Thomas Mayne Reid

Bezhlavý jezdec

SPÁLENÁ PRÉRIE

Nad velkou texaskou plání, nějakých sto mil jižné od starého španělského města San Antonio de Béjar, rozlévá polední slunce z modro jasné oblohy svůj palčivý žár. Něco se tu pohybuje v jeho zlatém světle, něco, co pramálo ladí s okolní krajinou, co připomíná člověka v těchto místech člověkem zcela opuštěných.

Není těžké rozpoznat, co to je. Už ze značné dálky je patrný tvar těžkých vystěhovaleckých vozů. s vypouklými žebry jasně se rýsujícími pod sněhobílými plachtami, je jich deset, jsou taženy spřeženími o osmi statných mezcích a naloženy nejrůznějším nákladem: bohatými zásobami, kusy drahého, až přepychového nábytku i živým „inventářem“ – barevnými ženami a dětmi; podél vozů táhnou skupinky černých i olivově snědých nevolníků, belhají se vzadu. Lehký cestovní kočár v čele, tažený spřežením štíhlých kentuckých mezků, kočíruje černý vozataj, potící se v livreji. To vše ukazuje že tu neputuje chudý farmář ze Severu, hledající nový domov, nýbrž že přichází zámožný Jižan ujmout se majetku, který tu koupil.

Tak tomu také je. V čele eskorty, která konvoj doprovází, jede sám plantážník – Woodley Poindexter –, hubený, vysoký padesátník s nažloutlou pletí. Vyhlíží vznešeně a přísně. Je oblečen prostě, nemá však na sobě nic laciného: volný kabát z alpakové látky, černou saténovou vestu, nankinové kalhoty ze surové bavlny. Ve výstřihu vesty je vidět košili z nejjemnějšího hedvábí, místo vázanky černá stuha, a boty vězící v třmenech jsou z měkounké kůže. Obličej mu stíní leghornský širák.

Má po svém boku dva jezdce, mládence sotva dvacetiletého po pravici a muže o šest sedm let staršího po levici. Mladší z nich je jeho syn, chlapec, jehož přímá radostná tvář, kontrastuje nejen s přísným vzhledem jeho otce, ale i s potemnělými rysy muže na druhé straně, jeho bratrance. Chlapec je oděn v blankytně modrou blůzu a kalhoty téže barvy, nejvhodnější oděv pro jižní podnebí, který mu sluší stejně jako široký slaměný panama. jeho bratranci, bývalému důstojníku dobrovolnické armády, se zalíbilo v tmavé modři uniformy a v důstojnické čapce, která k ní patří.

Cestovní kočár, carriola, je kříženec mezi jerseyským nákladním vozem a bryčkou. Jsou v něm dva cestující, slečna s nejbělejší pletí a děvče s nejčernější kůží pod sluncem. Je to dcera Woodleyho Poindextera, jeho jediná dcera, se svou černou komornou.

Přistěhovalci přicházejí od břehů Mississippi, z Louisiany. Třebaže se plantážník v onom státě nenarodil, jinými slovy není kreol, ukazuje na kreolský původ tvář jeho syna a ještě více onen půvabný dívčí obličej, který se tu a tam objevuje za záclonkami carrioly a jehož jemné rysy si činí nárok na rodokmen počínající některou z ctnostných dívek, jež se před více než sto lety přeplavily přes Atlantik.

Vznešený majitel cukrových plantáží Woodley Poindexter patříval kdysi k nejpyšnější smetánce své třídy, vynikal marnotratně okázalými hostinami; až nakonec musel tento aristokrat opustit svůj dům i krb na Mississippi a se zbytečkem svých „negrů“ vytáhnout do pustin jihozápadního Texasu.

Slunce prochází poledníkem téměř v zenitu a poutníci šlapou po svých vlastních stínech. Není tu žádná pořádná cesta, vyjeté koleje po nějakých vozech a přelámaná stébla trávy jsou sotva patrnou stopou. Náhle na dozorcovo znamení vozkové zastavují. Zarazil asi sto metrů před nimi, jako by se byla ukázala nějaká překážka.

Vrací se klusem a již za jízdy ukazuje, že něco není v pořádku. Co to může být? Mnoho se hovořilo o Indiánech, o možnosti, že se s nimi v těchto končinách setkají.

„Co je, Sansome?“ zeptal se plantážník, jakmile jezdec dorazil.

„Tráva je spálená, na prérii hořelo.“

„Hořelo! A hoří snad ještě?“ ujišťoval se rychle plantážník, ohlížeje se starostlivě po kočáru. „Kde? Nevidím žádný kouř!“

„Už ne, už ne,“ zadrmolil dozorce uvědomiv si, že způsobil zbytečný poplach. „Vždyť jsem neřek, že hoří, jenom že hořelo a že je to dál všecko černý jako špádská desítka.“

„No a co – snad můžeme jet po černé prérii stejně jistě jako po zelené, ne?“

„Poslyšte, Sansome, co vás to napadlo za nesmysl, dělat takový kravál pro nic za nic a děsit lidi?“ vložil se do řeči Poindexterův synovec. „Hej, negři, práskněte do mezků, jedeme dáli A pohyb, pohyb!“

„Ale pane kapitáne, jak najdeme cestu?“

„Cestu! Co to melete, člověče, copak jsme ji ztratili?“

„No, už asi jo. Koleje už dál nejsou vidět, všecko je spálený.“

Kam oko dohlédlo, táhla se na uhel spálená země. Ani snítka zeleně, ani lísteček. Bylo už po slunovratu, tráva byla zralá a prérie ještě kvetla – ale tady vše bez rozdílu sežehl ničivý živel. I obloha se temnila nad touto pustinou, i slunce jako by se mračilo nad chmurnou zemí.

Dozorce měl pravdu – oheň zničil všechny stopy.

„Co budeme dělat?“

„Co, strýče – Jedeme dál. Někde ta řeka musí být – na druhé straně. A když se mineme brodu, tak zkrátka tu půl míli po proudu nebo proti proudu dojdeme.“

„A co když zabloudíme, Cassie?“

„Nemůžeme zabloudit, tohle bude nanejvýš spálený pruh, jasné? A kdybychom trochu uhnuli, někde z něho vyjít musíme, na jedné straně nebo na druhé.“

„Nu, Cassie, ty to musíš vědět, tak nás tedy veď.“

„Jen se neboj, strýče, už jsem si musel hledat cesty z horší kaše. Pohyb, negři! Za mnou!“

Sborem zapráskaly biče a do toho vpadl dusot osmdesáti mezků. Zavrzala kola na nápravách. Konvoj se dal znova na cestu. Mezci přidali do kroku. Nezvyklý pohled na tušově černou zemi je nutil zvedat kopyta, hned jak se jí dotkli. Mladší zvířata řehtala, byl na nich vidět strach. Pak se jejich nedůvěra zmírnila a mezci šlapali podle starších druhů volněji – jako dříve.

Ušli míli, snad více, snažíce se jít v přímém směru od místa, odkud vyšli. Znovu se zastavili. Samozvaný vůdce to nařídil. Zarazil koně a jevil už méně sebedůvěry. Nezdálo se, že by si byl zcela jist správným směrem. Krajina – lze-li spáleniště tak nazvat – se měnila, ne však k lepšímu. Stále byla jako uhel, až k samému obzoru. Neměli však před sebou již rovinu, povrch se začínal vlnit mělkými vršky a úvaly. Nebyla to už také holá prérie, třebaže tu nerostlo nic, co by se dalo nazvat stromem. Musely tu však být před požárem algorabie, mezquity i ostatní příbuzní akátu, osamocené i v houštinách. Dosud tu trčely zuhelnatělé kmeny a zčernalé pahýly větví.

„Nezabloudíls?“ tázal se plantážník, který rychle dojel až k synovci.

„Hrom aby do toho, vypadá to tak, strýče!“ odsekl bývalý kapitán. „A kdo by taky, k čertu, na takovém popelišti nezabloudil? Ba ne,“ pokračoval, aby zakryl svou bezradnost, neboť k nim dojížděla carriola, „už je mi to jasné. Správně jedeme, řeka musí být tamhle. Pojeďte!“

A vůdce jede dál, zřejmě nepřesvědčen svých vlastních slovech. Dál za ním jedou černí kočí, kteří přes svou otupělost nemohli nepostřehnout známky zaváhání. Vědí, že už nejedou přímo, ale proplétají se mezi pahorky z úvalu do úvalu.

Všechny rozradostní vůdcův výkřik, svědčící o znovunabyté jistotě. Biče prásknou salvou v odpověď a do nich zazní veselé výkřiky. Už táhnou zase po projeté cestě, po stopě nejméně deseti vozů. je to čerstvá stopa, snad ani hodinu není stará. Zdá se, že spálenou prérii překročil průvod vozů ne nepodobný jejich vlastnímu.

Nic nemůže být vítanějšího. Vůdce – třebaže nedal až dosud najevo svůj zmatek – opustila nervozita. Stopa může vést jedině směrem k Fort Inge, snad je to nějaký vládní konvoj. Rozhodně mají společnou cestu. Znovu domýšlivě rozkazuje: sledovat novou stopu.

Míli dvě sledují vyjeté koleje. Je to křivolaká cesta, kroutí se mezi houštinami pahýlů. Tvář Cassia Calhouna, na chvíli rozzářená sebevědomím, se zvolna zachmuřuje. Chmury se mění v hlubokou malomyslnost, když se ukazuje, že stopy čtyřiačtyřiceti kol za sebou zanechalo deset pittsburských vozů a carriola, ty, které má nyní v patách a s nimiž jel po celou tu dobu až od Matagordského zálivu!

„Naše vlastní stopa,“ zamumlal Calhoun, když to zjistil. Přidal drsnou kletbu a zastavil koně.

„Cože? Vlastní? Co to má být, Cassie? Chceš snad říci, že jsme se vrátili.“

„Na vlastní stopu, už je to tak, strýče. Úplně jsme se museli zamotat. Podívej, tohle je zadní kopyto mého koně, má půl podkovy pryč; a tamhle šli naši negři. A taky poznávám tu krajinu. Zrovna na tom kopci jsme stáli, než jsme sjeli dolů. Zpropadená smůla. Nejmíň dvě míle jsme si zajeli zbytečně.“

K rozpakům na tváři mluvčího se připojil zlostný výraz s příměsí studu. Byla to jeho vina, že byl konvoj bez řádného průvodce. Ten, kterého najali v Indianole, je dovedl až k poslednímu tábořišti. Tam, po hádce vyvolané špatně naladěným bývalým kapitánem od dobrovolníků, dal ten člověk výpověď a vrátil se.

Ani po minutách rokování na nic nepřišli. Nikdo nedovede navrhnout proveditelný plán. Nikdo neví, jak uniknout z náruče černé pouště, která nezachmuřuje jen slunce a oblohu, ale i tváře těch, kdo překročí její hranici.

V dálce spatřili hejno černých supů. Přilétají blíž a blíže. Někteří sedají na zem, jiní poletují nad hlavami rozptýlených poutníků. Znamenají ti ptáci snad nějaké zlé znamení? Náhle zavane radostnější vzrušení: ke konvoji se blíží jezdec. Henry vstává v sedle, smeká, mává širákem a křičí, aby upoutal pozornost neznámého.

Byl to však zbytečný signál. Cizinec již spatřil stojící vozy a brzy dojel tryskem až na doslech. Nepřitáhl koni uzdu, dokud neprojel kolem celého průvodu až na místo, kde stál plantážník a jeho společníci.

„Mexičan!“ zašeptal Henry, soudě podle šatů příchozího.

„Tím lépe,“ odpověděl také šeptem Poindexter, „alespoň bude znát cestu.“

„Žádný Mexičan,“ zabručel Calhoun, „mexická paráda, to je všechno. Hned uvidíme. Buenos días, caballero. Esta Vd. mexicana? Dobrý den, pane. Jste Mexičan?“

„Chraň bůh,“ bránil se cizinec s úsměvem. „Nic takového. Španělsky mluvit můžete, přejete-li si, ale počítám, že se lépe domluvíme anglicky, to je přece vaše mateřština, že?“

Calhoun, který se o sobě domníval, že mluví španělsky s dokonalou výslovností, neuznal za vhodné odpovědět.

„Američané jsme, pane,“ ozval se Poindexter, jenž se cítil dotčen ve svém národním cítění. Pak, jakoby na omluvu člověku, jehož chtěl požádat o službu, dodal: „Ano, všichni jsou tu Američané, z Jihu.“

„To je vidět na vašem průvodu.“ Na cizincově tváři se objevil sotva patrný pohrdavý výraz, jak jeho zrak spočinul na skupinkách černých nevolníků. „Je také vidět,“ pokračoval, „že nejste na prérii doma. Zabloudili jste snad?“

„Právě tak, pane, a sotva najdeme cestu bez vašeho laskavého přispění.“

„To přece není žádná laskavost. Narazil jsem na vaši stopu čiročirou náhodou, když jsem jel přes prérii. Viděl jsem, že si zajíždíte, a tak jsem vám to přijel říci.“

„Jste velice hodný. Budeme vám zavázáni, pane: Moje jméno je Poindexter. Woodley Poindexter z Louisiany. Koupil jsem pozemky za Leonou, poblíže Fort Inge. Doufali jsme, že tam dorazíme před soumrakem. Domníváte se, že se nám to podaří?“

„Proč ne? Nic vám nestojí v cestě. Povím vám, kudy pojedete.“

Cizinec poodjel a zkoumavě pozoroval krajinu, jako by se rozmýšlel nad nejvýhodnější cestou. Stanul na samém hřbetu kopce; kůň i jezdec skýtali pohled, jaký by stál zkušenému malíři za obraz. Ani arabský šejk by se byl nemusel stydět za ryzáka se statnou hrudí, s údy čistými jako třtinový klas a s oválem kyčlí, přecházejícím v nádherný ohon sklenutý jako duha. Jezdec, mladý muž sotva starší pětadvaceti let, ušlechtilé postavy i rysů, byl oblečen v barvitý kroj mexického ranchera – krátký sametový kabát, calzoneras s lemovanými švy a cálzonelllos ze sněhobílého batistu, boty z hověziny s mohutnými ostruhami, s nachovou krepovou šerpou kolem pasu a s lesklým černým širákem se zlatou stuhou na hlavě. Představme si jezdce takto vystrojeného, sedícího v hlubokém arabském sedle mexické výroby, pod sebou pokrývku zdobenou starobylými ornamenty, jaké nesly již čabraky koní conquistadorů, představme si takového caballera a budeme mít před očima dvojníka jezdce, na kterého hleděl plantážník se svými lidmi.

Z kočáru zakrytého záclonkami ho stíhaly pohledy, jež prozrazovaly neobyčejné zanícení. Poprvé v životě hleděla Louisa Poindexterová na muže, o jakých dosud jen snila, na muže, který vyšel z kadlubu hrdinů.

Netušil, nevěděl. Ani o její přítomnosti nevěděl. Jen letmo pohleděl na zaprášené vozidlo, tak jak se člověk podívá na hrubou ulitu ústřice, aniž ho napadne, že se uvnitř skrývá drahocenná perla.

„Mrzí mě, že nemohu jet s vámi a dovést vás až na místo, pane Poindextere. Vezu do pevnosti spěšnou zprávu. Kdybyste snad ztratili mou stopu, jeďte tak, abyste měli slunce na pravém boku, tak aby vaše stíny směřovaly patnáct stupňů vlevo od směru vaší cesty. Asi pět mil půjdete rovně, pak spatříte vršek vysokého stromu, cypřiše, poznáte ho podle červeného listí. Jeďte rovnou k tomu stromu – roste přímo na břehu řeky, hned vedle brodu.“

Mladý jezdec přitáhl uzdu a chystal se vyrazit, když tu náhle zaváhal. Byl to pohled třpytivých černých očí skrytých záclonkami kočáru, jichž si teprve teď povšiml. Vše kromě očí bylo ve stínu, přece jen však i stín prozrazoval, že tyto zraky patří k půvabnému obličeji. Co víc – pohled byl upřen na něho a zdálo se mu, že zračí zvědavost, ba téměř něhu!

Opětoval pohled s bezděčným obdivem, který se jen neobratně pokusil skrýt. Nechtěl se však zdát neomalený, otočil se proto a znovu oslovil plantážníka, který právě končil děkovnou řeč.

„Nezasloužím si žádné díky,“ odporoval jezdec, „vždyť vás tu nechávám a můžete i zabloudit. Ale jak jsem už říkal, mám čas přesně vyměřený.“

Kurýr pohlédl na hodinky, jako by vůbec netoužil po společné cestě.

„Byl jste velice laskav, pane,“ děkoval Poindexter, „myslím, že nám zcela postačí rada, kterou jste nám dal. Budeme se řídit podle slunce…“

„Obávám se, že vám to nebude příliš platné, jak se teď ukazuje. Od severu se mračí, slunce může být za hodinku schováno za mraky – do té doby se k cypřiši v žádném případě nedostanete. To by nešlo. – Počkejte!“ pokračoval po chvíli přemýšlení. „Mám lepší nápad. Sledujte stopu mého lasa!“

Dřív než domluvil, sňal ze sedla svinutý provaz, pustil volný konec na zem, takže laso viselo uvázáno ke kroužku na hrušce sedla. Potom zakroužil kloboukem v graciózním pozdravu – směřujícím téměř, přímo ke kočáru –, pobodl koně a znovu vyrazil do prérie.

Laso se rozvinulo, napjalo se koni přes bok a táhlo se na patnáct yardů za jezdcem, zanechávajíc na spáleništi stopu, jako by se prérií plazil nějaký štíhlý had.

„Neobyčejně zvláštní chlapík!“ poznamenal plantážník k těm, kdož se s ním dívali za jezdcem, rychle mizícím v oblaku smolně černého prachu. „Neměl jsem se ho zeptat, jak se jmenuje?“

„Neobyčejně domýšlivý chlap, bych řekl já,“ hučel Calhoun, jemuž neušel ani cizincův pohled ke carriole, ani ten pohled, který ho k tomu přiměl. „Pokud jde o jméno, myslím, že se nic nestalo. Stejně by vám asi neřekl to pravé. Texas je plný takových frajerů, kteří si tu dávají nová jména – buď chtějí líbivější, nebo k tomu mají ještě pádnější důvody.“

Za této krátké rozmluvy se půvabná cestující vyklonila z carrioly a se zájmem pohlížela za cizincem, který rychle mizel z dohledu. To snad způsobilo, že v Calhounově hlasu se objevilo patrné rozhořčení.

„Copak, Loo?“ dotazoval se, když zajel až ke kočáru, hovoře tlumeným hlasem, tak aby ho neslyšeli druzí. „Nemůžeš se dočkat, až pojedeme? Nechtěla bys snad rovnou jet s tím nafoukaným chlapem? Ještě není pozdě, půjčil bych ti koně.“

Dívka prudce usedla, zřejmě dotčena slovy i tónem. Avšak místo aby dala svou nelibost najevo, zakryla ji způsobem ještě mrzutějším pro toho, kdo byl její příčinou. Zasmála se.

„Nebuď směšný! I kdybych si umanula, jen tak ze žertu, že toho prérijního kurýra doženu – cožpak by to dokázala ta tvá líná herka? Tak jak jede na svém ryzáku, byl by za horami dřív, než bys dokázal vyměnit sedla. O ne, toho bych nedohonila, i kdybych chtěla a kdoví, zdali bych nechtěla!“

„Jen ať tě neslyší takhle mluvit tvůj otec.“

„Jen ať neslyší tebe takhle mluvit,“ odsekla mladá dáma, tentokrát vážnějším tónem. „Třeba jsi můj bratranec a tatínek tě má za vzor vší dokonalosti, já vím své. A nikdy jsem se s tím netajila, nemyslíš?“

Jedinou odpovědí na tuto palčivou otázku bylo zachmuření vyvolané zřejmě nějakou nepříjemnou vzpomínkou.

„Můj bratranec – to jsi,“ pokračovala hlasem, který podivně kontrastoval s lehkostí, s jakou dosud mluvila, „ale nic víc, nic víc – pane kapitáne! Neosobujte si právo být mým poručníkem. Jenom jeden muž mi smí radit, kárat mě. Prosím vás proto, abyste se napříště zdržel takových projevů, jakými jste mě právě poctil. Paní svých myšlenek – i činů budu já – dokud nenajdu někoho, komu se budu moci svěřit. Vy to nebudete.“

Hledání cesty už poutníky netrápilo. Nepřerušovaná hadí stopa lasa se proplétala houštinami, uhýbala chvílemi na mýtinu, zřejmě proto, aby usnadnila cestu vozům.

„To je skutečně moudré od toho mládence,“ liboval si Poindexter. „Opravdu teď lituji, že jsem se ho přece jen nezeptal na jméno. Má-li co dělat s pevností, snad se tam s ním ještě setkáme.“

„Určitě,“ ujišťoval ho syn, „byl bych sám rád.“

Poindexterova dcera, skryta na sedadle kočáru ve stínu, zaslechla otcovu poznámku i odpověď na ni. Nic neřekla; ale pohled upřený na Henryho zdál se jasně, říkat, že i její srdce sdílí tuto naději.

Rozveselen vyhlídkou na brzký konec namáhavé cesty i příjemným vědomím, že ještě před západem slunce stane na svém majetku, zářil plantážník nejslunnější náladou. Jeho aristokratická hruď překypovala blahosklonností ke všem okolo. Popovídal si důvěrně s dozorcem, zažertoval s černým „strýcem“ Scípionem, belhajícím se na rozedřených nohou, a povzbudil černou „tetu“ Chloe, která se dřela s černou drobotinou.

Až na Calhouna se plantážníkovou dobrou náladou nakazila celá jeho výprava. Byla patrna v obličeji černých nevolníků, jimž byl Poindexter zdrojem radostí i běd, všemohoucím pánem, prvním po pánubohu. Milovali ho méně než pánaboha, zato strach z něho měli větší, i když to nebyl zdaleka nejhorší pán – vezmeme-li v úvahu ty ostatní! Nikdy si neliboval v týráni. Rád je vídal dobře nakrmené a oblečené, byl rád, když se jejích černá kůže leskla potem. To všechno hovořilo o ctihodnosti jejich majitele Poindextera. Spokojil se tím, že je občas spráskal bičem z hověziny, jen pro jejich dobro, jak by vás ujistil; a v celém jeho „inventáři“ nebylo černocha poznamenaného jizvami po mučení, čímž se mohlo pochlubit jen málo otrokářů na Mississippi.

U tak vzorného pána nebylo divu, že veselí bylo všeobecné, že otroci sdíleli pánovu radost a popustili uzdu své povídavosti.

Veselí však nemělo vydržet do konce cesty.

Jak cizinec předpověděl, zašlo slunce za mraky, dříve než mohli spatřit cypřiš. Nebylo to nic, co by mohlo způsobit obavy. Stopa lasa byla stále stejně zřetelná, a tak nepotřebovali slunce jako vodítko. Ale přesto mraky jako by obestřely i první nadšení.

„Člověk by věřil, že už je večer,“ řekl plantážník, vytahuje zlaté hodinky a dívaje se na ciferník. „A zatím jsou teprve tři. Měli jsme štěstí, že nám ten mládenec nechal tak jistou stopu. Nebýt jeho, byli bychom se tu popelili až do soumraku, a kdoví, zdali bychom tu byli nemuseli nocovat.“

„To by byla černá postel,“ žertoval Henry a snažil se převést rozhovor na veselejší notu. „Uch, trápily by mě zlé sny, kdybych tu musel spát.“

„Jen si tím nebuďte všichni tak jisti,“ vpadl jim do rozhovoru Calhoun, který je právě dojel, „nebuďte si tak jisti, že si tu nebudeme muset ještě ustlat. Jen aby to nebylo nic horšího.“

„Co tím myslíš, Cassie?“ tázal se strýc.

„Myslím, strýče, aby nás ten chlap někam nezavedl. Nechci to tvrdit s určitostí, ale vypadá to ošklivě. Ujeli jsme už víc než pět mil, skoro šest, řekl bych – a kde máte ten strom? Obhlédl jsem celý obzor a mám oči tak dobré jako každý druhý. Nic takového není vidět.“

„Ale proč by nás ten cizinec podváděl?“

„Inu, člověk neví, co se může stát. I stejně silné výpravy, jako je naše – a silnější –, byly v těchto pustinách přepadeny, oloupeny a povražděny.“

„Milost!“ vykřikla Louisa s předstíranou hrůzou.

„Dobré nebe! To Je vážné obvinění, Cassie. Chceš tím říci, že nás ten kurýr – nebo co je – vede do léčky?“

„To ne, strýče, to neříkám. Říkám jen, že takové věci se už staly, a je možné, že i on je jich schopen.“

„Ale pravděpodobné to není,“ vložil se do rozmluvy důrazný hlas z carrioly ostrým a výsměšným tónem.

„Není!“ vykřikl Henry, který zaslechl rozmluvu, třeba jel o několik kroků napřed. Mladík zastavil koně a ukázal na nápadný svícnovitý kaktus u cesty a na obdélníkový papírek nabodnutý na jeho osten. Nikdo zvyklý na život v civilizovaném světě nemohl být na pochybách – byla to vizitka.

„Poslechněte si, co je tu napsáno!“ Henry četl nahlas, co bylo na navštívence: „Cypřiš o dohledu!“

„Kde?“ tázal se Poindexter.

„Je tu nakreslena šipka, zřejmě ukazovala tím směrem.“

Všechny zraky se obrátily naznačeným směrem. Poindexter požádal dceru o kukátko.

„Skutečně,“ řekl, když zaostřil skla podle svých slábnoucích očí a spatřil na obzoru strom s rudým listím, „je to ten strom.“

„Ukaž mi tu vizitku, Henry,“ oslovila Louisa tiše bratra.

„Chtěla bych se podívat na tu kresbu, která nám tolik pomohla. Dej mi ji, prosím tě, teď už jí nebudeme potřebovat.“

Henry ji poslechl bez nejmenšího podezření, že by sestra mohla mít ještě jiné důvody, proč se zajímat o lístek papíru.

„Maurice Gerald,“ ozvalo se polohlasem z úst mladé kreolky, jako by někoho v myšlenkách oslovovala.

„Podívej se, otče, vidíš?“ Poznala bratrův hlas. Prozrazoval neklid.

„Kde, Henry, a co?“

„Tam vzadu, za vozy. Vidíš už?“

„Ano, co to může být? Vypadá to jako… jako…,“ přirovnání Poindexter nenašel. „Nevím, co by to mohlo být.“

„Tornádo? Vodní nohavice?“ hádal bývalý kapitán. „Ty přece nemohou být tak daleko od moře. Nikdy jsem neslyšel, že by se objevily na prérii.“

„Je jich několik, pohybují se,“ řekl Henry. „Podívejte! Kymácejí se k sobě a od sebe. Nebýt toho, vypadaly by jako obelisky z černého mramoru.“

„Obři, démoni!“ posmíval se Calhoun, „duchové z onoho světa si vyšli na procházku na tuhle ohavnou prérii.“

Bývalý důstojník se nutil do vtipkování, ale stejně jako druzí podléhal nepokoji i on. Nebylo divu. Na severním obzoru se náhle vztyčila desítka inkoustově černých sloupů, neustále měnících své tvary. Hned byly klidné, hned zas přebíhaly po zuhelnatělé planině jako nějací obři na bruslích, brzy se skláněly jeden k druhému do fantastických seskupení.

Ze smolně černých věžovitých tvarů se rozléhal drsný svištivý zvuk, který připomínal hukot vodopádu; vybuchoval chvílemi hřměním mušket nebo duněním vzdáleného hromu. Zvuky sílily a blížily se. Ať bylo nebezpečí jakékoliv, přicházelo blíž a blíž.

Ve chvíli úzkosti se ozval z opačné strany výkřik, jenž jim byl zdrojem ulehčení, třebaže i v něm zaznělo varování. Obrátili se a spatřili jezdce jedoucího v plném trysku k nim. Kůň byl černý jako uhel, nejinak jezdec, učerněný i v obličeji. Přesto v něm ihned poznali cizince, po jehož stopě putovali.

Žena vnímá bystřeji než muži: dívka v eqrriole ho rozpoznala první.

„Jeďte!“ křičel, Jakmile dojel na doslech. „Jeďte, jak nejrychleji můžete!“

Plantážníka ani nenapadlo odporovat naléhání tak důraznému. Vozkové dostali rozkaz vyrazit ihned nejvyšší možnou rychlostí. Strach, který posedl zvířata stejně jako vozky, byl lepším poháněčem než biče. Cestovní kočár doprovázený jezdci byl v čele jako dříve. Cizinec zůstal vzadu před hrozícím nebezpečím. Čas od času viděli, že zastavuje koně a ohlíží se.

Plantážník si povšiml jeho neklidu, přiblížil se k cizinci a zeptal se:

„Hrozí ještě stále nebezpečí?“

„Bohužel ano,“ zněla odpověď. „Stále jsem – doufal, že nás vichřice mine.“

„Vichřice? Vždyť tu není ani vánku.“

„Tady ne, ale zato tam je spoušť a směřuje přímo k nám. Dobré nebe, to je rychlost. Nevím, dostaneme-li se včas ze spáleniště.“

„Uniknout tomu nemůžeme?“ naléhal plantážník netrpělivě jako člověk ve velké tísni.

„Byla by tu možnost,“ odpověděl jezdec pln radosti, že mu bleskl hlavou dobrý nápad. „Nemůžeme už sice uniknout bouři, ale můžeme uniknout nebezpečí. Rychle, pane Poindextere! Nařiďte svým lidem, ať zabalí mezkům i koním hlavy – jinak budou oslepeni a splaší se. Pokrývky, pláště, všechno je dobré. Až to dokončí, ať si sami vlezou do vozů pod plachty. Ať je pevně přitáhnou. Já sám se postarám o cestovní kočár.“

Plantážník i jeho syn seskočili z koní a vsoukali se do kočáru. Calhoun odmítl a zůstal sedět ztuhle v sedle. Proč by se on měl schovávat před nějakou neznámou hrozbou, když se jí nelekal ten chlapík v mexikánském kroji?

Jezdec se zatím otočil a pobídl dozorce, aby se uchýlil do nejbližšího vozu. Ten okamžitě uposlechl. Teď teprve měl cizinec čas starat se o sebe.

Rychle rozprostřel sarape, až dosud složené na hrušce sedla, a přehodil je koni přes hlavu. Stáhl pak kraje kolem krku jako pytel. Stejně rychle strhl ze sebe krepovou šerpu a přehodil si ji přes sombrero. Jeden okraj vězel pod stuhou a druhý splýval dolů ze střechy, vytvářeje tak hedvábnou kuklu skrývající obličej. Než ji úplně uzavřel, ohlédl se ještě jednou ke carriole a k svému překvapení spatřil Calhouna dosud v sedle. Lidskost v něm zvítězila nad rostoucím pocitem nechuti.

„Ještě jednou vás zapřísahám, pane, ukryjte se v kočáře! Budete litovat, neučiníte-li tak. V deseti, minutách z vás může být nebožtík.“

Naléhavost a důraz tohoto varování zapůsobily. Tváří v tvář živoucímu nepříteli nebyl Cassius Calhoun žádný zbabělec. Ale hrozba, jež se blížila, nebyla živá, byla nepochopitelná. Již se ohlašovala hřměním a šerem chmurnějším než půlnoční tma. Ani bývalý důstojník nedokázal vzdorovat varování nebes i země; s neochotným posuňkem, jenž mu měl zachránit reputaci, sklouzl ze sedla, vyšplhal se do kočáru a zmizel za těsně staženými záclonkami.

Nic víc už nikdo z bouře nespatřil a neuslyšel než vytí vichřice a její chraptivý řev, jak se s rachotem otírala o plachty vozů. Mezci se k ní pudově otočili zadky a stáli tiše v postraňcích. V hukotu hurikánu nebylo možno zaslechnout vážné hlasy uvnitř vozů.

Všechny otvory byly uzavřeny. Brzy přišli na to, že vyhlédnout zpod ochrany plachet znamenalo říkat si o smrt udušením. Vzduch byl naplněn zvířeným popelem spálené prérie, rozmělněným svištícím větrem v přejemný, ale dusivý prach.

Více než hodinu vznášel se tento popelavý mrak v ovzduší; po celou tu dobu byli jím poutníci uvězněni ve vozech. Konečně se ozval těsně u záclonek hlas, který jim zvěstoval vysvobození.

„Pane,“ hovořil plantážník spěšně, sestupuje po schůdcích kočáru, „vděčíme vám za – za –“

„Za naše životy, tatínku!“ doplnil Henry otcova slova. „Doufám, pane, že nám laskavě řeknete, kdo jste?“

„Maurice Gerald,“ odvětil cizinec, „ale v pevnosti se na mne spíše doptáte jako na mustangera Maurice.“

„Mustanger!“ zahučel pohrdlivě Calhoun, aby to zaslechla jen Louisa.

„Obyčejný mustanger!“ přemítal aristokrat Poindexter, jehož vroucí vděčnost citelně, ochladla.

„Už nebudete potřebovat ani mne, ani mé laso, abyste se dostali k řece,“ řekl lovec divokých koní. „Cypřiš je v dohledu, jeďte přímo k němu. Za brodem už spatříte vlajku v pevnosti. Mohli byste přece jen ještě dorazit na místo před setměním. Nemám času nazbyt, a proto – adieu!“

Sám satan na pekelném oři by nemohl vyhlížet ďábelštěji než mustanger Maurice, když opět opouštěl plantážníka a jeho družinu.

Ani nános popela, ani skromná obživa, k níž se přiznal, ho však nesnížila v očích, jež na něho pohlížely se stále rostoucí náklonností – v očích Louisy Poindexterové.

V DOMOVĚ LOVCE DIVOKÝCH KONÍ

Tam, kde Rio de Nueces, Ořechová řeka, sbírá své vody ze stovky přítoků, jež na mapě vypadají jako kresba obrovského rodokmenu, spatřujeme neskonale půvabný kraj. Vlní se tu prérie posetá dubinami a pekanovými houštinami, spojujícími se tu a tam na březích potůčku v souvislé hájky. Někde tyto lesíky vypadají téměř jako skutečný chaparral – křovinatý prales –, v němž se proplétá několik druhů akácií s copaivou a kreosoty, tu a tam s divokým aloe, prapodivnými tvary cereusů a kaktusů i stromovitými jukami.

Na lesnatých březích potoků loví skvrnitý ocelot, puma a jejich ještě hroznější příbuzný – jaguár. Je to nejsevernější místo, kde se tato kočkovitá šelma objevuje. Na pokraji chaparralu skrývá se vychrtlý texaský vlk, mlčenlivý samotář, zatímco na bezlesých pláních loví v početných smečkách zbabělý prérijní vlk, kojot.

A loviště této šelmy, nejukrutnější ze všech čtvernožců, je i pastvištěm tvora nejušlechtilejšího a nejkrásnějšího, snad ušlechtilejšího a krásnější než člověk sám, nejváženějšího z člověkových společníků – koně. Zde, nespoután lidským rozmarem, čelist nestisknutou uzdou a udidlem, hřbet neodřený sedlem ani nákladem, toulá se ve vší volnosti.

Avšak ani v tomto skrytu, tolik oblíbeném, není mu vždy přáno pokoje. Člověk si usmyslel, že ho dostihne a zkrotí. V těchto místech ho také stopoval, lapal a podmaňoval si ho – muslanger Maurice.

Na březích říčky Alamo, nejtřpytivějšího z přítoků, jež napájejí vodou Rio de Nueces, stála neokázalá chatrč – jako ostatně všechna texaská stavení –, avšak stejně malebná. Stěny měla z rozpůlených kmínků stromovité juky, zaražených do země jeden vedle druhého. Střecha bylá kryta dlouhými listy téhož stromu, podobnými čepelím bodáků. Skuliny mezi kůly však nebyly vymazány jílem, jak to bylo v západním Texasu obvyklé, nýbrž potaženy koňskými kůžemi. Byl to pouhý přístřešek, sotva prostornější než velký stan, s jediným otvorem – dveřmi, nepočítáme-li ovšem sopouch štíhlého komína z jílu, vztyčeného při jedné stěně. Také místo dveří tu byl jen lehký dřevěný rám s napjatou koňskou kůží.

Od chaty až k srázu se rozkládala větší ohrada, zabírající více než akr lesa a oplocená podobným způsobem. Trávník tu byl rozryt a poznamenán nesčetnými stopami kopyt, někde udupán až na holou zem, a prozrazoval, k čemu ohrada slouží: byl to corrál pro divoké koně, mustangy. Dotvrzoval to i tucet těchto zvířat zavřených v ohradě; svit jejich bělma a vzrušené pohyby dávaly tušit, že byli uloveni nedávno a že špatně snášejí uvěznění v zastíněném výběhu.

Vnitřku chaty nechyběla úpravnost ani pohodlí. Nábytek tu byl jen nejnutnější. Tvořilo ho jakési polní lůžko, vyrobené z koňských kůží napjatých na rámu, dvě stolíčky – prosté zmenšeniny lůžka – a hrubý stůl, přitesaný z jukových desek. V koutě bylo něco, co vypadalo jako druhé lůžko, lehátko nebo snad jen pelíšek – rovněž z koňské kůže.

Co by však byl člověk na tomto místě nejméně očekával: byla tu polička s knihami – něco ke dvaceti –, pera, kalamář, dopisní papíry, a dokonce i noviny ležely na druhém stole. Civilizaci – třebaže ne tak jemně – připomínal i velký kožený kufr, dvouhlavňová puška s nápisem Westley Richards na zámku, stříbrný pohár zdobený rytinou, lovecký roh a řemen na psa. Na podlaze bylo nějaké nádobí, většinou cínové, zatímco skleněný demižón v koutě, opletený proutím, obsahoval zřejmě něco silnějšího než vodu z Alama.

Na jednu z obou stoliček se usadil uprostřed místnosti muž, který nemohl být mustangerem. Nebylo ani třeba podívat se na jeho hrubé střevíce, na jeho manšestrové kalhoty, aby člověk rozpoznal jeho národnost. Rty, nos, oči, výraz a postava, to všechno bylo nad vši pochybnost irské. A kdybychom přece jen byli na pochybách, rozplynuly by se, jen by ústa otevřel. A skutečně, to, co si chvílemi říkal, znělo tak, že se tomu nemohl naučit nikde jinde než v nejirštějším irském hrabství, v Galwayi.

Jelikož byl té chvíle jediným obyvatelem chýše, bylo by se mohlo zdát, že holduje samomluvě. Nebylo tomu tak. Stočen do klubíčka na kousku koňské kůže, čenich napůl skryt v popelu, ležel před krbem jeho společník, pes, prozrazující zjevem venkovana; velký irský ohař, jenž se tvářil, jako by rozuměl Connemaranovým řečem.

„Och, Tara, ty mý zlato!“ vzdychal muž v manšestrovkách. „Nepokoušej mě, ty zloději stará! Ne ne, já se tej whisky ani netknu. Jen si přivoním, jenom zátku povytáhnu z toho demižónku. Vo tom se přece pán nedoví, a i kdyby, nebude se se mnou pro to vadit. Však já mu tu kořaličku nevyčichám.“

Při posledních slovech vstal, naslouchal chvíli, oči obráceny ke dveřím, pak zvedl džbán, vytáhl zátku z jeho hrdla a přidržel si je u nosu. Uspokojilo ho to však jen na velmi krátkou dobu; po chvíli se začalo dno demižónu zvedat, zatímco opačný konec nádoby úměrně klesal k nastaveným rtům.

„Jezuskote,“ vydechl, znovu se kradmo ohlížeje po dveřích, „to se nedá vydržet bez vochutnání, ta vůně. To je, pane, whisky! Líznu si přece, jenom si špičku jazyka smočím. Dost možná, že si ji spálím, ale nešť. Hopla!“

Už bez okolků se hrdlo demižonu dotklo rtů; avšak namísto líznutí, jen co by si špičku jazyku smočil, prozradilo hlasité gló-glo-gló přelévajícího se nápoje, že bylo bohatě smočeno i hrdlo a ještě více. Po půl tuctu loků, s mnoha povzdechy čiré blaženosti, spěšně demižón znovu zazátkoval a postavil ho zpátky na místo, kde stál. Potom se složil na stolíčku.

„To mi vrtá hlavou,“ broukal si, „co to pána do vsi tak táhne. Povídal, že pojede, jen jak lapne toho skvrnitýho mustanga, co tuhle zahlíd. Však se ale honí za tou potvorou! Zvláštní potvůrka to musí bejt, když už za ní třikrát byl a třikrát jí nedokázal dostat do provazu – a to jel na ryzákovi! Povídal, že si nedá pokoje, dokud ji nelapne. No, páně, už aby to rači bylo, nebo tu budem trčet do soudnýho dne. Psst! Co je?“

Vylekal ho Tara, jenž vyskočil z pelíšku a se zavrčením vyrazil ze dveří.

