seskočil z vozu.

Šel rychle a snažil se myslet na něco jiného.

Takový skvělý kůň to byl, uvědomoval si. Ještě nikdy jsem lepšího koně neviděl.

Cinkáni pánve za jeho zády se rychle přibližovalo.

Proč o něm přemýšlím v minulém čase? napadlo ještě Liboria.

Potom už uviděl mezka, který se rozeběhl podle karavany, a najednou, zdánlivě bez důvodu, se snesl k zemi. Měl bezvadný nápad, jak se zbavit protivného nákladu, který mu navíc pořád cinkal do uší. Aspoň z hlediska mezka to byl bezvadný nápad. Začal se válet po zemi a snažil se roztrhat řemeny postroje. Ale to už tu byl zlatokop s bičem a s úplně jiným názorem na ten bezvadný nápad.

Člověk, který se snaží přemluvit paličatého mezka, aby přestal po prérii válet sudy, se nemůže vyjadřovat moc vybraně, ale aspoň by nemusel tak strašně řvát, usoudil Liborio a na chvíli zapomněl na Calvadosa.

Tohle by žádný kůň neudělal, pomyslel si ještě. Takový nápad může mít jen pitomý mezek.

A opět si na Calvadosa vzpomněl.

„Olivere!“

„Chceš, abych tě vystřídal?“

„To by snad bylo moc brzy.“

„Tak co je?“

„Třeba se Calvados vrátí do pevnosti,“ řekl Liborio.

„Taky mě to už napadlo,“ odpověděl Oliver.

„Co uděláme?“

„Asi se někdy zastavím v Robinetu a zeptám se správce corralu.“

„Zastavíme se tam spolu,“ opravil ho Liborio.

„Tak dobře.“

„Můžu jet s vámi?“ zeptala se Peggy Sue, která poslouchala jejich rozhovor.

Konečně Liborio na Calvadosa docela zapomněl. Všechno je dobré, uvědomil si. Všechno je na světě zase dobré.

„Ne,“ odpověděl.

„Proč?“ zeptala se trochu dotčeně.

„Protože ty jet musíš.“

Zlatokopovo proklínání už trochu ustoupilo do pozadí.

Cesta se nekonečně vlekla. Pocit nebezpečí se pomalu rozplýval. Neměli pro něj žádný důvod, ale zmocnil se snad všech, když se za nimi pevnost Robinet začala ztrácet v dálce. Pocit, že prérie je nabitá třaskavinou a že může každým okamžikem vybuchnout. Pocit, že vysokou trávou se plíží Siouxové a že už brzy vyrazí proti karavaně. Anebo že odněkud z čistého nebe se aspoň snese na vozy a na jezdce déšť šípů vystřelených ze zálohy. Pocit, že se něco stane.

Ale pořád se nic nedělo. Prérie byla prázdná. Kola vozů naříkala po nerovné cestě sedmibolestnými hlasy. Ale to bylo všechno. Potom nářek kol začal měnit barvu. Na všechno si lidé zvyknou. Zazněl jednotvárně a skoro mírumilovně. Slunce svítilo. Prach se zvedal a zase padal na zem. Usychající bizoní tráva se kolébala v mírném proudění vzduchu.

Na střeše dostavníku, jako na pozorovatelně, ležel zaprášený kovboj a už dávno přestal pozorovat okolí. Usnul. Vždycky když se odkutálel na kraj střechy, vždycky když to začínalo být zajímavé, probudil se, překulil zpátky do bezpečí a zase usnul.

Sudy na korbě dostavníku o sebe ve výmolech narážely pěknými plnými zvuky. Nebe bylo bez jediného mraku. A vozy jely dál. Vedle Liboria se vynořil na koni seržant Britt.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se.

„Všechno je v pořádku,“ potvrdil Liborio.

„Tak to je dobře.“

„Od rána jsme ještě nezahlédli jediného Siouxe, a to se mi zdá zvláštní,“ řekl ještě Liborio.

„Snad máte pravdu.“

„Co si o tom myslíte?“

„Třeba o nás nevědí, ale to není příliš pravděpodobný.“

„Anebo?“

„Anebo o nás vědí, ale je jich málo, aby mohli zaútočit. Zatím na prérii bojují jednotlivé skupiny Siouxů. Zatím se ještě Siouxové nespojili. Už asi nebudou mít čas to udělat. Ale stejně…“

Seržant chvíli mhouřil oči do slunce. Sioux, který není vidět, je nejnebezpečnější,“ řekl potom.

„A když je vidět?“ zeptala se Peggy Sue.

„Tak je všechno hned o hodně horší;“ vysvětlil jí Britt, vycenil na ni zuby jako starý prérijní vlk, kterému se právě povedl dobrý vtip, lehce se dotkl ostruhami slabin svého koně a zase zmizel mezi vozy.

Zlatokopův mezek dostal nový bezvadný nápad, jak se zbavit svého nákladu. Byl proti němu čím dál tím víc zaujatý. Začal se otírat o Oliverův vůz, jako kdyby se jen potřeboval podrbat, ale vůz zasténal, jak na něho mezek najednou nalehl plnou silou a začal škubat postrojem, který se zachytil za výčnělek vozu. V tu chvíli už ho dohnal zlatokop, zamával bičem nad hlavou a začal strašně řvát.

„Myslel jsem, že projedeme prérií tiše a nenápadně,“ řekl Liborio.

„Co říkáš?“ zeptala se Peggy Sue.

„Že už si to nemyslím,“ snažil se Liborio překřičet zlatokopa.

„Co si nemyslíš?“

„Že projedeme prérií tiše a nenápadně.“

Až v poledne se karavana zastavila. Liborio malou lopatkou vyryl do země kruh, aby oheň, který zapálí, nemohl přeskočit na suchou trávu. Všichni už dávno uznávali jeho svaté právo zapalovat ohně a zakrývat potom vyhaslá ohniště. Když zavěsil kotlík na tři kovové tyče, které vozil na korbě, a když z hranicky vyschlých pelyňkových kořenů vyšlehl první plamen, ozval se Oliver.

„Dneska, Peggy Sue, uvař kafe, jaké se vaří v Arizoně.“

Vypadal unaveně a měl oči zarudlé od prachu.

Peggy Sue se usmála.