„Phelime!“ ozval se jasný hlas zvenčí. „Phelime!“

„Pán přijel,“ povzdechl si Phelim, vyskočil a vyběhl ze dveří za psem.

Phelim se nezmýlil, poznal hlas, který ho volal. Byl to Jeho pán, Maurice Gerald. Kůň, na němž seděl, vypadal teď spíše jako vraník než jako ryzák. Jeho srst potemněla potem, hruď a boky měl potřísněny pěnou. Ryzák nebyl sám. Na konci lasa napjatého od rámu sedla měl společníka, nebo lépe řečeno zajatce. Vězeň byl spoután koženou smyčkou, svírající mu dolní čelist a zajištěnou koženým řemenem staženým přes šíji právě za ušima. Byl to mustang podivuhodného vybarvení, jaké se málo vídá i v největších stádech, jež se potulují a pasou na prérii a v nichž najdeme koně nejkřiklavějších barev. Základem byla barva temně čokoládová, místy až černá, posetá bílými skvrnami zrovna tak pravidelně jako kožich jaguára.

Phelim ještě nikdy nespatřil svého pána přicházet z lovu tak vzrušeného, ani když se vracíval – a nebylo to zřídka – s půltuctem mustangů uvázaných na lasu. Nikdy však také neviděl Phelim na konci onoho loveckého nástroje takového krasavce, jako byla skvrnitá klisna. Byla by vzbudila obdiv i u méně zkušeného znalce koní, než byl bývalý podkoní z ballyballaghského zámku. „Svatej Panně buďte díky a svatýmu Patrikovi taky, pane Mauricí, tak už jste toho flekáče chytil! To je ale klisnička, jezuskote, to je potvůrka. Tejka už se nedivím, že jste vo ni tolik moc stál. Kdybyste ji tak moh vzít do Ballinasloe na trh, moh byste si říci, co byste chtěl, a dostal byste to bez smlouvání. To je zvířátko! Kampak ji dáme, pane? Do corralu s vostatníma?“

„Ne, mohli by ji pokopat. Uvážeme ji v přístřešku, Castor zkrátka stráví noc venku pod stromy. Je-li v něm trochu kavalírství, nebude mu to vadit. Viděl jsi už v životě něco tak nádherného, myslím koně?“

„Nikdá, pane Maurici, nikdá v celým svým životě! A já už jsem viděl nějaký koně na Ballyballaghu! To je krasavice! Vypadá, jako by neuměla do pěti počítat, ale ta by to Člověku, pane, spočítala! Už jste ji dával lekci?“

„Ne, ještě ne, Phelime; nechci ji zatím Ještě krotit, dokud nebudu mít čas a nebudu to moci udělat pořádně. Nikdy bych si neodpustil, kdybych měl tak dokonalou klisnu zkazit. Zkrotím ji až v osadě. Nezapomněl jsi náhodou, že jsem neměl od rána nic v ústech? Copak máš doma dobrého na zub?“

„Jářku, není toho mnoho, pane. Však jste taky celý tři dny, co jste honil toho strakáče, nesložil žádnou zvěř. Byla by tu jen studená zvěřina a kukuřičná placka. Kdybyste chtěl, moh bych ji dát znovu na pekáč.“

„Dej, počkám.“

„Nečekalo by se vám líp při kapce žitnej?“

„Máš pravdu – nalej mi.“

„Chcete čistou, nebo s vodou? Ale moc vody už se do ní nevejde.“

„Udělej mi sklenku grogu – ale přines čistou vodu z potoka.“

Phelim uchopil stříbrný pohár a už kráčel ke dveřím, když tu Tara zavrčel, vyskočil a rozběhl se ven. Služebník zvolnil opatrně krok. Štěkot brzy přešel v radostné kňučení, které prozrazovalo, že pes poznal nějakého dobrého známého.

„Je to starej Zeb Stump,“ řekl Phelim, když nejprve opatrně vykoukl a pak už směle vykročil před chatu. Vyšel s úmyslem přivítat příchozího a vykonat pánův rozkaz. Postava, která se tak náhle objevila před mustangerovou chatou, lišila se vzhledem od obou jejích obyvatel asi tolik, jako se oni dva lišili od sebe navzájem. Bylo ho dobrých šest stop. Na nohou boty z vydělané aligátoří kůže, do nich zastrčeny kalhoty z doma utkané látky, kdysi obarvené odvarem z dřínu na žluto, nyní neurčité špinavé barvy. Pod kazajkou z jelenice, jež mu kryla hruď a plece, neměl nic; přes ni pak nosil hrubý kabát, kdysi snad zelený, teď již zažloutlý, s vlasem místy zcela odřeným.

Jiného oděvu neměl, jak se zdálo; značně ošumělý šedavý širák byl posledním kusem jeho Jednoduché, a trochu chudé výbavy.

Jeho výzbroj prozrazovala pravého zálesáka: váček na kule a velký, srpovitě zahnutý roh na střelný prach mu visely po pravém boku, silný kožený pás, jímž měl stažen krátký kabát, nesl koženou pochvu, ze které vyčnívala rukověť dlouhého nože, hrubě vyřezaná z jeleního parohu. Vše bylo prosté, až drsné, jako by si to vynucoval duch opovrhující každou „parádou“.

I puška, jeho neselhávající zbraň, hlavní nástroj jeho řemesla, vypadala spíše jako obyčejná železná roura připevněná na kusu hnědého neleštěného dřeva. Když byla pažba opřena o zem, dosahovalo ústí lovci až k rameni.

Muži, který byl takto vystrojen, mohlo být asi padesát let. Byl tmavé pleti a na prvý pohled trochu zasmušilý. Při pečlivějším zkoumání se však záhy objevil spodní proud tichého humoru a občasný záblesk úzkých šedých očí prozrazoval, že jejích majitel je naladěn nejen žerty přijímat, ale i tropit.

Irčan ho již jmenoval: byl to Zebulon Stump nebo Zeb Stump, jak ho jmenoval úzký kruh jeho známých.

„Rodilej Kentačan,“ říkával o sobě. Prožil však mládí v pralesích na dolní Mississippi živě se lovem; v loveckém řemesle setrvával i nadále v pustinách jihozápadního Texasu.

Chování psa, jenž kolem něho poskakoval a po psím způsobu ho vítal, svědčilo o přátelském vztahu mezi Zebem Stumpem a mustangerem Mauricem.

„… brej večír!“ pozdravil Zeb stručně, zacláněje svou vysokou postavou celé dveře.

„Dobrý večer, Stumpe,“ odpověděl mu majitel chaty. „Pojďte dál a posaďte se u nás. Nesníte si něco? Phelim právě připravuje večeři. Můžeme vám, bohužel, nabídnout jen skromné jídlo – jelení.“

„Nad jelení maso není, leda medvědí. Ale já rád obojí pečené. Možná že bych tu měl něco na rožeň. Phelime, běž tam, co je přivázaná moje kobyla, mám u sedla uvázanýho krocana. Střelil jsem ho, když jsem jel nahoru podle potoka.“

„To je ale náhoda! My už jsme se zásobami skoro u konce, vlastně úplně na konci, mám-li mluvit pravdu. Poslední tři dny jsem nedělal nic jiného, než honil podivuhodného mustanga. Ani jsem nepomyslel na to, vzít s sebou pušku. Phelimovi i mně, a dokonce i Tarovi divže nehrozí smrt hlady.“

„Co je to za mustanga?“ zeptal se lovec hlasem prozrazujícím zájem, nedbaje vůbec zmínky o jídle.

„Klisna – bílé skvrny na čokoládovém podkladě – nádherné zvíře!“

„Hrom do toho, vždyť zrovna kvůli tomu k vám jedu, mládenče!“

„Neříkejte!“

„Já ho viděl, toho mustanga, tu klisnu, jak říkáte, jenže mě k sobě nepustila ani na půl míle. Já ji viděl párkrát na prérii a chtěl jsem za ní jet. Povím vám proč. Byl jsem v osadě, na Lióně, po tom, co jsem ji viděl a co jsem taky naposled viděl vás. No, a přistěhoval se tam chlapík, s kterým jsem se znal dole na Mississippi. Bohatej plantážník – a jak si žil, samá hostina. Však mu Zeb Stump přines nejednu jelení kejtu a nejednoho krocana do kuchyně. Poindexter se jmenoval.“

„Poindexter?“

„Jo, nejznámější jméno vod Orlínzu až po Senlujz. Tenkrát to byl boháč a počítám, že se z něj žádnej chudák nestal – viděl jsem, že si přivez na stovku negrů. Má s sebou synovce. Calhoun se jmenuje. Ten má dolary a neví, co s nima. Asi je půjčuje svýmu strejci, však ví proč. Tak proč jsem za váma tedy přijel, mládenče. Tenhle plantážník má dceru, která je jako posedlá po koničtí. V Lujzianě, tam, co bydleli, jezdívala na těch nejdivočějších kobylách. Slyšela mě vyprávět vo tom strakáči a nedala pak pokoj, dokud na něj tatíček nevypsal cenu. Dvakrát sto dolarů, povídal, Že dá, jestli bude kůň takovej, jak jsem říkal. Samo sebou už jsem viděl, jak by se za ním pustil kdejaký mustaňero v osadě; tak jsem nikomu nic neřek a jel rovnou k vám. Jestli toho strakáče chytíte, máte dvě stě dolarů jistejch, jakože se Zeb Stump jmenuju.“

„Nechtěl byste jít se mnou ven, Stumpfe?“ řekl mladý Ir, vstávaje ze stoličky a kráčeje ke dveřím.

Lovec ho následoval, neskrývaje překvapení nad náhlým pozváním. Maurice vedl svého hosta okolo chatrče až k přístřešku a tam se zeptal: „Tak co, je podobný mustangovi, o kterém jste mluvil?“

„Ježkovy voči, to je ale přesně ten samej! Chycenej! Dvě stě dolarů, jen to hvízdne! No, vy máte ale štěstí, dva stováky jistý, a ať mě čert vezme, jestli to zvíře nestojí za každej cent z nich. To bude slečna Pajndexroyá ale koukat! Ta se z toho zblázní radostí!“

POHRANIČNÍ PEVNOST

Vlajka vztyčená na vysokém stožáru nad Fort Inge vrhá svůj neklidný stín na svéráznou scénu. Netřepetá se nad baštami a redutami, nevrhá stín na kasematy, příkopy ani náspy, nic téměř nepřipomíná pevnost. Jen hrubá palisáda z kmenů algorabie obklopuje přístřešek pro dvě stě koní. Kolem ní je asi deset budov nejprimitivnějšího slohu, některé z nich jsou jen chatrče z proutí vymazaného hlínou – facales. Největší jsou kasárna, za nimi lazaret a vládni a vojenský sklad, po jedné straně strážnice a po druhé straně o něco okázalejší budova s důstojnickou jídelnou a byty důstojníků.

Nedaleko lze spatřit jinou skupinu budov, téměř stejně důstojného vzhledu jako popsaná již pevnost. Stín vlajky na ně nedosahuje, třeba Jsou pod její ochranou. Jejími obyvateli jsou markytán, jenž má na skladě všelijaké tretky, jaké vojáci nedostanou v armádním magacínu, hostinský, jehož výčep s podlahou vysypanou bělostným pískem a s poličkami plnými jiskřících sklenic vábí povaleče, pár karbaníků, kteří se předstihují, kdo vytáhne vojákům z kapes dříve žold u stolků s faro a monté, dva tucty černookých seňorit pochybné pověsti a asi právě tolik lovců, vozků, mustangerů a takových, které je těžko, někam zařadit a jací se vyskytují všude kolem posádek a vojenských táborů.

Na jih a na východ jsou na březích říčky roztroušeny domy plantážníků, některé ještě syrové, nově postavené, jiné zjevně starší, okázalejší. Zvláště jeden poutá pozornost, mohutná stavba s plochou střechou obehnanou zubatým zábradlím, jejíž bílé stěny se ostře odrážejí od zeleného pozadí hvozdu, který dům zpola obklopuje. Je to hacienda Casa del Corvo.

Asi týden po příjezdu louisianského plantážníka do nového sídla stáli na slavnostním nástupišti před Fort Inge tři důstojníci. Byli všichni mladí: nejstaršímu nemohlo být více než třicet let.

„Má to být taková uvítací slavnost,“ říkal kapitán pěchoty. Mínil tím pozvání, jehož se dostalo všem důstojníkům pevnosti. „Nejprve hostina a pak tanec, úplná přehlídka, kde se asi ukáže všechna krása i aristokracie z osady.“

„Aristokracie?“ zasmál se poručík od dragounů. „Té tady mnoho není a krásy ještě míň.“

„To jste na omylu, Hancocku. Obojí tu je na březích Leony. Zabloudilo sem několik předních rodin ze Států. Však se s nimi setkáme na té slavnosti u Poindexterů. Pokud jde o krásu, pak myslím, že Poindexterova dcera nenajde sobě rovné na tomto břehu Leony. Počítám, že se bude muset komisařova dcera vzdát svého prvenství.“

„To určitě,“ protáhl pochybovačně poručík tónem, jenž svědčil o tom, že ho srovnání podráždilo. „Slečna Poindexterová musí být náramná kráska!“

„A taky je, říkám vám, jestli zůstala jen trochu taková, jako když jsem ji viděl naposled. To bylo na plese v Bayou Lafourche a půl tuctu mladých kreolů se tam kvůli ní div nepošavlovalo.“

„To bude asi koketka,“ dorážel poručík.

„Nic takového, Crossmane. Pravý opak, ujišťuji vás. Je to chytré děvče a zpražila by asi každého, kdo by si dovolil nějakou důvěrnost. Otcova hrdost jí neschází, však je to u Poindexterů v rodině.“

„Na mou víru, kapitáne!“ zaklínal se dragounský poručík, „napínáte mou zvědavost; div jsem se už do Louisy Poindexterové nezamiloval.“

„Dřív než to uděláte,“ odpověděl mu důstojník pěchoty vážně, „dovolte mi, abych vám doporučil opatrnost. Princeznu hlídá zlý drak.“

„Bratr, ne? Obyčejně to bývají bratři.“

„Má sice bratra, ale ten to není. To je příjemný chlapík, jediný Poindexter, kterému nehrozí, že by mohl jednoho dne puknout pýchou.“

„Tak její aristokratický otec? Snad by neměl námitky proti přízni s Haricockem?“

„Nejsem si tím tak jist, poněvadž Hancockové jsou Yankeeové, a on je přece z jižní šlechty. Ale ten to také není.“

„Tak co je to tedy za hlídače, je to vůbec člověk?“

„Svým způsobem ano. Je to její bratranec, trochu divný pták, jmenuje se Cassius Calhoun.“

„Zdá se mi, jako bych to jméno byl už někde slyšel.“

„Mně také,“ připojil se poručík.

„To asi každému, kdo měl co dělat s mexickou válkou: to je ten, co se účastnil Scottova tažení. Bylo ho všude plno, až to budilo nedůvěru. Byl kapitánem Mississippského dobrovolnického pluku, on totiž odtamtud pochází. Ale seděl víc u monté než u svého pluku. Měl jeden nebo dva souboje a získal si tak trochu pověst rváče. Ale to bylo ještě před mexickou válkou. Mezi desperady v New Orleansu byl znám jako nebezpečný chlap.“

„A co z toho?“ zeptal se mladý dragoun s příchutí vzdoru v hlase. „Kdopak na to dá, jestli je pan Calhoun nebezpečný chlap nebo neškodný chlap. Já ne, je to přece jenom její bratranec, ne?“

„Asi něco víc, domnívám se, že je to její nápadník.“

„Přijatý nápadník?“

„To vám říci nemohu. Vím jenom, domnívám se alespoň, že je to oblíbenec starého Poindextera. Slyšel jsem, že to má své důvody – byly to jen klepy, ale dost pravděpodobné. Je to stará historie – peníze, hypotéky. Poindexter už není takový boháč, jako býval, jinak bychom ho tu byli neviděli.“

„Jestli je ta dáma taková krasavice, jak říkáte, tak tu asi kapitána Calhouna budeme mít co nevidět, co říkáte?“

„Co nevidět! Copak vy nevíte docela nic? Vždyť už tady je! Přijel zároveň s rodinou a bydlí s nimi. Říká se, že je Poindexterovým společníkem v pozemkových spekulacích. Dnes ráno jsem ho viděl ve výčepu, nahýbal si jako zastara…“

Vtom se ozvala trubka volající na ranní přehlídku – vykonávanou v malé pohraniční posádce, jako kdyby tam byl celý armádní sbor. Důstojníci se rozešli, aby připravili své jednotky na pochod před majorem, velitelem posádky.

Usedlost nesoucí jméno Casa del Corvo se rozprostírala na tři míle podél zalesněného břehu Leony a dvakrát tak daleko na jih do prérie. Dům stál na dostřel velkého děla z Fort Inge. Z pevnosti bylo vidět i kus bělostných zdí; zbytek zakrývaly vysoké stromy, roztroušené po okraji hvozdu na březích říčky.

Poloha domu byla neobvyklá, bezpochyby byla volena s ohledem na obranu usedlosti; jeho základy byly totiž položeny v době, kdy se daly očekávat indiánské nájezdy; stejně se ostatně daly čekat i nyní, v době, o které hovoříme.

Zákrut řeky se vinul kolem domu obloukem, jehož tětiva, nebo spíše obdélník na ní vztyčený tvořil půdorys usedlosti. Odtud i jméno Casa del Corvo – Dům v zátočině.

Nic se dosud nezměnilo na zevnějšku obydli ani uvnitř, kromě jeho obyvatel. Tváře prozrazující anglosaský a francouzský původ se objevily na dvoře a v ochozu, kde dříve bylo vidět jen rysy čistě španělské, a namísto bohaté a zvučné řeči Andalusanů zazněla tu drsnější řeč germánská, změkčená tu a tam sladkou kreolskou franštinou.

Nápadnější byla změna za zdí usedlosti, v osadě či shluku chatrčí krytých jen jukovými listy, kde dříve přebývali peóni a ostatní čeledí haciendy. Tam, kde se dříve hrdě procházel po palouku velký štíhlý vaquero v lesklém černém širáku a kostkovaném sarape, s ostruhami zvonícími na každém kroku, potkali bychom nyní panovačného dozorce v modré pletené kazajce, jak práská bičem na všechny strany; tam, kde se lhostejně potloukali kolem svých jacales smutní a zamlklí rudí synové Aztéků a Anahuaců, uboze oblečeni ve vydělaných ovčích kožich, tam se teď ozývalo od rána do noci veselé brebentění černých dětí Etiopie nebo tance a písně zdánlivě popírající, že by otroctví bylo nějakým dědičným neštěstím.

Byla to opravdu změna k lepšímu na usedlosti Casa del Corvo?

Louisa Poindexterová se zabývala zcela jinými myšlenkami, když se vrhla do křesla před svým zrcadlem a nařizovala své černé služce Florindě, aby ji oblékla a připravila k přijetí hostů očekávaných na haciendě každou chvíli. Byl to den uvítací slavnosti a do večera zbývala už sotva hodina. To by bylo mohlo vysvětlit neklid v chováni mladé kreolky, jenž Florindě neušel.

„Ó,“ pokračovala Florinda, rozčesávajíc mohutný pramen vlasů, jenž v její černé dlani zářil kaštanovou barvou, „dybych já tak měla takový krásný vlásky místo tý mý zatracený černý vlny – všechny bych je měla u nohou, všecičky!“

„A co, prosím tě,“ otázala se dívka, jako by se právě probouzela ze sna. „Cos to říkala? Co bys měla u nohou?“

„Ale, copak nevíte, co Florinda myslí?“

„Namouduši, to nevím.“

„No přeci, že by se do mne všechny zamilovali.“

„Kdo všichni?“

„No, přeci – všechny bílí páni. Mladej pán a důstojníci z pevnosti, zkrátka všechny. Všecky bych si je votočila kolem prstu, slečno Lúi, mít vaše vlásky.“

Louisa se pousmála při představě, jak by Florinda vypadala s takovou frizúrou.

„Raději si pospěš, Florindo, ztrácíme čas. Pamatuj, že máme být už skoro v salóně a vítat stovku hostí. Bude mi to trvat nejméně půl hodiny, než se vpravím do úlohy, jakou vyžaduje taková velkolepá slavnost.“

„Žádný strachy, slečinko, žádný strachy. Florinda vám toaletu udělá včas, dávno včas. Žádná starost vo šaty. Pardieu, ale slečinka vypadá nádherně, ať si voblíkne, co chce! Byla by královnou krásy, i kdyby si navlíkla šaty, co nosej ženský na plantáž.“

„Z tebe se ale stává opravdová lichotnice, Florindo! Začínám tě podezřívat, že ode mne něco chceš. Nemám se náhodou stát prostředníkem a smiřovat tě s Plutem?“

„Ne, missa. Florinda už nikdy nechce Pluta za přítele. Šak z něho byl dočista zbabělec, Jak přišel ten hurikán na černý prérii. Ách slečinko Lúi, copak bysme si byly vobě počaly, kdyby tam byl náhodou nejel ten mladej pán na rezavým koni?“

„Asi bychom tu už nebyly ani jedna, ani druhá, má milá Florindo.“

„Och missa, to byl ale krasavec! Ta jeho pěkná tvář, ty hustý vlasy – maj zrovinka takovou barvu jako vaše, jenomže jsou trochu víc vlnitý, tak něco jako moje. Černoši říkaj, že von není nic takovýho jako bílí páni, plantážníci a důstojníci, že je to jenom bílej chudák. Co na tom? Pro takovýho by Florinda dokázala zdychat. No zrovna pro takovýho!“

Lousia by se k tomu nebyla doznala ani své otrokyni, ale ulevilo se jí, když hlasitý hovor na dvoře poskytl dostatečně věrohodnou výmluvu pro to, aby ukončily dříve toaletu a s ní i choulostivý rozhovor.

„Hej, negře, kde máš pána?“

„Massa Poindextera, pane? Starýho, nebo mladýho?“

„K šípku s mladým pánem! Pana Pajndexera jsem řek, kohopak jinýho. Kde je?“

„Jójó, pane, sou vobá doma, jenže sou vobá pryč, starej pán i mladej massa Henry. Sou dole u řeky, jak se dělá novej plot. Jójó, pane, tam byste je moh najít.“

„Dole u řeky – jak asi daleko?“

„Jo, pane, Pluto by počítal tak tři štyry míle, nejmíň.“

„Tři čtyři míle? Ty ses zbláznil. Tak daleko ani plantáž pana Pajndexra nesahá, a hádám, že pan Pajndexr není z těch, co si dělaj ploty na cizím pozemku. Kdypak se asi vrátí domů? V tomhle vohledu snad máš jasnějc?“

„Vobá maj přijít domů co nejdřív, mladej pán a starej pán a massa Calhoun. Jójó, v tý hle chalupě bude velikánská sláva – šak to sám poznáte podle tý vůně z kuchyně. Všelijaký lahůdky se chystaj, pečeně a ovar a rožeň a nákyp a kuřátka. Jójó, zrovínka jako na Mississippi za starejch časů to tu bude. Ať žije massa Poindexter! To je hodnej páni jójó, pane. A pročpak vy nic neříkáte, copak vy nejste přítel vod pána?“

„Hrom do tebe, negře, copak se na mne nepamatuješ? Jak se teď na tebe koukám, tak si na tvou papulu vzpomínám.“

„I propánakrále – že je to massa Stump, co nám dycky nosíval zjeřinu a krocany na starou plantáž? I baže je! Ale, pane Stump, jakpak by se na vás Pluto nepamatoval, jako včera kdyby to bylo. Já slyšel, že ste tu byl, vonehdá, ale byl sem pryč. Sem teďka vozka, jezdím s kočárem domácí paní – naší krásný slečinky Lúi. Tak počkejte, massa Stump, starej pán přijede hned, musí tu bejt každou chvíli.“

„No, když je to tak, počkám,“ odvětil lovec a zvolna přehodil nohu přes sedlo, v němž až dosud zůstal sedět.

„Že je to pan Stump,“ ozval se z verandy stříbrný hlásek a pak se ukázala Louisa Poindexterová. „Hned jsem si myslela, že jste to vy,“ pokračovala mladá krasavice přicházejíc k zábradlí, „i když jsem vás nečekala tak brzo. Říkal jste přece, že máte před sebou dlouhou výpravu. No, ale jsem ráda, že jste tady, a tatínek a Henry budou také rádi. Pluto, utíkej hned do kuchyně, ať ti Chloe přichystá pro pana Stumpa něco k večeři. Určitě jste neobědval. Jste celý zaprášený – jedete zdaleka? Florindo! Skoč pro něco k pití, pan Stump má dnes určitě žízeň.“

„Massa Stump, mám vám ji namíchat s vodou?“ otázala se Florinda, nesouc pohárek zpola naplněný monongahelskou.

„Kdepak, děvče, jdi mi k šípku s vodou! Tý jsem si užil už od rána dost. Že mi to spálí hrdlo? Ani krapet. Docela mi to udělalo v krku dobře. To se mi bude hodit, až budu mluvit s vaším tatíkem – vo tom strakatým mustangovi.“

„Slyšel jste něco o tom koníčkovi?“

„Koníčkovi, to jste krásně řekla, to taky je koníček; a jestli jsem o něm slyšel? Viděl jsem ho, sáh jsem si na něj!“

„Cože?“

„Už ho čapli!“

„Tak už ho chytli, to je novina! Hrozně se těším, až ho uvidím, až se na něm projedu. Co jsem přijela do Texasu, neseděla jsem na koni, který by stál alespoň za zlámanou grešli. Tatínek slíbil, že mi ho koupí, ať stojí co stojí. A kdo byl ten šťastný, který ho ulovil?“

„No přece mustanger.“

„Jaký mustanger?“

„No – takovej, jakýmu není na všech těch prériích rovno, ať v jízdě, nebo házení lasem. Kdepak Mexikáni! Jakživ jsem neviděl, že by Mexikán dokázal s koňma to, co tenhle mládenec. A přitom nemá v žilách ani kapku jejich jedovatý krve. Je zrovna tak bílej jako já sám.“

„Jak se jmenuje?“

„Ále, to jsem nikdy neslyšel, menuje se křestním jménem Maurice, dál nevím. V pevnosti ho znají jako mustanger Maurice.“

Starý lovec si nepovšiml dychtivého tónu otázky ani toho, jak dívce potemněly tváře, když slyšela odpověď.

„Měl by tu bejt ještě před večerem. Popohnal jsem svou starou kobylu, abych vašemu tatínkovi řek, že strakáč už jede, aby mohl bejt prvním kupcem. Však jsem myslel na vás, slečno Lujzo, jak jste jen hořela, když jsem vám vo něm poprvé povídal.“

„Jste moc hodný, pane Stumpe, jsem vám hrozně vděčná. A teď mě na chvíli omluvte. Tatínek už každou chvíli přijede. Máme dnes slavnost. Musím se připravit, vždyť budu vítat spoustu hostí. Florindo, dohlédni, aby panu Stumpovi prostřeli. Běž, děvče, běž hned!

A pane Stumpe,“ zeptala se Louisa starého lovce tlumeněji, přistupujíc k němu blíže, „kdyby ten mladý – ten mladý muž – přijel, postaráte se o něho, prosím vás? Tam na verandě je víno a všechno. Víte přece, co myslím, pane Stumpe?“

„Ať do mne hrom uhodí, jestli to vím, slečno Lujzo. Tomu s tím vínem rozumím, a s tím vostatním, ale co je to propána za pána, vo kterým mluvíte? To mi nejni jasný!“

„Ale docela určitě víte, koho tím myslím! Ten mladý muž – ten, jak jste říkal, že veze koně.“

„Ahá, mustanger Maurice! Tak to je doopravdy pán, třebaže se tak mustangerům obvykle neříká a ani si to obvykle nezasloužej. Ale pán von je, rodem, původem i vychováním každým coulem, třebaže to je jenom lovec koní, a Irčan k tomu.“

Louise Poindexterové jiskřily oči radostí, když naslouchala názorům, jež se tak dokonale shodovaly s jejími.

„Ale to vám tedy musím říct,“ pokračoval lovec, jako by o něčem zapochyboval, „že se ten mládenec nespokojí s nějakým pohostinstvím z druhý ruky. Chtěl jsem řícť, že by to nebylo nic platný, kdybych Maurice mustangera pozval já, aby se napil pod touhle vaší střechou. Když to neudělá váš tatík, tak ten mládenec ničeho ani nevochutná. Rozumíte, slečno Lujzo? To není jeden z těch chudejch bílejch, který můžete poslat do kuchyně.“

Mladá kreolka chvíli neodpovídala. Zdálo se, že řeší nějaký obtížný úkol, který ji cele zaměstnává.

„Tak dobře, pane Stumpe,“ řekla nakonec tónem, jenž svědčil o tom, že už úkol rozřešila. „O nic se nestarejte, zvát ho nemusíte. Jen mi dejte vědět, až přijede – leda bychom právě jedli – to by asi ani neočekával, že ho někdo uvítá. Ale kdyby přece přijel v tu dobu, zdržíte ho, prosím vás?“

„Musím, když mě prosíte.“

„Dobře, a dáte mi vědět. K jídlu ho pozvu sama.“

„Počítám, že mu vezmete všechnu chuť k jídlu. Samotnej pohled na vás, neřku-li slyšet váš hlas, to by nasytilo i vyhládlýho vlka. Když jsem přišel, byl bych hlady kousal hřebíky, a teď nemám na jídlo ani pomyšlení. Vobešel bych se bez kousku masa třeba měsíc!“

Zvonivý smích ukončil tento příval lichotek a Louisa ukázala na druhý konec dvora, kde právě vycházela z kuchyně její služebná s lehkým podnosem a za ní Pluto s podnosem větším a také plnějším.

„I vy můj obře z pohádky,“ kárala ho naoko, „cožpak mohu uvěřit, že byste vy ztratil svůj apetyt? Tamhle jde Pluto s Florindou a nesou něco, co vás potěší víc než moje společnost. Půjdu už raději, abych vám nekazila chuť k jídlu. Na shledanou, Zebe, hasta luego, jak se tady říká!“

Nejpříjemnější částí mexického domu je ta, jejíž podlahou je střecha a jejíž střechou je sama obloha – azotea. Za pěkného počasí – a v tomto slunném podnebí je vždycky pěkně – je příjemnější než salón, zvlášť po večeři. Sluncem zrůžovějí zasněžené vrcholky Orizaby, Pópocatepetlu, Toluky i „Dvojčat“, těžké jereské a madeirské víno rozehřeje obraznost synů a dcer Andalusie, které ze střech svých domů zhlížejí na slavnou zemi, dobytou jejich předky, conquistadory.

Onoho večera, když společnost opustila jídelnu, shromáždila se opět na ploché střeše. Slunce klesající k obzoru ozářilo šikmými paprsky snad nejveselejší, nejbujnější a nejskvělejší shromáždění, jaké se kdy sešlo na azoteji Casa del Corvo. Po mozaikových dlaždicích se tu procházeli a u zábradlí postávali s očima upřenýma na prérii muži odvážnější a ženy krásnější než za dob, kdy někdejší majitel tu hostil hidalgy z kraje, nejmodřejší krev z Coahuily a Texasu. Byla to elita všech osad nejen na Leoně, ale i vzdálenějších. Byli tu hosté až z Gonzálezu, z Castrovíllu, a dokonce až ze San Antonia, staří Poindexterovi přátelé, kteří si podobně jako plantážník našli nový domov v jihozápadním Texasu a kteří jeli na sta mil daleko, aby se zúčastnili této jeho první velké slavnosti.

Plantážník nešetřil penězi ani námahou, aby hostině dodal patřičného lesku. Posádka přispěla nejen třpytivými uniformami a epoletami důstojníků, ale zapůjčila pohostinně i kapelu a sklepy Casa del Corvo vydaly hojnost vín. Byla to bezesporu nejskvělejší slavnost, Jaká se kdy konala na březích Leony.

K dovršení úspěchu byla hostitelkou Poindexterova půvabná dcera Louisa, první dáma Louisiany, o jejíž kráse dorazila pověst do Texasu dříve než ona sama; procházela se mezi hosty s úsměvem královny a s půvabem bohyně.

V nepříliš dlouhých intervalech však bylo možno vidět mladou paní z Casa del Corvo, jak přistupuje k zábradlí a pohlíží na pláň, jako by zkoumala daleký obzor. Nikdo nedovedl vysvětlit, proč to dělá. Nikdo se ničeho nedomýšlel kromě Cassia Calhouna. Myslel si své a byly to sžíravé myšlenky. A když se na prérii vynořila z oslňujících paprsků zapadajícího slunce jakási skupina a diváci na azoteji v ní poznali stádo koní hnané jezdcem, měl bývalý dobrovolnický kapitán hned podezření, kdože tu caballadu vede.

Od toho okamžiku, zdánlivě plně zabavena rozhovorem se vznešenou společností, nespustila Louisa z prašného oblaku zrak; blížil se a Louisa se domnívala, že jen ona sama tuší, co se v něm skrývá.

„Divocí koně,“ oznámil velitel pevnosti, když si oblak krátce prohlédl kapesním kukátkem. „Někdo je sem vede,“ doplnil, když se podíval podruhé. „Á, už ho poznávám, to je mustanger Maurice, občas nám doplňuje stav koní. Zdá se, že jede přímo sem, rovnou k vám, pane Poindextere!“

„Je-li to ten mládenec, kterého jste jmenoval, pak je to docela možné,“ odpověděl majitel Casa del Corvo. „Vyjednal jsem s ním, že jich pro mne dvacet třicet chytí. Možná že tohle už jsou první úlovky.“

Podíval se rovněž majorovým kukátkem a dodal: „Ano, je to asi on.“

„Docela určitě je to on,“ potvrdil jeho syn. „Poznávám ho.“

I jeho dcera by to byla mohla říci, třeba na sobě nedala nic znát. Nezdálo se, že by ji to příliš zajímalo, naopak, tvářila se téměř nevšímavě. Povšimla si Již, že ji střeží ono zlé oko, palčivě na ni upřené.

Cábállada dorazila, urostlý Maurice v sedle, na lase uvázaného skvrnitého mustanga.

„Nádherné zvíře!“ ozvalo se několik výkřiků, když Maurice přivedl před dům lapenou klisnu, chvějící se a vzrušenou nezvyklým prostředím.

„To věru stálo za vyjížďku, podívaná na takovéhle zvíře!“ tvrdila majorova žena, dáma poněkud přepjatá.

„Ó, zajisté,“ odpověděla jí paní domu za všeobecného halasení. „Pojďme dolů, pojďme dolů!“

Vedeny paní majorovou sešly nejprve dámy a pak páni. V mžiku byl lovec koní, stále ještě v sedle, se svým zajatcem obklopen vznešenou společností.

Henry Poindexter seběhl dolů před ostatními a co nejupřímněji příchozího vítal. Zato Louisa s ním mohla vyměnit jen letmý pozdrav. Důvěrnější chování k člověku, jenž prodával koně, by byla místní „společnost“ sotva snesla, i když se mu dostalo takového uvítání.

Ze všech dam jenom majorova žena ho pozdravila jako známého, tón jejího hlasu však prozrazoval povýšenost spojenou s blahosklonností. Mnohem více ho potěšil krátký mlčenlivý pohled, jímž se dorozuměl s mladou kreolkou.

„Ten kůň,“ řekl Poindexter, když si chyceného mustanga prohlédl, „je jistě to zvíře, o kterém mi vyprávěl starý Stump?“

„Taky že to je to zvíře,“ ozval se jmenovaný a razil si cestu k Mauriceovi. „Taky že je, pane Pajndexr, to samý zvíře, klisna, jak račte všichni vidět –“

„Ano, ano,“ vpadl mu rychle do řeči plantážník, aby předešel nějakému dalšímu výkladu.

„Máte u mne za ni dvě stě dolarů,“ řekl plantážník Mauríceovi, ukazuje na skvrnitou klisnu. „Myslím aspoň, že mi Stump řekl tuhle sumu.“

„Nebyl jsem u toho, když se psal tenhle učet,“ řekl Maurice s významným, a přece dobromyslným úsměvem. „Nemohu ty peníze od vás přijmout. Klisna na prodej není.“

„Prosím, prosím,“ ustupoval plantážník s výrazem zklamané hrdosti, zatímco jeho přátelé i důstojníci z pevnosti udiveně přihlíželi. Odmítnout dvě stě dolarů za nezkroceného mustanga, když běžná cena se pohybovala od deseti do dvaceti!

Nezbláznil se mustanger?

Nedal jim čas k úvahám o svém duševním zdraví.

„Pane Poindextere,“ pokračoval stejně vlídným tónem, „zaplatil jste mí za ostatní úlovek tak štědře – a navíc předem-, že si mohu dovolit malý dárek, pro štěstí, jak se říká u nás doma v Irsku. Je u nás zvykem, když se kupují koně, obdarovat kupujícího – ne kupce samotného, ale někoho z krásných příslušníků jeho rodiny. Mým dárkem bude mustang, a přijme-li ho laskavě slečna Poindexterová, budu se cítit víc než odměněn za třídenní štvanici, kterou mě mustang stál.“

„Ráda přijmu váš dar, pane,“ odpověděla mladá kreolka. Přešla kupředu a ukázala na mustanga prstem. „Jenom se obávám,“ pokračovala, „obávám se, že vaše zajatkyně není dosud zkrocena! Zatím se chvěje strachem před neznámou budoucností: Možná že i ohlávku zkusí setřást, bude-li jí uzda proti mysli – a co pak, já ubohá?“

„To je pravda, Maurici,“ řekl major, jenž význam oné záhadné řeči nepochopil, mustangerovi, který jediný jí snad. mohl porozumět. „Slečna Poindexterová mluví velmi rozumně. Mustang ještě nebyl zkrocen – a to by věru stálo za podívanou. Tak jen do toho, chlapče, ukaž té kobyle, jak se to dělá.“

„Dámy a pánové,“ obrátil se major ke společnosti, „uvidíte umění jezdce z prérie. Maurici, do sedla! Vypadá to, že to bude zkouška pro vás oba.“

„To bude, pane majore!“ odpověděl mustanger, pohlédnuv rychle – ne k lapenému zvířeti, ale na mladou kreolku, jež se přes všechnu zdánlivou odvahu celá chvěla, skryta za kruhem diváků.

„To nic, to nic,“ nedal se major odbýt, jako by bylo třeba jeho povzbuzování. „Ať si jí kouká sám ďábel z očí, vsadím jednu proti deseti, že v ní tu hrdost zlomíš. Tak do toho!“

Mustanger nemohl odmítnout majorovu výzvu, byl by ztratil všechnu důvěru. Šlo tu o jeho jezdecké umění – věc, která se na texaských prériích nebrala nijak na lehkou váhu. Seskočil zlehka ze sedla a dal tak najevo, že výzvu přijímá. Svého koně dal na starost Stumpovi a soustředil pozornost plně na zajatkyni. Nechtěl nic než volné místo. Dostalo se mu ho okamžitě a převážná většina společnosti, dámy především, se odebrala opět na azoteu. Divoká klisna nebyla spoutána ničím jiným než syrovým řemenem za spodní čelist a přes krk. Maurice vzal toto jediné udidlo do ruky a vymrštil se mustangovi na hřbet.

Poprvé v životě nesla jezdce, poprvé se jí dostalo této urážky. Vztekle pronikavé zařičení prozradilo jasně její pocity a úmysly. Odmítla dát se zotročit. Podle zvyku všech koní se vzepjala na zadních a po několik okamžiků tančila vztyčena. Jezdec úskok předvídal a objal ji rukama kolem krku, jako by s ní srostl. Nebýt toho, byla by ho shodila pod sebe a rozdupala ho.

Teď byl zcela určitě na řadě opačný trik – vyhození zadníma –, nesmírně obtížný pro jezdce. Pohrdl sedlem a otěžemi, aby dokázal své umění – teď by mu bývaly byly dobré: nebyl by si však s nimi dobyl nejvyššího triumfu, jaký na prérii existoval – zkrocení neosedlaného mustanga.

Dokázal to i bez nich. Jak se klisna zvedala na předních, hbitě se jí obrátil na hřbetě, objal jí boky rukama, opřel se špičkami o její ramenní klouby a odolal všem jejím pokusům shodit ho. Dvakrát nebo třikrát se o to mustang pokusil, pokaždé však narazil na mustangerovo umění; pak, jako by si uvědomilo marnost tohoto snažení, vyrazilo rozdivočelé zvíře cvalem pryč. Kůň i s jezdcem zmizeli divákům z očí.