„Jaké kafe vaří v Arizoně?“ zeptala se.

Buď vtip, který se Oliver chystal uplatnit, neznala, anebo se jen tvářila, že ho nezná. Byl to hodně starý vtip.

„Hoď do vody libru kafe a vař ho na plným plamenu.“

„A potom?“

Asi vtip znala, protože Jinak by tak zbytečnou otázku přece nepoložila, napadlo Liboria. To je hodná, že chce udělat Oliverovi radost. Určitě truchlí pro Calvadosa.

„Potom hod do kotlíku podkovu.“

„A potom?“

„Když se potopí, vylov ji, přidej kafe a znovu vař.“

„A potom?“

„Hoď do kotlíku podkovu.“

Utábořili se, až když už slunce zapadlo. Seržant Britt rozestavil stráže. Ale nic se nestalo celou noc. A nic se nestálo ani celý příští den. Jen jeli. Pomalu a pořád. Jen mezek se nevzdával naděje, že se nějak zbaví svého nákladu, a jak čas plynul, zdálo se všem, kteří sledovali jeho souboj se zlatokopem, že se mu to asi opravdu podaří. Ale až v Denveru.

Denver.

Nikdo nepochyboval o tom, že dojedou.

Kdyby postupovali rychleji a po lepších cestách, snad by se dostali do města už večer druhého dne, ale –když už jim zbývalo posledních jen asi osm mil – ještě naposled se utábořili v prérii.

Rychle se stmívalo.

Malé ohně se rozsvěcovaly kolem vozů.

Odněkud zazněl tichý zpěv. Trochu falešně, ale to nebylo důležité. S ním se vracel pocit bezpečí. Snad dál trvala indiánská válka, ale byla někde daleko. Už se jich skoro netýkala.

Britt určil jen jednoho vojáka na hlídku. Už byli u Denveru. Nebylo pravděpodobné, že by na ně Siouxové zaútočili.

Liborio zastavil vůz na konci karavany. Když vešel do bizoní trávy na první oblou vlnu prérie, zaslechl volání vidloroha. Zaznělo tiše a skoro bolestně.

„Fííí – o.“

Jako povzdech. Jako zasténání.

„Fíí – o.“

V horách slyšel často výstražné hlasy vidlorohů. Ale toto bylo Jiné.

„Fíí – o.“

Uvědomil si, že všechna ta volání, která znal, zněla trochu jako otázka. Druhá slabika vždycky vyletěla nahoru.

„Fíí – o.“

Hlas vidloroha, který Liborio nyní na prérii uslyšel, se však lámal a klesal níž, a to mohlo znamenat jen jediné. Něco se mu přihodilo. Třeba v tu chvíli si neuvědomil, kolikrát viděl v Rocky Mountains a v Kulivých skalách vidlorohy padat do propastí, alespoň se mu vždycky zdálo, že padají, protože se vrhali hlavou napřed z nejpříkřejších skalních stěn Jak sebevrazi, letěli tak rychle, že ani nepostřehl, že se cestou zachytávali na kamenech a skalních výstupcích, že nepadali, ale skákali z jednoho na druhý. Liborio si v tu chvíli neuvědomil, že žádný z těch zázračných skokanů se přece nepřerazí na rovné prérii.

„Fíí – o.“

Druhá slabika voláni se opět zachvěla přiznáním nějaké prohry.

„Fííí – o.“

Liborio šel za hlasem, tiše a rychle, zněl stále jasněji a potom – ano, tady musí být, už věděl, že je u cíle, i když si pořád ještě nebyl jist, zda najde v trávě opravdu vidloroha, ale byl u cíle, a v tu chvíli teprve hlas ustal, jako kdyby ho vidloroh konečně zvětřil, ale ještě dřív, než se Liborio zastavil, zvedl se z trávy před ním Sioux, vlastně se snad ani nezvedl, tak rychle se to stalo, pořád byla kolem jen tráva a najednou před ním stál Indián a v ruce se mu zaleskl nůž.

Večer byl horký, ale stejně měl Liborio pojednou pocit úžasného chladu, vstoupil do něho tím nožem, kterým se ho Indián dotýkal, a jehož hrot mířil k Liboriovu srdci. Stačil by jediný pohyb… Ale Sioux se nepohnul, a ani nůž v jeho ruce se nepohnul, jen druhou ruku položil Liboriovi na ústa, aby nemohl vykřiknout, ale zase ji stáhl, když Liborio zavrtěl beze slova hlavou. Odněkud se vynořil další Sioux s karabinou v ruce.

Kdyby mě chtěli zabit, tak už to udělali; blesklo Liboriovi hlavou.

Pod šátkem měl modrý kámen pověšený na koženém řemínku tak dlouhém, že kdyby se pohnul, asi by kámen zacinkal; jak by narazil na ocel nože. Košili měl rozhalenou, a proto museli Siouxové modrý kámen vidět.

Co udělají?

Proč přišli?

Měl by si přestat hrát s tím nožem, když vidí modrý kámen, anebo by měl bodnout, když pro něho modrý kámen nic neznamená.

Liborio mlčel. Nevěděl, co by řekl. Všechno už za něho vyslovil jeho kámen. Pokusil se aspoň o pokerovou indiánskou tvář.

To je snad jediné, co můžu udělat, a nic nezkazím, napadlo ho Ještě.

Hrot nože mu pořád mířil k srdci.

Už by se měli brzy rozhodnout, co se mnou udělají. Tady dlouho zůstat nemůžeme. Vojáci jsou příliš blízko a je jich hodně.

Konečně se Indián s karabinou pohnul. Jako stín přešel někam dozadu a potom Liborio ucítil, jak se mu do zad zaryla hlaveň karabiny. Také on mířil k srdci. Jenže z druhé strany.

Ještě ani neměl čas se začít bát, a i když v tu chvíli měl o důvod víc, aby se konečně rozklepal, stejně měl jen pocit, že ničemu nerozumí. Ani noži, který mu mířil k srdci, ani karabině v zádech, protože nic nedávalo zatím smysl.

Sioux zasunul nůž za opasek a hlaveň karabiny zaťukala Liboriovi do zad s výmluvným rozkazem.

„Mám jít?“ zeptal se tiše.

Nikdo mu neodpověděl.

„Tak dobře. Jdem!“

Když se oblá vlna prérie začala před nimi zvedat, Sioux před Liboriem se otočil a ukázal dlani k zemi. Liborio kývl, že rozumí. Dál postupovali sehnuti a přes vrchol vlny se dostali plížením, aby je snad vojenská hlídka z tábora nezahlédla.

Ale už byl večer. Všechny stíny kolem tábora připomínaly plížící se Indiány. Nikdo jim dávno nevěnoval pozornost. Byli přece v bezpečí. Stáli před Denverem. Tady se už nemohlo nic přihodit.

Dál už šli rychle a neskrývali se. Sioux s nožem za pasem je vedl a ten druhý šel za Liboriem neslyšně, Jen hlavní karabiny se občas dotkl Liboriových zad, aby mu připomenul, že tam pořád Ještě je.

Od chvíle, kdy před Liboriem vyrostl ze země Indián a hned vedle potom druhý – vždycky si myslel, že slova „vyrostl ze země“ jsou básnickým obrazem, a navíc už dost obnoveným, ale oni opravdu vyrostli ze země, asi jako roste bizoní tráva, nepozorovaně, ale o moc rychleji – už od té chvíle Liborio cítil, že stojí před nějakou záhadou. A potom už šel k té záhadě, blížil se k rozluštění stále rychleji.

Kdo na něho asi čeká na konci cesty?

Byl připraven na překvapení, a když se ho konečně dočkal, zjistil, že na ně není vůbec připravený. Sioux před Liboriem zvedl ruku a zůstal stát před manzanltovým houštím. Hlaveň ručnice se opět zaryla do Liboriových zad. Udělal několik kroků dopředu a uviděl Olivera. Seděl na placatém kameni a četl si v malé bibli, kterou nosil v kapse. Vedle něho stál další Sioux s toulcem plným šípů a s lukem v ruce.

Liborio zavřel oči.

Když je zase otevřel, Oliver tam pořád ještě seděl na placatém kameni a četl si v bibli.

„Nevykládej mi, že teď můžeš číst,“ řekl Liborio a jeho hlas zazněl skoro pobaveně.

Všechno bylo příliš nesmyslné. Nic nedávalo smysl. Ale když se ještě nezačal bát, tak už asi nemá cenu, aby s tím začínal. Ostatně komedie s biblí Liboria přesvědčila, že ani Oliver nemá strach. Dost by se mu ulevilo, kdyby věděl, proč ho nemá. Ale to zatím pořád ještě nevěděl.

„A proč bych nemohl?“ zeptal se Oliver a oči mu v šeru zasvítily.

„Opravdu vidíš?“

„Na co mám vidět?“

„Na písmena v té knížce. Už je skoro tma.“

„To není ta knížka, to je přece bible. Netvař se, že ji vidíš poprvé.“

Oliver se vytasil s biblí vždycky, když chtěl Liboriovi nevtíravé připomenout, že Je vlastně kazatelem. Třeba když napráskal zrzkovi, tak si v ní potom celé odpoledne četl a tvářil se tak ctnostně, až z něho šel strach.

„A vidím docela dobře,“ dodal ještě.

Liborio ani nepostřehl, odkud se vynořil Wambanaga. Najednou stál před nimi. Hlaveň karabiny ho přestala šimrat na zádech. Sioux s nožem zmizel. A Sioux s lukem, který hlídal Olivera, byl také pryč. A zase byli tři, jako ten první den v Kulivých skalách.

„Wambanaga – je rád – že vidí – Liboria – a Že vidí – Olivera.“

„To není nic proti tomu, jak rád já vidím tebe, Wambanago. Ten Sioux s lukem už mě začínal znepokojovat,“ řekl ‚Oliver, zaklapl bibli, dal ji do kapsy a zvedl se ze svého kamenného křesla.

„Mohlo mě to taky napadnout,“ smál se Liborio.

Podali si ruce, ale neposadili se.

Když se Liborio později k tomuto setkání vracel, vzpomínal si jen na několik vět, ale ty si zapamatoval tak dobře, že je mohl opakovat slovo za slovem a vzpomínal si i na půlnoční lesk Wambanagových očí a na každý pohyb jeho tváře – když s nimi mluvil, neměl tvář pokerového hráče – vzpomínal si na hořkost, na únavu i na odhodlání, o kterém v ní četl, ale také na smích – zazněl drsně a skoro vítězně – i na váhavé pomlčky mezi slovy, na orlí péro ve Wambanagových vlasech, které vítr ohýbal, i na pohyb ruky, kterým ukázal na prérii kolem. Ale co bylo předtím, o čem jiném také mluvili, už nevěděl.

Zbyl v něm pocit, že stáli na nádraží, že Wambanaga někam odjížděl, někam daleko, a že Liborio s Oliverem ho přišli vyprovodit, protože celé setkání něčím připomínalo loučení před vagónem vlaku, jehož dveře se už zavírají, bylo příliš krátké, aby měli čas říci si ještě něco nového, a proto se zdálo dlouhé, jako všechna setkání, o nichž víme, že je v příštím okamžiku může ukončit zapískáni lokomotivy, čekáme na ně vlastně po celý ten čas, kdy už se ozve, a vyslovujeme proto jen věty, kterým zapískání lokomotivy nemůže ublížit.

Stáli proti sobě.

Ta podivná slova, že před Denverem budou muset Wambanagovi vrátit jeho život, se neozvala.

O čem vlastně mluvili?

Asi o něčem jiném. Skoro se báli ticha a rozpaků, pro které nebyl žádný důvod.

Už aby lokomotiva zapískala. Liborio neměl rád loučení a toto bylo loučení.

Jen na několik vět si později vzpomínal.

Byly poznamenány červenou září zapadajícího slunce. Indiáni někdy říkají té chvíli „smrt světla“.

„Na prérii přijdou vojáci, Wambanago,“ řekl Liborio naléhavě.

„Wambanaga – ví – že – přijdou.“

„Bude jich mnoho.“

„Wambanaga – ví.“

„Co uděláš?“ zeptal se Oliver.

„Wambanaga – bude – na – prérii.“

„Proč?“

„Wambanaga…“

A tu se zasmál představě, která mu proletěla hlavou, dřív než ji vyslovil.