Zatímco byl z dohledu, pršely dohady, že se Maurice zabil nebo zmrzačil. Jednomu z přítomných nebyly proti mysli. Očekával ho však i někdo, komu by bylo takové neštěstí způsobilo velkou bolest; jako by jeho vlastní život záležel na mustangerově šťastném návratu.

Louise Poindexterové, dceři pyšného louisianského pěstitele cukrové třtiny, krásné dívce, jejíž pověst sahala daleko za hranice provincie a která pouhým kývnutím mohla získat za manžela nejbohatší a nejvznešenější syny; země, zůstalo tajemstvím, proč vlastně věnovala svou přízeň a své myšlenky chudému texaskému lovci koní. Tajemstvím tak hlubokým, že ani její bystrý rozum nemohl proniknout jeho hlubinami.

Snad si ho ještě ani neoblíbila. Nedomnívala se tak aspoň. Byla si vědoma pouze zájmu o neobyčejného člověka, o někoho, kdo na ni příjemně zapůsobil, kdo se podstatně lišil od všedních lidí, jací jí byli představováni v jejím světě plném společenských rozdílů.

Byla si také vědoma toho, že od prvé chvíle na spálené prérii, od prvního slova, pohledu, pokynu, tento pocit, místo aby slábl, sílil každým okamžikem.

Nezeslábl ani tehdy, když se mustanger Maurice vrátil z prérie pevně na hřbetě klisny – ne již divoké a toužící ho zahubit, nýbrž se skloněnou hlavou a pokorným výrazem, oznamujícím celému světu, že našla svého pána.

Kreolka byla naplněna podobným pocitem, ale neoznamovala to světu, ba nepřiznala to ani sobě.

„Slečno Poindexterová,“ řekl mustanger, sjížděje ze hřbetu a nedbaje pochval hrnoucích se ze všech stran, „smím vás prosit, abyste šla blíž, přehodila mustangovi přes hlavu laso a odvedla ho do stáje? Uděláte-li to, budete považována za velitelku a provždycky budou splněna všechna vaše přání.“

Ostýchavá dívka by se byla vykrucovala, koketka by byla odmítla, plaché děvče by bylo uteklo.

Nic z toho Louisa Poindexterová neudělala. Bez váhání, bez nejmenší stopy falešného studu nebo strachu vystoupila v hloučku urozených; tak, jak jí Maurice řekl, uchopila laso z koňských žíní, přehodila ho zajatkyni přes hlavu a odváděla ji do caballerizy Casa del Corvo.

V duchu přitom slyšela mustangerova slova; rozeznívala jí srdce podivnou předtuchou.

„Budete považována za velitelku a provždycky budou splněna všechna vaše přání.“

PIKNIK V PRÉRII

Vlajka nad Fort Inge již rudla červánky, avšak dole na nástupišti tonula ještě v šeru před důstojnickými baráky podivná směsice věcí. Uprostřed stála kareta s dvojspřežením mexických mul, které netrpělivě a podrážděně pošvihávaly ocasy a varovaly okolostojící sklopenýma ušima, že jsou již příliš dlouho zapřaženy a příliš netrpělivě očekávají odjezd, než aby bylo radno přibližovat se na dosah jejich kopyt.

Množství a rozmanitost zavazadel ukazovaly, že to měl být velkolepý podnik. Koše a košíčky, povědomé basy lahví i cizokrajné konvice a krabice se sardinkami plnily vozík – mnohé lahůdky byly v Texasu zcela neznámé.

Třeba byly zásoby tak jemně vybrány a tak bohaté, přece byl v tomto proviantním oddílu jeden nespokojenec – Zeb Stump.

„Podívejte se, seržante,“ oslovoval důvěrně velitele, „ještě jsem neviděl, že by dali na tu káru taky žitnou, a počítám, že venku na prérii přijde leckomu spíš k chuti než to francouzský šumpání.“

„Snad šampaňské chcete říci, ne? Ale žito? Jaké žito? Pro koně?“

„Jděte k šípku s koňma, neříkám žito, říkám žitnou, monongahelskou žitnou!“

Byla to vlastně oplátka za pohostinství; hostiteli byli tentokrát major a ostatní důstojníci, hosty plantážník a jeho přátelé. Přichystaná podívaná, třebaže byla méně pohodlná, se plně hodila k prostředí pikniku. Hosté měli být svědky stejně velkolepého jako vzácného – lovu divokých koní!

Lovištěm se mohla stát pouze pastviště mustangů – prérie asi třicet kilometrů jihozápadně od Fort Inge. Proto jela kareta s náležitým občerstvením, proto také velmi záhy celá společnost vyrazila.

„Jedeme, Maurici,“ zavolal major, když zjistil, že již nikdo nechybí, „už jsme všichni zvědaví. Dámy a pánové, tenhle mladík je dokonalý znalec života divokých koní. Může-li nám vůbec někdo v Texasu předvést lov na mustangy, pak je to mustanger Maurice.“

„Přeháníte, majore, namouduši že přeháníte,“ odporoval mu mladý Ir a obrátil se zdvořile ke společnosti. „Nic takového jsem neslíbil. Mohu říci jen tolik, že vás zavedu na místo, kde můžete divoké koně nalézt.“

Kdyby snad celá prérie byla poslušná vůdce výpravy, kdyby všichni tvorové plnili i jeho nejtajnější přání, sotva by byl mohl zavést společnost na místo vhodnější pro slíbenou podívanou.

Po víně z německých sklepů v San Antoniu se průzračná obloha zdála ještě modřejší a šťavnatá tráva ještě zelenější. V tlumeném hovoru se ozývaly nápovědi skrývaných citů, zastírané lehkým smíchem. Tu se náhle ozval výkřik: „Musteňos!“

Byl to mexický vaquero, jehož postavili jako hlídku na blízký pahorek. Maurice, který se zúčastnil v té chvíli hostiny pořádané jeho zaměstnavateli, naráz dopil pohár a vyšvihl se do sedla.

„Caballada?“ houkl na Mexičana.

„Ne,“ odpovídal vaquero, „manada.“

„Co si to vykládají tou hatmatilkou?“ dotazoval se bývalý dobrovolnický kapitán.

„Musteňos říkají Mexičané prostě mustangům,“ vysvětloval major, „a manada u nich znamená stádo, stádo klisen.“ Udidla byla vražena mezi zuby, jež ještě chroupaly zrní, otěže přehozeny přes hřbety, z nichž se ještě kouřilo po pětačtyřicetimílovém ostrém běhu dusným tropickým ránem.

„Zůstaňte na místech, klid, dámy a pánové,“ křikl vůdce výpravy, když spatřil, že někteří s námahou krotí své koně. „Vím, kam se asi stádo ukryje, znám jejich místa. Najdeme je tam a pro lov tam bude příhodnější krajina. Kdybychom se za nimi pustili teď, rozptýlí se tu po křoviskách a můžeme si je hledat!“

Sám se však vyšvihl do sedla s takovým kvapem, že bylo zřejmé, že ho cosi vzrušilo.

Několik málo jezdců, kteří postřehli jeho spěch, ho pozorovalo s údivem. Radil přece k rozvaze při štvanici. Neviděli žádný důvod pro tak náhlou změnu taktiky, až snad na to, že se Louisa Poindexterová na svém skvrnitém mustangovi náhle vzdálila od společnosti a rozjela se cvalem za divokými klisnami, jako by se byla rozhodla štvanici vést.

Ale lovec divokých koní se nedomníval, že by bylo Louisinim úmyslem tak nezdvořile ujet – byl to spíše nápad mustangův. Maurice totiž poznal v manadě ono stádo, z něhož skvrnitého mustanga ulovil. Nepochybně teď mustang prchal i se svým jezdcem, aby se vrátil ke svým druhům!

Tak si to vyložil vůdce výpravy a rázem to pak pochopila i celá výprava. Polovina jezdců z dvornosti pohodla koně do trysku, Calhoun, Hancock a Crossman v čele a na dvacet mladých plantážníků, právníků a úředníků v patách za nimi. Každý z nich uvažoval o tom, co by to bylo za štěstí, kdyby se právě jemu podařilo uprchlíka lapit.

Málokdo z nich – byl-li mezi nimi vůbec někdo takový – však se doopravdy strachoval. Všichni znali Louisu Poindexterovou jako výtečnou jezdkyni; před ní se rozprostírala pláň rovná jako závodiště. Mustang poběží, dokud se neunaví, shodit jezdkyni se mu nezdaří; hrozí jí tedy nějaké vážné nebezpečí?

Maurice se záhy prodral skupinou jezdců, dostával se do čela. Předjížděl jednoho po druhém, až konečně ukázal paty i samotnému Calhounovi. Dobrovolnický kapitán zasyčel nějakou kletbu, když mu ryzák zakryl výhled na mizícího skvrnitého mustanga. Divoké klisny, mustang a jeho jezdkyně, ryzák a mustanger na něm na savaně osaměli.

Ryzák byl vzrušen, třeba ne tolik jako jeho pán, na němž byla patrna malomyslnost a zlost.

„Jedeme, jedeme, Castore!“ pobízel koně trochu vztekle. „Co je, k ďasu, zrovna dnes s tvými kopyty? Vždyť už jsi toho strakáče jednou dohnal, i když to nebylo snadné. A dnes má břemeno. Podívej se, ty lenochu, a jaké břemeno! Dražší než zlato, dražší než má i tvá krev dohromady. Ta yegua pinta se nějak zlepšila v běhu.“

Mustangerovy ostruhy se znovu zbarvily krví a Castor, pádící ze všech sil, se vyčítavě ohlédl. V této napjaté chvíli zmizela manada ryzákovi a jeho pánovi z dohledu. Stejně se v touž chvíli ztratila z oči i skvrnitému mustangovi a jeho jezdkyni. Klisny zapadly mezi dva lesíky a křoviny se za nimi zavřely.

Na uprchlíka to zapůsobilo nějakým tajemným kouzlem. Jako by jejich zmizení bylo signálem ke skončení honu, zvolnil mustang krok a vzápětí se zastavil. Maurice dojel klusem až k němu, na palouk doprostřed mýtiny. Kůň stál nehnutě, jako by byl z mramoru, jezdkyně na něm seděla s nenucenou elegancí, otěže v rukou, jako by čekala, až ji mustanger dojede.

„Slečno Poindexterová,“ vydechl, když se přiblížil na doslech. „To jsem rád, že jste toho divocha zase ovládla. Začínal jsem mít strach…“

„Strach z čeho, pane?“ zarazila mustangera otázkou. „Z Indiánů? Museli by mít náramně dobré koně, aby mne dostihli na tak rychlém koni. Však to dalo práci i vám, ne?“

Překvapené oči mladého Ira se ještě více rozšířily – mísil se v nich údiv s nedůvěrou. „Ale,“ pronesl po chvilce mlčení, „tím snad nechcete říci, že jste mohla – že se s vámi mustang vůbec nesplašil? Mám tomu rozumět tak, že jste…“

„Ne, ne, to ne,“ bránila se sličná jezdkyně s jistými rozpaky, „klisna se mnou opravdu utekla, totiž začala utíkat – ale – ale zjistila jsem – totiž až teď jsem zjistila, že ji dokáži snadno zastavit. Také jsem to udělala, viděl jste?“

„A byla byste to mohla udělat dříve?“

„Abych řekla pravdu,“ odpověděla mladá dáma s okouzlující prostotou, „ani jsem nelitovala, že se mustang tak najednou splašil. Člověka někdy unaví řeči, všechno to lichocení. Zachtělo se mi vzduchu, samoty. Takže, jak vidíte, pane Geralde, byla to vlastně šťastná náhoda: ušetřila mne vysvětlování a loučení.“

„Chtěla jste být tedy sama!“ opakoval mustanger se zklamaným pohledem. „Lituji, že jsem vás vyrušil. Ujišťuji vás, slečno, že jsem jel za vámi proto, že vám hrozilo jiné nebezpečí.“

„Jiné nebezpečí? A jaké, pane? Povězte mi o něm, abych byla příště opatrnější.“

Maurice neodpověděl. Obrátil se po zvuku, jenž ho upoutal, jako by otázku ani neslyšel. Kreolka si všimla, že něco zaujalo jeho pozornost, a i ona se zaposlouchala. Uslyšela pronikavé zařehtání, pak ještě jedno a ještě jedno: Vzápětí hlasitě zabušila kopyta a tichý vzduch kolem nich se rozechvěl přívalem těchto zvuků. Pro lovce koní v tom nebyla žádná hádanka. Slova, jež mu přišla na jazyk – třebaže to neměl v úmyslu –, byla odpovědí na Louisinu otázku.

„Divocí hřebci!“ vyrazil znepokojeně. „V tuto roční dobu jsou rozdivočelí jako tygři a stejně vznětliví. Rozdrážděný divoký hřebec je obávanější nepřítel než vlk, jaguár nebo medvěd.“

„Co budeme dělat?“ dotazovala se dívka. Poprvé prozradila strach, zajela až po bok muže, který ji již jednou ochránil před nebezpečím, a úzkostně mu pohleděla do tváře, čekajíc na odpověď.

„Jestliže nás napadnou,“ odvětil Maurice, „jsou jen dvě možnosti úniku. Jedna z nich je vylézt na strom a ponechat jim naše koně na pospas.“

„A druhá?“ zeptala se kreolka s chladnokrevností, jež svědčila o odhodlání obstát v nejtěžší zkoušce. „Cokoliv jiného než opustit koně!“

„Musíme ujet na jediné bezpečné místo, které znám, a to leží na opačné straně. Podle zvuku bych řekl, že hřebci jsou právě teď v onom směru, a kdybychom vyrazili příliš brzy, pojedeme jim přímo pod kopyta. Musíme počkat a pokusit se vykrást za jejich zády. Podaří-li se nám proklouznout a udržet si náskok v dvou mílovém trysku, dostaneme se na místo, kde budete bezpečná jako za ohradou Casa del Corvo. Zvládnete docela určitě svého mustanga?“

„Docela určitě, zněla rychlá odpověď. Nebylo chutí klamat, když hrozilo skutečné nebezpečí.“

Když hřebci dorazili na pláň a spatřili koně s jezdci, ustaly náhle všechny vražedné půtky mezi nimi. Jako by jim velel nějaký zkušený vůdce, zarazili. Stáli dokonce v řadě, vyrovnáni jako jízda zastavená uprostřed útoku.

Zdálo se, že jejich vzájemná řevnivost načas pohasla, jako kdyby je kdosi volal do útoku na společného nepřítele nebo k obraně proti společnému nebezpečí.

„Zpozorovali nás! Rychle, rychle, slečno Poindexterová! Jedeme o život, myslete na to!“

Snad bylo zaváhání způsobeno překvapením. Ať tak, či onak, prospělo prchajícím. Využili dobře dvaceti vteřin, kdy se hřebci nepohnuli, a půlkruhem přejeli palouk, který je dělil od spásné stezky.

Od té chvíle začalo jednotvárné stíhání napříč krajinou, závod v rychlosti mezi osedlanými a neosedlanými koňmi. Čas od času se Maurice ohlédl. Vzdálenost mezi nimi a hřebci byla stále táž jako na začátku.

„Udržujeme si náskok, že?“ dotazovala se jeho spoluuprchlice, jíž neušel jeho znepokojený pohled.

„Zatím ano. Naneštěstí máme před sebou překážku. Uvidíme ještě, jak se přes ni dostaneme. Vím, že jste dobrý jezdec a že dokážete pořádný skok. Ale co váš kůň? Moc té klisně nevěřím. Znáte ji lépe než já. Myslíte, že s vámi přeskočí…“

„A co má přeskočit, pane?“

„Hned to uvidíte. Nejsme už asi od toho místa daleko.“

Letěli při této rozmluvě bok po boku plným tryskem. Jak Maurice slíbil, brzy překážku spatřili; bylo to arroyo, zející roklina pět yardů široká a stejně hluboká, táhnoucí se na obě strany do nedohledna. Uhnout doprava nebo doleva by bylo znamenalo dovolit pronásledovatelům, aby jim šikmo nadběhli. Náskok měli uprchlíci již jen nepatrný. Museli přes příkop, neměli-li je hřebci dostihnout. Znamenalo to pětiyardový skok.

„Co myslíte, svede to?“ křikl Maurice napjatě, když dojížděl volnějším krokem ke strži.

„To se ptáte vy, Irčan?“ ozvala se kreolka s posměchem v hlase. „Jsem si jista, že byste takovou otázkou urazil každou svou krajanku.“

Aniž vyčkala povzbuzujícího příkladu, vyrazila odvážná kreolka přímo proti arroyu a překonala ho skokem.

Překvapení a pak obdiv zalily Marnice; pak pobídl ryzáka ostruhami a také on se přenesl přes roklinu. Když se dostali od arroya asi na padesát metrů, přitáhl prudce otěže a otočil koně, jako by si náhle usmyslil jet zpátky!

„Musíte jet dál sama, slečno,“ křikl na dívku, která k němu dojížděla.

„Proč zase, pane?“ otázala se, strhujíc klisně hlavu tvrdě až na prsa a zastavujíc téměř na místě.

„Zůstaneme-li pohromadě, doženou nás. Musím ty bestie nějak zastavit. Tady to půjde, nikde jinde už ne. Nevyptávejte se, proboha, a jeďte. Ztratíme-li ještě deset vteřin, budeme sami ztraceni. Hleďte! Tam se leskne voda, vidíte? Je to jezírko uprostřed prérie. Jeďte rovnou k němu. Najdete tam dva vysoké ploty. U jezírka se sbíhají. Je mezi nimi branka a závory. Kdybych se tam nedostal včas, projeďte, sesedněte a klády zastrčte.“

„A co bude s vámi? Nevystavujete se nějakému vážnému nebezpečí?“

„Nestarejte se o mne. Mně samotnému hrozí pramálo nebezpečí. Jen ten váš mustang… Propána, jeďte už! Rovnou k vodě, ta vás povede jako maják. A nezapomeňte za sebou zatarasit branku! Jeďte! Jeďte!“

Na okamžik se zdálo, že se děvče nemůže rozhodnout, jako by se nechtěla vzdát společnosti muže, který tolik obětuje pro její bezpečí a který snad nasazuje i život. Ale naštěstí nebyla z těch bázlivých děvčat, která, když je nejhůř, ztratí nervy a stáhla by pod vodu i zachránce, který jim připlaval na pomoc. Důvěřovala schopnostem svého ochránce, tomu, že ví nejlépe, co dělat – a tak pobídla klisnu opět do trysku a vyrazila přímo k jezírku. Současně Maurice povolil svému koni uzdu a rozjel se opačným směrem – zpátky k místu, kde překročil arroyol.

Když jeho společnice zmizela, sáhl do sedlové brašny pro nejdokonalejší zbraň, jakou prérie znala, zbraň pro útok i obranu, proti Indiánům, bizonům i medvědovi. Byl to šestikomorový revolver konstrukce plukovníka Colta ne ta všelijaká „zlepšení“ Deanova, Adamsova a celé smečky jiných napodobitelů, ale pravý kousek s původní značkou vyraženou na zámku.

Musí přejít na stejném místě jako my, uvažoval. Vede je ten statný hnědák, bude asi skákat prvý. Pistole je jistá na sto kroků – a – teď je na dostřel.

Revolver třeskl. Největší hřebec – hnědák se překotil do trávy. Padl do cesty ostatním, kteří se rozbíhali ke skoku. Půl tuctu se jich zastavilo, ti, kteří běželi těsně za ním. Pak zůstala stát celá caballada.

Mustanger nečekal na to, co provedou. Využil zmatku, který vůdcův pád způsobil, ušetřil pět zbývajících ran, otočil koně opět na západ a pobídl ho ostruhami za skvrnitou klisnou, která mizela v dálce na cestě k lesknoucímu se jezírku.

Ať už vylekáno pádem svého vůdce, nebo proto, že ležící tělo překáželo právě v onom místě, kde jedině bylo možno zdolat roklinu jedním skokem, stádo se vzdalo dalšího pronásledování. Maurice na prérii osaměl a hnal se za svou společnici.

Dostihl ji za brankou mezi sbíhajícími se ploty na břehu jezírka. Ve všem ho poslechla, jen branku nezatarasila. Nalezl ji otevřenou, klády poházeny po zemi. Dívka byla dosud v sedle, zbavená konečně starostí o jeho bezpečí a rozechvělá přemírou vděčnosti, již by si byla přála vyjádřit nějak slovy.

Břehy jezírka – v Texasu se takové vodní nádrži říkalo prostě „louže“ – byly poznamenány nesčetnými stopami kopyt, neklamný důkaz, že sem chodí divocí koně; podle spousty stop se zdálo, že je to jejich oblíbené napajedlo. Jezírko bylo obehnáno vysokou ohradou z klád. Zabírala i kus přilehlé stepi, její dvě křídla se rozbíhala široko po pláni jako nálevka. V jejím ústí pak byla zmíněná branka. Když se branka zatarasila kládami, bylo prostranství kolem jezírka uzavřeno, takže koně nemohli ani dovnitř, ani ven.

„Co je to?“ tázala se dívka.

„Past,“ řekl Ir.

„Past?“

„Past na mustangy. Zatoulají se mezi křídla ohrady, která zabíhají daleko do stepi, jak jste si asi všimla. Vábí je sem voda nebo je ženou mustangeři a zaženou je až do ohrady. Jakmile Jsou pak koně v corralu, není těžké je pochytat do lasa.“

„Chudáčci koníčci! A to vy děláte? Vy jste přece mustanger, říkal jste to!“

„Jsem, ale já mustangy nelovím tímto způsobem. Pracuji raději sám a zřídka se spojuji s muži stejného řemesla. Proto také nemohu užívat tohoto zařízení – je k němu zapotřebí alespoň dvanácti jezdců. Mou zbraní, mohu-li toho honosného názvu užívat, je laso.“

„Chtěla bych umět házet lasem,“ řekla mladá kreolka. „Říkali mi, že se to pro dívku nehodí. Ale co na tom, vždyť je to nevinná zábava.“

„Že se to nehodí pro dívku? A co lukostřelba nebo bruslení? Znám ženu, která s lasem zachází velice obratně.“

„Američanku?“

„Ne, Mexičanka je to, žije u Ria Grande, ale jezdí někdy k Leoně, má tu příbuzné.“

„Je to mladá žena?“

„Ano, je to dívka asi ve vašem stáří, slečno Poindexterová.“

„Jak je velká?“

„O něco menší než vy.“

„Ale o to hezčí, co? Jak jsem slyšela, krásou Mexičanky zcela zastiňuji nás, ošklivé americanas.“

„Myslím, že se to netýká kreolek,“ vykroutil se Maurice s pravou irskou mrštností.

„A mohla bych se tomu naučit i já?“ pokračovala kreolka, jako by se jí lichotka pranic nedotkla. „Nejsem na to příliš stará? Slyšela jsem, že Mexičané začínají už jako děti, a proto tak báječně laso ovládají.“

„Vůbec ne,“ odpověděl Maurice povzbudivě. „Za dva za tři roky se člověk naučí s lasem zacházet docela obstojně. Já sám jsem začal teprve před třemi lety a…“

Postřehl, že se začíná tak trochu vychloubat, a odmlčel se.

„A teď jste jeden z nejlepších v celém Texasu, že,“ dokončila za něj větu jeho společnice.

„Ale ne,“ odporoval jí se smíchem. „To je pověra Zeba Stumpa, soudí mé umění asi podle sebe. Nepřejete si vrátit se ke společnosti?“ otázal se Maurice, který si povšiml jejího zamyšlení. „Nebude váš otec znepokojen, že jste tak dlouho pryč? I váš bratr a váš bratranec…“

„Máte pravdu,“ odvětila spěšně Louisa tónem, jenž prozrazoval zraněnou pýchu nebo výčitku. „Ani jsem na to nepomyslela. Děkuji vám, že mi připomínáte mé povinnosti. Pojedme!“

Když vyjeli znovu na prérii, Maurice vedl svou chráněnku nejkratší cestou tam, kde zanechali společnost. Vraceli se pozoruhodnou krajinou. Dívka, vyrostlá v Louisianě, jako by se náhle octla v ohromné zahradě, na nesmírném záhonu plném pestrých květů, ohraničeném jen modrou oblohou, v zahradě osázené a pěstované samou přírodou.

„Řekněte – že je tu překrásně?“ vydechla kreolka nadšeně a bezděky zastavila koně.

„Máte ráda tuhle divočinu, slečno Poindexterová?“

„Jestli ji mám ráda? To je příliš slabé slovo. Vždyť tady mám kolem sebe všechno, co je v přírodě pěkného, pestrého: zeleňoučkou trávu, květiny, stromy… Chtělo by se mi žít v jejich stínu, chtělo by se mi v jejich stínu…“

Měla na mysli a téměř i na jazyku slovo „zamilovat“. Zarazila se však a skončila slovem jiným, které podstatně změnilo smysl jejího přání:

„Umřít.“

„Bojím se, slečno, že by vás takový drsný život brzy omrzel. Život bez střechy nad hlavou, bez lidí, bez…“

„A co vy, pane, jak to, že vás to ještě neomrzelo? Slyšela-li jsem pravdu – a slyšela jsem to od vašeho přítele, od pana Stumpa –, tak už tento život vedete po mnoho let. Je to tak?“

„Přesně tak. Nemám žádné jiné zaměstnání.“

„Škoda že to nemohu říci o sobě. Závidím vám váš úděl. Vím, že bych v téhle kouzelné krajině mohla žít navěky.“

„Sama? Bez lidí, bez střechy nad hlavou?“

„To jsem neřekla. Je – vy jste ještě neodpověděl. Jak vy vlastně žijete? Máte dům?“

„Sotva si to zasluhuje tak vznešeného názvu,“ odpověděl Maurice se smíchem. „Chatrč – to by se tak pro mé jacale hodilo nejlépe.“

„Chtěla bych ji vidět a přesvědčit se.“

„A co vaše společnost? Čekají na vás.“

„Spíš bych se snad měla ptát já, je-li to správné, využívat vaší pohostinnosti, ne? Promiňte, pane Geralde,“ pokračovala dívka a lehký stín jí přeběhl po tváři. „Nepomyslela jsem vůbec na to, že nežijete sám, že je v tom jacale, nebo jak tomu říkáte, ještě někdo s vámi?“

„Ovšemže, bydlíme tam dva, od té doby…“

Dříve, než mohl mustanger domluvit, vykreslila si jeho posluchačka přesný obraz druhého obyvatele chaty: dívku svého věku, snad trochu oblejší, se snědou pletí, s mandlovýma očima pikantně trochu šikmo posazenýma, se zoubky nad perly bělostnými, s nádechem karmínu na tvářích, s vlasy černými jako Castorova hříva, s korálky na krku a náramky na zápěstích i na kotnících, s krátkou sukýnkou bohatě vyšívanou a s mokasíny na malých nožkách.

„Nebude jí tedy taková nezvaná návštěva nepříjemná?“ přerušila ho proto.

„Komu? Mému příteli? To je ten poslední, kdo by se vyhýbal společnosti; má jí tady na Alamu chudák pomalu. Jen se obávám, že vám toho nebudu moci mnoho nabídnout. Phelim byl několik dní sám a není to valný lovec, tak bude mít spíži asi docela prázdnou. Ještě že jste se najedla před tím stampedem.“

Nebyla to ani Phelimova spíže, ani touha poslechnout si jeho irské nářečí, co přimělo Louisu Poindexterovou k oné zajížďce. Nebylo to ani mustangerovo jacale.

Dojeli k osamělé chatě na Alamu; Louisa vstoupila pod její střechu a se zájmem si prohlédla neobvyklé zařízení. Mile ji překvapily, knihy, psací potřeby a jiné drobnosti, které svědčily o tom, že obyvatel tohoto domu je vzdělaný člověk. Se zřejmou radostí si poslechla, jak se mluví kolem Galwaye, nechala se od Phelima pohostit a ochotně od všeho okusila – až na to, co jí nejvřeleji doporučoval, „kapánek žitnej, čerstvej, z demižónku“ – a posléze v nejlepší náladě odjela.

A přece byla její radost krátká. Trvala, jen pokud v ní dožívalo nadšení nad nezvyklým zážitkem. Když se octla znovu na květnaté prérii, přišly jí znovu na mysl nejrozmanitější úvahy. Po celý den, po cestě z pevnosti, po divoké honbě, když byli pronásledováni hřebci, na březích jezírka, na zpáteční cestě prérií i ve svém skromném příbytku – po celou tu dobu k ní byl její společník zdvořilý, nesmírně zdvořilý.

Avšak nic víc.

Ze čtyřicítky zachránců, kteří se vydali za uprchlým mustangem, jen málokteří vytrvali. Ztratili klisny, mustanga i mustangera z dohledu a zanedlouho se po jednom i po skupinách rozptýlili po prérii. Většinou nedovedli stopovat a stopu brzy ztratili. Odbočovali po stopách, které zanechalo totéž stádo klisen při některém dřívějším stampedu. Eskorta dragounů, které velel důstojníček ještě čerstvý ze školy ve West Pointu, si takhle zajela na jednom rozcestí a strhla za sebou valnou většinu ostatních.

Jen jeden osamělý jezdec se držel správným směrem, měl statného ryzáka, nepříliš vzhledného, zato však rychlého a vytrvalého. Polovojenský modrý kabát a důstojnická čapka stejné barvy prozrazovaly toho, kdo si v nich liboval, bývalého kapitána dobrovolnické jízdy Cassia Calhouna. To on pobídl ryzáka po správné stopě a bičem i ostruhami se teď snažil přinutit zvíře k vrcholnému výkonu. Jako lačný chrt letěl s očima upřenýma na stopu doufaje v úspěch, který bude odměnou za námahu. Jaká to bude odměna, o tom měl on sám jenom matné tušení, ale pohled, který občas zabloudil k pouzdrům pistolí, svědčil o temném úmyslu.

Nebýt náhody, která mu pomohla, byl by tu zabloudil právě jako ostatní. Měl však proti ostatním tu výhodu, že ho vedla dvojí známá stopa. Větší z nich mu s palčivou určitostí připomněla místo, kde ji viděl poprvé: na popel spálenou prérii. Podléhaje nevysvětlitelnému vnuknutí, vryl si ji tehdy do paměti a nyní ji hned poznal.

Veden touto stopou dorazil bývalý kapitán až na mýtinu, kde se skvrnitý mustang tak záhadně zastavil. Až posud nebylo těžko se ve stopách vyznat. Zde však bylo třeba uvalovat. Od neokovaných kopyt divokých klisen se lišila dvojí stopa podkov. Nezanechali ji však již cválající koně. Znamená to tedy, že byli zastaveni, že stáli blízko sebe.

Kam teď! Mezi stopami klisen již žádný další otisk podkovy nebyl, nebyl ani jinde! Na všech stranách byla tvrdá štěrkovitá půda. Byl by na ní zanechal zřetelnou stopu jen kůň v plném trysku.

A ryzák i skvrnitý mustang odešli odsud krokem!

Netrpělivého pronásledovatele to zmátlo. Objížděl dokola po stopě klisen a zase zpátky, ale směr, kterým odjeli oba osedlaní koně, se mu zjistit nepodařilo.

Rozmrzelý událostmi toho černého dne spěchal Calhoun zpátky k místu, kde se ráno konal piknik. Topol podobný zvoničce ho zavedl na stopu manady a dál už nebylo možno zabloudit. Vracel se cestou, kterou již toho dne jednou jel.

Ujížděl rychle, rychleji, než bylo jeho unavenému koni po chuti. Hnaly ho trpké představy a déle než hodinu mu byly jedinými druhy – tím trpčími, čím sladší tišina ho obklopovala.

Málo ho potěšil pohled, který sliboval jiné společníky: pohled na dva jezdce, beroucí se týmž směrem a touž cestou jako on. Třeba viděl jen jejich záda a třeba to bylo dosti daleko, nemohl si je s nikým splést.

Podobně jako on vraceli se i oni po stopě manady, k níž – jak Calhoun ještě zahlédl – přijeli nějakou stepní stezkou. Zřejmě neměli ke společnosti zdaleka tak naspěch jako on. Byli zabráni v živý rozhovor a Calhouna, který se k nim blížil z boku, vůbec nezpozorovali.

Jejich důvěrná blízkost, držení v sedlech, zřejmá nevšímavost k okolnímu světu, šnečí krok jejich koní – to vše v něm vzbuzovalo domněnky, jež ho rozzuřovaly téměř k nepříčetnosti. Povaze tohoto Jižana by bylo podobné docválat až k nim a drsně přerušit tuto selanku. Vskutku také znovu vztekle užil ostruh a přiměl unaveného hnědáka ještě jednou ke klusu.

Vzápětí však opět koně zadržel, jako by se byl rozmyslil. Zvuk kopyt ho stále ještě neprozradil, třebaže už teď za nimi nebyl víc než dvě stě yardů! Slyšel jíž stříbrný hlásek své sestřenky, která zřejmě měla hlavní slovo. Jak zajímavý hovor to musel být, když pro něj nepostřehli jeho příchod!

Kdyby se mu tak podařilo zaslechnout, o čem si vyprávějí! Místo se nezdálo být vhodné ke špehování, a přece, co kdyby se to zdařilo? Savana byla porostlá trávou hebkou jako samet. Při pomalém kroku po ní kopyta klouzala téměř neslyšně.

Za několik vteřin byl Calhoun skvrnitému mustangovi a mustangerovu ryzáku těsně v patách. Nakláněl se kupředu, naslouchal a zlostná tvář prozrazovala, že má připravena nejen ostrá slova, ale I ostrý nůž a pistole. Vše záleželo na náhodě, na tom, co uslyší.

Náhoda však chtěla tomu, aby neuslyšel nic.

Byli-li oba jezdci hluší k okolnímu světu, nedalo se to říci o jejich koních. Calhounův hnědák šel pomalu, a měl proto těžší krok, tím spíše, že byl unaven. Ryzák i mustang pohodili hlavami a zařehtali. Calhoun byl zpozorován.

„Á, bratránek Cash!“ zvolala dívka s nepříjemným překvapením v hlase. „Co tu děláš? Kde je otec a Henry a ostatní?“

„Proč se ptáš mne, Loo? Víš to snad právě tak dobře jako já!“

„Copak… copak nám nejedeš naproti? A kde jsou… ale tvůj hnědák je samá pěna! Jako bys měl za sebou pořádnou honičku, skoro jako my.“

„Bodejť by nebyl. Od samého začátku za tebou jedu, abych ti pomohl, kdybys potřebovala.“

„Ach tak! Vůbec jsem nevěděla, že jedeš za námi. Děkuji ti. Právě jsem poděkovala tomuto statečnému muži, který také za mnou přijel a pomohl laskavě mně i Luně z velmi nepříjemné situace. Zachránil nás před velkým nebezpečím, abych pravdu řekla. Víš, že nás pronásledovali hřebci a že jsme museli ujíždět o holý život?“

„Vím o tom.“

„Viděl jsi snad tu štvanici?“

„Ne, poznal jsem to až ze stop.“

„Ze stop? Copak ty se vyznáš ve stopách?“

„Zeb Stump mi pomohl.“

„Ach tak, Zeb Stump byl s tebou. A jeli jste za námi, až k…“

„Až k té rozsedlině. Zeb říkal, žes ji přeskočila, je to pravda?“

„Já ne, Luna ji přeskočila.“

„A tys byla v sedle?“

„No, to je otázka! Kde jinde? Nikde jinde jsem nebyla/“ Zasmála se, ale vzápětí změnila tón. „A co ty, přeskočil jsi? Šel jsi za námi dál?“

„Ne, Loo. Od rozsedliny jsem jel rovnou sem, myslel jsem si, že tu budeš dřív. Proto jsem teď tady.“

Odpověď se zdála být uspokojivá.

„To jsem ráda, žes nás dohonil. Nejeli jsme rychle, Luna je, chudáček, už tak unavena. Nevím vůbec, jak dojde zpátky k Leoně.“

Od chvíle, kdy se k nim Calhoun připojil, mustanger nepromluvil slova. Ať byl jeho předchozí rozhovor s mladou kreolkou sebepříjemnější, nečinilo mu zřejmě žádné potíže zanechat ho. Mlčky jel před nimi, jako by se byli dohodli, že bude opět hrát úlohu, jež mu byla původně svěřena.

Nicméně ho bývalý kapitán stíhal zničujícími pohledy. Kdyby byli měli před sebou delší cestu, špatně by byla skončila. Objevili se však ostatní výletníci, obklopili vrátivšího se uprchlíka i zachránce a hlučným blahopřáním zaplašili všechny chmurné myšlenky.

WHISKY S VODOU

Vývěsní štít před hostincem, jenž byl pověšen na dubu uťatém asi ve výši tří yardů, nesl na obou stranách podobiznu vojáka, osobnosti uctívané v celém kraji, generála Zachary Taylora. Nebylo proto ani třeba dívat se na nápis oznamující jméno hotelu. Hostinec, který si dal do znaku takový portrét, nemohl se nazývat jinak než generálovou přezdívkou – Čilá vojna.

Taberna Čilá vojna se sice jen málo lišila od ostatních texaských zábavních místností, přece jen však měla své zvláštnosti. Jejím majitelem nebyl mazaný Američan, ale Němec, jeden z těch Němců, kteří se nejen v Texasu, ale všude jinde osvědčili jako výteční hostinští. Výčep si obstarával sám, takže hostům nemíchal jejich oblíbený koktejl mladý elegán, ale rozšafný Bavorák, který sám vypadal tak střízlivě, jako by byl jakživ neochutnal žádný z oněch lahodných nápojů, ačkoliv by byl mohl sám sobě dopřát slevy. Ze staré vlasti si přinesl jméno Oberputzker, což si jeho texaští hosté volně přeložili Obrpackal.

Výčepní pult se táhl podél celé stěny přilehlé k hlavní budově. Dveře na obou protilehlých koncích saloonu vedly na náměstíčko rodícího se města. Místnost tak byla stavěna proto, aby se dobře větrala – což bylo v kraji, kde po půl roku teploměr neklesne pod třicet stupňů, dosti důležité.

Snad ještě nikdy od té doby, co Obrpackal vyvěsil svou ceduli, nebyl jeho hostinec poctěn četnější návštěvou a neobsloužil u baru tolik hostů jako onoho večera, kdy se vrátila do Fort Inge společnost účastnivší se lovu divokých koní.

Téměř všichni – až na dámy ovšem – považovali zřejmě za nezbytné napít se na dobrou noc; a když pendlovky, tikající mezi různobarevnými lahvemi, ukazovaly jedenáct, trousili se do výčepu důstojníci, plantážníci, lovci a všelijaké záhadné existence. Každý příchozí šel rovnou k nálevnímu pultu, hlučně si objednal svůj oblíbený nápoj a pak se připojil k některé skupince, kterých bylo v saloonu plno.

Tři důstojníci, s nimiž jsme se již seznámili, tu stáli v živém rozhovoru s majorem, velitelem pevnosti.

„Pane majore, vy to budete určitě vědět,“ řekl Hancock, „povězte nám, kam vlastně to děvče jelo?“

„A proč bych to měl vědět zrovna já?“ bránil se major. „Zeptejte se jejího bratrance, pana Cassia Calhouna.“

„Už jsme se ho ptali, ale zbytečně. Ten zřejmě neví o nic víc než my. Potkal je, když se vraceli, nedaleko od místa, kde jsme tábořili. Byli už hodně dlouho pryč a podle toho, Jak byli zpoceni jejich koně, měli za sebou pořádný kus cesty. Snad mohli být až někde u Ria Grande.“

„Všimli jste si Calhouna, když se vracel?“ ptal se pěšácký kapitán. „Podle toho, jak se mračil, muselo ho něco mrzutého potkat, říkám já.“

„Vypadal trochu nešťastně,“ přitakal major. „Ale pane kapitáne, přece byste to nepřičítal…“

„Žárlivosti! To bych tedy přičítal, a jaké!“

„Cože, žárlit na Maurice? Na mustangera? Chm, no to je vyloučené! Nebo alespoň velmi nepravděpodobné to je.“

„A proč, pane majore?“

„Ale milý Slomane, Louisa Poindexterová je dáma a Maurice Gerald…“

„Pokud já vím, nic mu neschází do gentlemana.“

„Koňský handlíř!“ vybuchl pohrdavě Crossman. „Pan major má pravdu, je to nepravděpodobné, je to prostě nemožné!“

„Je to Irčan, pane majore, a jestliže je skutečně tím, čím se já domnívám, že je, pak…“

„Ať je čím chce,“ přerušil ho major, pohlížeje ke dveřím, „je tady a může to říct sám; je to přímý chlap, dovíte se od něho jistě všechno; co vás tak strašně zajímá.“

„Ani bych neřek,“ zabručel Sloman, když se Hancock a dva tři další obrátili k příchozímu, aby uskutečnili majorův návrh.