„Wambanaga – není – štěně – staré – sedm – spánků,“ řekl potom.

„Bílí vojáci budou jezdit po prérii a budou hledat Siouxe. A když…“

Liborio ztratil chuť dokončit větu. Ani nemusel. Slov, která Wambanaga vyslovil, se pak už nikdy nezbavil.

„Prérie,“ řekl Wambanaga a ukázal kolem sebe, „ta prérie – je – jen stín – skutečné – prérie – Wambanaga – na ní – chce být – na té – skutečné prérii – a chce – tam – být – celý.“

Asi mluvili dál a ve vzduchu pořád visela, možnost, že lokomotiva zapíská a že pak už nebudou mít čas na nic, jen podat si ruku, jen vyslovit nejobyčejnější větu o šťastné cestě.

Snad potom opravdu podali jeden druhému ruku s tou pomalou obřadností, kterou mají Siouxové rádi. Liborio si už přesně nevzpomínal.

„Buď zdráv, Wambanago,“ řekl snad Oliver.

„Buď – zdráv,“ odpověděl Wambanaga.

„Jsem rád, že jsme se setkali,“ řekl Liborio.

„Wambanaga – je – rád – že – potkal – Liboria,“ odpověděl Wambanaga, trochu jako ozvěna, a ukázal směrem k manzanitovému houští.

Odcházeli. Šli pomalu a už se neotočili. Po několika krocích uviděli Calvadosa. Čekal na ně, osedlaný, uzdou přivázaný za silnou manzanitovou větev. V posledních paprscích zapadajícího slunce se zdál skoro červený.

Když se třetí den cesty opět přiblížili k horám a když vyjeli na vrchol pahorku s prvním píňonovým hájem, uviděli před sebou konečně Denver. Ještě bylo brzy. Slunce se teprve rozhořívalo. Byli u cíle.

Zamávali Brittovi a vojákům, kteří se rozjeli dál tryskem.

„Všimnul si, že se Calvados vrátil?“ zeptal se Liborio.

„Snad. Ale na nic se neptal,“ odpověděl Oliver.

Také ostatní vozy pokračovaly v cestě, jen Liboriovi se dál nechtělo. Stáli na kraji Denveru a to mu stačilo. K prvním chatám a stanům měli snad už jen dvě stě metrů. Někde dál byly opravdové domy a ulice, ale na okrajích se Denver měnil v divoký zlatokopecký tábor. Vdechovali teplou pryskyřičnou vůni lesa. Naslouchali skřípění kol ostatních vozů, které se pomalu vzdalovaly. Naposledy se ohlédli za dostavníkem. Kolébal se na nerovné cestě a kovboj na jeho střeše už zase spaL

Skončila dlouhá cesta plná nejistoty a najednou bylo všechno k smíchu. Každá věta, která zazněla, byla k popukání.

„Říká se – vidět Neapol a umřít…,“ ozval se Oliver.

„Neapol? Prosím tě – Neapol…,“ protestovala Peggy Sue.

„Denver! Vidět Denver a žít!“ řekl Dan.

A smích jak uragán.

„Uznejte – není to nádherné město?“ zeptala se potom skoro zasněně Peggy Sue.

„Není,“ ubezpečil ji Liborio. „Je příšerný.“

A zase smích.

„Je tak ošklivý, až je krásný,“ pokračoval Liborio. „Jen se dobře podívej. To máš jako některý psi – třeba buldok…“

„Denver – město jako buldok,“ posmíval se Oliver.

A zase smích bez konce. Ale měli spoustu času. Den vlastně teprve začínal.

„Krásný město,“ řekl Dan.

„Ne, krásný opravdu moc není.“ Oliver přemýšlel nahlas. „Město to vlastně taky není.“

„Tak co to je?“

„Pes, který kouše. Jako buldok. Kousne a pak už nepustí.“

„Třeba je to tím,“ usoudil Liborio, „že lidé, kteří postavili Denver, na to nebyli stavění.“

„Co to říkáš za nesmysly?“ zeptal se Dan.

„Neuměli to a taky neměli čas ani trpělivost. Moc spěchali.“

„Proč?“ zeptala se Peggy Sue.

„No přece, zlato, zlato…“

„Nekoktej!“

„Nekoktám, ale ty musíš pořádně poslouchat, když ti něco říkám. To první zlato jsi ty, Peggy Sue. A to druhý – ‚bonanza‘!“

Bylo to jako krásné prokletí. Ať řekli cokoliv, všechno bylo úžasně vtipné.

„Denver – město hadrářů. Vypráskaný, záplatovaný, šišatý, celý nakřivo, nádherný město,“ básnil Dan.

„Ty hadráři, co ho postavili, mají kapsy plný nugetů a v obchodech platí zlatým prachem, na to nezapomínej!“ napomenul ho Oliver.

„Ne, na to nezapomínám.“

„Tak mě napadlo,“ řekl po chvíli Oliver, „říkal jsi, Liborio, že ti zaplatí devět dolarů za sto liber mouky?“

„Ano.“

„Není to málo?“

„Není.“

„Teď, když se Siouxové vzbouřili?“

„Konečně jsi promluvil jako opravdový kazatel.“

„Devět dolarů tady stálo sto liber mouky,“ nedal se vyrušit Oliver, „když sem ještě bylo jen daleko. Teď je sem pořád stejně daleko a ještě po nebezpečných cestách. Kdo se teď odváží vozit mouku pro Denver, když Siouxové vraždí na cestách – no, řekni sám, kdo?“

Kdyby měli odpovědět, co je na té otázce k smíchu, asi by nevěděli. Ostatně, stejně nemohli odpovědět. Museli se smát.

Snad v tom smíchu jen doznívala dlouhá nejistota, která je doprovázela na cestách prériemi Siouxů.

Tábořili na kraji piňonového háje, na místě, kde před Denverem poprvé zastavili. Oliver s Danem odešli už odpoledne do města a ještě se nevrátili. Na tábořišti zůstal Liborio s Peggy Sue. Už byla tma. Seděli nad ohněm a mlčeli. Plameny ozařovaly obrysy vozu s vyrudlou plachtou. Ze tmy se ozvalo zaržání koně. A šepot větví. Oheň tiše praskal. Hlasy, které měl Liborio rád.