Mustanger přešel mlčky po pískem vysypané podlaze a postavil se tam, kde bylo u nálevního pultu volné místo.

„Whisky s vodou, prosím,“ oslovil skromně pána domu.

„Viski s votou,“ opakoval Oberputzker bez zvláštního nadšení. „Jo, viski s votou. Sklenička je sa tva senty.“

„Neptal jsem se, co to stojí,“ odpověděl mustanger. „Chtěl jsem, abyste mi dal whisky s vodou. Máte whisky?“

„Jojo, jo,“ spěchal Němec úslužně po Mauriceově odseknutí. „Viski je tu spousta. Ták, tády je viski s votou.“

Zatímco hostinský servíroval tento prostý nápoj, Maurice se pozdravil s důstojníky přátelským, avšak skromným kývnutím. Většinou se s ním znali osobně, vzhledem k jeho obchodům s posádkou.

Již se chystali, že se ho otáží, jak jim major poradil, když tu příchod nového hosta je přiměl, aby se svého úmyslu vzdali.

Byl to Cassius Calhoun. Vyptávat se v jeho přítomnosti by sotva bývalo taktní. Calhoun šel nadutě, jak měl ve zvyku, rovnou ke skupině důstojníků a pozdravil je, jako by se byli před chvilkou rozešli. Nebyl ještě docela opilý, ale bylo vidět, že už má dost.

„Na zdraví!“ křikl Calhoun, zvedaje sklenku z pultu.

„Ať slouží!“ odpovědělo několik hlasů.

„Amerika Američanům! Ať pojdou všichni zatracení přivandrovalci – Irčani první!“

Zakymácel se při tomto nenávistném výlevu a narazil zády na mustangera, který právě zvedal sklenku k ústům. Mauriceovi vyšplíchla whisky na prsa.

Maurice postavil svou sklenku na pult, z kapsy vytáhl hedvábný kapesník a stíral si whisky z vyšívané košile.

„Ir jsem například já,“ řekl, když dával šátek zpátky do kapsy.

Třebaže to byla odpověď prostá a třebaže přišla až po chvíli, přece nikdo nezůstal na pochybách, co může znamenat.

„Vy?“ opáčil pohrdavě Calhoun, obraceje se s rukama v bok. „Ale jděte,“ pokračoval, měře si mustangera od hlavy až k patě, „vy že jste Irčan? Tedy do vás bych to, člověče, neřekl! já vás měl za Mexikána podle té parády a vyšívání, co máte na sobě.“

„Nevím, co vám je do parády, pane Calhoune, ale když už jste mi polil košili, nevím, proč bych měl šetřit vaši.“

S těmito slovy zvedl mustanger svou sklenku, a dříve než mohl bývalý dobrovolnický kapitán uhnout nebo sklonit hlavu, dostal zbytek monongahelské do tváře. K radosti většiny přítomných se rozkýchal a rozkašlal.

Jakmile ho zasáhla sprška alkoholu, Calhoun sáhl po revolveru a vytrhl ho z pouzdra. Jen whisky, které měl plné oči, ho ještě zdržovala. Mustanger, který předvídal tento čin, stál ozbrojen stejnou pistolí, připraven oplatit ránu ranou.

Bázlivější z diváků se již začali tlačit ven ze dveří, klopýtajíce jeden přes druhého.

Ty, kdo byli venku a netroufli si ani nahlédnout dveřmi, napjaté očekávání téměř trýznilo. Zapráskání výstřelů z pistolí, které čekali každým okamžikem, by jim bylo přineslo úlevu. Byli téměř zklamáni, když se místo něho rozlehl velitelský hlas majora, jenž byl jedním z oněch několika, kteří zůstali uvnitř.

„Dost!“ nařizoval tónem velitele, který je zvyklý poslušnosti. Tasil současně šavli a napřáhl čepel mezi soupeře.

„Dost s tím střílením, oba dva! Hlavně k zemi! Přisámbohu, kdo se první dotkne spouště, tomu utnu ruku. Dost, povídám! Ještě nejsou všichni v bezpečí. Mohli byste si s vašimi hračkami vzpomenout příliš brzy. Musíme být všichni ze dveří dřív, než si vy dva začnete hrát na to střílení. Mimochodem, pánově,“ pokračoval, obraceje se ke své společnosti, „měl by v tom být nějaký pořádek.“

„Věděl bych, jak to zařídit,“ řekl tichý kapitán Sloman. „Ať jdou oba pánové s vámi ven. Na obou koncích této místnosti jsou dveře. Jsou myslím docela stejné. Každý z nich se může pak vrátit jedněmi – žádný ovšem nesmí vystřelit dříve, dokud nepřekročí práh místnosti.“

„Výborně, to je ono,“ ozvalo se několik hlasů.

„A čím dáme znamení,“ dotazoval se major. „Výstřelem?“

„Ne, zvonkem před tabernou.“

Bar osvětlený olejovými lampami, jiskřící sklem a nákladnými zrcadly utichl a osaměl. Jediný zvuk se v něm ozýval: tikání sloupkových hodin.

Třeba je dělily dvě stěny ze silných trámů a třeba se navzájem neviděli, jednali oba tak, jako by je vedla jedna myšlenka. Stáli oba poblíž vchodů, trochu stranou, takže na ně nedopadalo světlo olejových lamp, jež kreslilo na hrubém písku před dveřmi široké rozbíhavé pásy. Žádný z nich nestál zpříma, oba se krčili – ne strachem, spíše jako běžci před startem –, jako by se připravovali ke skoku.

Oba hleděli dovnitř, do saloonu. Byli jen v košilích, bez klobouků a bez všeho, co jim mohlo překážet v pohybu. Pistole, které svírali v rukou, byly nataženy. V jejich postoji bylo znát nervozitu i energii. Oba upjali svou pozornost na dveře, které mohly vést i na věčnost, a čekali na signál k překročení prahu.

Mohutný hlas vyřkl jednu jedinou slabiku: „Zvon!“

U pahýlu stromu, na němž byl zavěšen zvonek, bylo vidět tři nebo čtyři temné postavy. Na rozkaz jako by ožily a současně s kmihem jejich paží, ve tmě stěží patrných, ozval se zvučný hlas zvonu. Toho zvonku, jehož zvuk až dosud značil jen radost a zval jen k svatbám a jenž teď všem připomínal umíráček.

Nikdo než soupeři sami souboj neviděl. Při prvním úderu vkročili protivníci zpět do místnosti. Žádný z nich neotálel venku – sice by byl měl pověst zkaženou. Stovky očí na ně hleděly, všichni znali podmínku souboje – že se nesmí střílet dřivě, dokud se nepřekročí práh.

Jakmile vstoupili soupeři do výčepu, třeskly první rány a naplnily místnost kouřem. Zůstali stát, třeba byli oba zasaženi a krev třísnila pískem posypanou podlahu. I druhou ránu vypálili soupeři téměř současně, nazdařbůh, neboť kouř jim oběma zastíral cíl. Zazvonilo roztříštěné sklo.

Pak se ozvala rána a po ní druhá, nato zavládlo ticho. Až dosud bylo slyšet, jak protivníci přebíhají po místnosti. Žádný takový zvuk se teď již neozýval.

Nastal hluboký klid. Pobili se navzájem? Byli oba mrtví? Ne! Nový dvojnásobný výstřel oznámil, že dosud oba žijí. Přestávka nastala jen proto, že se snažili proniknout zrakem kouř a rozeznat soupeře. Žádný z nich nepromluvil ani se nepohnul, aby neprozradil své postavení.

Ticho přerušila nová výměna ran. Zástup na ulici jich napočítal jedenáct; bez dechu čekali na dvanáctý. Namísto rány z revolveru však uslyšeli slova:

„Jednu ránu ještě mám – omluvíte se, nebo je s vámi konec!“

Oba muži leželi na podlaze, zřejmě byli oba raněni; na zemi byla patrná klikatá stopa, jak se plazili blíž k sobě, aby nechybili poslední ranou. Jeden z nich, s nachovým šátkem a v sametových kalhotách, se poněkud vztyčoval nad druhým a pistolí přiloženou až k hlavě hrozil, že ho zbaví života.

„Dost, k čertu s tím vším!“ poznali Calhounův hlas. „Dejte pryč tu bouchačku – omlouvám se.“

ZAPOVĚZENÁ RADOST

Souboj v Texasu není žádná událost. Jak svou porážku nese bývalý kapitán, nikdo nevěděl. Mělo se za to, že mu mladý Ir dal za vyučenou, a uspokojení z toho bylo téměř všeobecné. V saloonu u Čilé vojny se jíž nenaparoval, což ovšem bylo pochopitelné. Nebyl to stud, který ho zdržoval, ale rány, jež ho upoutaly na lůžko a jež by ho byly mohly přivést i do hrobu, kdyby nebyly řádně ošetřovány.

Podobně byl nucen setrvat na lůžku i Maurice. Zranění, která utrpěl, třeba nebyla tak vážná jako protivníkova, přece jen ho nutila zůstat ve svém pokojíku – v malé a uboze vybavené komůrce Obrpackalova hotelu. Pečovali tam o něj nevalně, nic se nestarajíce o jeho čerstvě dobytou slávu. A přece na něho všichni nezapomněli. Jakýsi posel přinesl pro mustangera Obrpackalovi košík.

„A od koho koš Je, neříkal?“ ptal se s námahou Maurice.

„Nevím, mein Herr, byl to nějaký cizí šentlmen.“

„Nějaký pán – kdo to mohl být? Podívej se do toho, Phelime.“

Phelim rozvázal poutka na víku a ukázal, co je uvnitř. Bylo toho hodně: několik lahví, zřejmě s vínem a zdravotními likéry, a spousta cukroví a lahůdek. Žádný dopis ani adresa, jenom elegantní uspořádání prozrazovalo, že dar pochází z ženských rukou. Mauriceovi zatanula v mysli půvabná představa, kterou chtě nechte spojoval s neznámým dobrodincem. Mustanger by byl dal koně – celé stádo koní – za jistotu, že původce přepychového daru byla Louisa Poindexterová, a jeho naděje rostly, když se po dvou dnech dar opakoval.

Rozčarování však přinesl třetí koš dva dny nato, který přivezl opět cizí „šentlmen“, snědý, v lesklém širáku, na mule. Zklamání nepatřilo obsahu koše, byl téměř týž jako dříve. Byl k němu však přivázán stužkou dopis.

Vážený pane, strávila jsem týden u strýce Silvia. Doslechla jsem se o vaší nehodě a také o tom, že o Vás v hotelu špatně pečují. Poslala jsem vám nějakou maličkost. Přijměte ji laskavě jako malou pozornost za velkou službu, kterou jste mi prokázal. Píši v sedle. Za okamžik odjedu k Riu Grande.

Příteli dobrý, zachránce mého života a toho, co je ženě ještě dražší – mé cti, sbohem, sbohem!

Isidora Covarrubio de los Llanos

AI Seňor Mauricio Gerald

„Tak tedy od Isidory,“ povzdechl mustanger zklamaně.

Zasmušilý Calhoun se ve svém pokoji netěšil tak starostlivé péči. Třeba byl obklopen veškerým pohodlím, nemohl se potěšit vědomím, že na něho kdosi myslí. Všechen soucit vyplýval pouze z příbuzenských vztahů. Sotva tomu také mohlo být jinak. Nechoval se k své sestřence a k svému bratranci tak, aby si mohl získat jejich úctu. A Woodley Poindexter, jeho strýc, ten k němu cítil téměř odpor, smíšený trochu i se strachem. Zadlužil se již natolik, že skutečným majitelem Casa del Corvo byl nyní vlastně Cassius Calhoun a mohl se kdykoliv o své právo přihlásit.

Vědom si své moci, začal jí poznenáhlu užívat k dosažení určitého cíle; chtěl získat za manželku tu, kterou tak dlouho a tak vášnivě miloval – svou sestřenku Louisů Poindexterovou. Dokud se bál smrti, choval se k svému okolí trochu snesitelněji. To však netrvalo dlouho. Jen se trochu zotavil, vrátila se mu opět jeho stará zpupnost a s ní se objevila i zatrpklost z čerstvé ještě porážky.

Toho času se v osadě zdržoval jistý Mexičan – byl podobně jako Maurice také mustangerem; byl však z těch, jichž se mladý Ir zříkal a s nimiž nechtěl nic mít. Calhoun se upamatoval, že ho několikrát zahlédl ve výčepu Čilé vojny, zejména pak oné noci, kdy se konal souboj. Byl to jeden z těch, kdo Calhouna nesli na nosítkách domů, a z několika poznámek, které o Mauricéovi utrousil, usoudil o něm Calhoun, že k mustangerovým přátelům rozhodně nepatří. Jakmile toho byl schopen, začal si Mexičana zvát k sobě a často se oba zavírali na klič v Calhounově pokojíku.

Dozvěděl se hned při první rozmluvě dost, aby se na svého muže spolehl ve všem, co od něho bude požadovat. Mexičan se nijak netajil svou zavilou nenávistí k mladému mustangerovi. Z náznaků v rozhovoru si Calhoun domyslel, že příčina je táž jako u něho samotného, jako u všech sporů, které kdy mezi sebou muži měli od starověké Tróje až po Texas – žena.

Kapitán Cassius Calhoun a Miguel Díaz – známý pod přezdívkou El Coyote – se tedy spřátelili. Slušnější lidé se tomuto spojenectví dost podivovali.

Na texaské plantáži se nelenoší. Den začíná s rozbřeskem a zvon, zatroubení na lasturu nebo na roh nesvolává do práce jen barevné dělníky, ale burcuje z pohodlnějších lůžek i jejich pány.

Louisa stála na východní straně azotey, bílou rukou se opírala o zábradlí, zvlhlé ještě noční rosou. Před očima měla zahradu a řeku, která ji obloukem obtékala, strmý svah protějšího břehu a širou rovinu prérie, rozprostírající se za ním. Obloha byla čistá a jasná – a přece na dívčině tváři ležel stín.

Hleděla na cestu k Fort Inge, v tu stranu, kudy by mohl přijet Zeb Stump. Nebylo však vidět ani jeho, ani nikoho jiného. Nebylo ani důvodu, proč ho očekávat.

Po chvíli se otočila a pohlédla na pláň. Očekávala-li někoho z této strany, nemusela se cítit zklamána. Z lesíka, tam, kde se cesta vynořovala z chaparralu, právě vykračoval kůň. Zprvu se zdálo, že jeho jezdec je oděn nějakým arabským pláštěm; důkladnější pohled však ukázal, že to není jezdec, ale jezdkyně sedící na koni mužským způsobem, rozkročmo. Nebylo jí vidět do obličeje, ale i v šeru pod závojíkem byl patrný jeho oválný tvar, potemnělá pleť i nach na tvářích a jiskrné oči, které by směle mohly soupeřit se třpytem hvězd i drahokamů.

„Kdo to jen může být?“ Šeptala si Louisa, rychle zdvihla k očím kukátko a namířila je na nezvykle vystrojenou postavu. „Kdo to jen může být?“ opakovala ještě zamyšleněji, spustila kukátko a prostým okem dokončovala prohlídku. „Mexičanka, docela jistě, a ten člověk na mezku je její sluha, nese košík.“

Ještě několik minut po tom, co dívka a její průvodce zmizeli z dohledu, nechala se Louisa unášet úvahami o tom, co právě spatřila. Sklíčená tvář prozrazovala, že to nebyly úvahy, veselé.

Byla to pro ni vskutku úleva, když se z chaparralu vynořil jiný jezdec, právě v onom místě, kde se objevila před chvíli Mexičanka se svým průvodcem. Úleva tím větší, že jezdec zabočil přímo k haciendě.

Byl to lovec Zeb Stump.

Kreolčina tvář se rozjasnila, téměř rozveselila. Zdálo se, že v tom, jak se v pravý čas náhle lovec objevil, vidí dobré znamení.

„Ale pane Stumpe,“ pozdravil lovce hlas, kterému tak rád naslouchal, „to jsem ráda, že vás zase vidím. Slezte z koně a pojďte sem nahoru! Je to pár schodů, ale to pro vás nic není, viďte? Odsud je vám takový pohled, že to stojí za tu námahu.“

„Je votamtud jeden pohled,“ opáčil lovec, „kterej by stál starýmu Stumpovi za vylezení třeba až na komín velkýho parníku, a to pohled na vás, slečinko Lujzo. Hnedka přijdu, jen co vopatřím svou kobylku, to bude hned, dřív než kohoutek vejce snese. Hyjé, holka!“ hovořil teď ke klisně, když seskočil ze sedla. „Hlavu vzhůru, však von tě Pluto naučí žrát plevy k snídani.“

„Jojo, massa Stumpe,“ ozval se černý kočí, vcházeje do patia. „Taky že jo, plevy jí Pluto dá, jenže se zrním uvnitř, he! Jen dite nahoru za slečinkou, šak Pluto vaši kobylku vo hladu nenechá.“

„Ty jsi přece jen ze všech černochů černoch nejčernochovatější, Pluto; příště až se sem zaseje zatoulám, přinesu ti opossum, masíčko jako kuřátko, uvidíš.“

Po tomto slibu začal Zeb vystupovat po kamenném schodišti – ne po jednom schodě, ale po dvou i po třech. Brzy stanul nahoře a znovu byl vřele přivítán mladou paní domu.

Její vzrušení a dychtivost, s jakou ho vedla do odlehlého koutu azotey, napověděly lišáckému lovci, že nahoru nebyl pozván jen kvůli krásné vyhlídce.

„Řekněte, pane Stumpe,“ pravila, držíc ho Jemnými prsty za lovecký kabát, a tázavě mu pohlédla do šedých očí, „vy to jistě víte – jak je mu? Byl raněn nebezpečně?“

„Jestli myslíte pana Calhouna…“

„Ale ne, o tom vím všechno. O pana Calhouna mi vůbec nejde.“

„Tak teda, slečinko, to už bych věděl jen vo jednom, kterej je v tomhle kraji raněnej, a to by byl mustanger Maurice. Že byste se ptala na něj?“

„Ovšemže na něj! Nemůže mi přece být jedno, jak mu je, když se naneštěstí pohádal s mým vlastním bratrancem. Víte přece, že mi zachránil život, dokonce dvakrát. Řekněte – hrozí mu nějaké nebezpečí?“

S takovým zájmem nebylo možno žertovat. Zeb už odpovídal bez dlouhých řečí.

„Ani zdání. Jedna kulička mu prolétla právě nad kotníkem, to je, jako když kotě škrábne. Druhá mu provrtala levičku, jen maso. To taky nic není, ale stálo ho to dost červený. Jináč je mu docela dobře, a za pár dní už bude zase venku. Povídal, že hodinka v sedle a projížďka po prérii by mu udělaly líp než všichni doktoři v celým Texasu. To si myslím taky, jenže doktor – je to ten z pevností – ho ven pustit ještě nechce.“

„Kde leží?“

„Je v tom hotelu, jak se vodbejvala ta strkanice.“

„S obsluhou je to tam asi dost špatné, viďte? Je to prý nevalný podnik, jak jsem slyšela. Nemocný potřebuje něco lepšího, a to tam asi nedostane, že? Zůstaňte tu, pane Stumpe, hned se vrátím. Mám tu něco, co bych mu chtěla poslat. Vám to můžu svěřit, viďte? Hned tu budu.“

Nečekala ani, jakou bude mít její prosba odezvu, a seběhla lehce po schodech. V mžiku byla zpátky s objemným košem, zřejmě plným pochoutek a také něčeho na spláchnutí.

„Tady je to, pane Stumpe, vezmete to panu Geraldovi? Je to jen pár maličkostí od Florindy, zákusky a zdravotní likér, a na co tak ještě nemocní mívají chuť. V hotelu se asi nic takového nedostane. Neříkejte mu ale, odkud to je – ani jemu, ani nikomu jinému. Nepovíte to, že ne? Já vím, že ne!“

„Na starýho Stumpa se můžete spolehnout, slečinko. Vode mne se nedoví živá duše vo těch dobrotách nic; ačkoliv, pokud Jde vo ty sladkosti a lahůdky a takový věci, nemůže si mustanger moc stěžovat. Dostal jich už tolik, že by to stačilo pro školu plnou dětí.“

„Ale! Tak on už dostal – a od koho?“

„Jo, vo tom vám bohužel nic říct nemůžu, anžto sám nevím. Jen co vím, tak je přinesl nějaký Mexičan, snad sluha, v košíku.“

Nebylo to náhodou – třeba se to Zebu Stumpovi mohlo zdát –, že košík opřený o zábradlí a zlehka přidržovaný kreolčinou rukou se náhle smekl a s třeskotem dopadl na kameny.

Láhve se rozbily a jejich obsah tekl potůčkem podél stěny. Louise, která se nakláněla přes zábradlí a pohlížela na spoušť, kterou způsobila, bylo, jako by viděla i vlastní srdce roztříštěné jako to sklo třpytící se dole.

„To je škoda,“ přetvařovala se, aby zakryla hněv. „Je po cukroví, myslím. Co tomu řekne Florinda? Ostatně – když je o pana Geralda tak dobře postaráno, jak říkáte, tak ho ani nepotřebuje. To jsem ráda, že člověk, který mi prokázal službu, nijak nestrádá. Ale pane Stumpe, o tomhle nic neříkejte, ani o tom, že jsem se na něho ptala. Víte, že jeho soupeř je můj blízký příbuzný, a v osadě by z toho byly řeči. Můžete mi to slíbit, milý Zebe?“

„Můžu to třebas vodpřisáhnout, slečinko. Ani slovo, ani slovíčko, když si to přejete. Na starýho Stumpa se můžete spolehnout.“

Škrtnout z myšlenek někoho, koho vášnivě milujeme, je čirá nemožnost. Neubránila se nutkání vystupovat každodenně na azoteu a pozorovat cestu, kde poprvé spatřila původce své žárlivosti. Každý den a téměř každou hodinu se tam vracela. A ještě více než to. Přesto, že se rozhodla nesetkat se již s mužem, pro něhož se tak trápila, a vyhnout se i náhodnému střetnutí, často vyjížděla na koni nazdařbůh a zajela i do osady s přáním – potkat ho.

Během tří dnů po onom trpkém odhalení spatřila na cestě ještě jednou dívku doprovázenou jako poprvé sluhou s košem v ruce, s tou Pandořinou skříňkou, jež způsobila v její mysli takovou spoušť; stála na azoteji, celá se chvějíc žárlivostí a závidějíc té druhé cíl její cesty.

Věděla již o ní trochu více, třebaže stále ještě ne mnoho. Dověděla se jméno a postavení své sokyně. Doňa Isidora Covarrubio de los Llanos, dcera bohatého estanciera od Ria Grande, byla neteří jiného plantážníka, jehož statek ležel na Leoně, asi míli od hranic nového majetku jejího otce. Bylo to dost výstřední děvče, jak mnozí soudili, které dovedlo výtečně vrhat lasem a zkrotit divokého koně nebo cokoliv jiného s výjimkou vlastních rozmarů.

To však nemohlo rozptýlit podezření žárlivé kreolky. Naopak, spíše je to upevnilo. Vždyť ona sama měla takové záliby. Nemohla se jim neobdivovat. Předpokládala, že i jiní jim nemohou odolat. Mladý Ir jistě nebyl výjimkou.

Po několik dnů potom nebylo dívku na koni vidět. Což se již ze svých ran zotavil? přemýšlela kreolka. Nepotřebuje již asi neustálou péči.

Stála v tu chvíli na azoteji s kukátkem v ruce jako již mnohokrát předtím. Bylo ráno, brzy po východu slunce, kdy se Mexičanka zpravidla objevovala. Louisa hleděla směrem, odkud ji bylo možno očekávat. Pohlédla na druhou stranu a strnula překvapením. Uzřela Maurice Geralda na koni, jedoucího dolů po cestě.

Třebaže se držel v sedle trochu ztuha a jel zvolna, byl to určitě on. Kukátko to potvrdilo a ukázalo ještě navíc, že levou ruku má zavěšenou na pásce. Vkročil do chaparralu a ztratil se jí z oči, tak jako se ztrácela i cesta, po které jel. A kam jel? Kam jinam než za doňou Isidorou Covarrubio de los Llanos!

Nic neznamenalo to, že se vrátil ani ne za hodinu. Mohli se docela dobře setkat v lese, téměř na dohled žárlivé pozorovatelky, skryti jen listnatou stěnou akácií. Hodina byla víc než dost – pro milence, kteří si mohli dopřát schůzky každý den.

Žárlivé kreolčino srdce nemohlo již déle odolávat. Žádná pravda mu nemohla způsobit větší muka než ta, kterou již neslo s sebou podezřívání. Rozhodla se, že se sama přesvědčí, třebaže jistota může znamenat konec i posledních slabých zbytků naděje, které dosud chovala. Nazítří vyrazila v sedle k lesu i ona.

Zajela do chaparralu v těch místech, kde jí před necelými dvaceti minutami zmizel z očí mustanger. Ponořila se do mihotavého stínu akácií a jela po měkkém trávníku podle cesty, aby podkova nezazvonila o kámen. Zpeřené listy visící až do výše očí se zaplétaly do per na jejím kloboučku. Krčila se v sedle, jako by se chtěla skrýt, a neustále pozorovala cestu před sebou. Dosáhla vrcholku kopce, z něhož se otvíral pohled dolů. Spatřila dům skrytý uprostřed vysokých stromů, dalo by se říci vilu. Bylo to sídlo dona Silvia Martíneze, strýce doni Isidory.

Chvíli jí pozorování nepřineslo žádné uspokojení. Nikdo se neobjevil ani u domu, ani poblíže něho. Soukromá cesta, která vedla k haciendadovu sídlu, i hlavní vozová cesta byly liduprázdné. Na pastvišti se toulalo několik koní, žádný z nich však neměl v sedle jezdce. Pohlédla dolů; zastavila se totiž na srázném úbočí. Do stráně stoupal mustanger a jel přímo k ní. Byla by ho zahlédla už dříve, kdyby ji nebyl zaměstnával pohled k vzdálenému domu.

Když mustanger míjel Casa del Corvo, byl sám. Nic teď nenasvědčovalo tomu, že by se byl mezitím s někým setkal, dokonce již ne s nějakou enamoradou.

Bylo již pozdě, aby se před ním Louisa skryla. Skvrnitý mustang ryzákovi zaržál v odpověď. Jeho jezdkyně musila tudíž zůstat stát a čekat, až k ní mustanger dojede.

„Dobrý den, slečno Poindexterová,“ řekl, neboť na prérii nezdraví dáma první. „Sama?“

„Ano, pane, sama. Proč ne?“

„Tady v chaparralu je dost pusto. Slyšel jsem však, že máte takové projížďky ráda.“

„Zdá se, že je máte rád i vy, pane Geralde. Pro vás tu snad ale tak pusto není?“

„Mám je rád právě proto, že je tu samota. Naneštěstí teď bydlím v hospodě – v hotelu, jak tomu říká majitel – a je tam takového hluku, že to člověka až zmáhá, zvlášť když má tu smůlu, že je po nemoci jako já. Projížďka takovou tichou cestou je pak úplná rozkoš. A chládek pod akáciemi, větřík, který tu nepřestává provívat pod jejich vějířovitými listy, to prospívá každému, že, slečno Poindexterová?“

„To snad nejlépe můžete říci vy sám, pane,“ odpověděla po chvíli překvapená Louisa. „Vždyť jste to již zkoušel dost často, ne?“

„Často ne, jsem tu podruhé od té doby, co se zase udržím v sedle. Ale slečno Poindexterová, smím se vás zeptat, jak to víte, že jsem tu už vůbec byl?“

„Jak bych to nevěděla?“ odvětila Louisa, zrudla a opět zbledla. „Bývám často na azoteji. Je z ní pěkný výhled. Fouká tam větřík, ptáci dole v zahradě zpívají, zvlášť ráno… a je odtamtud také vidět na tuto cestu. Byla jsem tam, a tak jsem vás prostě nemohla nevidět, když jste jel kolem – dokud jste ovšem nezmizel ve stínu těch akácií.“

„Tak vy jste mě viděla,“ řekl Maurice překvapeně, ne ovšem pro narážku na akácie, které ani nerozuměl, nýbrž proto, že se rozpomenul na to, jak se choval, když míjel Louísin dům, jak upřeně se k němu zadíval…

„Nemohla jsem si pomoci,“ odpověděla Louisa pohotově. „Je to sotva pět set metrů. Člověk odtamtud dobře vidí i děvče, které jede na mnohem menším koni, než jakého máte vy. Když jsem ji viděla, hned jsem věděla, že je to ta, o jejímž jezdeckém nadání jste mí tak nadšeně vyprávěl.“

„Isidora?“

„Isidora!“

„Máte pravdu, zdržela se tu nějaký den.“

„A byla na pana Geralda velmi hodná, že?“

„Opravdu, byla moc hodná, ani jsem neměl možnost poděkovat jí. Je mi velmi nakloněna – ani si to nezasloužím –, třebaže jinak ze srdce nenávidí nás, cizí vetřelce do této země. Nesnížila se k tomu, aby překročila práh Oberputzkerova hotelu.“

„Neříkejte! Scházela se s vámi raději ve stínu akácií, ne?“

„Vůbec jsme se nesešli; alespoň ne v posledních měsících; a také se asi ještě dlouho neuvidíme – odjela domů k Riu Grande.“

„Mluvíte pravdu? Nesetkal jste se s ní od té doby – co odjela od svého strýce?“

„Nesetkal,“ odpověděl Maurice. Bylo na něm vidět údiv. „Ovšemže ne. Teď odjela. A předtím jsem se o ní dověděl jen proto, že mi poslala nějaké zákusky, když jsem byl nemocen. Měl jsem to zapotřebí, abych řekl pravdu. Kuchyně v hotelu není nijak zvláštní a já jsem také nebyl Oberputzkerův nejvítanější host. Doňa Isidora to udělala z vděčnosti za nepatrnou službu, kterou jsem jí kdysi prokázal.“

„Za službu? Smím se ptát za jakou, pane Geralde?“

„Ale jistě. Byla to pouhá náhoda. Poštěstilo se mi přispět té dívce na pomoc, když ji obtěžovali Indiáni, Divoká kočka se svými Seminoly. Padla jim do rukou, když jela od Ria Grande na návštěvu ke svému strýci, donu Silviu Martínezovi, jehož dům je odsud vidět. Byli opilí, ti darebáci, a tak bylo nebezpečí… nu, o život jí právě nešlo, ale přesto by s nimi byla potíž, kdybych se tam byl náhodou neobjevil.“

„A tomu říkáte nepatrná služba? Jste velmi skromný, pane Geralde. Muže, který by tohle dokázal pro mne…“

„Co byste udělala pro něj?“ otázal se mustanger, zdůrazňuje rovněž poslední slova.

„Milovala bych ho,“ odpověděla Louisa prudce;

„Pak ovšem,“ řekl Maurice, pobídnuv koně tak, že dojeti až těsně k skvrnitému mustangovi, „pak ovšem,“ šeptal jí s vážností, která podivně kontrastovala se zdrženlivým tónem, kterým až dosud hovořil, „bych dal půl života za to, kdybych vás viděl v rukou Divoké kočky a jeho opilých kumpánů, a druhou půli za to, abych vás směl zachránit.“

„Myslíte to vážně, pane Geralde? Nežertujte se mnou, nejsem žádné dítě! Povězte! Jak jste to myslel?“

„Tak, jak jsem to řekl. Jakože je nebe nade mnou, přesně tak!“

Nejsladší polibek v životě jsem dostal jednou na lovu od půvabné a milé dívky, jež se ke mně naklonila a přímo ze sedla mne políbila.

Nejvroucnější objetí, kterého se kdy dostalo Mauriceovi Geraldovi, byla Louisina paže, jak se dívka postavila v třmenech a vzala ho kolem ramen.

Nebylo to ani dva týdny po výpravě za divokými koňmi, když ozbrojený jezdec přinesl vzkaz od velitele pevnosti. Plantážník ho dostal do ruky, právě když zasedal k snídaní; u stolu již byli shromážděni všichni příslušníci Jeho rodiny, dcera Louisa, syn Henry a synovec Cassius Calhoun.

„To jsou mi noviny!“ vykřikl, když spěšně přečetl vzkaz. „Jestli je to pravda – a není důvodu o tom pochybovat, zdá se, že major je si docela jist –, je to dost nemilé!“

„Co je nemilé, tatínku?“ zeptala se ho dcera a zrudla v tváři. Stejnou otázku měli na rtech i ostatní, třebaže jí nevyslovili nahlas.

Co mu jen major mohl napsat? Včera jsem ho potkala v chaparralu, když jsem jela s… proběhlo Louise hlavou. Mon Díeu! Jestli je to tohle a otec se o tom dozví…

„Komančové jsou na válečné stezce – to nám major vzkazuje.“

„Ach tak,“ vydechla Louisa.

Dřív než k tomu mohl někdo cokoli říci, objevila se ve dveřích jídelny černá tvář a dala celému rozhovoru jiný směr.

„Co chceš, Pluto?“ zeptal se černocha jeho pán.

„Jó, massa Woodley, Pluto nechce nic. Pluto nakouk, jen aby řekl slečince, že až bude po snídani, bude už strakáč pod sedlem, jen mu strčit udidlo do huby. Jó, ta ale tancuje, ta… ta… to zvíře, semhle a tamhle po dláždění, celá pominutá, chce asi na prérii.“

„Ty si chceš vyjet, Louiso?“ otázal se plantážník a ani se nesnažil zakrýt rozmrzelost.

„Ano, tatínku, chtěla jsem.“

„To nemůžeš!“

„Proč ne?“

„Chci říci, že nesmíš jezdit sama. Nesluší se to.“

„Ale proč, tatínku? Už jsem dost často jela sama.“

„Ano, snad až příliš často.“

Tato poslední poznámka opět vehnala Louise do lící lehounký červený nádech. Nebylo však docela jisté, jak byla vlastně míněna. Třebaže si ji bylo možno vykládat všelijak, dívka nenaléhala na bližší vysvětlení. Naopak, raději se mu vyhnula.

„Když tedy myslíš, tatínku, nepojedu nikam. Ovšem být zavřena tady v tom pochmurném staveni, zatímco vy, muži, jste všichni za svou prací venku – to má být pro mne život v Texasu?“

„Nic takového, děvče. Nemám námitek, jezdí si podle libosti, ale Henry nebo Cassius musí jezdit s tebou. Nechci jen, abys jezdila samotná. Mám pro to své důvody.“

„Jak chceš, tatínku,“ odpověděla Louisa, vstala od snídaně a chystala se odejít. „To víš, že tě poslechnu. Běž, Pluto,“ dodala, obracejíc se k černochovi, který se stále ještě zubil ve dveřích, „pusť Lunu do corralu, na pastvinu nebo kam chceš. Ať si jde zpátky na svou rodnou prérii, když se jí tak chce. Tady už jí nebude zapotřebí.“

Dívka vyběhla z místnosti a nechala tři muže, sedící stále ještě na svých místech u stolu, dumat o posměchu, který se snažila do svých slov vložit.

Byla jedna z těch nocí, jaké jsou možné jen pod jižním nebem; zmizí opar ze vzdálených hor, takže se zdá, jako by byly na dosah ruky; vítr utichne a široké listy tropických stromů visí nehybně z větví; tiché, jako by naslouchaly koncertu podivných zvuků kolem sebe. Byla to taková noc, jakou byste si sami vybrali k toulce s tou jedinou, jež se vám podle tajemných příkazů přírody vloudila do srdce: noc, kdy vás nepřestává trápit touha mít kolem šíje dvě bílé ruce a před očima zářivé zraky planoucí jasem, jejž je možno dokonale pochopit jenom v mystickém světle měsíce.

Bylo dlouho potom, co bubínky v pevnosti odbubnovaly čepobití a kavaleristická trubka odtroubila večerku. Bylo jíž k půlnoci, když od Oberputzkerova hotelu vyjel jezdec a brzy se ztratil z dohledu i posledním opozdilcům, kteří se snad ještě toulali ulicemi. Naproti haciendě Casa del Corvo na druhém břehu řeky jezdec seskočil z koně, zavedl ho do křovisek a přehodil uzdu přes nejhořejší větvičky pružné haluze. Vzal potom z hrušky sedla dlouhý provaz upletený, z koňských žíní, navlékl si ho na ruku. Než opustil křoviny, pohlédl na oblohu. Ve výši si pyšně plul měsíc. Mužův zkoumavý pohled se změnil v rozmrzelost.

„Krasavci se nechce jít spát. Rozhodl se prostě, že nepůjde domů, až ráno!“

Krátce se zasmál. Směšná představa, která již tolikrát rozesmála leckterého flámu ve městě, měla, jak se zdálo, stejný účinek i na tuláka v noční prérii.

Sklouzl stezkou, jež se klikatila dolů po svahu a která mu zřejmě byla dobře známa, až na břeh řeky. Stál v zátočině přímo proti místu, kde byl na druhý břeh ve stínu mohutného stromu polovytažen člun.

Malou chvilku zůstal stát a zkoumavě pozoroval protější břeh. Pronikal zrakem houštiny a pátral, není-li v nich někdo ukryt. Uspokojen výsledkem zvedl smyčku lasa – to byl onen provaz, jejž nesl stočen na ruce –, zakroužil jí několikrát a vrhl ji přes řeku.

Smyčka se zachytila na špici člunu, stáhla se kolem ní a umožnila mu tak přitáhnout lodičku k sobě. Vstoupil do ní, uchopil vesla ležící na dně, zasadil je mezi čepy a zavesloval s loďkou opět do jejího přístavu. Vyskočil, zabezpečil loď před proudem a postavil se do stínu, jako by čekal na signál nebo na někoho, s kým měl smluvenou schůzku.

Nečekal dlouho. Ve chvíli, kdy vstupoval do člunu, pootevřelo se zvolna křídlo zasklených dveří, které vedly z haciendy na zahradu, d chvíli zůstalo otevřené. Malá bělostná ruka držící se dveří, ozdobená šperky, jež se třpytily v měsíčním světle, prozrazovala, že to vychází dívka nebo žena.

Vteřinu dvě dívka stála a naslouchala. Slyšela nebo se snad jen domýšlela, že zaslechla šplouchnutí vesla. Mohla se mýlit, neboť vzduch byl plný zmateného cvrkotu cikád. Neslyšně jako víla sešla po kamenném schodišti, proklouzla jako stín mezi křovisky a sochami, doběhla do šera pod stromy a tam se vrhla do náruče tak dychtivě ji očekávající.

Kdo umí vypovědět, jak je sladké takové objetí! Čím tajnější, tím sladší. Kdo dovede vypsat nejjemnější záchvěvy, jež milenci v té chvíli cítí? Teprve když se přelije prudký příval štěstí a když se milenci vrátí k mluvě všednějších slov, je teprve vůbec možno tlumočit je.

„Uvidím tě zase zítra, zítra večer, viď, můj milý Maurici?“

„Rád bych – zítra – a pak zase zítra – a pak zas – jen kdybych mohl.“

„A proč ne? Co ti brání?“

„Zítra za rozbřesku musím zpátky k Alamu.“

„Musíš! Proč musíš?“

Tón otázky prozrazoval zklamání.

„Mám k odjezdu velmi dobré důvody,“ odpověděl jí lovec.

„A zůstaneš tam?“

„Jenom den, nanejvýš dva. Jen co zabalím své věci a dám sbohem životu na prérii.“

„Cože?“

„Překvapuje tě to?“

„Ne, připadá mi jen, že se v tobě klamu, že se v tobě nevyznám.“

„To, k čemu jsem se rozhodl, je velmi jednoduché. Určitě mi odpustíš, až ti všechno vysvětlím.“

„Maurici! Co bych ti měla odpouštět?“

„Že jsem ti neřekl – že jsem ti zatajil, že nejsem tím, čím se zdám být.“

„Jen když nebudeš jiný, než Jaký se zdáš být mně – jemný, velkorysý, jiný než ostatní muži. Ty můj, ty ani nevíš, jat si tě vážím, jak tě mám ráda, Maurici!“

„Sotva víc než já tebe. Právě proto, že si tě vážím, bude dobře, abychom se teď rozloučili.“

„Rozloučili?“

„Ano, má milá; ale ne nadlouho.“

„Na jak dlouho?“

„Jen co přepluje parník Atlantik tam a zpět.“

„To je celý věk! A proč to?“

„Musím zpátky do vlasti, do pohrdaného Irska, jak asi víš. Právě jsem dostal zprávu. A pojedu tím spíš, že mi říká, že se budu moci vrátit brzy a dokázat tvému hrdému otci, že chudý lovec koní, který si získal srdce jeho dcery…, ale je to vlastně pravda, Louiso?“

„Že se ptáš, Maurící! Získal? Dobyl jsi je, spoutal tak, že už se nikdy neosvobodí! Nezlob mě, Maurici, a moje srdce taky ne!“

Prudce se objali. Bylo hluboké, ničím nerušené ticho. Zmlkli koníci v trávě i cikády v listoví, utichl zpěvák v samém vrcholku stromu i lelek kroužící nad nimi v záři měsíce. Všechny jako by ztišila úcta k slavnostnímu obřadu, jehož se stali svědky.

Ticho mělo jinou příčinu. Na pískové cestě v zahradě zaskřípěl krok, tak lehký, že jen bystrý sluch mohl zachytit jeho zvuk. Milenci, ztraceni v sladkých slovech, krok neslyšeli. Neviděli temný stín, mající podobu člověka i ďábla, míhající se mezi květy, hned přitisknutý k soše, hned krčící se v skrytu křoví. Stanul až za kmenem stromu, sotva deset kroků od místa, kde se líbali.

„Vzbuď se, Henry!“ burcoval kdosi chvatně spáče a třásl jím.

„Co? Co je – á, to jsi ty, Cashi. Co se děje? Snad ne Indiáni?“

„Něco horšího – mnohem horšího. Rychle! Prober se a hned uvidíš! Rychle, než bude pozdě! Rychle, abys viděl, jak jsi potupen, jak je zneuctěn tvůj dům! Rychle, nebo se bude jménu Poindexter smát celý Texas!“

Po takové výzvě zmizela všechna ospalost. Nejmladší Poindexter jedním skokem vyrazil z lůžka, odhodil moskytiéru a neschopen slova stál uprostřed místnosti.

„Nestroj se,“ křičel jeho vzrušený rádce, „počkej, vezmi si kalhoty a ostatní vem čert! Na to teď není čas. Rychle, rychle!“

Za necelých dvacet vteřin měl Henry na sobě kalhoty i blůzu, které nosil, a poslušně spěchal za svým bratrancem po pískové cestě zahradou.

„Co se děje, Cashi?“ dotazoval se, když viděl, že se Calhoun zastavuje. „Co to má všechno znamenat?“

„Pohleď sám. Postav se sem ke mně. Podívej se tam, mezi stromy, dolů, kde máš loď. Vidíš tam něco?“

„Cosi bílého. Vypadá to jako šaty, dívčí šaty. Je to dívka!“

„Ano je. Kdo myslíš, že to je?“

„Nevím. Co myslíš ty?“

„Je tam ještě někdo jiný, tmavší postava, je blízko u ní.“

„To vypadá jako muž – je to muž!“

„A kdo myslíš, že je on?“

„Jak to mohu vědět, Cashi. Víš snad ty?“

„Vím– je to mustanger Maurice!“

„A ta dívka?“

„To je Louisa, tvá sestra – v jeho náručí!“

Henry se vymrštil jakoby zasažen do srdce a vyrazil po cestě.

„Počkej!“ Šeptal Calhoun a chytil ho za ruku. „Zapomínáš, že nejsi ozbrojen. Ten chlap má u sebe zbraň. Vezmi si tohle. A tohle.“ Dával bratranci do ruky svou vlastní pistoli a nůž. „Běž a pošli toho mizeru ke všem čertům!“

Nebylo třeba ani této kletby. V okamžiku byl Henry u sVé sestry a postavil se proti domnělému svůdci.

„Ty ničemo,“ křičel, „dej své špinavé ruce pryč od mé sestry! Louiso, ustup, ať ho mohu zabít! Běž pryč, povídám!“

Kdyby byla uposlechla jeho příkazu, byl by patrně v tu chvíli klesl Maurice Gerald mrtev k zemi – kdyby byl ovšem nenašel odvahu Henryho Poindextera zastřelit, což by se mu asi bylo při jeho zkušenostech a hbitosti, s jakou vládl svým koltem, podařilo.

Avšak místo aby sáhl po pistoli nebo učinil cokoliv na svou obranu, zdálo se, že jeho jedinou snahou je vyprostit se krásným pažím, které ho dosud objímaly a o jejichž majitelku měl, jak se zdálo, jedině strach. Henry by byl musel riskovat sestřin život, kdyby byl chtěl střelit po domnělém svůdci, a tak spoušť nestiskl.

Těchto několik okamžiků prospělo bezpečnosti všech tří. Kreolka, rychle odhadnuvši situaci, pustila náhle milého z bezpečí své náruče a v témž okamžiku objala pažemi bratra. Věděla, že se není nutno obávat Mauriceovy pistole, že hloupost by mohl provést jedině její bratr.

„Běž, běž pryč,“ volala na Maurice a namáhala se, aby udržela rozzuřeného mládence. „Bratr se mýlí, dal na vnější zdání. Nech mě, ať mu mohu všechno vysvětlit, a běž! Běž pryč, prosím tě, Maurici!“

„Henry Poindextere,“ pravil mladý Ir otáčeje se, aby vyhověl Louísinu naléhání, „nejsem ničema, za jakého mě máte. Dejte mi čas a já vám dokáži, že si vaše sestra udělala o mém charakteru správnější obraz než její otec, bratr i bratranec. Nechci víc než šest měsíců. Když se do té doby neukáže, že jsem byl hoden její důvěry, pak mě můžete odstřelit na potkání, jako byste složil kojota, který vám přišel do cesty. Do té doby – adieu!“

Při těchto slovech se Henry přestal zmítat v sestřiných pažích – silnějších možná, než byly zatím jeho. Ustal nadobro, když šplouchnutí oznámilo, že půlnoční vetřelec je na zpáteční cestě k prérii, kterou si zvolil za svůj domov.

Poprvé překračoval řeku tímto primitivním způsobem. Dvakrát předtím použil lodě, kterou pak přitáhla zpátky jemná ručka tenkým žíněným lankem, které bylo součástí postroje darovaného mustanga.

„Bratříčku, vždyť mu křivdíš, opravdu mu křivdíš!“ přesvědčovala Henryho, když Maurice odešel. „Kdybys věděl, jak jemný člověk je to. Jak by mi mohl ublížit, když právě v tuto chvíli mi říkal, co udělá, aby zabránil pomluvám, aby – aby mě učinil šťastnou. Věř, bratříčku, že je to neobyčejný Člověk – a i kdyby to byl člověk docela obyčejný, za jakého ho máš – nemohla bych si pomoci – nemohla bych, vždyť já ho mám ráda!“

„Louiso, řekni mi pravdu! Ne tak, jako bys mluvila s bratrem, ale jako sama se sebou. Vím z toho, co jsem dnes v noci viděl – ještě spíš než z toho, co mí říkáš, že toho člověka miluješ. Řekni mi – nezneužil toho?“

„Ne – ne! Jakože žiji! – nezneužil toho! Henry, je to tak jemný člověk – to, co by nám kdo mohl vytýkat, stalo se mou vinou. Proč jen jsi ho, Henry, urazil?“

„Cožpak jsem ho urazil?“

„Ano, Henry, velmi hrubě!“

„Pojedu za ním a omluvím se mu. Mluvíš-li pravdu, Louiso, pak to musím udělat. Pojedu hned. Měl jsem ho od samého počátku rád – vědělas to přece? Nevěřil jsem, že by byl schopen něčeho špatného, a nevěřím tomu ani teď. Pojď se mnou zpátky, měla by sis lehnout. Loo. Já se vydám ihned do hotelu, snad ho tam ještě zastihnu. Nebudu mít pokoje, dokud se mu neomluvím.“

Vedl sestru jemně za ruku, nebylo v něm ani stopy hněvu. Spěchal do haciendy, aby se mohl hned vydat za mladým Irem a omluvit se mu za slova, jež mu vzhledem k okolnostem mohla snad být prominuta.

Když oba zmizeli ve dveřích, zvedla se z křovisek, kde se až dosud skrývala, třetí postava a šla za nimi po kamenných schodech. Byl to jejich bratranec, Cassius Calhoun.

I on měl v úmyslu jít za mustangerem…

Tři jezdci se vydali té noci na pouť travnatou hebkou stepí. Prvý měl statného koně; krok, pružný i rázný zároveň, svědčil, že se jezdec může odvážit dlouhé cesty bez nebezpečí, že by kůň nevydržel. Sarape, visící mu trochu nedbale z ramenou, ho chránilo před noční rosou. Nebudil dojem, že by spěchal, že by někde musel být včas. Vyhlížel zamyšleně, jako by byl myšlenkami někde v minulosti, a nevšímal si světa kolem ani svého koně. Jel klidně prérií, až se ztratil v houstnoucím šeru – tam, kde se v dálce nořil do mlh měsíc.

Téměř v témž okamžiku, skoro jako by na tu chvíli čekal, vyjel z osady druhý jezdec a pobídl koně stejnou cestou. I on byl vyzbrojen proti nočnímu chladu. Na rozdíl od prvního jezdce však na něm bylo znát spěch, pobízel koně bičíkem i ostruhami. Zdálo se, že chce někoho dohnat. Byl to snad ten, kdo právě zmizel v dáli? Napovídalo to jezdcovo chování – chvílemi se nakláněl v sedle kupředu a pozoroval obzor před sebou, jako by očekával, že ho zahlédne proti obloze. I on zmizel, téměř v stejném místě jako jeho předchůdce, z dohledu komukoliv, kdo by ho byl z pevnosti nebo z osady zrakem sledoval.

Prazvláštní náhodou – byla-li to náhoda – se stalo, že právě v tomto okamžiku vyjel z onoho malého texaského městečka třetí jezdec a že i on se pustil, podobně jako první dva, rovnou do prérie. I on byl oblečen jakoby na dlouhou cestu. Kabátec nachové barvy ho skrýval téměř celého, splýval mu až na stehna a napůl zakrýval krátkou loveckou pušku, připoutanou šikmo k sedlu. Jel pomalu – i na poutníka to bylo pomalu. Přesto jeho chování ukazovalo, že má daleko ke klidu, a tím se trochu podobal druhému z jezdců, kteří vyjeli před ním.

V chování těchto dvou mužů byl však přece Jen rozdíl. Zatímco se spěchající jezdec zřejmě snažil někoho dostihnout, zdálo se, že poutník v nachovém kabátci se spíše snaží přiblížit se k němu nepozorovaně. Tu a tam se otáčel, někdy dokonce i napůl obrátil koně a pozoroval cestu, kudy právě přijel. Naslouchal, jako by se obával, že ho někdo sleduje. Jel ostražitě, až konečně také zmizel ve tmě.

O hodinu později a o deset mil dále od Fort Inge se vzájemné postavení tří jezdců podstatně změnilo. První z nich právě vjížděl do uličky či průseku v chaparralu, který se na obě strany táhl, až kam oko dohlédlo. Ulička se podobala průlivu a její hebký trávník kontrastoval s okolním temným houštím jako moře se souší. Zčásti ji osvětloval měsíc, asi tak půl míle. Pak se průsek zatáčel a temný les ho halil černým stínem.

Sám nespatřen ho uviděl v tu chvíli druhý z jezdců, teď již jen necelou půl míli za ním. Vydral se mu z úst výkřik, radostný výkřik, že konečně dostihl toho, koho deset mil tak usilovně sledoval. Pobídl koně k ještě rychlejšímu kroku a i on vjel do průseku, právě včas, aby ještě zahlédl prvého, jak mizí v zátočině. Bez váhání jel za ním a brzy zmizel na stejném místě.

Déle trvalo, než se přiblížil k průchodu, který vedl chaparralem, třetí a poslední z jezdců. Místo aby do něho vjel jako první dva, ostře zabočil a zajel na okraj lesa; zanechal pak koně mezi stromy, prošel houštím a vyšel na mýtinu pěšky. Kráčel obezřetně, stále se ohlížeje, až konečně došel k temné zátočině, kde podobně jako první dva. náhle zmizel v temnotě.

Uběhla hodina. Jednotvárný koncert nočních zvuků chaparralu, přerušený dvakrát kopyty koni a jednou krokem člověka, pokračoval svým tisícihlasým sborem. Tu byl přerván znovu zvukem, který byl překvapivější a který déle dozníval než ty, jež způsobil kůň nebo krok člověka.

Byl to výstřel, břeskný a jasný, ostré prásknutí pušky.

DĚSIVÝ JEZDEC

Zvon v Casa del Corvo dal druhé a poslední znamení k snídani. Před ním již hlas rohu svolával loudaly ze všech koutů plantáže. Černí nádeníci pracující poblíže se shromáždili kolem haciendy, posedali ve skupinkách na trávu nebo se uvelebili na rozházené klády a mluvili o kukuřičném chlebě a žitné kávě – hlavním svém jídle –. s takovým veselím, že nebylo pochyb o oblibě, jaké se u nich těšilo.

Plantážníkova rodina se shromáždila v sále a právě chtěla zasednout ke stolu, když se ukázalo, že nejsou všichni.

Henry scházel.

„Kde ten hoch může být?“ ptal se otec již počtvrté, klidně, jako by ani nečekal odpověď. „Pluto! Běž k Henrymu do pokoje. Jestli tam je, řekni mu, že už snídáme, že jsme už skoro po snídani.“

„Tam nejni, massa Woodley.“

„Tys tam už byl?“

„Jojo, byl. Teda nebyl sem v pokoji, byl sem ve stáji, abysem vopatřil massa Henrymu koně a dal mu žrát. Ale ta kobyla ve stáji nejni, jo. Už celý ráno tam nejni. Byl sem dneska vzhůru hodně brzy, a kobyla pryč, sedlo pryč, uzda pryč a massa Henry taky pryč.“

„Víš to jistě?“ zeptal se plantážník, jehož zpráva zneklidnila.

„Jistojistě, massa Woodley. Žádnej kůň kromě hřebce massa Kahuna nejni ve stáji. Strakáč je venku ve vohradě. A kůň massa Henryho nikde.“

„To ještě neznamená, že pan Henry není ve svém pokoji, běž se hned podívat!“

„Jojo, hnedka to bude, massa, ale uvidíte, že Pluto nenajde ničehož nic. Jó! Kde je ta kobyla, tam je i massa Henry.“

„Je to nějaké divné,“ přemítal plantážník, když se černoch odšoural z jídelny. „Henry si odjede, a v noci k tomu. Kam jen mohl jet? Nemohu přijít na nikoho, ke komu by se dalo jet na návštěvu v tak nerozumnou hodinu! Podle toho, co říkal černoch, je pryč asi celou noc. Bude asi ve Fort Inge, počítám, s tou mládeží. Snad ne nakonec v hospodě?“

„Ale ne, tam by přece nešel,“ vložil se do jeho samomluvy Calhoun. Zdálo se, že je Henryho nepřítomností zmaten stejně jako Poindexter. Zdržel se však jakéhokoliv pokusu o vysvětlení a jakékoliv zmínky a příhodě, jíž byl v noci svědkem.

Doufám, že on o tom neví nic, dumala mladá kreolka. Neví-li nic, může to zůstat tajemstvím mezi mnou a Henrym. Bratra určitě přesvědčím. Proč tu ale ještě není? Celou noc jsem na něho čekala. Dohonil asi Maurice a smířili se. Doufám aspoň, i když to třeba bylo v hospodě. Henry sice pití mnoho nedá, ale po tak bouřlivé scéně a po takovém pokání by nebylo divu, kdyby udělal výjimku. A kdo by mu to mohl mít za zlé? Však je v dobré společnosti.

Vtom se vrátil Pluto. Výraz jeho tváře naznačoval, že přináší nějaké závažné zprávy.

„Tak co?“ zvolal jeho pán nečekaje ani, až Pluto promluví. „Je tam?“

„Není, massa Woodley,“ odpověděl černoch a jeho hlas prozrazoval hluboké rozechvění, „není tam massa Henry. Ale – ale –,“ zaváhal. „Pluta to mrzí, jak je starej, ale massa Henryho kobyla je tam!“

„Jeho kůň? Prosím tě, snad ne v jeho pokojil“

„Ne, massa, ani ve stáji nejni, je venku, u hlavních vrat“

„Kůň je u vrat? Nu, a co tě na tom tak rmoutí?“

„Poněvač, massa Woodley, poněvač – poněvač ten kůň, teda kůň massa Henryho – poněvač ta kobyla…“

Dojem, který vzbudila Plutova slova a ještě více jeho chování, byl víc než znepokojující; nejen farmář, ale i jeho dcera a synovec spěšně vstali od stolu a odkvapili za černým kočím k vnějším vratům haciendy. Očekával je tam pohled, který všechny tři naplnil nejhroznějším tušením.

Jeden z černých otroků zaměstnaných na poli držel koně, osedlaného a s uzdou. Zvíře bylo ještě mokré rosou, zřejmě se o ně v noci nikdo nepostaral a nebylo ve stáji. Kůň odfrkával a hrabal kopyty, jako by právě unikl z nějaké rozčilující Scény, jíž byl nucen se účastnit.

Byl potřísněn barvou tmavší než vlhké skvrny od rosy, tmavší ještě než jeho vlastní temnohnědá srst. Celý hřbet měl těmito skvrnami poset a dolů k nohám mu běžely potůčky stejné barvy; také nápadné stříkance na sedle byly všechny stejné barvy, barvy sedlé krve.

Nikdo se nezeptal, čí krev to zbarvila sedlo. Všichni tři, jichž se to nejvíce dotýkalo, mysleli na něho: na svého syna, bratra, bratrance. Temně rudé skvrny, po nichž těkaly jejich zraky, zanechala krev z žil Henryho Poindextera. To byla jejich jediná myšlenka.

Pološílený otec po tomto kvapném – možná i ukvapeném – závěru se vyšvihl do zakrváceného sedla a odcválal do pevnosti. Calhoun ho na svém koni vzápětí následoval.

Pověst o tom se brzy roznesla. Spěšní poslové s ní vyjeli po proudu i proti proudu až, k nejvzdálenějším plantážím osady. Henry Poindexter, jemný hoch, který neměl nepřítele v celém Texasu, byl první obětí Indiánů! Kdo jiný než oni mohl prolít nevinnou krev? Jedině Komančové mohli být tak krutí.

Nikdo z jezdců, kteří se rychle shromáždili na prostranství před pevností, nepochyboval, že pachateli byli Komančové. Otázkou jen zůstalo, kdy a kde se to stalo.

Zaschlá krev odpovídala na první otázku. Ten, kdo ji prolil, musel být střelen nebo zasažen šípem v sedle. Skvrny byly převážně na pravé straně a vypadaly, jako by se o ně něco otřelo. To bylo vidět jak na sedle, tak i na plecích koně. Bylo to nepochybně jezdcovo tělo, jak se svažovalo k zemi.

Byli takoví, kteří se s jistotou vyslovovali i o době, kdy se to mohlo stát, staří hraničáři s bohatými zkušenostmi tohoto druhu. Podle nich nebyly skvrny ani deset hodin staré, jinými slovy řečeno byla krev prolita asi před deseti hodinami.

Teď bylo poledne. Vražda musela být tedy spáchána ve dvě hodiny v noci.

Kde se to však stalo? Kde hledat mrtvého?

A kde potom hledat vrahy?

Tyto otázky projednávali vojáci i osadníci, shromáždivší se narychlo ve Fort Inge. Poradu vedl major, nešťastný otec stál bez hlesu po jeho boku.

Kdo viděl Henryho Poindextera naposledy?

Obrátili se nejprve na jeho otce a bratrance. Otec spatřil syna u večeře a domníval se, že pak šel spát. Calhounova odpověď byla méně přímá a také méně uspokojivá. Řekl, že s bratrancem hovořil ještě v dost pozdních hodinách a že i on měl za to, že Henry pak již zůstal ve svém pokoji.

Do vyšetřování vniklo trochu světla z nečekané strany. Hospodský od Čilé vojny, který přišel do tohoto shromáždění nepozván, protlačil se zástupem a prohlásil, že ví něco, co právě chtějí zjistit: kdy byl Henry Poindexter viděn naposledy a kam odejel.

Obsahem Oberputzkerovy odpovědi v lámané angličtině bylo toho: Pozdě večer, tak jako již po několik předchozích nocí, vyjel si ven mustanger Maurice, který bydlel v hotelu od svého souboje s kapitánem Calhounem. Vrátil se v pozdní hodinu, a protože bylo dosud otevřeno – večeřela tam nějaká veselá společnost –, udělal něco, co již dlouho neučinil: požádal o účet, k Oberputzkerovu velkému překvapení ho zaplatil do posledního centu a se všemi svými věcmi z hotelu odjel.

„Snad na lov,“ soudil Obrpackal.

Nejdůležitější skutečnost si nechal hostinský na konec: dvacet minut po Mauriceově odchodu zabušil totiž na dveře „Heindrich Poindexter“ a dotazoval se po Maurici Geraldovi; když se dověděl, že odjel a kdy a kam asi, rozjel se mladý pán stejným směrem, jako by chtěl mustangera dohnat. Rozhodli se, že se vydají k Alamu pátrat po pohřešovaném nebo jeho mrtvole, najít Maurice mustangera a mstít možná dvě vraždy místo jedné.

Přestože výprava byla početná – značně početnější, než bývaly výpravy hledající ztraceného osadníka, postupovala velmi opatrně. Byl pro to dobrý důvod: Indiáni na válečné stezce. Brzy nato, když vjeli mezi stromy, zastavil se Spangler, který jel vpředu, u houštiny, jako by je čekal s čerstvou zprávou.

„Co je?“ vyptával se major, pobídl koně a dojel až ke stopaři. „Stopa?“

„To jo, pane majore, spousta stop. Tamhle v té měkkotě, vidíte?“

„Ano, kůň.“

„Dva koně, pane majore,“ opravoval ho stopař uctivě.

„Máš pravdu, jsou to dvě stopy.“

„Dál pak jsou dokonce čtyři, ale jsou jen od dvou koní. Vjeli kousek do průseku a pak se vrátili.“

„Nu, a co tomu říkáš, Spanglere?“

„Nevím,“ odpověděl Spangler, jeden z placených posádkových stopařů, „nebyl jsem zatím dost daleko. Zatím vím jen tolik, že tu byl někdo zavražděn!“

„Jaké důkazy pro to máš? Nalezl jsi snad mrtvolu?“

„Krev, celá louže krve, jako z bizona. Pojďte se podívat sám. Ale,“ dodal tlumeněji, „mám-li sledovat stopu jaksepatří, nařiďte ostatním, ať počkají, zvlášť ti, co jsou za vámi.“

Majorovo přání bylo samozřejmě rozkazem, kterému se podvolili i ti, jimž major nebyl nadřízeným.

Asi o padesát yardů dále se Spangler zastavil.

„Vidíte, pane majore?“ ukázal na zem.

„Jenom slepý by to neviděl,“ odpověděl důstojník. „Máš pravdu, jestli je to lidská krev, tak už asi ten, kdo ji prolil, není mezi živými.“

„Je mrtev! Byl mrtev dřív, než tahle krev zčernala.“

„Kdo myslíš, že to byl?“

„Ten, koho hledáme – syn toho starého pána. Proto jsem nechtěl, aby jeli dál.“

„Jistě tuší nejhorší. Stejně se to musí dovědět.“

„To máte pravdu, pane majore. Ale nejdřív bychom měli zjistit, jak byl ten mládenec zabit. To mi není jasné.“

„Jak? Byli to přece Indiáni! Komančové, ne?“

„Ani zdání!“ odpověděl zvěd s jistotou.

„Chm – jak to víš, Spanglere?“

„Protože kdyby tu Indiáni byli, bylo by tu čtyřicet stop, a ne čtyři, a ještě jen od dvou koní.“

„V tom je kus pravdy. Nezdá se, že by se sem odvážil ojedinělý Komanč, dokonce už ne za skalpy…“

„Nejen Komanč, pane majore, tuhle vraždu nespáchal žádný Indián. Je to dvojí stopa průsekem: jak vidíte, oba koně byli okováni a jsou to tíž, kteří se vraceli zase zpátky. Komančové nejezdí na okovaných koních, leda když je ukradnou. Na těchto jeli běloši. Jednu stopu zanechal mustang, velký mustang, druhý byl kůň amerického původu. Když jeli na západ, byl první mustang, když se vraceli, byl mustang vzadu, třeba se dá těžko říci, o kolik asi pozadu. To bych mohl říci přesněji, kdybychom jeli až k místu, kde se oba obrátili. Nemůže to být daleko.“

„Pojeďme tedy,“ souhlasil major. „Nařídím lidem, aby zůstali, kde jsou.“

Asi o čtyři sta yardů dále stopa končila. Oba koně, jak již bylo známo, se vraceli po své vlastní stopě. Dříve však se zastavili a zůstali nějakou chvíli stát pod korunou širokého stromu. Svědčila o tom podupaná tráva.

Stopař slezl z koně a pečlivě prohlížel půdu.

„Byli tu spolu,“ řekl po několikaminutovém zkoumání. „A hezkou chvíli, třeba žádný z nich nesesedl. Bylo to docela přátelské, to je na tom nejdivnější. Pohádat se museli až pak.“

„Jestli je pravda to, co říkáš, Spanglere, pak jsi úplný čaroděj. Jak to u všech všudy můžeš vědět?“

„Podle stop, pane majore. Je to docela jednoduché. Vidím, že se obě stopy mnohokrát překrývají, to ukazuje, že tady spolu stáli a že zvířata byla neklidná a přešlapovala sem a tam. Pokud jde o tu dobu – bylo to nejmíň tak dlouho, než vykouřili každý jedno cigáro.“

Stopař se sehnul, zvedl dva oharky doutníků a podal je majorovi. „Člověk nekouří s někým, komu chce podříznout krk anebo prostřelit za chvíli hlavu. Hádka mezi nimi musela začít až potom, když už cigára vykouřili.“

„A jsi přesvědčen, že ten, kdo byl zavražděn, byl Poindexterův syn?“

„To ne, zdaleka ne. Jenom jsem přesvědčen, že kůň, na kterém teď ten starý pán jede, je jeden z těch, kteří zde zanechali dnes v noci stopy – je to ten americký. Porovnal jsem stopy. A jestli na něm opravdu jel mladý Poindexter, obávám se, že to pro něho vypadá dost špatně. Ošklivé na tom je to, že ten druhý jel za ním!“

„Máš snad nějaké podezření, Spanglere, kdo to mohl být?“

„Ani stín, pane majore; kdyby také nebylo toho, co nám řekl Obrpackal, ani bych si na Maurice nevzpomněl. Pravda, stopa je od okovaného mustanga, ale já nevím, jestli to byl zrovna mustang, že? Ten Irčan není někdo, kdo by si dal tak hned něco líbit; ale stejně málo se na něho hodí tohle – jestli to doopravdy byla chladnokrevná vražda.“

„Jsem stejného názoru jako ty. Byl-li Poindexter zabit, a to Mauricem Geraldem, mohlo to být jen v poctivém a otevřeném boji, a chlapec zkrátka podlehl. Tak si to vysvětluji já. Pokud jde o zmizení mrtvoly – kdo ztratil ty dva litry krve, tak už jistě nežije –, s tím si rady nevím.“

„Musíme jít po stopě tak jako tak, snad nám to nějaké rozumné rozluštění přinese. Mám tedy starému pánovi říci, co si o tom myslím?“

„Snad ještě ne. Ví už stejně dost. Snese to alespoň lehčeji, dozví-li se to postupně. Neříkej, co jsme viděli. Najdeš-li zpáteční stopu obou koní za místem, kde jsme našli krev, zařídím to tak, aby šli všichni za námi.“

Stopař odjel zpátky na mýtinu v chaparralu. Ostrým hvizdem dal po slíbené době znamení. Na tento signál dal vůdce výpravy, který se mezitím vrátil k ostatním, rozkaz jít dál.

Sotva vjeli na jednu z mýtin, vyplašili z křovisek krásného tvora v žlutém kožichu posetém zářícími tmavšími skvrnami, s hladkým oblým tělem na pružných nohou a dlouhým zužujícím se ocasem; pravý vzor mrštnosti, vzácný i v těchto odlehlých končinách – jaguára. Právě pro svou vzácnost se stal pro střelce nejžádoucnější kořistí, a tak, nehledíce k vážnému poslání výpravy, dva z jejích členů neodolali pokušení vystřelit na utíkající zvíře z pušky.

Byl to Cassius Calhoun a mladý plantážník jedoucí po jeho boku.

Jaguár klesl mrtev, kulka ho zasáhla do hřbetu a vnikla mu podélně do páteře. Kdo z nich se mohl chlubit zásahem? Hlásil se k němu Calhoun i mladý plantážník. Rány byly vypáleny současně a jenom jedna z nich jaguára zasáhla.

„Dokáži vám to,“ tvrdil sebejistě bývalý důstojník, slézaje vedle jaguára z koně a vytahuje nůž z pochvy. „Jak vidíte, pánové, má zvíře kulku ještě v sobě. Je-li to moje kulka, najdete na ní mé iniciály – CC – a srpeček. Odlévám si kulky tak, abych poznal vždycky svůj zásah.“

Jeho vychloubačný pohled, s nímž držel vyňatou kulku všem na obdiv, hlásal, že mluvil pravdu. Několik zvědavců přijelo blíže a prohlíželo si kulku. Byla skutečně odlita se znamením, o němž Calhoun hovořil, a tak spor skončil v neprospěch mladého plantážníka.

Brzy dohonila společnost stopaře, který čekal, aby je vedl po čerstvé stopě. Nezanechávali ji již dva koně, ale jen jeden. Nešla přímo, jako by mělo zvíře pobízené určitou cestou; tu a tam kličkovala, chvílemi se vracela, pak šla kupředu a opět kroužila, jako by kůň neměl jezdce nebo jako by jezdec spal.

Mohla toto být stopa s jezdcem v sedle, s vrahem, který prchal z místa činu, svědomí ještě rozbouřené zločinem? Spanglerovi se to nezdálo. Nevěděl, co si o tom myslet. Byl víc než zmaten. Přiznal se k tomu i majorovi.

Pohled, který se brzy nato naskytl Jeho očím a současně i očím každého účastníka této výpravy, nejenže nepomohl záhadu objasnit, ale učinil jí ještě nevysvětlitelnější. A víc než to. Co dosud bylo jen nejasnou příhodou, co bylo předmětem dohadů a úvah, změnilo se náhle v děsivou záhadu, v přízrak tak hrozný, jaký může vykreslit jen víra v nadpřirozeno.

Nelze však říci, že tento úděs byl bezdůvodný.

Naráz zastavili koně, tak náhle, jako by se na krok před nimi otevřela propast.

Slunce již bylo nízko nad obzorem, téměř se dotýkalo palouku. Stálí tváří k západu, žhnoucí kotouč měli právě proti sobě. Jeho rudé světlo je bodalo do očí a bránilo jim pohlédnout k západu pozorněji.

Přece však tam spatřili zcela jasně neuvěřitelné zjevení: koně s bezhlavým jezdcem!

Bezhlavý jezdec, ať již to byl přízrak nebo ne, právě vjížděl do průseku, nedaleko od místa, kudy stezkou přijela výprava. Zastavil však téměř ve stejném okamžiku jako oni. Stál a pozoroval je se stejnou nedůvěřivostí jako oni jeho. Na obou stranách bylo ticho, slyšel bys upadnout na zemi i oharek doutníku. V tuto chvíli měli ti nejodvážnější čas prohlédnout si záhadnou postavu. Viděli však pouze to, že kůň byl velký, ušlechtilého držení a že nesl jezdce. Postavu muže nebylo tak dobře vidět, z ramenou mu volně splýval jakýsi plášť.

Byl to přízrak? Nemohl to přece být člověk!

Žádnou barvu nebylo možno rozeznat, ani mužova oděvu, ani srsti jeho koně. Jenom obrys byl patrný, černá silueta na zlatém planoucím nebi. Ten si mohli prohlédnout ze všech stran, ať však k nim byl přízrak obrácen čelem, ať stál bokem nebo se otočil zády, stále to byl týž nevysvětlitelný zjev – jezdec bez hlavy!

Náhle se kůň otočil, zařičel, až se zdálo, že se vzduch i země zachvěly, a tryskem vyrazil, až nakonec zmizel, jako by přímo projel oslnivě zářícím kotoučem.

Ten, kdo projel pustinami jižního Texasu, nemohl nezažít dost běžnou podívanou – pohled na hejno kroužících supů. Stovka i více jich bývá v hejnu, spouštějí se velkými kruhy nebo širokou spirálou, hned se dotýkají téměř trávy nebo větví chaparralu, hned zase stoupají, nadnášeni silou vzdušných proudů. Slet těchto zlověstných ptáků napovídá, že kdesi pod nimi na zemi leží padlá zvěř nebo snad člověk, že je mrtev nebo umírá.

Asi čtvrt míle od místa, kde se kopyta hluboko vtiskla do krví prosáklé půdy, leželo na zemi nataženo to, co supy lákalo. Nebyla to zdechlina, nebyl to čtvernožec, byl to muž.

Ležel na zádech s tváři obrácenou k obloze, nic ho nechránilo před slunečním žárem. Jeho údy byly nepřirozeně rozhozeny po kamenité půdě, jako by jimi již nevládl.

Byl mrtev?

Supové se přece jen mýlili, když tak usuzovali podle vnějších znaků. Snad bodavé světlo, které se mu opřelo do nezastíněných zraků, snad vědomí navracející se po dlouhých mrákotách způsobily, že muž konečně otevřel oči dokořán.

Pozvedl se na lokti a zmateně se rozhlížel.

Supové se vznesli do výše a tam kroužili dál.

Oslepovalo ho slunce. Neviděl nic, dokud si nezastínil zrak rukou.

„Stromy – a kamení – proto mě tak bolí všechny kosti!“ šeptal si. „Chaparral… jak jsem se sem dostal? Ach, už vím. Narazil Jsem hlavou na strom – a tamhleta větev mě shodila ze sedla.“

Pokusil se zvednout, nepodařilo se mu to však. Levá noha byla oteklá v koleně, buď byla vymknutá, nebo bylo koleno roztříštěno.

„A kde je kůň? – Pryč, samozřejmě. Teď už bude dávno ve stáji v Casa del Corvo. O toho se nemusím starat. Stejně bych se nedostal do sedla, i kdyby tu stál vedle mne. A co ten druhý?“ dodal po chvíli. „Kriste, to byla podívaná! Není divu, že se pode mnou kůň splašil.“ Oddychoval.

Minuly dvě hodiny a nic se nezměnilo. Celou tu dobu se chaparralem ozývalo jeho halekání. Pak ustal i v tom, přesvědčen, že není nablízku nikdo, kdo by ho mohl uslyšet.

Křikem mu vyschlo v krku a to uspíšilo příchod žízně; záhy se stala tak palčivou, že přehlušila i jeho zranění.

„Musím se dostat k vodě,“ přemítal v bolestech, „jinak tu zajdu.“

Začal se plazit houštinou po kamenitém svahu. Táhl zraněnou nohu za sebou, podobaje se nějaké obrovité zchromlé ještěrce s přeraženou páteří.

Urazil asi čtvrt míle, když ho napadlo, že by mohl postupovat ještě jinak. Vytáhl z pochvy svůj nůž, bowie, uřízl doubek a přiřezal si z něho hrubou berlu, využívaje vidlice jako opory. Pak se zvedl, opřel si vidlici i o podpaží a pokračoval v hledání. Když tak ušel s četnými přestávkami asi míli, narazil na stezku, kterou vyšlapala zvěř napříč chaparralem. Byla sotva znatelná, zato však přímá; důkaz, že vede k nějakému často navštěvovanému místu, s největší pravděpodobností tedy k vodě – k potoku, jezírku nebo pramenu.

To všechno mu dobře posloužilo. Neohlížeje se již na slunce ani na svah, pustil se po stezce; chvílí se belhal o berle, chvíli opět, když ho berla unavila, lezl po rukou jako dříve.

Radostné naděje, které v něm vznítí objev stezky, brzy opět pohasly. Stezka byla slepá! Jinými slovy – končila na mýtině obklopené neproniknutelným houštím. S ohromením zjistil, že zřejmě šel opačným směrem, že cesta k vodě vedla od mýtiny na druhou stranu, odkud on přišel! Nezbylo než se vrátit.

K dovršení svých muk zjistil, že zraněnou nohou brzy nebude moci pohnout. Otok dosáhl ohromných rozměrů. S každým krokem projela nohou ostrá bolest. Co když se mu nepodaří dojít až k potůčku, i kdyby náhodou šel správným směrem? Pak je konec všem nadějím. Mohl by rovnou zalézt do houšti a zemřít tam.

Ale smrt by nepřišla hned. Ani na vymknutou nohu, ani na ránu do hlavy se tak rychle neumírá, třeba ho hlava tak nesnesitelně bolí. Hrozí mu horší smrt, smrt ve své nejkrutější podobě: zdlouhavá muka žízně.

Toto pomyšlení ho vybičovalo k dalšímu úsilí. Plahočil se dál, zvolna jen a s bolestí, ale přece.

Černí ptáci, kroužící ve výši, drželi s ním krok, ať se belhal, plazil, nebo odpočíval. Už byli přes míli vzdáleni od místa, kde se ho poprvé supové museli vzdát. Jeho oděv šustil a škrábal o trnitý porost podél stezky a tu a tam se ozývalo jen slabě volání; to v něm dohasínala naděje, že ho snad přece někdo uslyší. Byl téměř na pokraji zoufalství – téměř ho již překročil, neboť po chvíli marného volání se zhroutil na zem, zoufalý a bez vůle jít dál.

Nepochybně ho tato náhodná poloha spasila. Ležel s uchem na zemi a zaslechl zvuk, který by byl jinak určitě unikl jeho pozornosti. Byl slabounký, ale přece ho poznal, byl to ten zvuk, po němž tak úporně napínal sluch, zurčení běhuté vody. O deset minut později ležel natažen na trávě na břehu křišťálového potůčku a nemohl pochopit, že mu nedostatek vody mohl působit tak nepopsatelné utrpení.

Znovu jsme v mustangerově chatrči. Vidíme zase jeho druha, jak sedí rozkročmo na židličce uprostřed místnosti. Pes leží na kůži před krbem, čenich téměř zabořen do uhlíků. V jednom se však tento známý obraz na první pohled změnil.

Různé drobnosti, jež zdobívaly stěny, zmizely. Z háku se ztratila dvouhlavňová puška, na kolíku již nevisí stříbrný pohár, lovecký roh ani šňůra na psa. Kdosi sňal sedlo, uzdu, provazy i sarape. Chybějí knihy, inkoust, papír i pera. Několik balíků poskládaných po zemi a nacpaný kožený vak prozrazují, proč se tak stalo. Zřejmě je všechno přichystáno k odjezdu. Uprostřed toho všeho nepořádku zachoval si jen jeden předmět své místo: demižon. Phelim ho měl neustále na očích.

„Ach ty zlato moje,“ velebil nádobu. „Pěknej pohled je na tebe, úplná krasavice jsi. Ouplně k zulíbání! Nemáš nic proti tomu, viď? A neprozradíš mě, že ne? já jenom kapánek, jenom trošíčku. To nemůže uškodit. To mi pán jistotně vodpustí, když si jen pomyslí, co jsem měl za dřinu s tím balením, jak se mi přitom prášilo do krku. A pak, vždyť už tu měl dávno být, už deset hodin je to! Při svatým Patrikovi, aspoň přivonět si musím! Jen lež, Tara, lež, já nikam ven nejdu.“

Jak vykročil ke dveřím, zdvihl se i ohař. Phelim však šel pouze obhlédnout stezku vedoucí k jacale a ujistit se, že ho jeho pán nevyruší v zamýšlených počinech s demižónem.

Upokojil se, vzduch byl čistý. Vklouzl opět do chatrče a rovnou k demižonu. Odzátkoval džbán, pozvedl ho ke rtům a polkl o něco víc než svou „trošičku“.

„Při všech svatejch andělech a čertech, co to jen mohlo pána zdržet? Snad se mu nic nestalo, pro pět ran! Copak by s tebou bylo, pejsku? A co se mnou? To by nebylo z Ballyballaghu nic, leda bychom zaplatili za přeplavbu těmihle pánovými poklady.“

Místo aby se vrátil na svou sedačku, dostal nový nápad: Jít se podívat ven, zda se už pán konečně nevrací. Následován psem prošel údolím a vystoupil jednou z příkrých strží až na okraj pláně. Viděl odsud na celou pustou rovinu, táhnoucí se asi míli k východu. Slunce měl v zádech, viselo již nízko nad obzorem, ale dosud plálo na bezmračné obloze. Tu a tam čněl nad plání ježatý obrys zatoulaného kaktusu nebo osamělého stromku juky. Jinak byla pláň holá a ani kojot by ji nemohl přeběhnout nepozorován. Daleko vzadu byla sotva patrná temnější čára lesa, to bylo tam, kde přetínal pustinu pruh chaparralu nebo zalesněné koryto potoka.