Díval se na déšť jisker, které oheň vystřeloval nad plameny a které se ztrácely ve tmě, ale když se podíval výš, opět je uviděl. Najednou měl pocit, že hvězdy jsou jen jiskry ze všech táborových ohňů, které kdy zapálil.

Tam, kde jsem zapálil svůj oheň, tam je teď můj domov, uvědomil si, ale už v tom nebyl ani stín hořkosti.

Snad proto vždycky první zapaloval oheň – stačil mu k tomu vědomí tenký proužek kouře. A dlouho potom, když už oheň dohořel, hlídal poslední vrásčité poleno, černé a lesklé, ze kterého ještě stoupal dým.

Dřevo se rozpomíná na oheň, říkal si.

Stačí fouknout a zvedne se nad ním první, ještě nejistý plamen. Když ho nechá být, schová se zas do vrásek rozpraskaného ohořelého polena.

Jsi tady? zeptá se jen.

Jsem tu, odpoví.

A potom plamen zmizí.

Ale když foukne ještě jednou, lehce a dlouze, dřevo si opět vzpomene.

„Tady jsem teď doma,“ řekl. „Všude, kde hoří oheň, který jsem zapálil, tam všude jsem doma.“

Podíval se přes plameny na Peggy Sue.

„Já vím, Liborio,“ odpověděla.

A zase mlčeli a kolem nich tiše šuměla noc.

„Někdy mám na prérii počít,“ ozval se po chvíli opět Liborio, „že stačí natáhnout ruku – ne moc, jen trochu – a dotknu se hvězdy.“

„Ten pocit znám,“ odpověděla Peggy Sue. „Proto mám ráda prérii.“

Plameny, zrcadlící se v očích Peggy Sue, rudě zazářily.

A potom už mlčeli až do té chvíle, kdy se ze tmy ozvaly kroky. Pomalu se přibližovaly, až se ze tmy vynořil Oliver. Vracel se sám a zdál se zamyšlený.

„Otče Olivere, co je s tebou?“ zeptal se Liborio.

„Už ne otec Oliver, už jenom Oliver,“ řekl.

„Co se stalo?“

„Prohrál jsem bibli,“ odpověděl.

L. A. SCHLESINGER

Pokud nečtete doslovy, můžete knížku zavřít, protože toto je už jen doslov.

V první kapitole Amuletu Siouxů vypravoval Liborio, sice dost mlhavě, ale zato dlouho, proč musel odejít z domová, a o boji, který on a jeho přátelé prohráli. Řekl, že sice měli svatou pravdu, ale že jim nebyla moc platná. Nepřítel měl děla. A velkou armádu. Vzpomínal také na shromáždění na nějakém ostrově a vracela se mu slova, která tam uslyšel. Oliver se zeptal, kde byl ten ostrov, a předpokládal, že opravdový ostrov může být jen v moři.

Ne, odpověděl Liborio, byl to jen malý ostrov v řece.

Nemusel být tak vyhýbavý, mohl říci: bylo to v Praze na Žofině a muž, který nám tam zapaloval hlavy, se jmenoval Šafařík! Jenže… Rozhovor zazněl na americkém Západě, nedaleko stolů s hráči pokeru, pod bizoními rohy a za oknem začínala prérie bez konce i se Siouxy, trapery, kovboji a zlatokopy, a to je prostředí, které se k našemu národnímu obrození příliš nehodí. Zdá se, že kdyby Liborio mluvil o tomto období našich dějin určitěji, barevný Západ, který byl všude kolem něho, by se proměnil na papírovou kulisu a zešedl by. Anebo by zešedlo naše národní obrození. Nevím.

Ale stejně Liborio v Americe na ztracenou vlast vzpomínal a určitě při tom vyslovoval jména svých dávných přátel, a když se vracel k setkání se Šafaříkem, určitě mluvil o Žofíně, a ne o nějakém záhadném ostrově, ale to už je jak by napsal Kipling, „příběh z jiné povídky“. V Amuletu Siouxů se Západ a naše národní obrození nesetkaly. Ve skutečnosti ano.

Liborio je španělsky – Libor, a tak se ve skutečnosti jmenoval hrdina příběhu. Libor Schlesinger. Pocházel z Ústí nad Orlicí a po porážce českých vlastenců v roce 1848 odešel do Ameriky. Příběhy, které prožil na cestách do Denveru, uveřejnil v krajanském kalendáři Amerikán, který vycházel v Chicagu, v roce 1879. Důvody, pro které musel opustit vlast, napsal opět pro Amerikána v roce 1882.

Většina přátel Libora Schlesingera zůstala v naší paměti. Učili jsme se o nich ve škole. Jejich tváře se na nás dodnes dívají ze zlatých rámů na obrazech, anebo jsou odlité z bronzu či vytesané do kamene. Šafařík, Tyl, Vojta Náprstek, Karel Havlíček Borovský… Samé maturitní otázky. Ve školách se zkoušejí na známky. Něco se však změnilo. Jsou to slavné postavy, tak slavné, že už nám připadají trochu neskutečné – to dělají ty olejové barvy na plátnech obrazů a vznešená gesta, bronz a kámen soch. Libor Schlesinger může zůstat pořád živý, protože už nikdo dávno neví, kdo to byl. Snad jen v historických studiích se ještě někdy vynoří jeho jméno, ale i tam jen na okraji velkých dějů a zastíněné jinými velkými jmény. Je to důležité? Nevím. Ale tenkrát, v roce 1848, nestál na okraji, a proto musel o několik let později odejit do Ameriky.

Zúčastnil se v Praze shromáždění ve Václavských lázních a byl potom členem delegace, která předložila císaři požadavky vlastenců. Ve svých vzpomínkách, které vyšly až v Americe, o tom napsal:

„Ve spolcích tajných rokovalo se již delší dobu o tom, jak bychom mohli národnost naši vybaviti z područí otrockého a řeči naší ve školách i v úřadech dopomoci k příslušné jí rovnoprávnosti. Tak nadešel 11. březen, kdy bylo ujednáno sejití se ve Václavských lázních. Však jak obyčejně v podobných případech se stává, nalezl se i v tomto zrádce. Již na cestě k shromaždišti bylo nám řečeno, že v kasárnách jest vše připraveno k boji; když pak jsme přibyli k lázním, bylo nám seznati, že jsou policií a špehýři obsazené…

Petr Faster počal přesto přednášeti lidu o všem, o čem jsme se již dříve byli usnesli, co o nutném kroku k docílení našich práv. Ku konci bylo usneseno zvoliti velký výbor a z toho vybrali některé, kteří by dojeli k císaři do Vídně. Odbývalo se pak mnoho schůzí a porad. Dne 18. března došel mne dopis pana Fastera, abych byl připraven na cestu do Vídně k císaři.