Galwayan upřel zraky směrem, odkud očekával pána. Netrvalo dlouho a hlídkování bylo odměněno úspěchem. Spatřil jezdce vyjíždět z protějšího lesa; směřoval přímo k Alamu. Byl ještě téměř na míli daleko, ale i na tuto vzdálenost poznal věrný služebník svého pána. Pruhované sarape zářilo jasnými barvami – byla to pravá vlněná přikrývka kmene Navajů, kterou si Maurice brával na cesty – nebylo možné nepoznat ji. Křiklavě rudé, bílé a modré pruhy se v paprscích zapadajícího slunce ostře odrážely od chmurných tónů pusté pláně.

Jen jedno bylo Phelimovi divné: že si ji pán přehodil přes ramena za tak dusného večera, místo aby ji složil a připoutal k sedlu.

„Není to divný, Tara? Horko je, že by se daly řízky na kamnech smažit, a pánovi je to málo. Snad se nám nenastyd v tý díře u Obrpackala? Ani čuníka bych do tý hospody nezavřel. To je naše chalupa proti ní hotovej palác.“

Na chvíli zmlkl a pozoroval každý pohyb jezdce, který se stále blížil a už nebyl ani půl míle vzdálen. Když se opět ozval, mísilo se v jeho hlase překvapení s radostí, ba dokonce, jak se zdálo, s těžko potlačovaným veselím.

„Matko Mojžíšova!“ zvolal, „co to jenom pán dělá? Nestačí mu, že má sarape přes rameno – von si ho dal až přes hlavu! To von nás chce překvapit, chce si z nás vystřelit, Tara. No ale povedlo se mu to, vypadá to docela tak, jako by neměl hlavu. Namouduši že jo! Svatá Panno, co to má znamenat? To by jednoho dovopravdy vyděsilo, kdybych nevěděl, že je to pán! Ale – je to pán? Na pána je to nějaký krátký! Kdepak to tu hlavu má? Svatej Patriku, spas nás vod zlýho, vždyť pod tou dekou žádná hlava nemůže bejt! Copak to má znamenat, Tara?“

Jeho tón se opět změnil. Byl už na samé hranici děsu – a ten se mu jevil i na tváři.

Byl-li Phélim překvapen tím, co již spatřil, ohromilo ho ještě více to, co uviděl nyní. Jak pes zaštěkal, ryzák – v kterém Phelim jíž před hezkou chvílí poznal pánova koně – ostře zabočil a pustil se klusem zpátky přes pláň! A při této otáčce Phelim zahlédl – nebo se to alespoň domníval – něco, co ho nejen vyděsilo, ale co mu téměř zmrazilo krev v žilách a před Čím se roztřásl od hlavy až k patě. Byla to hlava, jezdcova hlava; místo aby byla tam, kam patřila, na ramenou, držel ji jezdec v ruce u sedla. Jak se k němu kůň obrátil bokem, Phelim zahlédl – nebo se to alespoň domníval – obličej: bledý, potřísněný jezdcovou krví, napůl skrytý za huňatou kožešinou na pouzdru pistole! Víc nespatřil. V příštím okamžiku už byl obrácen zády k pláni a řítil se dolů roklí; co mu jen zesláblé nohy stačily.

Nadešla půlnoc, ale s měsícem na nebi se podobala spíše jitru. Jeho světlo ozařovalo zemi, tu a tam proniklo až do stínu pod stromy širokým stříbrným pruhem.

Cestou, na níž se měsíc střídá se stínem, jede hlouček jezdců a světlu se spíše vyhýbá. Není početný, jezdci jsou jen čtyři, a přece je na ně hrozivý pohled. Rumělka ohnivě zářící na jejich nahé kůži, pruhy i skvrny vytetované na tvářích, nachová pera trčící nad hlavami a lesk zbraní, které mají v rukou, to vše prozrazuje divokou a nebezpečnou sílu. Mají na sobě válečný kroj. I válečné zdobení je prozrazuje – kolem spánků řemínek a za ním zastrkána orlí péra. Jejich hruď i ruce jsou nahé a jen podle kalhot z bizoní kůže a nalíčení lze usoudit, že jsou to texaští Izmaelité na výpravě za lupem. Nemůže to být nikdo jiný než Komančové, a proto přicházejí ze západu.

A kam jdou? Cílem jejich výpravy je zřejmě jacale Maurice Geralda.

Čtyři Komančové se přikradli ke dveřím. Přikrčení je prohlížejí. Jsou zavřeny, ale po stranách jsou škvíry. Divoši k nim tisknou uši – všichni současně – a tiše stojí a naslouchají.

Ani hlásku, ani zachrápání, ani dechu.

„Je možné,“ říká vůdce nejbližšímu za sebou, šeptem sice, ale zato zcela spisovnou kastilštinou, „je docela možné, že se ještě nevrátil domů. Ačkoliv podle toho, kdy vyrazil, měl by tu už dávno být. Že by si byl opět vyjel ven? Teď si vzpomínám: Vzadu je přístřešek pro koně. Je-li doma, pak je vzadu také jeho kůň. Zůstaňte tady, camaradas, půjdu se podívat.“

Šest vteřin mu stačilo na prohlídku nouzové stáje. Kůň v ní nebyl.

O nic déle netrvala prohlídka stezky, která k ní vedla. Žádný kůň tudy nešel, alespoň ne nedávno.

Jakmile to zjistil, vrátil se vůdce k svým lidem, kteří stále ještě stáli před chatrčí u dveří.

„Maldito!“ zaklel nahlas, „není tu a nebyl tu dnes vůbec.“

„Neměli bychom se jít dovnitř přesvědčit?“ navrhl jeden z válečníků rovněž dobrou španělštinou. „Nic se nestane, když se podíváme, jak si to tu irlandés zařídili.“

„Zcela určitě!“ odpověděl třetí, stejně zběhly v užívání jazyka Cervantesova. „I na jeho špíž se podíváme. Mám hlad, že bych snědl i syrové maso.“

„Por Dios!“ dodal čtvrtý, hovoře rovněž oním zvučným jazykem. „Slyšel jsem, že má i svůj sklípek. Je-li to pravda…“

Vůdce nečekal, až jeho bojovník svou domněnku vypoví. Pomyšlení na sklípek mělo na něho zřejmě podivuhodný vliv – pobídlo ho k činu. Strčil nohou do dveří a chtěl je vyrazit.

Odolaly však jeho úsilí.

„Caramba! Jsou zastrčeny zevnitř! Aby se tam nikdo nedostal, když jsou domácí pryč. Lvi, tygři, medvědi, bizoni – nebo snad Indiáni, chachá!“

Kopl do nich znovu a silněji. Dveře zůstaly zavřeny.

„Jsou zataraseny něčím těžkým. Kopáním nic nepořídíme. Nevadí, však se podíváme, co to uvnitř je.“

Indián vytáhl z pochvy mačetu a vyřízl otvor do kůží, jimiž byl potažen lehký rám dveří. Pak strčil do otvoru ruku a opřel se o zavazadla. Brzy byla odstrčena a dveře se otevřely. Nejprve dovnitř vnikl široký pruh měsíčního světla a pák Indiáni; posvítil jim na cestu a umožnil jim rozhlédnout se kolem.

Na podlaze uprostřed místnosti ležel muž!

„Carajo!“

„Spí?“

„Musí být načisto mrtvý, když nás neslyšeli“

„Ani to, ani ono,“ odpověděl vůdce, když se k němu sehnul a prohlédl si ho, „je ožralý, jak zákon káže – borracho – embriagado! je to služebník toho irlandése.“

Co mohou chtít čtyři Komančové od mustangera Maurice?

Rozhovor prozrazuje jejich úmysly: nedělají mezi sebou žádné tajnosti s tím, proč sem přišli. A prozrazuje, i kdo je vůdce a kdo jsou ostatní Indiáni: El Coyote a jeho banda.

„Co s tímhle? Nebylo by dobře ho umlčet?“ navrhl krvežíznivý Barajo a ukázal na Galwayana, který naštěstí netušil, co se nad ním vznáší.

„Mrtví nemluví!“ dodal jiný ze spiklenců a opakoval toto přísloví v řeči, která je zrodila – anglicky.

„Mluvil by mrtvý víc než živý,“ odsekl Díaz. „Ostatně nebylo by to k ničemu. Zticha je takhle dost, hastroš. Jen ať se vydovádí, chci jen život jeho pána. A jde se, Barajo! Váyase! Váyase! Na koně! Nikdo nevíme, kdy sem na nás don Mauricio vtrhne. Nesmí se nám stát žádná nehoda. Takovou příležitost už nikdy nebudeme mít. Běžte na své místo nad roklí. Odtamtud uvidíte na celou planinu. Nemůže se k vám přiblížit, aniž ho spatříte, když je takový měsíc jako dnes. A jak ho uvidíte, pospěšte nám o tom říci. Ať máme čas dostat se až pod cypřiš.“

Ostatní se usadili uvnitř v chatrči,– světlo si již opatřili. Lidé jejich druhu a povolání mívají obvykle nástroj na zabíjení času vždy s sebou. Ve chvíli měli mezi sebou hrubý stůl a na něm ne večeři, ale balíček Španělských karet, které každý mexický vagabundo nosí pod svým sarape. El Coyote je bankéřem. Od kožených stěn se odrážejí výkřiky „Caballo en la puertal“ a „Soia gánaí“ – „Královna je v bráně“ a „Vyhrává kluk“. Z hrubého stolu jsou shrabovány stříbrné dolary a jejich jasný cinkot kontrastuje s tichým šustěním karet.

Tu náhle přerušuje hru výkřik daleko silnější. Je to zaječení pijáka, který se probral z obluzení a poprvé. spatřil, kdo s ním sedí v jacale pod stejnou střechou.

Hráči vyskočili a vytasili mačety. Phelim měl pěknou vyhlídku, že bude napíchnut na tři kusy toledské ocele zároveň.

Zachránila ho čirá náhoda – další vyrušení, které změnilo úmysly všech tří. Ve dveřích se objevil Barajo, sotva lapající po dechu.

„Už jde – už je nahoře –na začátku rokle – honem, pospěšte sil“.

Galwayan byl zachráněn. Nebyl čas ho zabíjet, i kdyby to stálo za to. Převlečení Mexikáni si však zřejmě nemysleli, že by to za to stálo. Nechali ho upadnout znovu v přerušený spánek a spěchali za výnosnější vraždou.

Roklina je v šeru stejně jako údolí dole, zastíněné vysokými stromy.

Jenom na jednom místě zalévá měsíční světlo palouk, je to úzký pruh vedle hlubokého stínu, jenž skrývá vrahy. Naneštěstí nevede cesta vyhlédnuté oběti tudy, ale právě pod klenbou cypřiše.

„Nezabíjejte ho!“ nařizuje Miguel Díaz polohlasně svým lidem. „To nespěchá. Chci ho dostat živého – asi tak na hodinu. Mám pro to své důvody. Chyťte ho i jeho koně. Nebezpečí žádné nehrozí, bude překvapen a nepřipraven. Bude-li klást odpor, musíme ho odstřelit, ale to mi nechte první ránu.“

Spojenci mu to slíbili.

A brzy měli příležitost osvědčit, že svůj slib mínili vážně. Ten, na kterého čekali, sestoupil konečně až na dno rokliny a vjel do stínu cypřiše.

„Abajo las armád! A Sierra! – Zbraně pryč! Na zem!“ křičel El Coyote, vyrazil vpřed, uchopil koně za uzdu a ostatní tři se vrhli na muže v sedle.

Žádný odpor, žádná rána, ani čepel se nezaleskla, neozval se výstřel ani slovo protestu!

Spatřili muže stojícího v třmenech. Dotkli se rukama jeho údů, jež se zdály být z masa a krve, a přece necitelné ke každému dotyku!

Jen kůň se vzpíral. Zvedl se na zadních, couvl a táhl útočníky za sebou. Zavedl Je až na světlo, tam, kam mezi stromy svítí měsíc.

Milosrdné nebe! Co to znamená?

Útočníci koně pouštějí a uskakují s výkřikem, jenž zazněl jednohlasným tónem divoké hrůzy!

Ani chvíli se nezdrželi pod cypřišem, dali se na útěk, co jim nohy stačily, až k houštině, kde uvázali své vlastní koně.

Jako pominutí vskočili do sedel a pryč!

Spatřili to, co již ochromilo hrůzou statečnější srdce, než byla jejich – jezdce bez hlavy!

Spangler se svými zbylými společníky zůstal na místě, které vybral major za tábořiště. Nebylo jich ani tucet.

Někteří zůstali ze zvědavosti, jiní z přátelství. Byli to povětšině mladíci a synkové plantážníků. Zůstal s nimi i Calhoun; uznali ho za svého vůdce, třebaže se mlčky rozumělo, že poslouchat je třeba Spanglera – stopaře. Místo aby šil po odchodu ostatních spát, shromáždili se kolem hučícího ohně, rozdělaného již na mýtině.

Mnozí z těch, kdo odjeli, nechali tu své rance s jídlem i zbytky svých lahví, neboř viděli, že je sami už nebudou potřebovat. Kořalky bylo dost, i kdyby se bylo pilo celou noc.

Zdálo se, že Calhouna tísní chmury více než kohokoliv jiného ze zbylých společníků. Seděl zamračený ve stínu stromů opodál ohně; od chvíle, kdy odjeli dragouni, nepromluvil slova. Nezdálo se ani, že by měl chuť připojit se k ostatním, kteří se vyhřívali u ohně a popíjeli. Bývalý důstojník od dobrovolníků byl poslední, kdo ulehl do trávy.

Byl-li však poslední, kdo ulehl, byl zato první, kdo vstal. Sotva pitka skončila, sotva chrápání jeho společníků prozradilo, že všichni usnuli, zdvihl se a opatrně se odkradl z jejich středu.

Kradmým krokem došel až na okraj tábora, kde stál přivázán jeho kůň. Uvolnil uzdu a přehodil ji zvířeti přes krk. Vyšvihl se do sedla a neslyšně odjel.

Nic z toho neukazovalo, že by byl Calhoun opilý. Všechno naopak svědčilo o tom, že má hlavu zcela jasnou a že jde za zcela určitým cílem.

Postranní stezkou dojel Calhoun až k průseku, čtenáři již známému. Právě do něho chtěl zabočit, když spatřil, že není jediným jezdcem, který v tuto pozdní hodinu projíždí chaparralem. Někdo mu přijížděl vstříc, rovněž na koni, ne však zvolna jako on sám, ale rychlým klusem.

Nemohl to být žádný omyl. Bledé měsíční paprsky, jež stříbřily jezdcova ramena, neodrážela žádná tvář nad nimi ani mezi nimi. Nemohl to být klam šálivého světla luny. Stejný obraz spatřil přece Calhoun i ve sluneční záři – bezhlavý jezdec!

Teď uviděl ještě víc:– hlava, která scházela na ramenou, byla poloskryta za huňatými pouzdry pistolí! Poznal i koně – pruhované sarape na jezdcových ramenou – chrániče na jeho nohou – celý postroj – celý majetek mustangera Maurice!

Měl dostatek času všimnout si každé podrobnosti. Hrůza ho přikovala tam, kde stál, na rozcestí, kam dojel postranní stezkou. Zdálo se, že i jeho kůň s ním sdílí stejný pocit. Celý se třásl, ale nepokusil se uprchnout; ani tehdy ne, když před nimi bezhlavý jezdec zastavil na okamžik svého koně, odfrkujícího a vzpínajícího se, a okamžik postál před vyděšenou dvojicí.

Až když ryzák divoce zaržál, když se jako ozvěnou ozvalo zavytí psy, který běžel ryzákovi v patách, a když se opět pustili klusem dál průsekem, až tehdy našel hrůzou ochromený Calhoun řeč.

„Bože na nebesích,“ vyrazil rozechvělým hlasem, „co to jen znamená? Je to člověk, nebo je to nějaký přízrak, kdo se mi tu vysmívá? Copak ten celý den byl jenom sen? Nebo jsem se snad pomátl? Copak jsem blázen? Copak jsem zešílel?“

Ať měl co chtěl v úmyslu, zanechal všeho pátrání, škubl uzdou, obrátil koně a jel zpátky tam, odkud přijel – jen rychleji –, a nezastavil se, dokud se nedostal do tábora.

Přikradl se pak k ohni a ulehl mezi dřímající společníky – ne k spánku, ale aby byl aspoň mezi nimi; třásl se po celém těle až do úsvitu a vyděšeně se ohlížel očima zapadlými ve ztrhané bledé tváři.

Nad Texasem se již snášely nachové stíny soumraku, když se raněný muž, jehož namáhavou cestu chaparralem jsme sledovali, dostal až k potůčku. Když uhasil vrchovatě žízeň, natáhl se na trávu. Napětí, jež ho tak dlouho a vytrvale mučilo, povolilo. Noha už nebolela, byl však příliš unaven, než aby mohl jasně myslet na budoucnost.

Že by se z tohoto místa dostal sám, bylo prostě vyloučeno. I nejmenší pohyb mu působil bolest, a to mu neustále připomínalo, že odejít je holá nemožnost. Nezbývalo než zůstat, kde byl. Smířil se s tím a natáhl se opět na trávník, odhodlán trpělivě čekat.

Ale – co jen se to ozývá, takový zvláštní zvuk! Jako by po písčitém břehu potůčku cupaly nesčíslné tlapky doprovázené zrychleným dechem rozčilených zvířat.

Ohlédl se.

„Ach, to jsou jen kojoti,“ bylo jeho první pomyšlení, když spatřil dvacet třicet těchto tvorů pobíhat sem a tam po obou březích potůčku a posedávat v trávě.

Až dosud nepocítil k této zbabělé šelmě nic než pohrdání. Jeho klid se však změnil, když si povšiml jejich pohledů a postoje. Oči jim plály, postávali hrozivě a zasmušile kolem. Nevěstilo to nic dobrého! Neměl jinou zbraň než bowieový nůž, který naštěstí zůstal v pouzdře na opasku. Puška i pistole byly připevněny k sedlu a kůň zmizel i s nimi.

Vytasil nůž, vzepřel se na pravém koleně a připravil se k obraně. Právě včas. Povzbuzeni tím, že se směli tak dlouho beztrestně potloukat kolem, a vydrážděni pachem krve z četných jeho škrábanců a ran, nabývali odvahy vrhnout se na raněného.

To se také stalo. Půl tuctu najednou jich přiskočilo a zaťalo mu zuby do rukou, do nohou, do těla v zuřivém útoku. S nadlidským úsilím je setřásl a bodal nožem kolem. Jednoho nebo dva ťal, s vytím utekli. Ale na místo srážky už přibíhaly čerstvé posily, až bylo útočníků téměř dvacet. Byla to zoufalá rvačka, na život a na smrt.

V tomto kritickém okamžiku unikl mu výkřik. Zvláštní věc – nebyl to výkřik strachu, ale radosti. A ještě podivnější bylo, že kojoti, jakmile ho zaslechli, ustali okamžitě v útoku! Ozval se totiž zvuk kopyt v prudkém cvalu a vzápětí nato hlasitý štěkot velkého psa. Byl to nádherný ohař nejčistší a nejlepší rasy a vyrazil hluboké a zvučné zaštěknutí, když mocným skokem vyrazil s otevřenou tlamou na vylekané kojoty, kteří již začínali couvat. Jednoho chytil mohutnými čelistmi, trhl hlavou vzhůru, zatřásl jím, jako by to byla pouhá myš, a pustil ho – svíjejícího se a s přeraženou páteří. S druhým zatočil téměř stejně, než však mohl chytit třetího, vyděšený zbytek stáhl ocas mezi nohy a s poštěkáváním odtáhl tam, odkud přišel: do samoty tichého chaparralu.

Víc už zachráněný neviděl. Všechna jeho. síla byla tatam. Stačil ještě napřáhnout ruce a chytit svého zachránce kolem krku. Pak cosi zamumlal a v bezvědomí se zhroutil k zemi.

Mdloba ho připravila o prazvláštní podívanou. Na mýtinu přijel jezdec, Jehož krok raněný uslyšel. Přijel až po všem, a také ne proto, aby nějak pomohl. Zdálo se, že jede napojit koně. Zvíře se vrhlo rovnou do potůčku, napilo se dosyta, vyškrábalo se na protější břeh, přeběhlo volnou louku a zmizelo v houští. Jezdec si ležícího muže ani nevšiml.

Jeho hlava mu totiž místo na ramenou spočívala na klíně. Zdálo se, jako by ji držel v rukou.

BLOUZNĚNÍ

Maurice Gerald – on byl tím mužem v plášti a s panamským širákem na hlavě – po šarvátce s kojoty a po tom, co ho zachránil jeho věrný Tara – ponořil se brzy do spánku. Plně důvěřoval svému psímu společníku, že ho ochrání před černými ptáky a před ještě nebezpečnějšími čtvernožci, s nimiž právě dobojoval, a několik hodin užíval dřímoty. Vzbudil se sám. Cítil, že se mu vrátily síly, a upjal znovu pozornost k nebezpečím, jež ho obklopovala.

Co bude dál? Věrné zvíře ho přece nemohlo odnést pryč; a zůstat znamenalo zemřít hlady, nebo snad i na rány, které utržil. Postavil se, ale zjistil, že se neudrží na nohou. K zchromlé noze se přidružila ještě slabost, a tak po dvou krocích byl rád, když se zase položil. V kritickém okamžiku dostal šťastný nápad. Tara by mohl donést do chaty zprávu!

„Mám u sebe vizitku, to je štěstí,“ řekl ohmatávaje pouzdro. „Tužka žádná, nevadí. Inkoustu je tu kolem dost a za pero poslouží trn z tamhleté magueye.“

Doplazil se až k zmíněné rostlině a ulomil jeden z trnů, kterými jsou ukončeny její velké listy. Namočil ho do krve kojota, který ležel nedaleko, a naškrábal něco na lístek. Zabalil ho do kousku podšívky vytržené ze slaměného širáku a přivázal řemínkem psovi na krk.

Teď už zbývalo jen vypravit psí poštu na cestu.

Ukázalo se, že je to úkol dost obtížný. Němý tvor, třeba byl obdivuhodně chytrý, nemohl pochopit, proč by měl opustit někoho, jemuž byl věrným přítelem; teprve když ho pán zaháněl, vzdorovitě odklusal do chaparralu.

Maurice svlékl plášť a rozprostřel ho na trávu. Nožem v něm vyvrtal podél obou okrajů řadu otvorů. Potom odvinul hedvábný šál, který měl obtočen kolem pasu, a roztrhl ho na dva pruhy; každý byl několik metrů dlouhý. Plášť napjal mezi obě větve a přivázal ho k nim pruhy ze šálu. Vyrobil tak visuté lůžko, kam se mohl člověk položit a natáhnout.

Věděl, že kojoti nejsou žádní lezci, a tak si bude moci odpočívat ve svém loži ve výši a klidně pozorovat jejích pachtění.

Všechnu tu námahu podstoupil proto, že tušil, že se kojoti vrátí. Za chvíli už viděl přicházet jednoho za druhým. Vykrádali se z chaparralu, zastavovali se, větřili a zvolna se plížili k místu, kde se přednedávnem s raněným a se psem střetli.

Nebylo by ho to trápilo, viděl, že je ve svém visutém loži v bezpečí. Každým okamžikem však sílila jiná nesnáz, ta, jíž před krátkým časem stěží unikl: žízeň.

Lál si za to, že byl tak hloupý a nepomyslel na to dříve, než vylezl na strom. Zásobu vody si mohl snadno udělat. Voda byla blízko a miskovité listy magueye by mu byly velmi dobře posloužily za nádržku.

Bylo však pozdě. Vodu měl před svými zraky; pohledem na ni se jen mučil a tím víc po ní toužil. Nemohl se k potůčku vrátit, byl by musel proběhnout uličkou mezi kojoty, a to by znamenalo smrt. Naděje, že se pes znovu vrátí a zachrání ho podruhé, byla jen slabá: ještě méně pravděpodobné bylo, že zpráva se dostane až k člověku, jemuž byla určena.

Člověk, který ztratil polovinu krve, dostane žízeň rychle. Muka se jíž hlásila, jak dlouho měla pokračovat? Tentokrát je doprovázely přeludy. Stovka kojotů se náhle jakoby zdesateronásobila. Jako by tisíc zvířat obklopovalo strom a zaplnilo celou mýtinu. Blížili se víc a víc! Jejich oči plály. Červené jazyky mu již olizovaly plášť, již ho rvali svými tesáky. Již cítil jejích smrdutý dech, jak vyskakovali do větví.

V jasné chvilce si uvědomil, že to vše je pouze představa.

Pak spatřil najednou, jak se kojoti zdvíhají a prchají do houštin, až na mýtině nezbyl ani jeden.

Byla to zase jen představa? Nevěřil svým vlastním očím. Začínal se domýšlet, že mu mozek vypovídá službu. Ale dosud pracoval docela jasně. Kojoti byli pryč. Co je mohlo vyplašit? Co na tom! Břeh byl prázdný. Mohl k potůčku bez nebezpečí. Voda mu jiskřila před očima a k uším mu doléhalo její sladké bublání. Slezl ze stromu a dovrávoral k potoku.

Dříve než se sehnul pro vodu, znovu se rozhlédl.

Stačil jediný pohled, aby pochopil. Skvrnitý žlutý kožich zářící v listoví, dlouhé pružné tělo, plížící se v podrostu jako had, nepřipouštěly žádnou pochybnost. Byl to tygr Nového světa, sotva méně obávaný než jeho asijský příbuzný – nebezpečný jaguár.

Pudově, bez uvažování se vrhl do proudu, až stál ve vodě po pás. Kdyby byl uvažoval, byl by přišel na to, že si tím bezpečí nezajistí. Jestliže jaguár šplhá jako kočka, pak plave jako vydra a je stejně obávaným protivníkem ve vodě jako na souši. Maurice však neuvažoval. Až v tůňce, do jejíhož středu se brodil, si uvědomil, že mu voda bude jen ubohou žáštitou. Když jaguár dorazil až na břeh a přikrčil se ke skoku, byl si tím už jist.

Zoufale se zarazil, aby mohl vzdorovat nárazu šelmy. Nic neměl, čím by se jí postavil, ani nůž, ani pistoli, žádnou zbraň, ani svou hůl neměl. Boj holýma rukama mohl skončit jen jeho záhubou.

Divoký výkřik se mu vydral z hrdla, když se žluté tělo napjalo ke skoku.

Současně zazněl i skřek jaguára. Zdálo se, že ho něco zarazilo. Místo aby se vymrštil na svou oběť, svezl se z břehu a mrtvě sebou plácl do vody. Jako ozvěna na mustangerův výkřik ozval se podobný hlas z chaparralu, hned po zvuku, jenž ho předešel – po ostrém prásknutí pušky.

Z křoví vyrazil ohromný pes a se šplouchnutím se vrhl tam, kde zmizel pod hladinou tůně jaguár. Ke břehu spěchal muž obrovité postavy; druhý, menší, byl mu těsně v patách a vyrážel radostné a vítězné výkřiky.

Pro raněného byl tento obraz i zvuky spíše přeludem než skutečnými jevy. Jeho rozum, tak dlouho napínaný, povolil. Začal škrtit věrného psa, jenž plaval vedle něho a lísal se k němu. Vzpíral se silným pažím, které ho tahaly z vody a v přátelském objetí ho odnášely na břeh.

Jeho mysl unikla z hrozné skutečnosti do ještě hroznějších snů – do snů i deliria.

Zeb Stump měl štěstí, že mustangerův nůž zůstal na souši. I tak ho Maurice div neuškrtil, a teprve když lovec odhodil pušku, ubránil se vynaložením vší své síly nečekanému útoku.

Ještě však nebyl zápas u konce. Jako pominutý zápasil Maurice se svým zachráncem – ne potichu, ale s výkřiky a hrozbami, koulel očima planoucíma divým ďábelským svitem. Deset minut trvalo toto utkání.

Nakonec klesl mustanger zcela vyčerpán do trávy a několikrát se zachvěl a zhluboka vydechl. Pak zůstal ležet klidně, jako by z něho byla vyprchala poslední jiskra života.

Phelim, který se domníval, že tomu tak skutečně je, se dal do žalostného nářku, do pravého irského žalozpěvu.

„Přestaň kňučet, budižkničemu,“ okřikl ho Zeb. „Vždyť bys mu vystrašil ducha z těla! Ten není vo nic víc mrtvej než ty – vomdlel jenom. Podle toho, jak mě praštil, počítám, že mu dohromady nic nejni. Taky že ne,“ pokračoval, když ho zběžně prohlédl. „Nevidím žádnou ránu, která by stála za takovej kravál. Koleno má voteklý pořádně, ale noha zlomená není, to by se na ni nemoh postavit.“

Znovu se sklonil nad ležícím, aby dokončil prohlídku. Když se upokojil tím, že nenalezl vážnější ránu, vstal a začal se rozhlížet po věcech kolem. Všiml si již panamského slamáku, který měl mustanger stále ještě na hlavě. Při tomto pohledu mu prolétl hlavou zvláštní nápad.

Klobouky z guayaquilské trávy – mylně nazývané panamáky – nebyly nic zvláštního. Nosily je na jihu desítky lidí v Texasu stejně jako jinde. Zeb však věděl, že mladý Ir zpravidla nosil mexické sombrero – velmi odlišnou pokrývku hlavy. Bylo však možné, že se mu zalíbilo v jiné módě.

A přece, jak se tak Zeb na klobouk díval, nemohl se ubránit pomyšlení, že tento klobouk již někde viděl, že ho viděl na jiné hlavě.

Nebylo to z nedůvěry k mustangerovi, z pochyb o poctivém nabytí, když se lovec sklonil a sňal ho Mauriceovi, aby si ho mohl lépe prohlédnout. Našel uvnitř dvě jména; nejprve jméno kloboučníka v New Orleansu, jehož firma byla vlepena na dýnko, a pak druhé, vepsané rukou, jméno, které velmi dobře znal: HENRY POINDEXTER.

Pak – prozkoumal plášť. I ten nesl známky, podle nichž mohl usoudit, že patřil témuž majiteli.

„Hrozně zamotaný je to,“ bručel si zálesák, oči upřeny na zem, zřejmě pohřížen v hluboké úvahy. „Hlavy, klobouky a všecko. Klobouky na jinejch hlavách, než by měly bejt, hlavy jinde, než by měly bejt. Kdybych tak náramně dobře necejtil, kde mě ten mladej pohladil po hlavě, namouduši že bych si myslel, že už ani sám nemám hlavu na pravým místě! No,“ pohlédl na Maurice, „chtít vysvětlení po něm vopravdu nemá smysl, dokavád se nevyspí z toho bláznění. Sám rohatej ví, kdy to bude.“

Odmlčel se na chvíli a po novém uvažování pokračoval: „Tady zůstat nemůžeme. Musíme ho dostat do chatrče, ale to ho asi ponesem.“

Byla již noc, když dorazili k jacale. Phelim ulehl ke spánku na svém pelíšku na zemi, lovec zůstal sedět u lože nemocného. Měl k tomu své důvody. Nepřál si, aby něco z oněch divokých řečí, které v deliriu mustanger vedl, zaslechl třeba i Phelim. Bylo věru lépe, bude-li poslouchat jen on sám.

A tak proseděl a naslouchal celou noc.

Slyšel slova, která ho překvapila, a jména, která nepřekvapovala. Nic ho neudivilo často opakované jméno „Louisa“, vplétané do horoucích vyznání lásky.

Ještě jedno jméno se však opakovalo, kterému naslouchal s mnohem menším potěšením. To bylo jméno Louisina bratra.

Celou noc byl raněný vzhůru; chvílemi byl klidný, chvílemi se ho zmocňovaly záchvaty zuřivosti. Celou noc proseděl lovec u jeho lůžka a naslouchal nesouvislým projevům.

Jen jednou vyšel ven, bylo to již k ránu, kdy se měsíční světlo začalo mísit s rozbřeskem.

Tara, sedící mezi stromy, náhle dlouze a žalostně zavyl a přiběhl ustrašeně do chatrče. Zeb zhasil, světlo, vyšel potichu ven a naslouchal. Sbor nočních hlasů utichl, asi. potom, co zavyl pes. Ale co vzrušilo psa?

Lovec se rozhlédl nejprve po palouku, pak po Jeho okrajích, pátral ve stínu stromů. Nebylo tam nic, co by stálo za pozornost. Zvedl oči k srázu nahoře, kde končila pláň. Čára obzoru byla ostrá jako ve dne. I hada by bývalo vidět, kdyby se byl plazíí po holé stráni. Nic tam však vidět nebylo.

Zato slyšet bylo něco. Jak Zeb stál a naslouchal, ozval se z planiny nahoře zvuk. Podobal se zazvonění kopyta o pohozený kámen. Zeb napínal sluch, zda nezaslechne krok znovu.

Neozvalo se nic, ale brzy spatřil něco, co jeho domněnku potvrdilo. – Kůň, jenž se zvolna vynořoval za korunami stromů, kráčel podél srázu. V sedle měl jezdce a temný obrys koně i muže se jasně rýsoval na safírově modré obloze.

Kůň měl dokonalou postavu, vyhlížel jako rytina v medaílónku. Figuru jezdce bylo vidět jen od sedla po ramena. Nohy splývaly s obrysem zvířete, třeba občas zajiskřily třmeny i ostruhy. A hlava – po té nebylo ani památky.

Zeb Stump si promnul oči a podíval se ještě jednou; znovu si je promnul a znovu se podíval. Na podobě přízraku se pranic nezměnilo. Kdyby si je byl mnul stokrát, byl by viděl stále totéž – jezdce bez hlavy.

Kůň se pomalu a stejnoměrně sunul po obzoru, nedusaje kopyty, nedávaje svou přítomnost najevo žádným zvukem, jako by spíše klouzal, než šel, jako by to byla spíše stínohra než skutečnost.

Trvalo to dost dlouho, aby si Zeb mohl povšimnout každé podrobnosti, dost dlouho, aby se ujistil, že to není žádná šalba, žádná představa, žádné mámení smyslů.

Zjevení mu nezmizelo z očí naráz, ale jen zvolna a postupně: nejprve hlava koně, pak šíje, pak groteskní a příšerná postava jezdcova, nohy koně a naposledy dlouhý zužující se ocas.

„Józafate!“

Zebovi se konečně vrátila řeč.

„Ať do mne hrom uhodí,“ zahučel hodně potichu, oči upřeny stále ještě tam, kde naposledy spatřil koňův ocas, „jestli tohle nedá na frak všemu na nebi i na zemi! Tak ten Irčan měl přece pravdu. Myslel jsem si, že mluví z horečky, ale ba né, von to viděl a já jsem to viděl. Kdyby to tak bejvalo na denním světle a já si to moh prohlídnout trochu zblízka! – Ale – pročpak bych si to nemoh zblízka prohlídnout? Hrom do toho, však mě to nesežere, rohatej to nejni, a i kdyby – uvidím aspoň, jestli vydrží ránu a nespadne ze sedla.“

Lovec tiše prošel mezi stromy až na stezku, která vedla vzhůru na svah. Pušku vzal s sebou, hned když uslyšel zavýt psa.

Byl-li bezhlavý jezdec z masa a krve, z tohoto světa, pak ho Zeb nemohl minout. Když ho zpozoroval od dveří jacale, jel přímo k roklině, kterou se z planiny nahoře sestupovalo do údolí Alama. Do té rokliny se Zeb vydal, a nezmění-li jezdec zatím směr anebo krok svého koně, nepobídne-li ho do klusu nebo do cvalu, dostanou se k hornímu konci rokle současně. To si Zeb spočítal, dříve než vyrazil.

Ukázalo se, že jeho odhad byl správný na vteřinu a na vlas. Když vystoupil tak vysoko, že již viděl na planinu, spatřil také ramena jezdce. Další krok, a viděl celé tělo. Další, a proti obloze se rýsoval i kůň, od kopyt až po hřívu.

I Zeb se zarazil, když ho spatřil. Mnoha mužům by se asi bylo zastavilo srdce, a nelze zamlčet, že i Zeb se „trošku klepal“, jak sám později přiznával. Hlaveň jeho zbraně se na okamžik sklonila, zaváhal.

„Moh by to bejt člověk,“ bručel si, „třeba to tak nevypadá. Místo pro hlavu pod tou mexikánskou dekou není. Měl by mít jazyk, jestli to je člověk – ale kdepak by ten jazyk vlastně měl? Hej, cizinče! Není vám to trochu pozdě na takovýhle projížďky? A nezapomněl jste si vzít s sebou hlavu, povídám?“

Odpověď nedostal žádnou, jenom kůň zaržál, když uslyšel lidský hlas. To bylo všechno.

„Tak poslouchejte, cizinče, mluví s váma starej Zebulon Stump ze státu Kentucky. Dělat si z něho takovouhle legraci se nedoporučuje. Dám vám ještě šest vteřin, a jestli do tý doby nevotevřete zobák, pustím to do vás. jestli jste jen loutka, nic vám to neudělá, jestli jste rohatej – tím míň. A jestli jste chlap, ktérej si tu dělá blázny, čert vás vem, pak si jako blázen nic jinýho nezasloužíte. Tak bude to?“ Pokračoval s rostoucím hněvem. „Nebude? Dobře, počítám. Ráz – dva – tři – čtyři – pět – šest!“

Místo čísla sedm ozvalo se ostré prásknutí pušky a syčivé hvízdnutí střely; bylo slyšet, jak se kule zaryla do něčeho měkkého.

Nic se však nestalo, jen kůň se polekal a jezdec se držel v sedle dál. Nedalo se ani s jistotou říci, zda se kůň skutečně vyděsil. Jasné zařehtání, kterým odpověděl na ránu, znělo spíše výsměšně. Pak zvíře rychlým cvalem zmizelo a zůstavilo Zeba napospas nepopsatelnému údivu. Jestliže neměl předtím, než vystřelil, nervy zrovna nejpevnější, povolily mu teď docela. Nebyl jen překvapen, byl i vystrašen. Byl si jist, že kule prolétla jezdci přímo srdcem nebo tam, kde by srdce měl mít, tak jist si byl, jako by mu byl položil ústí hlavně přímo na žebra.

Pak to ale přece nemohl být člověk? Nechtělo se mu v to uvěřit – ale co chování toho koně? Ještě teď ho mrazilo a údy se mu třásly jako v zimnici, když si vzpomněl na to nezemské divoké zařičení.

Chtěl se vrátit, ale nemohl se ani postavit na nohy, a tak zůstal klečet, ochromen hrůzou, a pozoroval tajuplnou postavu, dokud mu nezmizela na pláni ozářené měsícem. Až pak se mu vrátilo dost odvahy, aby sklouzl dolů strží a došel zpátky k jacale.

Chvíli mu trvalo, než se zbavil představy, že se potkal se samým ďáblem.

Třesoucí se Phelim stál na hlídce před dveřmi facale, kam ho postavil Zeb, než odešel ulovit něco k snědku.

Neuběhlo ani deset minut, a již ho zvuk kopyt varoval, že někdo přijíždí podél potoka vzhůru k chatrči. Srdce se mu rozbušilo.

Necítil se dost silný na druhé setkání s jezdcem, který neměl to nejdůležitější na člověku – hlavu. Nerozhodnost, kterou zplodil strach, ho přikovala na místě tak dlouho, až se ukázalo, že strachy byly zbytečné. Příchozí na koni hlavu měl. A krásnou hlavu.

Byla to žena. Byla to Isidora.

Phelim spatřil Mexičanku poprvé a Isidora Irčana také. Jeden druhého neznali. Phelim nebyl ten, kterého chtěla v jacale najít. V pochybnostech se přiblížila a oslovila ho.

„Možná že se mýlím,“ pravila nejlepší angličtinou, jaké byla schopna. „Promiňte, ale myslela jsem, že tu bydlí don Maurício.“

„Dan Mariči, povídáte! To né. Tady nikdo toho jména nebydlí. Dan Mariči? Nějakej Marrish bydlel kousek vod Ballyballaghu. Dobře se na toho chlapa pamatuju, poněvadž mě jednou podfouk v koňským handlu. Ale ten se nemenoval Dan. Ne – Pat, Pat mu říkali. Pat Marrish, buď mu peklo těžký.“

„Don Maurício – Mo – ris – Moris!“

„Ahá, Maurice! Nemluvíte náhodou vo pánovi, vo panu Geraldovi?“

„Sí, si, seňor Zyerral.“

„Jo, tak jestli hledáte toho, tak pan Gerald v tejhle chatě bydlí, totiž tenkpát, ktdyž se sem přijede rozptylovat honbou na divoký koně. Má to jako takovou loveckou chatu, rozumíte. Jo, kdybyste mohla vidět ten vohromném zámek, co v něm bydlí, když je doma, jako v Irsku, a tu slečnu, co si teď může svý modrý voči vyplakat, že se pan Gerald nevrací, to byste koukala!“

Ta, které to povídal, rozuměla mu i přes jeho nářečí. Žárlivost je hbitý překladatel.

„Nepřijela jsem kvůli ní, ale kvůli němu,“ odsekla mu. „Je doma? Je v chatě?“

„Jestli je doma? Přijde na to, že jo, to záleží na tom, jak se to veme. No, a co kdybych vám řek, že doma je, co byste vod něho chtěla?“

„Chtěla bych ho vidět.“

„Jo vidět! Tak poslouchejte, vy jste sice docela pěkná slečna, ale pán teď nikoho nemůže přijmout, leda doktora anebo kněze. Vidět ho nemůžete.“

„Ale já bych chtěla, seňore!“

„No to už jste tu říkala. A já vám povídám, že nemůžete. To víte, Phelim O’Neal slečnám jen tak lebko nevodříká, zejména takovejm pěknejm černovokejm. Ale s pánem zkrátka mluvit nemůžete!“

„A proč bych nemohla?“

„Proč byste nemohla? No, vono je víc důvodů, proč byste nemohla. Především, jak vám povídám, nejni v tý situaci, aby moh přijímat návštěvy, zvlášť dámský. Za druhý to zakázal pan Stump. Vostatně tady ho máte.“

„Kohopak tu máš? Neříkal jsem ti…“

„Ale pane Stump, ta se tu vzala, ani nevím jak. To byste ji musel vidět, jak jezdi – jako chlap!“

„A tos ještě nikdá neviděl, ty zelenáči? To přece ty mexikánský holky dělají. Ty jsi teda víc ženská, než je vona, a dvacetkrát větší nemehlo. Tím jsem si jistej. Já ji trochu znám podle vidění a trochu víc podle slyšení. Co JI sem přivedlo, není tak těžký uhádnout, těžký by bylo dostat to z ní, protože asi nemluví jináč než tou svou mexikánštinou.“

„Jó, pane Stump, to se teda mejlíte! Vona mluví i anglicky, že jó, slečno?“

„Málo inglés,“ odpověděla Mexičanka, která až dosud jen poslouchala. „Inglés poco poquito.“

„A – hm,“ vyrazil ze sebe Stump, trochu v rozpacích nad tím, co všechno vykládal. „Vodpusťte, seňorito, ale nezabloudila jste krápet?“

„Ne, seňore,“ přišla po krátkém zaváhání odpověď.

„Tak teda víte, kde jste?“

„Sí, seňor, sí – ano – dona Mauricia Zyerrala je ten dům, že?“

„Jo, to by asi z něho udělal mexikánskej jazyk, počítám. Teda vo domu nemůže bejt řeč, ale jeho to je. Nechcete s panem domácím náhodou mluvit?“

„Oh, seňor, to ano, proto tady jsem – por esto estoy aquí.“

„No, proti tomu se nedá celkem nic namítat. Nepřátelský oumysly proti tomu chlapci nemáte, hádám. Ale valnej smysl to nemá, mluvit s ním teď. Stejně vás nerozezná vod svý vlastní boty.“

„Je snad nemocen? Potkala ho nějaká nehoda? El güero něco říkál.“

„Jo, já jsem jí to řek,“ pravil Phelim, který si vysloužil pojmenování el güero, zrzek, pro svou mrkvově žlutou kštici.

„Ovšem,“ odvětil Zeb, „je trochu raněnej a trochu taky blázní, ale počítám, že to nebude mít dlouhý trvání. Bude v pořádku, jak ho to jen trochu pustí.“

„Oh, seňor, tak ho tedy mohu. ošetřovat? Por amor de Dios! Dovolte mi vstoupit a postarat se o něho. Jsem jeho přítelkyně – un amigo muy aficionado.“

„Teda – je to vod vás hrozně laskavý, ale – ale…“

Zeb zaváhal, neboť mu hlavou bleskla jistá vzpomínka. To přece byla ta, která posílala Mauriceovi lahůdky, když ležel u Čilé vojny. A jestli ho uslyší říkat to, co celou noc vykládal o Louise, srdce jí to utrhne, chudáčkovi.

„Jestli jste se teda rozhodla zvostat,“ pokračoval Zeb povolněji, jako by ho nějaký nový nápad přiměl k souhlasu, „nebudu vám v tom bránit. Ale nesmíte si všímat toho, co třeba bude vykládat. Uslyšíte možná vod něho všelijaký řeči, vo nějakým zavražděným a tak dál. To je samozřejmý, když je někdo bez sebe, že jo. Pak taky bude hodně vykládat vo děvčeti, co mu zřejmě leží v hlavě.“

„O děvčeti!“

„Jo, zrovna tak.“

„Možná že ji bude i jmenovat.“

„A jak, seňore, jak se jmenuje?“

„Ale, to je jeho sestra, počítám. Jo, docela určitě to bude jeho sestra.“

„Pane Stump, jestli jako mluvíte vo mým pánovi Mauriceovi, tak ten…“

„Kuš, ty nemehlo! Co je ti po tom, vo čem si já se slečnou vyprávím? Tomu ty nemůžeš rozumět. Pojď,“ pokračoval, strkaje Connemarana před sebou, „potřebuju, abys šel kousek se mnou. Jak jsem byl nahoře na potoce, zabil jsem tam krocana.“

Isidora vkročila do chaty. Přistoupila k loži nemocného, prudce ho políbila na čelo a ještě vášnivěji na rty. Vtom však couvla jako bodnuta štírem. A bylo to jen slovo, slovíčko, pouhé dvě slabiky!

Pro Louisu Poindexterovou nebylo lehké vyptávat se. Nic jiného, jak se zdálo, jí však nezbývalo, a tak se navečer objevila na travnatém prostranství uprostřed osady, zahalené již šerem soumraku. Projela na svém skvrnitém mustangovi tiše. uličkami a uvázala ho před hostincem – na témž místě, kde před několika hodinami byl uvázán Isidořin šedák.

Muži v osadě nebyli. Někteří se vydali po vrahově stopě, jiní vytáhli proti Komančům, a tak byl jediným svědkem jejího vyzvídání Oberputzker. Nevytušil však jeho smysl. Zdálo se mu přirozené, že sestra zavražděného dychtí po zprávách.

Těžkopádný Němec ani netušil, s jakým uspokojením přijala Louisa jeho první odpovědí – že totiž Maurice skutečně odjel. Tím méně tušil, jak trpké je další jeho sdělení. Když Louisa slyšela, že není první ženou, která se toho dne na mustangera Maurice vyptává, ukončila náhle rozhovor a rozjela se zpět do Casa del Corvo s čerstvou ranou v srdcí.

V mučivé neklidné noci upadala jen chvílemi do spánku, do přízračné říše snů. Třebaže jí ráno nepřineslo klid, přišlo s ním přece jen jisté rozhodnutí, vážné a odvážné, téměř zoufalé. Neboť odvážné rozhodnutí to bylo – jet sama k Alamu.

Celá cesta byla dvacet mil dlouhá. Urazit ji v sedle by se Evropanovi mohlo zdát výkonem. Ale pro jezdce zvyklého na prérii je to výprava na dvě hodiny, dvě hodiny jízdy rychlé jako štvanice na lišku nebo na jelena. Netrvala by dlouho ani na lenivém zvířeti, natož na lehkonohé skvrnité klisně Luně, která se ochotně rozběhla vstříc rodné prérii. Trvala snad až příliš krátce.

Třebaže bylo Louise Poindexterové bědně, nedalo se až dosud říci, že by se její sklíčenost blížila k zoufalství. Nad vším smutkem zářila ještě jiskřička naděje.

Pohasla však, jakmile Louisa vkročila na práh jacale. Tlumený výkřik, který jí unikl, se podobal poslednímu stonu pukajícího srdce.

Uvnitř v chatrči byla jiná žena!

Tváří v tvář stály proti sobě, pozorovaly jedna druhou, jejich ňadra se zvedala a klesala jakoby jedním dechem, obě mučeny touž krutou domněnkou. Obě myslily, že lásku získala sokyně, neboť Louisa nezaslechla ona slova, která by jí byla útěchou, ta slova, která ještě zněla v uších Isidoře a mučila ji.

Nevyměnily si ani slova. Žádná z nich nežádala vysvětlení, žádná ho nepotřebovala. Jsou chvíle, kdy jsou slova zbytečná. Obě cítily, že taková chvíle nastala. Střetly se jen pohledy, nebylo v nich vítězství ani odpuštění. Kreolčin vyjadřoval smutek, hněv a překvapení, zatímco poslední pohled Isidořin, provázený nenávistným „Carajo!“ – hrozným to slovem z ženských úst –, se podobal onomu, s jakým se asi loučila Athéna s Afroditou obdarovanou jablkem.

„Měla jsem ji zabít na místě,“ šeptala si Isidora. „Vlastně by měl zemřít on. On je vinen mým neštěstím. Co kdybych zabila jeho? Co ale pak budu mít za život? Jen trýzeň od té chvíle, nekonečnou trýzeň. Už teď mě mučí! Nevydržím to. Nic než pomstu. Nejen ona – i on musí zemřít! Ale teď ještě ne, až tehdy, kdy bude schopen poznat, čí rukou umírá. Oh, dostane se mu trestu a bude dobře vědět odkud. Jen mi dej sílu, Matko boží, k pomstě!“

Pobodla koně a hnala ho vzhůru roklinou. Nedovolila mu vydechnout, ani když vyjeli na planinu. Teprve když její kůň zafrkal a zastavil se, zpozorovala na prérii caballadu, jezdce, mnoho jezdců.

Indiáni? Ne, běloši. Ani ne tak podle barvy pleti, jako spíše podle vystrojení koní a způsobu sedlání. Ukazují na to i jejich plnovousy spíše než osmahlá a zaprášená kůže.

„Los tejanos! Texasané,“ zašeptala pro sebe, když nabyla jistoty o jejich národnosti. „Oddíl jejich rangerů, asi čistí krajinu od Indiánů. Ale vždyť tu snad Indiáni nejsou? Slyšela-li jsem v osadě dobře, pak by měli být daleko odtud.“

Mexičanka neměla důvodu vyhýbat se jim, netoužila je však ani potkat. Nestála o jejích vyslýchání a zvědavý zájem. Vyhnout se jim možné bylo. Dosud se držela v křoviscích. Nezdálo se, že by ji byli zpozorovali. Kdyby teď zabočila a zajela do chaparralu, mohla by se setkání vyhnout. Avšak pak přitáhla uzdu a obrátila se opět k šiku jezdců.

„Ne, to nejsou rangeři,“ šeptala si. „Jsou mnohem lépe ustrojení. Spíše to bude ona pátrací výprava, o níž jsem slyšela. Vede je otec té… ano, jsou to oni. Ay Dios! To je příležitost k pomstě, jakou jsem ani nehledala!“

Místo aby zajela zpět do křovin, pobídla koně do prérie a směle a odhodlaně se pustila naproti blížícím se jezdcům. Za chvíli již stála uprostřed nich, obklopena těsným kruhem mužů v sedlech. Byla to dobrá stovka mužů všelijak ozbrojených a vystrojených, společná jim byla jen vrstva jílově žlutého prachu lpícího na jejich oděvech a tvrdé odhodlání patrné na jejich tvářích.

„Mluvíte francouzsky, mademoiselle?“ zeptal se Woodley Poindexter tímto jazykem v přesvědčení, že tak se nejlépe domluví.

„Lépe anglicky, pane, ale ne mnoho.“

„Á, tím lépe pro nás. Povězte mi, slečno, neviděla jste tu někoho, to znamená – nepotkala jste někoho na koni, neviděla jste někoho tábořit nebo zastavit se někde?“

Zdálo se, že Isidora s odpovědí buď váhá, nebo se rozmýšlí. Plantážník se vyptával dál tak zdvořile, jak to jen okolnosti dovolily.

„Smím se vás zeptat, kde bydlíte?“

„Na Riu Grande, seňor.“

„Přijíždíte rovnou odtamtud?“

„Ne, od Leony.“

„Je to neteř starého Martíneze,“ vkládá se do rozhovoru jeden z členů výpravy. „Jeho plantáže sousedí s vaší, pane Poindextere.“

„Si – ano, to je pravda. Sobrina dona Silvia Martíneze. Yo soy.“

„Jedete tedy přímo od něho? Promiňte, že se ptám tak nezdvořile. Ujišťuji vás, slečno, že se nevyptávám z nějaké zvědavosti nebo z nevychovanosti. Máme k tomu vážné důvody – a víc než vážné.“

„Z haciendy Martínez – přímo,“ odpovídá Isidora, jako by si nevšimla posledních slov. „Dvě hodiny jsou to, co jsem vyjela ze strýcova domu.“

„Pak jste nepochybně slyšela, že – že tu byla spáchána vražda?“

„Sí, seňor, včera u strýce Silvia mi to říkali.“

„Ale dnes – když jste odjížděla – nebyly nějaké nové zprávy z osady? Něco jsme se dozvěděli, ale vy byste mohla znát čerstvější noviny. Nic jste neslyšela, slečno?“

„Lidé se prý vydali za vrahem. To je asi vaše společnost, seňor, ne?“

„Ano – ano, zřejmě tím mysleli nás. A nic víc jste neslyšela?“

„Ó, ano, něco velmi podivného, seňores, tak podivného, že si možná budete myslit, že žertuji.“

„A co to bylo?“ dotazuje se tucet hlasů naráz a všechny oči jsou upřeny na půvabnou jezdkyni.

„Říká se, že tu viděli někoho bez hlavy – jezdce – a někde blízko tady. Válgame Dios! My musíme být docela blízko tomu místu. Bylo to někde u Nueces, ne příliš daleko od brodu, tam, kde řeku křižuje cesta k Riu Grande. Tak to alespoň říkali vaqueros.“

„Tak ho tedy vaqueros spatřili?“

„Sí, seňores, tři z nich jsou ochotni to odpřisáhnout.“

„A nepotkala jste někoho, slečno, nebo neviděla – myslím tady někde?“

„Sí – viděla.“

„Viděla! A koho? Mohla byste nám laskavě popsat…“

„Ženu.“

„Ženu,“ ozvalo se několik hlasů ozvěnou.

„Sí, seňores.“

„Jakou ženu?“

„Una americana.“

„Američanku! Tady, na prérii? A samotnou?“

„Sí, seňores.“

„Kdo to byl?“

„Quién sabe?“

„Cožpak ji neznáte? Jak vypadala?“

„Vypadala? Co to znamená?“

„Jak byla oblečena?“

„Vestida de caballo.“

„Jela tedy na koní?“

„Ano.“

„A kde jste potkala tu ženu, o které mluvíte?“

„Není to daleko, na druhé straně toho chaparralu.“

„Kam jela? Je tam nějaký dům na druhé straně?“

„Jen jedno jacale, o ničem jiném nevím.“

Poindexter se ptá někoho, kdo umí španělsky, co je to jacale. „Chatrčím tak říkají.“

„A komu patří to – jacale?“

„Donu Mauriciovi, mustangerovi.“

Zástup radostně zahučel. Po dvou dnech marného hledání narazili na stopu, na stopu vraha! Ti, kdož sesedli, hbitě se vyhoupli do sedel. Všichni jsou připraveni vyrazit.

„Neradi vás obtěžujeme, slečno Martínezová – nevím, je-li to vaše jméno, ale budete nás muset dovést na to místo, o kterém jste právě mluvila.“

„Zajedu si sice trochu, ale ne příliš daleko. Pojedme, caballeros! Povedu vás, jste-li tam rozhodnuti jet.“

Isidora znovu přejíždí pruh chaparralu a za ní stovka roztroušených jezdců. Zastavuje na jeho západním okraji, který je od Alama oddělen neporostlou plání.

„Tam!“ ukazuje přes rovinu. „Vidíte tu černou skvrnu na obzoru? To je vršek alhuehuete. Roste v údolí a jeho kořeny jsou dole u Alama. Jeďte rovnou k němu. Srázem vede dolů kaňon. Sejděte dolů a kousek od kaňonu najdete jacale, o kterém jsem mluvila.“

Muži mají příliš naspěch. Nečekají na další vysvětlování a ihned pobízejí koně rovnou k onomu cypřiši. Jen jeden ze společnosti otálí. Má zřejmě největší zájem o to, co bylo řečeno o neznámé ženě. Zná Isidořinu mateřštinu stejně dobře jako svůj vlastní rodný jazyk.

„Povězte mi, niňo,“ naléhá a téměř prosí, zajížděje až těsně k ní, „nevšimla jste si, na jakém koni ta žena jela?“

„Caramba! Ovšemže ano. To je otázka, caballero. Kdo by si mohl nevšimnout?“

„Jaké barvy byl?“ vydechl.

„Un musteňo pintojo.“

„Skvrnitý mustang! Bože na nebi!“ zpola zachrčel, zpola zasténal Calhoun a vyrazil za ostatními. Isidoru opustil přesvědčenu, že ještě jedno srdce kromě jejího plane žárem, který může uhasit jen smrt.

Louisa po chvíli nerozhodnosti sklouzla opět z koně dolů a znovu vkročila na práh chatrče. Pohlédla na bledé tváře a vytřeštěné oči muže na lůžku a v tom okamžení zapomněla na všechny křivdy.

„Mon Dieu! Mon Dieu!“ vykřikla a vrhla se k lůžku. „Je raněn – umírá. Kdo mu to udělal?“

Nedostalo se jí odpovědi, jen několik slov horečného blouznění.

„Louiso – Louiso – kde jsi – Louiso moje!“

Snad ani tehdy, když tato slova slyšela poprvé, ve stínu akáctí, když jí je Maurice říkal při plném vědomí, snad ani tehdy jim nenaslouchala s takovou radostí.

Stín, jenž se zatměl ve dveřích, chvíli štěstí ukončil.

„Matko Mojžíšova!“ vyjekl Phelim nad záhadou, „ale co to všecko znamená?“ pokračoval, vraceje se k dosud nevysvětlitelné záhadě, jak se z Isidory stala najednou Louisa. „Kdepak je ta druhá, ta dáma nebo slečna nebo co to vlastně je? Neviděla jste ji, slečno Poindexterová?“

„Ano – viděla.“

„Jo? A kdepak teď je?“

„Myslím, že odjela.“

„Vodjela – vopravdu? Ta ale, panečku, rychle mění svý rozhodnutí. Pár minut to je, co jsem ji tu nechal v chalupě, a to si právě sundávala klobouk – teda sombrero – a usazovala se, že tu zůstane.“

„A tak! To je zvláštní, to je velice zvláštní!“ šeptala kreolka zamyšleně. „Je to zvláštní. A vůbec je teď všecko zvláštní, až na vaši milou návštěvu, která, doufám, nikdá nebude výjimkou v domě, kterej spravuje Phelim O’Neal… matko Mojžíšova! Co je to?“

„Co?“

„Copak jste to neslyšela? Tejka! A teď zas! To jsou přece koně – jsou docela blízko!“

Phelim skočil ke dveřím.

„Při svatým Patrikovi! Jsme úplně vobklíčený samejma koňma. Dobrejch tisíc jich je a ještě přibejvaj!“

„Mon Dieu!“ vykřikla dívka, „to jsou oni! Otec – a já jsem tady! Jak to jen vysvětlím? Svatá Panno, ochraň mne od hanby!“

„Stojíš, chlape! Nepokoušej se utíkat! Ještě krok, a dostaneš jí, až se svalíš! Stůj, povídám!“

To je dost působivý rozkaz pro Phelima, který se pustil rovnou ke kobyle Zeba Stumpa, uvázané na opačném konci mýtiny. Stanul v okamžení.

„Namouduši, pánové, že jsem nechtěl utéci,“ tvrdí a celý se třese při pohledu na dvacítku zlostných tváří a právě tolik pušek mířících právě na něho. „Nic takovýho jsem neměl v úmyslu. Já jsem jen chtěl…“

„Utéci při první příležitosti. Už jsi skoro začal. Hej, Dicku Tracey, obětuj na něj pár smyček provazu a ty, Sheltone, mu pomoz. To. je ale divný patron! To přece, pánové, nemůže být ten, kterého hledáme?“

„Ne, ne, to je jen jeho fámulus.“

„Aha, tak pozor, tam vzadu za chatou! Napínejte zraky, ještě ho nemáme. Nenechte utéci ani myš. A ty povídej – kdo je uvnitř?“

„Uvnitř kdo je? Jako v chalupě myslíte?“

„Odpovídej, nač se ptám, k sakru,“ říká Tracey, švihaje zajatce koncem provazu. „Kdo je v té chajdě?“

„Pane na nebi, když to teda musí bejt, tak je tam za prvý pán…“

„Co je tohle,“ ptá se v tomto okamžiku Woodley Poindexter, neboť téměř najel na skvrnitého mustanga. „To je – to je přece mustang naší Loo!“

„To tedy je, strýče,“ odpovídá Cassius Calhoun, který přijel po jeho boku.

„Kdo sem ale na něm mohl přijet?“

„Počítám, že sama Loo.“

„Nesmysl! Co je to za žerty, Cashi?“

„Nežertuji, strýče, mluvím docela vážně.“

„Chceš tím snad říci, že tu má dcera byla?“

„Chci říci, že tu ještě je.“

„To je vyloučeno!“

„Tak se podívej!“

Dveře jacale byly právě otevřeny. Uvnitř je vidět ženskou postavu.

„Dobrý bože, to je má dcera!“

Poindexter sjíždí ze sedla a běží k chatrči, Calhoun za ním. Oba dva vstupují.

„Louiso, co to znamená? Raněný – je to Henry?“

Dříve než dostal odpověď, spočine jeho zrak na plášti a na klobouku – obojí patří Henrymu.

„Je to on. A žije – díky bohu!“

Udělá krok k lůžku. Okamžik radosti je tentam. Bledá tvář na podušce nepatří jeho synovi. Otec zasténá a zavrávorá. Zdá se, že i Calhounem to otřáslo. Jeho výkřik prozrazuje hrůzu. Vyděšen se vytrácí z chatrče.

SOUD REGULÁTORŮ

Na mýtině muži již nestáli v hloučcích, ale shlukli se do kruhu. Uvnitř jich bylo asi deset, mezi nimi dlouhý vůdce regulátorů s třemi nebo čtyřmi pomocníky. Také Woodley Poindexter tam byl a jeho synovec Cassius. Nezdálo se, že by se tito lidé ještě rozhodovali, vypadali spíše jako diváci nebo svědci justičního dramatu, které mělo začít.

Byl to soud pro vraždu, proces před soudcem lynčem, kteroužto pochmurnou funkci zastával vůdce regulátorů. Porotu tvořili všichni, kdo byli na. mýtině přítomni – až na vězně.

Byli dva – Maurice Gerald a jeho sluha Phelim. Leželi uvnitř kruhu nataženi v trávě, oba pevně spoutáni řemeny ze syrových koží tak, že nemohli hnout rukou ani nohou. Ani mluvit nemohli. Phelima řvaním a vyhrůžkami donutili k mlčení a jeho pánovi zabránili v nepříčetném blábolení roubíkem, který mu vrazili do úst a přitáhli šátkem.

Soud trval sotva deset minut, a přece to porotě stačilo, aby mohla vyslovit závěr. Většina byla přesvědčena, že Henry Poindexter není mezi živými a že vraždu má na svědomí Maurice Gerald. Přesvědčeni o tom byli dříve, než soud začal.

Uvážili všechno znovu, každou okolnost a přidali skutečnosti nově zjištěné v jacale. Nejhorší z nich byla ta, že u Maurice nalezli Henryho plášť a kabát.

Galwayanovým vysvětlením, nesouvislým a zmateným, nedůvěřují. Proč také? Jsou to jen výmysly spoluviníka. Někteří je dokonce ani nechtějí poslouchat a netrpělivě vykřikují: „Pověsit vraha!“

Jako by byl tento rozsudek někdo předvídal, leží již na zemi provaz se smyčkou. Je to jen laso, ale nic by se k tomuto účelu nehodilo lépe. Nedaleko roste sykomora a její vodorovná větev se nabízí za šibenici. Hlasuje se.

Osmdesát ze stovky porotců se vyjádřilo: Maurice Gerald musí zemřít. Zdá se, že jeho hodina nadešla.

A přece ještě rozsudek nebyl vykonán. Provaz leží netknut na zemi a zdálo se, že se ho nikdo nechce chopit. Proč?

Chyběla k tomu jednomyslnost, která povzbuzuje k okamžitému činu, a k jednomyslnosti chyběly důkazy. Menšina byla stále ještě neuspokojena, ta menšina, která méně hlučně, avšak se stejným důrazem odpověděla „Ne!“ Náležel k ní i „předseda“ lynčového soudu Sam Manly, vůdce regulátorů. Nevyřkl ještě rozsudek ani nedal najevo, že by přijal výsledek hlasování.

„Občané!“ zvolal, jakmile se hluk trochu utišil, „jsem toho mínění, že pře není tak jasná; měli bychom, počítám, přiznat obviněnému právo obhajoby – to je, tedy, až nám budě moci něco vůbec říci. Nemá smysl ho teď vyslýchat, to všichni vidíte. Máme ho jistého a uniknout nám nemůže – jestliže skutečně něco provedl. Jsem tudíž pro to, abychom líčení odložili, až…“

„Jaképak odkládání?“ vskočil mu do řeči hlas, který již předtím hlučně podporoval obžalobu a v němž nebylo těžko poznat hlas Cassia Calhouna. „K čemu to je, Same Manly? Vám se to mluví! Kdyby vám tak někdo zabil přítele, neřku-li bratrance, nebo dokonce syna a bratra – to byste se asi tolik nerozmýšlel. Co byste ještě chtěl, abyste uvěřil, že je ten skunk vinen? Ještě nějaké důkazy?“

„Ano, právě to chceme, kapitáne Calhoune.“

„Víte snad vo nějakejch, pane Calhoun?“ zeptal se někdo zezadu se silným irským přízvukem.

„Možná že ano.“

„Tak ven s nima!“

„Začnu tím, kdy se to stalo. Bylo to oné noci, co se ztratil můj bratranec. Šel jsem spát a domníval jsem se, že Henry také. Ale bylo vedro a moskyti štípali jako posedlí, a tak jsem nemohl usnout. Vstal jsem, zapálil jsem si doutník a šel jsem nahoru na střechu. Víte snad, že ta stará hacienda má plochou střechu, ne? Tak jsem se tam šel trochu ochladit a kouřil jsem dál.

Mohla být asi tak půlnoc, možná že ještě ani ne, to nemohu říci přesně, protože jsem se nějakou dobu převaloval na posteli a čas jsem nevnímal. Právě když jsem doutník dokouřil a chtěl jsem si vzít z pouzdra druhý, zaslechl jsem hlasy. Dva hlasy. Ozývaly se od řeky, z druhého břehu, jak jsem usoudil. Přicházely poměrně zdaleka, směrem od osady.

Byl bych je asi sotva rozpoznal, kdyby to byl obyčejný rozhovor. Ale to právě nebyl. Jak jsem poznal, hádali se to dva muži, hlasitě a rozzlobeně. Myslil jsem, že to jsou nějací opilci, kteří se vracejí domů z Oberputzkerova hostince. Když jsem však chvíli poslouchal, poznal jsem nejprve jeden hlas a potom i druhý. První patřil mému bratranci Henrymu a druhý muži, který tu leží před námi, který ho zavraždil!“

„Pokračujte prosím, pane Calhoune! Vyslechněme nejprve celé svědectví, které jste slíbil učinit. Pak zbude ještě dost času na to, abyste nám sdělil i své mínění.“

„Tedy, pánové, můžete si představit mé překvapení, když jsem uslyšel bratrancův hlas. Domníval jsem se, že už spí. A byl jsem si tak jíst, že to hovoří on, že jsem do jeho pokoje ani nemusil jít. Stejně jsem si byl jist i tím, že druhý hlas patří lovci koní. Zdálo se mi neobyčejně divné, že Henry je v tak pozdní hodinu ještě venku, nikdy ničemu takovému totiž příliš neholdoval. Ale venku byl, o tom nemohlo být pochyb.

Snažil jsem se postřehnout, čeho se spor týká, ale třebaže jsem rozeznal hlasy, nerozuměl jsem, co kdo říkal. Slyšel jsem však, že Henry užil nějakých silných slov, jako by byl uražen, a pak jsem slyšel Irčana říkat, že toho bude Henry litovat.

Pánové, řekl jsem vám vše, co vím. Můj nebohý bratranec se už do Casa del Corvo nevrátil a na lůžko již neulehl, protože jsme je ráno našli netknuté. Ložem se mu oné noci stala prérie nebo ehaparral – a tady je ten, kdo by mohl říci, kde to bylo!“

Vítězným gestem ukázal na obviněného, jehož vypoulené oči ukazovaly, že si vůbec není vědom hrozného podezření ani nenávistných pohledů.

„Pověsit! Pověsit!“ rozhlučel se zástup. Zdá se, že i soudce zakolísal. Menšina se ještě ztenčila, teď již devadesát ze sta přítomných opakovalo tato slova. Umírněnější byli překřičeni přívalem pomstychtivých slov. Dav se zmítal sem a tam, podobal se vichru, jenž se brzy změní v bouři.

A bouře vyvrcholila. K provazu se vrhl jakýsi dobrodruh. Nikdo si asi nevšiml, že až dosud stál vedle Calhouna a že si s ním šeptem vyměnil několik slov. Byl to jeden z oněch „ostrých hochů“ z jihu, kteří byli vždy hotovi pomáhat u mučednického kůlu. Vzápětí se k němu přidružil druhý. Ani šedesát vteřin nebudou oba kati potřebovat k dokončení své „práce“.

„Tak co, Bille, si hotovej?“ křikl jeden z nich na znamení, že už nemíní čekat na nějaký povel.

„Hotovo,“ odvětil Bill, „nahoru s tím skunkem!“

Provaz sebou škubl, nestačil však tělo zvednout. Stáhl se kolem krku, zvedl hlavu od země, ale nic víc. Jen jeden z. katů zatáhl plnou silou.

„Táhni, k sakru,“ houkl Bill na svého zahálejícího pomocníka. „Proč, ke všem čertům, netáhneš? Zaber znova – dohromady, hej.“

„Stát!“ zahřměl mohutný hlas. Muž obrovité postavy – k němuž byl až dosud Bill obrácen zády a jehož objevení dočista zmrazilo jeho společníka – vyrazil z lesa s dlouhou puškou v ruce a několika skoky se octl uprostřed zástupu.

„Stát!“ opakoval nad ležícím tělem a namířil svou šestistopovou pušku na oba pomahače u provazu. „Ani o vlásek ten provaz neutáhnete, to vám povídá Zeb Stump. Jen to zkus, Bille Griffine, a dostaneš do žaludku modrou pilulku, která ti určitě neposlouží! Pusť, povídám ti, pusť ten provaz! Co je tohle za pitomost, chlapci?“ pokračoval obr a otočil se k zástupu, dosud překvapenému a němému. „Snad ho nechcete věšet?“

„To chceme,“ odpověděl mu kdosi tvrdě.

„A proč ne?“ zeptal se jiný hlas.

„Proč ne? Přece byste nepověsili spoluobčana bez soudu, nebo jo?“

„Pokud jde vo to, tak to žádnej zdejší občan není. A soud byl – poctivej soud.“

„Ale jděte! Tady má bejt pověšenej člověk, kterýmu třeští mozek a kterej ani nebude vědít, že ho posíláte do věčnejch lovišti A tomu říkáte poctívej soud, že jo?“

„Co na tom, dyž víme, že vinnej je? Vo tom jsme se všichni přesvědčili, jak jsme tady.“

„Čerta starýho jste se přesvědčili! Pche! S takovejma, jako jsi ty, Jime Stoddersi, nebudu ztrácet slova. Ale ty, Same Manly, a vy, pane Pajndexr – copak vy můžete souhlasit s tímhle tady, co podle mýho není nic jinýho než vražda?“

„Neslyšel jsi všechno, Zebe Stumpe,“ vzepřel se mu vůdce regulátorů, aby ospravedlnil svůj souhlas. „Tady jsou fakta…“

„Jdi k čertu i se svejma faktama! A se všema pohádkama. Nechci je slyšet. Na ty bude dost času až před řádným soudem. A proti tomu jistě nikdo nebude, jelikož vobviněnej, jak vidíte, nemá ani stín naděje, že by moh pláchnout. Nebo je někdo proti tomu?“

„Osobujete si toho trochu mnoho, Stumpe! Co je vám po tom? To bychom rádi věděli! Zavražděný nebyl váš syn ani bratr a bratranec taky ne! Kdyby byl, soudil byste jinak.“

Calhoun použil obratu, který se mu předtím osvědčil.

„Nechápu, co je vám po tom,“ pokračoval, „jak my v tomhle případě postupujeme.“

„Je mi po tom! Předně proto, že tenhle mládenec je můj přítel, i když je to Irčan a je tady v kraji cizí. A za druhý proto, že Zeb Stump nesnese špinavou hru – ani na texaský prérii ne! Postavte toho mládence před spravedlivej soud,“ naléhal. „Vezměte ho s sebou do osady a tam ať je proces. Nemáte žádnej jasnej důkaz, že v tej lotrovině měl prsty. A hrom mě zab, jestli tomu uvěřím, dokud bych takovej důkaz vlastníma očima neviděl! Vím dobře, co si myslel vo mladým Pajndextrovi. Nejenže to nebyl jeho nepřítel, ale sotva je na týhle louce někdo, kdo by ho byl měl radši – i když měl strkanici s jeho vzácným panem bratrancem.“

„Asi nevíš, Stumpe,“ odpověděl mu chladně vůdce regulátorů, „co jsme právě vyslechli?“

„A co jste právě vyslechli?“

„Svědectví, z něhož vyplývá pravý opak toho, co tvrdíš ty. Máme dokázáno, že nejen mezi Geraldem a mladým Poindexterem nebyl dobrý vztah, nýbrž že právě onoho večera došlo mezi nimi k hádce…“

„Kdo to dokázal, Same Manly?“

„Já to říkám,“ odpověděl Calhoun a vystoupil kupředu, aby na něho Stump viděl.

„Jo vy, pane Cashi Calhoune! Tak vy víte, že mezi nima nebyl dobrej vztah? A viděl jste asi tu hádku, vo který se tady mluvilo?“

„Neřekl jsem, že jsem ji viděl, Stumpe. A navíc – nehodlám se dát od vás vyslýchat. Svědectví jsem sdělil těm, kdo na ně měli právo, a to stačí. Pánové, myslím, že jste s rozsudkem všichni souhlasili. Nevím, proč by takový starý hlupák, měl rušit…“

„Starej hlupák!“ zařval lovec ozvěnou. „Starej hlupák! Hrom a peklo se všema čertama! Vy mně říkáte starej hlupák? jakože je pánbu nade mnou, toho se dočkáte, že budete tyhle slova vodvolávat, nebo ať nejsem Zebulon Stump z Kentucky. Ale teď to nechme, všechno má svůj čas, a váš čas může přijít dřív, než si myslíte, pane Cashi Calhoune!“

Cvakot kopyt, rozléhající se z úbočí srázu, dolétl ke všem uším současně. Nahoře na svahu, téměř po samém okraji srázu, cválal kůň. V sedle měl ženu. Vlasy i klobouk za ní vlály, klobouk držel jen na šňůrce. Tak divoký to byl cval a tak nebezpečně blízko srázu vedl, Že to vypadalo, jako by se byl kůň splašil.

Nebylo však tomu tak. I podle chování jezdkyně se to dalo poznat. Zdálo se, že ji rychlost jejího koně ještě neuspokojuje, že se ji snaží bičem i ostruhami ještě zvýšit. Všichni se jen divili, proč jezdkyně vede koně tak blízko srázu. Stáli mlčky a užasle. Ne že by nevěděli, kdo to je. Bylo by divné, kdyby ji nepoznali. Kdo tuto ženu jednou spatřil sedět na koni, po mužském způsobu, rozkročmo, musel si Isidoru zapamatovat.

„Los indios! Los indios!“

Každý, kdo prožil alespoň tři dny v jižním Texasu, musel těmto slovům porozumět, ať bylá jeho mateřština jakákoliv. Po tři sta let se tento výstražný křik ozýval na hranici tři tisíce mil dlouhé ve třech jazycích. Mužům kolem jacale nemusel tato slova nikdo překládat. Nebyl by na to ani čas. Týž hlas volal znovu.

„Tejanos! Caballeros! Zachraňte mne! Zachraňte mne! Los indios! Pronásleduje mne celá tlupa. Už jsou za mnou…“

Nebylo jí rozumět, co křičí dál. I tak však bylo jasné, co se nahoře na pláni odehrává. Nevzdálila se od okraje křoví ani dvacet kroků, když se první z pronásledovatelů objevil v plném trysku proti jasné obloze.

Jako had zakroužilo laso nad jeho hlavou. Dychtil tolik po tom, aby se smyčka neminula cíle, že se zřejmě vůbec nestaral o to, co uprchlice křičí. Snad si představoval, že slova patří jemu, že je to prosba o milost v jazyce, kterému nerozuměl – Isidora totiž volala o pomoc anglicky. Teprve ostré prásknutí pušky, které se ozvalo z údolí, ho vyvedlo z omylu. Bolestné bodnutí v zápěstí ho přinutilo pustit laso a ohlédnout se.

Dole v údolí spatřil obláček kouře. Jediný pohled mu stačil. Rázem změnil své plány. Dole byla stovka mužů a leskla se tam stovka hlavní. Zahlédli je i tři jezdci za ním, a jako by je vedla táž myšlenka, obrátili se všichni na místě a odcválali přes hřbet kopce stejně rychle, jak se přihnali.

„Škoda,“ poznamenal Zeb Stump a nabíjel znova pušku.

„Kdyby nešlo vo ni, byl bych je pustil kousek dolů. A kdybychom je byli čapli, možná že bychom z nich dostali i něco vo týhle naší záhadě. Teď už sem ani nepáchnou. Než se my dostaneme nahoru, budou dávno za horama.“

Pohled na divochy změnil okamžitě situaci před mustangerovou chatou. Většina, jež zastávala názor, že vrahem je Maurice Gerald, se změnila v menšinu. A ti, kdo nepřestali věřit v jeho nevinu, stoupli nyní ve vážnosti. Calhoun a jeho rváči už nebylí pány situace a regulátoři na popud svého vůdce odložili soud.

Spěšně se shodli na novém postupu. Odvezou obviněného do osady a tam bude souzen podle řádných zákonů země.

A teď k Indiánům: budou je pronásledovat? Ovšem! Co když Isidořini pronásledovatelé jsou právě, ti, po kterých pátrají – vrahové Henryho Poindextera? Nikdo proti jejich záměru nepromluvil slova. Vydali se hledat Isidoru a pronásledovat piráty prérie.

U chatrče zůstalo nemnoho lidí, mezí nimi i Zeb Stump. A ještě dva věrně vytrvali při mustangerovi v těchto těžkých chvílích: zpovzdáli ho pozorovala půvabná dívka, pečlivě skrývajíc svůj dychtivý zájem o něho. Po jeho boku zas dřepěl rozedraný a trochu komický človíček: Phelim.

OSAMĚLÝ LOVEC

Fort Inge si měla o čem vyprávět. Skupina civilistů se z výpravy proti Indiánům vrátila s důkazy, že šlo o komedii.

Důkazy se skládaly ze sbírky nejrůznějších věcí. Paruky z koňských žíní, kohoutí peří nabarvené na modro, na zeleno i na červeno, kalhoty a mokasíny z bizoní kůže a několik balíčků barvy – to vše bylo uschováno v dutém stromě. Dále ještě záhadnější bezhlavý jezdec a konečně i zvěst, že muž podezřelý z vraždy byl dopaden a uvězněn V pevnosti a že dočista zešílel. V pořadí zájmu nebyla tato poslední zpráva rozhodně na posledním místě.