Přibyvše do Vídně, ohlásili jsme se k slyšeni, byli jsme však teprvé třetího dne předpuštěni k císaři Ferdinandovi. Na všechny naše požadavky dostalo se nám odpovědi vyhýbavé, vše se odkládalo na další přemýšlení a uvážení a k čemu se svolilo, nestálo za řeč.“

Také o svém boji na pražských barikádách napsal Libor Schlesinger do Amerikána.

„Mocný lidu proud, v němž se nalézalo i nakolik studentů, ubíral se k Prašné bráně. Tu zastoupilo však vojsko lidu cestu a nechtělo ho pustiti dále. Velitel s vytaseným palašem proti lidu se hnal, tu však jeden ze studentů, kterýž se zbraní dobře zacházeti dovedl, na odpor se mu postavil… Lidé rozutíkali se na všechny strany volající: ‚Vojsko nás přepadlo!‘ Po celé Praze strhla se bouře a všude vyzýváno ku stavbě barikád, kteréhož volání také uposlechnuto bylo. Z vozů, nábytku a dlažby budovaly se rychle pevné barikády. Ke mně se dostavilo něco pracovného lidu i přiměl jsem je k tomu, že v nádvoří domů dlažbu vytrhali a k oknům nosili, abychom se proti vojsku lépe brániti mohli. Odebral jsem se pak na Příkopy k muzeu, kde byla již barikáda zřízena, abych se přesvědčil, je-li dostatečně obsazena… a tu vojsko počalo proti nám postupovati. Postavili jsme se ihned za barikádu. Nařídil jsem našim lidem, aby žádný první výstřel nevypálil, v tom však zazněl hromadný výstřel, my ho opětovali a hned na to vojsko podruhé vypálilo. Po tomto skácel se vedle mne muž, kterýž byl střelen do prsou. Nahlédnuvše, že nám není možnost odolati dvacateronásobné přesile, zahnuli jsme do rohového domu na Můstku… Tam se nám dostalo dosti prachu a olova… Vyhlédnu ven na Václavské náměstí a spatřím tam hocha as čtrnáctiletého za kašnou státi. Měl ručnici a střílel, mířil dobře, neboť po každém jeho výstřelu padl muž. Nahlédnu pak ke Koňské bráně i vidím, jak tam zařizuji děla… Tu slyším hlasy venku a hned na to vstupuje Kajetán Tyl s osmi jinými členy sboru našeho, i sděluje mi, že naši dobyli zbrojnici, že jsme však přece v nesnázích…“

Po porážce vlastenců byl také Libor Sehlesinger, s ostatními vůdci povstání, zatčen.

„Navštívil jsem schůzi Svornosti, v muzejní budově odbývanou. Když nás bylo asi sto pohromadě, přitáhl pluk pěchoty a několik škadron husarů, obsadili budovu, pak nás zajali a v dlouhé řadě po dvou na Hradčany vedli, pak zapsali si každého jméno a stav. Mne prvního předvedli čtyři vojáci vyslýchací komisi skládající se ze samých důstojníků. Kladli mi otázky, jež jsem bez bázně zodpovídal.

V muzeu byli jsme pak vězněni ve dvou velkých sálech i bylo nás tolik, že jsme se sotva hnouti mohli. Museli jsme ležeti na slámě, jíž zde bylo poskrovnu. Ke všemu tomu družila se i ta okolnost, že stále přiváželi nové vězně.

Potom přestěhovali mne do kláštera svatojiřského, Vedle mne byl pan baron Štěpánovský, v druhé komůrce doktor Frič, z druhé strany vedle mne spisovatel Sabina… Brzy na to počali ústečtí i pražští Němci rozhlašovati, že ti, kdož jsme byli na Hradčanech zadržáni, všichni budeme odsouzeni k smrti, a jiní opět dvacetiletý pobyt v žaláři nám předpovídali. Mezi tím nastaly v Čechách volby do českého sněmu. V Ústí jsem byl zvolen jednohlasně poslancem, jednoho večera přinesli Sabinovi ‚Večerní listy‘, v nichž byla obsažena zpráva, že všichni uvěznění budou propuštěni na svobodu, vyjma Petra Fastra, Karla Sabinu a L. A. Schlesingera. Druhého na to dne, kdy už jsem počítal na to, že je s námi zle, byl jsem povolán opětně před vojenskou komisi a zde mi sděleno, že mi jeho Veličenstvo císař pán a král daroval milost.“

Libor Sehlesinger se pak vrátil do Ústí nad Orlicí a snad měl přitom v srdci trochu zmatek, protože i když se vracel z prohrané bitvy, přesto ho všude vítali jako vítěze. Plná nádraží, mávající šátky, hudba hrála a děti přednášely vlastenecké básničky. Vlak, ve kterém jel, nabíral stále větší zpoždění a v Litomyšli k němu museli přidat vagón, protože mnoho místních lidi jej chtělo doprovodit až domů. Před tím mu ještě vystrojili slavnostní hostinu. Vlak potom zůstával dlouho stát i na všech dalších zastávkách. V den, kdy se Libor Sehlesinger vracel domů, přestal platit jízdní řád. Přicházeli k jeho vlaku učitelé se školáky, kluci s kyticemi a holky s věnečky, a zase hudba hrála a mračna lidí kolem – skoro jako v pevnosti Robinet – že nebylo kam šlápnout. A nakonec, když dojeli do Ústí nad Orlicí, zazněla mu na počest i střelba z hmoždířů a večer byl ohňostroj.

Ale tu bitvu o svobodný národ tenkrát stejně prohrál a hudba ještě zněla, když už kolem Libora Schlesingera začali kroužit udávači a policisté ho od té chvíle sledovali krok za krokem, ještě se jako poslanec zúčastnil kroměřížského sněmu, ještě začal, připravovat další revoluci, ale potom už poznal, že si bude muset hledat domov jinde. Vydal se k Bělehradu s doporučujícím listem Šafařikovým, ale pak se zase vrátil, aby ještě jednou, naposled, se pokusil pomoci naší revoluci. Dovezl do Prahy zakázané noviny a letáky, které dostal od Karla Havlíčka Borovského. A ještě jednou, naposled, se dostal do hradčanského vězení za rozšiřování spisů „protináboženských a buřičských“.

Ještě stačil Karel Havlíček Borovský navštívit Schlesingera v Ústí nad Orlicí a potom, opět výslechy a protokoly a výslechy. V té době dostal Libor Sehlesinger také zprávu o nebezpečí, které hrozí jeho příteli. Napsal o tom později do Amerikána.

„Okresní hejtman byl velmi řádný člověk a pravil mi: Pane Schlesinger, není žádné pomoci, musíte hned zítra ráno do Kutné Hory k Havlíčkovi, neboť mu hrozí veliké nebezpečí. Nebude dlouho trvati a odvezou ho někam, kde jim nebude překážeti. Nechť se hned připraví k odjezdu do Anglie neb Francie aneb do Ameriky. Myslím, že by si snadno vymohl pas na cizí jméno…

Druhý den časně ráno odjel jsem do Kutné Hory a hned jsem se odebral k Havlíčkovi. Byl překvapen mou návštěvou, neboť mne očekával za osm neb deset dni. Vyprávěl jsem mu o rozmluvě s hejtmanem. Havlíček o útěku nějakém nechtěl ani slyšeti, tvrdil, že musí vytrvati, nechť se děje cokoliv. Rozloučili jsme se velmi truchlivě a Havlíček v jakési předtuše, že se nikdy více nespatříme, věnoval mi na památku pěknou dýmku, z níž právě kouřil a již do dnes v úctě chovám…“

Schlesinger sám sice také nikdy dobře nevycházel s monarchii, ale snad ještě hůř byl na tom s církví svatou. Jeho mocným nepřítelem se stal ústecký děkan Cibulka. Do Amerikána o něm napsal: „… v neděli pak ohlásil v kostele, že pracuje na pamětní listině, kteráž bude vložena do věže na věčnou upomínku. Před časem určeným k uložení listiny zmíněné, odešel jednoho dne děkan Cibulka kamsi a páter Karel, kterýž náhodou vešel do jeho komnaty, nalezl na jeho stole počátek pamětní listiny a zděsil se nemálo, shledav, že v spisu tom pojednává se takřka výhradně o mé osobě a to způsobem nanejvýše podlým. Cibulka, kterýž nevěděl již, jak by se mohl na mně za živa vymstiti, hleděl mi tedy ublížiti alespoň v očích potomků. Páter Karel učinil o tom sdělení mně i několika jiným občanům a ti si předsevzali, že taková listina nikdy do věže vložena býti nesmí. Celá věc dostala se do soudního řízeni, hlavně přičiněním řádného okresního hejtmana, hraběte Petinga. Cibulka toho však dosáhl naléháním na arcibiskupa, že zůstalo vše, jak bylo. Však hanopis Cibulkův neměl ve věži zůstati. Byl jsem již ve Spojených státech, když jsem obdržel z Ústí dopis, že sama příroda se postarala o jeho odstranění. Přihnala se jednoho dne velká vichřice od Králové Hradce a poškodila věž tak, že musela být snešena. Všechny listiny byly vyňaty, avšak děkanovi nedovolen již k nim přístup a listina mne tupící byla vyhozena.

Před posledním zatčením a soudním procesem, který Liborovi Schlesingerovi opět hrozil, unikl do Ameriky.

Příhody, které Libor Schlesinger prožil ve Spojených státech, jsou jako vystřižené z dobrodružné knížky. Musel začít znovu, v cizím prostředí, kde skoro nikoho neznal a kde nic neodpovídalo jeho zkušenosti. Lidé, krajiny i zvyky – všechno bylo jiné.

Později napsal článek i o svých amerických osudech, ale nejpodivuhodnější příběh v něm není, můžeme si ho jen představovat a je o tom, jak se musel on sám změnit, aby se vyrovnal s novým světem. Přijel do Ameriky jako hotový člověk. Doma byl bohatý a významný. Sice ho třeba i zavřeli do vězení, ale když se tak stalo, mohl se o tom pak dočíst v novinách. Neudělal nic nečestného. Naopak. Dostal se do vězení jen proto, že bojoval za vznešenou a krásnou myšlenku. Mezi nejlepšími lidmi našeho národa měl svoje nejlepší přátele. Ale byl také podnikatelem a obchodníkem. Byl asi zvyklý rozkazovat. A mít dost peněz. Kolem něho zněla česká řeč. Měl ji rád. Mluvil a myslel česky. A to všechno skončilo, když po třináctidenní plavbě přes oceán přistál v Novém Yorku.

Přes Chicago se dostal do Sioux City a potom za Missouri do indiánské rezervace v Nebrasce, kde v osadě Dekama dostal pozemek a začal stavět srub. Trvalo mu tři dny, než se naučil držet pluh, ale pak už také on „lámal prérii“ a začal pěstovat kukuřici. Taká nechal kácet les, který byl u jeho pozemku. Chtěl prodávat dřevo. Začal s tužkou v ruce. Spočítal, že když dostane čtyři a půl dolaru za sáh, má jeho les cenu šest set dolarů, a to bylo v roce 1856 hodně peněz. Asi opravdu měl jeho les takovou cenu, ale Schlesingerův soused pálil starý plot, oheň se po prérii rozletěl, a když ho konečně uhasili, neměl už Schlesinger žádný les.

Pořídil si proto potah a začal vozit z Nebrasky do Denveru mouku. Později si pronajal asi pět mil za Denverem farmu, ale pak se opět vrátil na Západ, kde půda byla ještě zadarmo, a u Puebla začal znovu budovat farmu v zemi, kterou dostal zadarmo každý, kdo měl odvahu si ji vzít. Po čase měl stádo krav a Mexikána pod širokým kloboukem jako kovboje, který mu je hlídal, ale zase skoro všechno ztratil, když se mu stádo ztratilo ve sněhové bouři. Také zloději dobytka se postarali o to, aby nezbohatl příliš.

Do Amerikána o tom napsal: „… Někdo by myslel, že nedá se lehce dobytek ukrásti, když má pálené znamení, a často ještě na uších je znamenaný. Avšak jsou tací lupiči, kteří dovedou i přepalovati a uši preznamenati. Ztrácel jsem tedy stále. Když jsem prodal stádo, nesehnal jsem při tom více nežli devadesát sedm kusů, kdežto jsem měl míti nejméně tři sta kusů.“ Když Sehlesinger farmu prodal, „arci lacino“, vrátil se do Denveru.

Amulet Siouxů je příběh z doby, kdy vozil mouku přes prérie, a není ani pravdivý, ani vymyšlený. Základem je opět Schlesingerova vzpomínka, otištěná v krajanském kalendáři.

„Naložil jsem na vůz něco pšenice, kterou jsem si dal na cestě semlíti v mouku, a prosince octl jsem se v Denveru. Zde jsem se živil přes zimu vožením dříví do města. Mouku z Nebrasky prodal jsem až z jara a zase jel jsem do Nebrasky zpět a koupil jsem mouku v Omaha, sto liber za tři dolary, a prodal jsem jí v Denveru za devět. Vrátil jsem se zase a opakoval cesty několikráte. Cestou jsem se často setkal v prériích s Indiány, s kterými jsem vedl obchod, dávaje jim pokrývky, cukr a jiné, načež jsem od nich dostal, tuří kůže vydělané a na spodní straně pomalované. Jednou jsem, maje některé léky s sebou, cestou uzdravil Indiána, kterýž trpěl velice. Po tři dny byl se mnou, až se polepšil, a dal mi pak na památku malou kostku a pravil, až uvidím nějakého rudocha kmene Sioux, abych mu to ukázal, že budu míti v něm nejlepšího přítele. Byltě on mocným náčelníkem Sioux.“

Na cestách prériemi setkal se Sehlesinger, ne snad s Oliverem, ale s někým, kdo mu mohl být dost podobný. A také se vrátil k nevyřízeným účtům, které měl s církví svatou.

„Když jsem jel s nákladem z Omaha, setkal Jsem se s vystěhovaleckými vozy mladého lékaře z Decatur, právníka z Omaha a jednoho methodistického kazatele. Dělali jsme cestu společně. Nejvíce práce měli jsme s methodistou, s nímž jsme vždy po vypřeženi až do půl noci držívali hovory o náboženství, o bibli, a o jiných věcech, tak že se z něho během naší cesty stal úplný nevěrec a svobodomyslník.“

Ale byla to jen výjimka. Vzpomínky z té doby zůstávají na prériích Západu.

„Mladí tito lidé jednoho dne umínili si, že půjdou na hon. Nežli uplynuly dvě hodiny, vidím je a houf Indiánů za nimi. Popadl jsem obě své pušky a čekám, že Indiáne se přiženou, že jim život svůj draho prodám. Než jaké bylo mé a těch druhých překvapení, když Indiání přiblížili se až na poznáni, seskočil náčelník jejich s koně a blížil se ke mně, volaje: ‚Hau!‘ Několik náčelníků ostatních učinilo taktéž a podávaje mi vřele ruce. Poznal jsem v prvním onoho Siouxe, který byl mnou vyléčen.“

Ale to už se přiblížil čas indiánských válek.

„Toho jara umínil jsem si jeti do Omaha, avšak šly zlé pověsti od východu, že celá cesta tam jest nebezpečná, jelikož Indiáné několika kmenů nastoupili stezku válečnou a žádný živý člověk, že jim neujde. Nicméně spoléhal jsem na známost, kterou jsem mezi nimi měl, a vydal jsem se přece, jel jsem s jedním Irčanem. Denně jsme ujeli dvacet mil. Třetí den po ránu, sotva jsme několik mil urazili, vykřikl Irčan, že Indiáné jdou. Dal mi svůj vůz a sám pak skočil do křoví. Indiáné přijeli, mně si nepovšimli a jeli dále. Milého Irčana jsem jakživ více nespatřil. Pak jsem dostal psaní, že ti Indiáni, kteří mne minuli, zavraždili dva osadníky nedaleko Denver. Já když ujel sto mil, nalezl jsem první stavení vypálené. Před ním stálo asi tucet vozů obrácených k Denver, avšak byly spálené a všechno železo z nich stálo na tom místě, jak stál vůz, když hořel. Takových stavení vypálených a vozů spálených nalezl jsem tou cestou velmi mnoho. Nikde ani živé duše. Všechno opuštěné. Asi čtyřicet pět mil před Kearney rozdělal jsem večer oheň a přišly dvě tlupy Indiánů. Posadili se okolo mého ohně. Já nic, oni nic. Za chvíli blíží se ještě jedna tlupa a z té vystoupí náčelníci a vrhnou se na mne, avšak přátelsky s voláním ‚hau‘, načež poručili těm ostatním: ‚pakačiť –,vzdalte se‘ – a viděl jsem, že mezi nimi jest onen, kterého jsem uzdravil jednou, a byl jsem zachráněn.“

Také na bílou ženu, kterou Siouxové zajali, Libor Sehlesinger vzpomíná.

„… Tu spatřil jsem, když Indiáné byli v mém ležení, že na jednom koni seděla zahalená postava ženská. Musela s nimi. To byla myšlenka, která mě trápila velice.“

O vojenské pevnosti a o vojácích, kteří měli chránit cestu do Denveru, Libor Sehlesinger napsal: „… Když jsme přijeli do Fort Kearney, tu bylo plno vojska, ale nechtěli nás pustiti dále, dokud nás nebude aspoň deset vozů, abychom se mohli spíše ubrániti. Jedouce pak dále, tu jsme slyšeli, že sami páni vojáci olupují cestující. Museli jsme tedy každé noci nás hlídat, aby nám vše ochráncové před Indiány nepobrali, neb byli na mnoze horší nežli Indiáni sami.“ Celá zpráva o dvaceti letech prožitých na Západě se Liborovi Schlesingerovi vešla sedm stran krajanského kalendáře.