„Vražda,“ řekl kapitán Sloman filozoficky, „je podle mého zločin, jehož mustanger Maurice prostě není schopen. Myslím, že toho člověka natolik znám, abych si tím mohl být docela jist.“

„Přiznejte ale,“ odporoval mu Crossman od Jízdních střelců, „že důkazy svědčí silně proti němu. Téměř nezvratně, řekl bych já.“

Crossman nebyl mladému Irovi nikdy příliš přátelsky nakloněn. Domníval se, že se komisařova neteř, místní kráska, na tohoto dobrodruha, o němž nikdo nic nevěděl, kdysi příliš usměvavě zahleděla.

„Tak docela nezvratně ne,“ odvětil Sloman.

„Zavřeli ho na strážnici,“ začal Hancock z jiného konce. Právě se o tom dověděl – hovor se odehrál krátce po příchodu z výpravy proti Komančům. „Ten jeho skřítek je tam s ním, myslím toho sluhu. A co ještě vám povím: Major dal právě rozkaz, aby byla stráž zdvojnásobena! Nevíte, co to má znamenat, kapitáne, když toho o tom chlapíkovi tolik víte? Vždyť přece nějaké nebezpečí, že by mohl utéci, tu vůbec není.“

„Nezdá se, že by bylo,“ odpověděl pěšák. „Vždyť on ani neví, že je v base. Byl jsem se tam právě na něho podívat. Je z něho úplný blázen, nepoznal by ani sám sebe, kdybyste mu nastavili zrcadlo.“

„Blázen? A jak se to projevuje?“ vyptával se Hancock i ostatní, kteří neznali okolnosti, za nichž byl mustanger zajat. „Je to horečkou? Je v delirlu?“

„A proto byly zdvojeny stráže? Copak se starý bojí, že by se mohl z vězení dostal: ven?“

„Ne, to ne, podle mého. Spíš je to opatření, aby se nikdo nedostal dovnitř.“

„Á, tak vy si myslíte…“

„Podle mého je pro mustangera Maurice bezpečněji uvnitř než venku. Potulují se tu všelijaké existence a už se zase mluví o lynčovém soudu. Buď litují regulátoři, že připustili odklad, nebo si někdo dává práci, aby takovéhle veřejné mínění vytvořil. Mustanger má štěstí, že se za něho postavil ten starý lovec. A další štěstí pro něho je, že jsme se vrátili včas. Ještě den, a byli bychom našli strážnici prázdnou. Teď bude mít, chudák, díkybohu alespoň pořádný soud.“

„Snad bude moci vysvětlit všechno tak, že se obhájí. Doufám alespoň.“ To řekl Hancock.

„Pochybují,“ odpověděl mu Crossman.

„Já jsem si tím úplně jist,“ řekl Sloman.

„Tak už maj Dyjaze v base, slečno Lujzo.“

„To jsou zprávy, Zebe! Včera jste mi říkal, že Díaz…“

„Spadne do jámy, kterou si sám vykopal. To se taky stalo – možná že mu někdo trochu pomoh.“

„Ale i jak se to stalo, to jste mi pořád ještě neřekl.“

„Józafate milej, slečno Lujzo! Nesmíte na mne tak spěchat. Tak tedy to bylo asi takhle. Když jsme se vrátili vod Alama, zjistili ti hoši, co se pustili za Indiánama, že to žádný Indiáni vůbec nebyli. To jste už sama asi slyšela. Podle toho, co se všechno našlo v tom dutým stromě, bylo jasný, že na tom kopci jsme viděli bělochy. Měl jsem tohle podezření už dávno, vod tý doby, co jsem viděl španělský karty, který nechali v chajdě.“

„Tak oni to tedy byli, kdo navštívili v noci jacale – když je viděl Phelim?“

„Vo tom nemůže bejt pochyb. Ti sami Mexikáni.“

„A jaký máte důkaz, že to byli zrovna Mexičani?“

„Nejlepší ze všech důkazů: zjistil jsem to, vystopoval jsem je každýho až do chalupy. No, a pak jsem moh jet rovnou za nima a sebrat je. Jednoho se vší jistotou, že je to ten právej. Toho jsem si poznamenal, tím jsem si byl aspoň jistej.“

„Poznamenal? Jak to, Zebe?“

„Pamatujete se, Jak jsem vystřelil vod tý chajdy?“

„Jistě! Indiány jsem neviděla. Byla jsem v tu chvíli pod stromy. Viděla jsem jenom, že jste po něčem vystřelil.“

„No vidíte, slečno Lujzo, a starej Zeb Stump vobyčejně nestřílí pánubohu do voken. Věděl jsem, že jsem toho skunka trefil, ale bylo to na mou flintu trochu daleko, a tak jsem si myslel, že se kulka trochu uhnula. Ale že jsem ho škrábnul, tím jsem si byl jistej. A moc jsem se nemejlil, že na mne má Dyjaz památku: provrtaný pravý křídlo. Proto taky tenkrát tak rychle pustil to laso.“

„Tak on to tedy byli“ poznamenala Louisa mechanicky po chvilce přemýšlení. „A vy myslíte, že tihle Mexikáni měli něco společného s tím, co nás všechny tak trápí?“

„Abych vám řek pravdu, slečno Lujzo, nevím sám dobře, co si vo tom myslet. Je to ta nejzáhadnější motanice, jakou jsem kdy na týhle prérii zažil. Někdy si myslím, že to museli udělat ti Mexikáni, jindy mě zase napadá právej vopak, že v týhle špinavý práci musel mít pracky někdo docela jinej. A neřeknu vám kdo.“

„On ne, Zebe, on určitě ne!“

„Né, mustanger jistě ne. Ani zdání, a kdyby všecko proti němu svědčilo, já vo jeho nevinně ani dost málo nepochybuju.“

„Ale jak to dokáže on? Povídá se, že je proti němu úplně všechno. A nikdo neřekne na jeho obhajobu ani slova.“

„No, to není tak docela jistý. Dokud jsem musel dávat pozor na vězení a na vostatní, nemoh jsem se moc rozhlížet vokolo. Ale teďka tu příležitost mám a taky jí použiju. Prérie, slečno Pajndexrová, je jako velká kniha, úžasně velká knížka pro ty, který v ní dovedou číst. Víte, Zebulon Stump není žádnej učenec, ale tohle se naučil dobře. Svědectví, který by mu pomohlo, by mohlo bejt vepsaný do trávy prérie, jak tuhle říkal jeden metodistickej kazatel, že i kameny vobsahujou kázání a divá zvěř je jako votevřená kniha. A jestli to tak dovopravdy je, pak by toho mělo bejt na Alamu zapsáno dost.“

„Myslíte, že byste mohl nějaké stopy odkrýt?“

„No, chci se tak trochu porozhlídnout, zvlášť na tom místě, kde jsme našli našeho mládence v drápech jaguára. Byl bych už vyjel, ale už jsem vám řek, co mě zdržovalo. Díky pánubohu, že nepršelo, ani kapka nespadla, a každý šlápnutí bude ještě po tejdnu vidět tak dobře, jako by bylo včera čerstvý – bude ovšem jasný jen tomu, kdo ho dovede přečíst. Musím jet, slečno Lujzo. Zastavil jsem se tu jenom na skok, abych vám řek, co bylo v pevnosti zařízeno. Teď už není času nazbyt. Nechali mě dnes ráno, abych se podíval na toho mládence. Viděl jsem, že se mu už hlava jasní. Jak ji bude mít v pořádku, povídali regulátoři, že budou naléhat, aby byl soud. Nemusí to trvat ani tři dny a já musím bejt zpátky, dřív než to začne.“

„Běžte, Zebe, a bůh vás provázej na vaší cestě. Abyste se vrátil s důkazy o Mauriceově nevině. Nikdy vám nepřestanu být za to vděčná, víc – víc, než kdybyste mi život zachránil!“

Pod dojmem vášnivé prosby spěchal lovec ke stáji, kde nechal svou jedinečnou ukázku koňského plemene. Chroupala právě kukuřici, kterou jí nasypal štědrý Pluto. Černý sluha stál vedle ní, proti svému zvyku nějaký zamlklý.

„Copak se ti po ránu stalo, že jsi takovej zaraženej?“

„Co se stalo? Smůla potkala Pluta, velikánská smůla!“

„A copak?“

„Jéje, pane Stump, zrovna dneska ráno! Těch kopanců!“

„Kopanců?“

„No, právě! Zrovna tady ve stáji.“

„Jo, vod koní! A kterej to byl?“

„Kdepak! Ne vod koní, ale vod toho, co mu všechny patřej – až na strakáče, kterej jeho nejni. Vod massa Calhouna!“

„Ježkovy voči! A cos proved?“

„Nic Pluto neproved, nic, vo čem by věděl. Jenom se kapitána zeptal, pročpak kapitán hnědáčka tak hrozně uhnal tamtej noci. Šak víte, tu noc, jak se nám ztratil massa Henry. Řek, že mi po tom nic nejni, kopal mě a sešlehal mě bičíkem a slíbil, že jestli vo tom ještě promluvím, že dostanu sto ran velkým bičem. A klel, jéje, ten klel! Nikdá sem ho ještě neviděl tak rozzlobenýho, nikdá v celým životě!“

„A kde je teď? Nikde jsem ho tu neviděl a hádám, že venku není, když tu hnědák stojí?“

„Ó jo, pane Stump, vyjel si, von poslední dobou vůbec hodně jezdí ven.“

„Na koni?“

„Jo, bere si siváka. Jojo, hnědáka teďka nechává, doma. Neseděl na něm vod tý doby, co byl kůň v noci venku – jak sem vám říkal. Možná že si myslí, že když se hnědák tak uhnal, že si teďka potřebuje vodpočinout.“

„Poslouchej, Pluto,“ řekl Zeb po chvilce přemýšlení, „hádám, že by ta má kobyla potřebovala; ještě trochu kukuřice. Má před sebou dlouhou cestu a nemusela by taky dojít. Když člověk pospíchá, je někdy nejlíp si sednout. A když se bude, krmit vona, měl bych já taky něco spolknout. Běž se podívat do kuchyně, jestli by tam nebylo něco k snědku – kousek studeného masa a kukuřičná placka třeba.“

„To se ví, pane Stump. V minutce tu budu zpátky.“

Zebův netečný výraz se změnil, jakmile Pluto zmizel. Lovec rychle prošel dlážděnou chodbičkou, která rozdělovala obě řady stání, a vkročil k hnědákovi. Zvíře polekaně ustoupilo ke stěně.

„Stojíš!“ uklidňoval ho Zeb. „Nic ti neudělám, třeba vypadáš zrovna tak zle jako tvůj pán. Stůj, povídám, a ukaž kopyta!“

Stoupl ke koni a pokusil se mu zvednout přední nohu. Nepovedlo se mu to. Kůň náhle vyhodil a začal dupat a odfrkávat, jako by se obával nějakého úskoku.

„Hrom do tvý kostry!“ zlobil se Zeb, „proč nestojíš? Kdo ti co dělá? Tak drž, starej, drž, chci se jen podívat, jak jsi vokovanej.“ Znovu se pokusil zvednout mu kopyto a znovu mu v tom kůň svým chováním zabránil.

„No tohle, jsem nečekal, takovýhle vobtíže,“ bručel a rozhlížel se, čím by si mohl pomoci. „Nejradši bych tě srazil tady na místě, potvoro. A, už to mám! Jen jestli mi ten černoch popřeje trochu času. Snad ho ta holka v kuchyni chvilku zdrží. Stůj, nebo tě namouduši uškrtím!“

Sebral ze svého sedla laso a smyčku hodil hnědákovi na krk. Když provaz utáhl, škubal sebou kůň po celém stání a vztekle řičel. Brzy se však řičení změnilo v sípění, jež jen těžko vyráželo z nozder, a vztek se měnil v úděs.

Nyní se k němu Zeb přiblížil již bez obav, a když smyčku zajistil, začal mu zvedat nohy jednu po druhé. Spěšně, ale pečlivě každou prohlédl. Zdálo se, jako by si vštěpoval v paměť tvar kopyta, podkovu, počet a umístěni hřebů, zkrátka vše, co by později pomohlo zjistit stopu.

Když došel až k pravé zadní, radostně vykřikl. Spatřil totiž zlomenou podkovu, téměř čtvrtina jí chyběla.

„Jo, vo tobě kdybych byl věděl,“ promlouval šeptem k podkově, „byl bych si ušetřil spoustu práce s prohlížením vostatních. Tvou stopu bude dost těžký si splést, ale pro jistotu si tě vezmu s sebou.“

Vytáhl obrovitý lovecký nůž, jehož čepel měla u střenky čtvrt palce tloušťky, a utrhl podkovu z kopyta. Dával pozor, aby neztratil hřeby, a schoval ji do hluboké kapsy svého kabátu. Hned pak uvolnil smyčku a nechal hnědáka vydechnout.

Vtom se vrátil Pluto s bohatým občerstvením, v němž nechyběla ani lahvička monongahelské; Zeb se toho hned ujal a neřekl ani slovo o intermezzu, které se odehrávalo v černochově nepřítomnosti. Plutovi však neušel hnědákův neklid. Zvíře se celé třáslo a utrápeně se ohlíželo, jako by se ještě nebylo vzpamatovalo z drsného zákroku.

„Panebože,“ vykřikl černoch, „copak se stalo s tím koníčkem? Johó, pane Stump, to docela vypadá, jako by se bál vás!“

„Ale,“ protahoval Zeb se zdánlivou bezstarostností, „trochu se asi taky bojí, hádám. Dorážel na mou kobylu, tak jsem ho musel párkrát švihnout provazem. Proto je takovej vyděšenej.“

Pokračoval v hovoru, střídavě k Plutovi a ke své kobylce a natáhl jí znovu ohlávku. Pak vyvedl koně ven, vylezl si do sedla a zamyšleně odjel. Přejel nížinu u Leony a pobídl klisnu do příkrého Svahu náhorní planiny. Dosáhl jí v místě, kde do prérie pronikal chapartal, a tam, ve stínu mezquitu, koně zastavil, nesestoupil však, ani se nezdálo, že by to měl v úmyslu. Zůstal v sedle, nachýlen trochu kupředu, oči upřeny na jsem oním prázdným pohledem, ktexý prozrazuje zadumání.

„Ježkovy voči,“ povídal si pomalu pro sebe. „Tohle je hrozně důležitá vokolnost. Calhounův kůň byl zrovna tý noci venku a vrátil se celej zpocenej. Co to jen může znamenat? Ať mě hrom bací, když ten zlej vítr nefouká vodsud. Pořád jsem si to myslel – ale vždyť je to nakonec směšný: proč by zabíjel svýho bratrance? Udělal by to nebo cokoliv jinýho, kdyby pro to měl nějakej důvod. Ale vo žádným nevím. Kdyby mu měl připadnout majetek, tak by to bylo dost jasný. Ale tohle to taky nebylo. Starýmu Pajndexrovi už tady nepatří ani akr půdy a ani jeden černoch. Tím jsem si docela jistej. To všecko už je majetek toho chytráka. A proč by se teda zbavoval svýho bratrance? To mi nejde do hlavy. Žádnou hádku spolu neměli, pokud jsem slyšel. Že mu nejde pod fousy to, co k sobě cítěj ty dva, tomu rozumím. Ale proč by ho to mělo pokoušet, aby zabil jejího bratra?

A pak je v tom ten mustanger a ta hádka a pak ty falešný Indiáni a ta Mexičanka a bezhlavej jezdec a čert ví, co všecko ještě. Józafate svatej, to by zamotalo hlavu i lujvilskejm advokátům!“

Vydal se znovu na cestu, a když urazil asi míli podél okraje chaparralu vzhůru podle Nueces, náhle ostře zabočil, s jistotou, jež napovídala, že cesta byla dobře promyšlena. Jel nyní přímo k západu a křížil všechny stezky, které vedly k Ríu Grande.

Změnilo se i jeho chování, jeho výraz a držení v sedle. Nedíval se již netečně kolem sebe, předkláněl se trochu, oči upřeny do trávy, a obhlížel terén po obou stranách.

Když ujel asi míli, upoutalo ho cosi na zemi tak, že naráz zastavil koně. Kobylka ochotně uposlechla a Zeb se sesmekl ze sedla. Nechal ji, aby se vynadivila tomuto podivínství. Udělal krok dva a spustil se na všechny čtyři. Z objemné kapsy pak vytáhl kus ohnutého železa a přiložil je ke stopě zřetelně vytištěné do drnu.

Souhlasilo.

„Padne!“ vykřikl s vítězným gestem. „Ať mě hrom, když nepadne. Přesně jako šitá,“ pokračoval a znovu položil zlomenou podkovu na neúplný otisk. „Přisámbohu, tohle je stopa zrádce – a možná vraha!“

V oné části země, kterou protíná několik severních přítoků Ria de Nuenes a jižní přítoky Ria Leony, uprostřed prérie je hájek, ne větší než tři nebo čtyři akry. Lidé z prérie by ho nazvali ostrovem, a kdybyste upřeli zrak na zelenavé nekonečné moře, jež ho obklopuje, musili byste dát tomuto srovnání za pravdu.

Asi sto kroků od okraje tohoto lesíka pásl se klidně kůň. Byl to ten, jenž vozíval Bezhlavého. Svého podivného pána měl v sedle. Jeho držení těla se nezměnilo ani o vlas od doby, kdy ho poprvé spatřila výprava pátrající po Henrym Poindexterovi. Pruhovaná pokrývka mu dosud splývala z ramen a halila horní polovinu těla, zatímco nohy od stehen až. po ostruhy vězely v chráničích z jaguáři kůže.

Ti, kdož tvrdili, že spatřili i hlavu, měli pravdu. Bylo na ní i sombrero, o němž se mluvilo, černé se zlatým lemováním. Spočívala na levém stehně a bradou se téměř dotýkala jezdcova kolena. Mohl jí uvidět Jen ten, kdo stál vlevo od koně, a to jen někdy, když ji právě nezakrýval cíp sarape. I obličej bylo, někdy možno zahlédnout, jeho rysy byly čisté, ale smutné. Živě zbarvené rty byly pootevřeny a odhalovaly v chmurném a děsivém úsměvu dvě řady bílých zubů.

Třeba na Bezhlavém nebylo zdánlivě nic nového, přece nastala jistá změna. Až dosud byl vídán o samotě. Nyní měl již společnost.

Nebyli to právě příjemní společníci – kolem koně s jezdcem posedávalo nebo obíhalo asi deset kojotů. Kůň jimi určitě nadšen nebyl. Dokazoval to řičením a údery kopyt, kdykoliv se k němu některý z nich příliš troufale přiblížil.

Mnohem netečnější se zdál být jezdec k hejnu ptáků – velkých černých ptáků –, kteří obletují, kruh za kruhem, jeho ramena. Ani když se mu nejdrzejší z nich posadil na ramena, nepokusil se ho vůbec zahnat, nepozdvihl ani ruku, aby ho zaplašil.

Ale kůň je nesnášel. Vzpínal se a svým divokým řičením supy zaplašil. Po malé chvíli se však opět počali vracet a znovu ztráceli svou plachost. A tak, popásaje se chvílemi klidně, chvílemi vyrušován příliš dotěrnými kojoty, obcházel kůň s bezhlavým jezdcem v sedle ostrov v prérii.

Muži, jenž ho nepozorován sledoval z houští na pokraji listnatého ostrůvku, byly pouze dvě věci jasné. Věděl, že to není ani loutka, ani vtělený ďábel. A přece ho toto vědomí nezbavovalo pocitu hrůzy, jaký všichni při tomto pohledu pociťovali.

A přece, třeba se celý třásl a přál si zůstat skryt, sledoval krok za krokem jezdče, dál a dál, jak kůň obcházel ostrůvek. Spatřil Bezhlavého, ještě než vkročil do lesíka. Uviděl ho zdaleka a byl by se mohl lehce vyhnout Avšak místo toho se mu okamžitě vydal naproti!

Nepouštěl ho z očí, využíval skrytu jako lovec na čekané, jen s tím rozdílem, že žádný lovec jelenů nezakouší takovou hrůzu. Nezastavil se, dokud mu úkryt v lesíku nedovolil vydechnout. Netísnil ho však ani tak strach, jako spíše obava z nezdaru. Nepouštěl z ruky krátkou loveckou pušku, nabitou a nataženou, připravenou k výstřelu.

Nemělo by to cenu, uvažoval. Při nejlepším bych ho mohl škrábnout zbloudilou kulkou, ale to by ho nesrazilo. Musím mít trpělivost a čekat, až přijde trochu blíž. Zatracení kojoti! Nebýt jích, už by tu dávno byl. Ale dokud jsou kolem něho, vyhne se lesíku zdaleka. To dělají všichni ti texaští koně – čert aby je z kůže stahoval!

Je to jeho kůň! A sedlo, sarape, všechno. Jak se k tomu mohl, ke všem čertům, dostat ten druhý?

Znovu uvažoval. Ať je to podfuk nebo ne, je to ošklivá věc. Ať ho vymyslil, kdo chtěl, musel vědět všechno, co se stalo tenkrát v noci, a přisámbohu, jestli ta věc je ještě tam, musím ji dostat zpátky. Byl jsem blázen, že jsem se s tím tak chlubil! Hrom do té smůly!

Pro mustanga byl největším nepřítelem člověk, člověk na koni, a nyní mu čich prozradil přítomnost tohoto nepřítele. Nečekal, až se přesvědčí, kdo to je a co je to za koně. Pud mu napověděl, že oba jsou nepřátelé. A jelikož jeho jezdec zřejmě současně dospěl k témuž názoru, nepřitáhl mu uzdu a kůň mohl běžet, kam chtěl. Vyrazil rovnou do prérie.

Trpká kletba unikla zklamanému lovci, když i on pobídl koně do prérie. A ještě hrozněji zaklel, když spatřil, že rána, kterou za ním spěšně poslal, neškrábla ani bezhlavého jezdce, ani jeho koně, který rychle mizel z dohledu.

Zeb Stump se dlouho nezdržel na místě, kde zjistil stopu zlomené podkovy. Vztyčil se a vydal se po stopě koně, jenž ji zanechal. Nenasedl už, šel pěšky a stará klisna, poslušná tichého rozkazu, kráčela v uctivé vzdálenosti za ním.

Ze soustředění ho vyrušil zvuk, rána z pušky, doléhající z takové dálky, že to vypadalo, jako by byl výstřel selhal a ozvalo se jen prasknutí roznětky. Bezděčně se zastavil. Nenapřímil se sice, avšak pozvedl oči.

„Divný,“ zabručel. „Hrozně divný, přinejmenším. Kdo, u čertovy babičky, by tam jel lovit, když tam není dost zvěřiny, která by zaplatila alespoň prach. Počkat! Někdo sem jede. Kůň, a někdo na něm! Upaluje, jako by za ním jeli všichni čerti s rozžhavenejma vidlema. Co! Propána, to je Bezhlavej! Je to von, Józafate skákavej!“

Starý lovec viděl správně. Nemohlo být sporu o tom, kdo byl onen jezdec, který se vynořil z oblaku sirného dýmu, klesajícího nyní opět k zemi. Cválal rovnou k místu, kde stál Zeb. Byl to on, jezdec bez hlavy.

Zeb se dočista roztřásl a hledal úkryt. Našel ho dříve, než Bezhlavý dojel. Poskytlo mu ho blízké křoví. Rychle za ně vklouzl. Neprozradí ho klisna stojící vedle něho?

„Sehni se!“ křikl na svou němou společnici, která mu dobře rozuměla, i když nebyla obdařena řečí. „Lehni! Nebo přisámpánubohu tě pošlu do pekla!“

Kobylka klesla na kolena a pak se natáhla na trávu, jako by se domnívala, že už má pro ten den po práci a že si smí odpočinout.

Sotva se Zeb se svým koněm uložili v úkrytu, blížil se již tryskem Bezhlavý. A třeba snad byl ještě celému světu tajemstvím, přestal být záhadou Zebulonu Stumpovi.

Jak kůň prolétl kolem něho, vzdulo se sarape do výše a odkrylo Stumpovým zrakům dobře známou postavu a jasně modrou blůzu, kterou bezpečně poznal, třeba byla potřísněna nachovými skvrnami. Zeb se nepokusil ani slovem, ani pohybem ujíždějícího jezdce zastavit. Když však spatřil postavu odhalenou a když pochopil, co vidí, zvolna a smutně zašeptal: „Józafaté! Tak je to přeci jen pravda. Chudák hoch – mrtvej – mrtvej!“

Bezhlavý jezdec pokračoval v úprku prérií a Zeb ho zrakem sledoval; klečel a nepovstal, dokud jezdec i kůň nezmizeli za mezquitovým houštím. Potom povstal a několik okamžiků rozvažoval, kterým směrem se má dát. Ponořen v úvahy zapomněl téměř na obláček dýmu a na ránu, kterou zaslechl. Brzy se však upamatoval. Upřel zraky do místa, kde se kouř objevil, a spatřil něco, co ho přinutilo znovu se sehnout.

Byl to jezdec, skutečný jezdec s hlavou na ramenou. Předkláněl se v sedle a úporně pozoroval půdu před sebou. Nebylo těžké domyslet se, čím se zabývá. Jeden pohled Zebovi stačil, aby to uhádl.

Stopoval bezhlavého jezdce.

„Hola!“ zabručel Zeb, když to zpozoroval. „Tak teda já nejsem jedinej, kterýho zajímá rozluštění týhle záhady! Kdo to, k čertu, může bejt? To bych hrozně rád věděl.“

Přitiskl se ještě víc k zemi a držel hlavu u země i své kobyle. Calhoun, stále ještě bedlivě pozoruje stopu bezhlavého jezdce, projel kolem. Zeb se za ním díval, dokud mu nezmizel za zelenou oponou houští.

Byl-li tu již předtím důvod jít po stopě Bezhlavého, byly nyní dva.

Zeb objel mezquitové křoví, za nímž mu oba jezdci zmizeli. Prostírala se tu kamenitá vápencová prérie, přes niž jeden z jezdců zřejmě přešel; byl to jezdec bez hlavy. Zeb si to uvědomil, když spatřil druhého z jezdců kus před sebou přejíždět sem a tam, křížem krážem, jako když lovecký pes pobíhá po strništi a hledá sraženou koroptev. Ztratil stopu a snažil se ji nalézt. Nakonec vztekle pobodl koně ostruhami a tryskem odjel směrem k Leoně.

Jakmile zmizel, pokusil se nalézt ztracenou stopu Zeb. Třeba však byl mistrem stopařského umění, musil se vzdát i on. Žhnoucí slunce pražilo do bělostné pláně a jen oko salamandra by bylo mohlo vzdorovat jeho jasu.

Téměř oslepen rozhodl se zálesák k návratu a znovu se věnoval stopě, z které byl načas sveden. Dozvěděl se již dost, aby vytušil bohatou odměnu za své pátrání. Zastavil se jen jednou – na místě, kde se k stopě dvou koní připojovala třetí, ta, již sledoval. Od tohoto místa probíhaly všechny tři stopy vedle sebe – chvílemi se rozdělovaly, vzdalovaly se od sebe na deset kroků i více, pak se však opět sbíhaly a přikrývaly jedna druhou.

„Tady se rozdělili,“ řekl si Zeb, „hřebec a amerikán jeli spolu, nebo vlastně stejnou cestou. Ale ten se zlomenou podkovou jel jinudy. A proč?“

Starý lovec brzy zjistil, která ze stop vede zpět. Po druhé stopě se vydal kupředu. Nijak ho nepřekvapilo, že se po ni dostal až do blízkosti krvavé kalužiny, kterou již mezitím kojoti dávno slízali. Byl by mohl stopu sledovat až k samému místu krvavého výjevu, kdyby tam byly stopy kopyt neudupaly půdu jako mlat.

Dříve však, než se tam dostal, zarazil ho objev čerstvé stopy, tak významné, že nestačilo prozkoumat ji jen povrchně. V hustém podrostu narazil na místo, kde podle všeho muž nějakou chvílí stál. Nerostla tam tráva a v hlíně byly zřetelně otištěny podešve vysokých bot.

Stopy týchž bot vedly odsud k tratolišti krve a podobná stopa vedla zpátky. Navíc spatřil Zeb Stump ve větvích stromu, který stál na půl cestě, něco, co neuniklo jen zrakům výpravy, ale i jejímu stopaři Spanglerovi – útržek papíru, zčernalý a polospálený, jehož bylo zřejmě užito jako ucpávky do pušky!

Visel na větvi nabodnut na trnu. Starý lovec ho z ostnu sňal, pečlivě ho rozestřel na ztvrdlé dlani a na jeho začouzené ploše četl známé iniciály: „C. C.“

Když Zeb písmena spatřil, nejevil se na jeho tváři ani tak údiv, jako spíše zadostiučinění.

„Je to kus vobálky,“ bručel si, „a říká to víc než celej dopis, kterej moh bejt uvnitř. Patří mu to, lumpovi, za to, že ucpával flintu kusem papíru místo pořádný kůže namazaný bizoním lojem. A stojí to za schování.“

Vytáhl malý kožený váček, v němž nosil troud, pazourek a ocílku, papír do něho pečlivě složil a váček pak schoval opět do kapsy.

S kletbami a se zklamaným zachmuřeným pohledem obrátil se Calhoun zády k vápenité poušti, kde ztratil stopu Bezhlavého.

Nemá cenu pronásledovat ho dál, uvažoval v duchu.

Zvlášť teď, když ani nevím, kudy jel. Byla by to čirá náhoda, kdybych ho našel. Kdybych se vrátil k potoku, snad bych ho zase zahlédl, ale nedostanu-li se k němu na dostřel, skončí to stejně jako prve. A mustang mne k sobě nepustí, jako by ta bestie věděla, co mám v úmyslu. Dvě stovky dolarů dám za rychlejšího koně, i tři bych dal.

Obrátil unaveného koně k domovu a hnal ho rychlým klusem zpět. Zvíře mělo srst zmáčenou potem a na bocích, kde ho zraňoval ostruhy, zasychala čerstvá krev. Ani ne za hodinu proplétal se již Calhoun mezquitovými houštinami, které obklopovaly plantáž. Když překračoval delším suchem vyprahlý příkop – arroyo –, zarazila ho jiná koňská stopa, zřetelně vytištěná ve ztvrdlém blátě. Jedna jeho podkova byla zlomena. Stopa vyhlížela tak čerstvá, jako by tudy byl kůň prošel teprve včera. Bylo však tomu již téměř osm dní.

Přesvědčovat se o tom Calhoun nemusil, věděl to téměř na hodinu přesně.

Slezl z koně s úmyslem stopu zahladit. Mohl si však věru ušetřit námahu. K otiskům zlomené podkovy připojil navíc stopy bot, jak se snažil ztuhlý jíl rozšlapat – důkaz, kdo to na koni se zlomenou podkovou jel. Jel za ním totiž někdo, kdo si dovedl jeho počínání správně vyložit.

Zeb to pochopil téměř ihned, jak to z dálky spatřil.

„Ničí stopy tý zlomený podkovy! Tak to vám nebude nic platný, pane Calhoun, vůbec nic platný. Jsou moc hluboko votištěný, a přede mnou je neskováte. Přisámbůh, že za nima půjdu, kdyby až do pekla vedly!“

Jen to zálesák dořekl, vyšvihl se ten, jemuž tichá hrozba byla určena, do sedla a ujížděl. Zálesák ho sledoval pěšky a nijak se nesnažil udržet ho v dohledu.

Obrátil se ke klisně. „Pojď, stará, ty už sis myslela, že se pojede domů, viď. Tak to se mejlíš. Hodinku nebo dvě si tu pobudeš, jestli ne celou noc. Nic si z toho, holka, nedělej, tráva tu nevypadá špatně a budeš mít asi dost času si z ní ukousnout. Tak, nacpi se pořádně!“

Stáhl jí ohlávku, přehodil udidlo i s uzdou přes sedlo a nechal ji, aby se napásla po libosti. Z chaparralu, kde ji nechal, pustil se dál po Calhounově stopě pěšky. Po dvou stech krocích džungle končila. Dál už se otevírala holá pláň a v dálce byla vidět hacienda Casa del Corvo.

Proti její obílené zdi se rýsovala postava jezdce, který právě v tom okamžiku vjížděl do brány. Zeb věděl, kdo to je.

„Z tohohle místa,“ uvažoval, „ho docela dobře uvidím, až pojede. A čert by mě musel vzít, kdybych si tady na něho nepočkal, i kdyby to mělo trvat až do zejtřka do večera. Tak, teď jen trpělivost.“

Nejprve poklekl, pak se převalil a nakonec se pohodlně usadil a opřel o strom. Vytáhl z objemné kapsy kožený pytlík a z něho cihlu kukuřičného chleba, pořádný kus pečeného „prasečího“ a láhev, z níž vanula vůně neomylně prozrazující monongahelskou. Snědl asi polovinu chleba i masa, zbytek opět uložil a pytlík pověsil na větev nad sebou. Lokl si pak z

láhve, zapálil si dýmku a upřeně se zahleděl na bránu Casa del Corvo.

Po celou dlouhou noc nezamhouřil Zeb obě oči najednou. Neochabující pozornost svědčila o tom, že má pro svou vytrvalost nějaký neobyčejný důvod. Po celou tu dobu nespustil velká vrata z očí. Zůstávala, pokud mohl v měsíčním světle vidět, zavřena. Když se na obzoru ukázal prvý přísvit rozbřesku, objevila se v modravé ranní mlze tmavá skvrna, brána haciendy se otvírala. Téměř současně z ní vyrazil jezdec.

Zeb neztrácel čas zkoumáním, kdo by to mohl být. Nepochyboval, že je to týž samotář, který tudy projel předešlého večera, a byl si jist, že pojede Stejnou cestou. Spěchal ke své klisně, kvapně ji osedlal a odvedl ji pak na skryté místo, odkud mohl přehlédnout stezku vedoucí chaparralem, aniž se vydával v nebezpečí, že bude sám Opatřen.

Zůstal tam dokonce ještě déle, dokud Calhoun neprojel celým pruhem chaparralu a nezmizel v ranním šeru na prérii. Pak se teprve Zeb vyškrábal do sedla, postrčil kobylku svou jedinou ostruhou a přiměl ji k pohybu.

Nemusel se držet za Calhounem v dohledu. Ranní rosa na trávě byla jako nepopsaná stránka a stopy se daly číst jako řádky v knize. Byl by je mohl sledovat i v klusu, i v trysku!

Calhouna ani nenapadlo, že by ho v ranním šeru mohly pozorovat něčí oči. Když vyjel z lesa, dal se rychlým klusem přímo k Nueces. Pobízel chvílemi koně do cvalu. Prvých šest nebo osm mil se málo staral o to, co je kolem. Zdálo se, že mu stačí rozhlédnout se občas po obzoru. Neohlížel se napravo ani nalevo a jen jedenkrát se ohlédl zpět – když se vzdálil kus cesty od okraje chaparralu a blížil se k cíli.

Bylo to zelený palouk, lemovaný chaparralem, poblíže ústí průseku, tam, kde se podle všeobecného míněni stala vražda.

„Je to divné, že se znovu vrací tam!“ přemýšlel Calhoun. „Zatraceně divné to je. Jako kdyby věděl… Ale co, je to proto, že tam je lepší tráva a že Je tam ta tůňka. Doufám, že ho to dnes ráno napadne. Pak by byla naděje, že ho najdu. Jinak bych musel projet průsekem – a že by se mi zrovna chtělo – i za denního světla… Uch! A čeho se ostatně bát… Kriste na nebi, co je to?“

Poslední slova vykřikl nahlas. Trhl uzdou, div nesrazil mustanga na zadek, a očima, jež mu div nevypadly z důlků, civěl přes pláň. V jeho upřeném pohledu bylo něco víc než překvapení, byla v něm hrůza. Nebylo také divu. Podívaná, která se mu naskytla, byla by vyděsila i nejstatečnější srdce.

Slunce se vyhouplo nad obzor, jezdec je měl přímo za zády. Před ním se táhl modravý pruh par stoupajících z blízkého chaparralu. Stromy vidět nebylo, byly skryty pod příkrovem, jenž Je halil jako průsvitný růžový závoj a zvedal se vysoko nad jejich vrcholky, přecházeje pozvolna v hlubokou modř oblohy.

Na tomto závoji, nebo spíše za ním, jako za průhlednou oponou na jevišti, objevila se tak zvláštní podívaná, že divák, který ji neviděl předtím, by byl zapochyboval o její skutečnosti.

Byl to bezhlavý jezdec. Nevypadal však tak, jak ho již spatřil Calhoun a ostatní, byl nyní docela jiný. Tvar měl sice podobný, avšak byl desetkrát větší!

Nebyl to již člověk, ale kolos, obr! Nebyl to již kůň, ale zvíře s koňskou podobou velikosti pravěkých veleještěrů!

Ani to však ještě nebylo všechno, co bylo na bezhlavém jezdci nové. Ještě větší změna se s ním udála, ještě nevysvětlitelnější. Nekráčel již po zemi, ale po obloze, kůň i jezdec vzhůru nohama! Kopyta koně byla zcela zřetelně vidět na horním okraji mlhavého oblaku, zatímco ramena – téměř bych byl řekl hlava – jezdcova se téměř dotýkala obzoru. Sarape z nich viselo správným směrem, ne vzhledem k zákonům tíže, ale vzhledem k jezdci. Stejně tak otěže, hříva a dlouhý ocas koně – všechno vzplývalo vzhůru!

Když Calhoun spatřil tento přízrak – strašidelnější, než kdy předtím –, šel tajemný kůň volným krokem. Pomalu se sunoucí příšera plnila Calhouna děsem. Náhle se však pravidelný obrys koně porušil; kůň se obrátil a rozběhl se opačným směrem; kopyty se stále ještě dotýkal oblohy.

Přízrak zvětřil jeho přítomnost a prchal!

Calhoun ztuhlý děsem byl by zůstal, kde byl, a byl by nechal přízrak zmizet, avšak jeho kůň se vzepjal a otočil a mimoděk přispěl k vysvětlení. V touž chvíli zadusala kdesi v prérii okovaná kopyta a prozradila přítomnost nějakého skutečného jezdce – pokud se dalo v jeho skutečnost věřit –, jenž vrhal tento strašidelný stín.

„Vždyť je to fata morgána!“ vykřikl Calhoun a ulehčil si zaklením.

V příští chvíli již letěli oba koně po své rodné prérii, na prvním jezdec bez hlavy, na druhém pronásledovatel, jehož srdce tlouklo zoufalým rozhodnutím. Jeho kůň byl zřejmě rychlejší, snad i proto, že byl důrazněji pobízen, nebo snad proto, že pronásledovaný zatím neměl obav, že by mohl být polapen. Kdyby se byl Calhoun nebál, že chybí, byl by již vypálil. Předchozí neúspěchy ho však přiměly k tomu, že čekal s prstem na spoušti, až bude dost blízko, aby smrtící rána byla jistá.

Zatímco se ještě rozmýšlel, doběhl pronásledovaný na okraj lesa a zmizel v průseku. To kapitán neočekával. Ztratil koně z dostřelu a půl míle musel ujet, než se mu mohl opět přiblížit. Přijížděl k místu, které mu bylo dobře, až příliš dobře známo – tam, kde byla prolita krev.

Jindy by se mu byl vyhnul. Nyní však měl v srdci myšlenku, jež mu nedala zabývat se minulostí a obrnila ho proti všem vzpomínkám. Zůstával jen mrazivý děs z budoucnosti. Jen dostižení podivného jezdce ho mohlo zbavit tohoto strachu a zabránit hrozícímu nebezpečí.

Znovu se jezdci přiblížili. Rozšířeným chřípím se jeho mustang téměř dotýkal vlajícího ohonu pronásledovaného koně. Pušku držel kapitán připravenou v levé ruce, prsty pravé ruky na spouští. Již hledal místo, na něž bude třeba zamířit. Již by byl vypálil a poslal prchajícímu koni kulku mezi žebra, když ten, jako by vytušil nebezpečí, zabočil prudce doprava, kopl po čenichu koně za sebou a vyrazil jiným směrem. Až dosud myslil Calhoun, že rozhodne pouze rychlost. Takový obrat, jaký teď hrozil, nepředpokládal, a proto v zoufalství znovu zvedl pušku k ráně.

Byli teď oba téměř u houštin, bezhlavého jezdce již zčásti kryly větve, které se kolem něho míhaly. Mířit bylo možno již jen na zadek jeho koně.

Z hlavně vyrazil oblak sirného dýmu, ozvala se rána a tu, jakoby shozen výstřelem, skutálel se do trávy temný předmět. Poskočil a koulel se až pod nohy Calhounova koně. Tam se zastavil.

Nepřestal se však kolébat ze strany na stranu jako dobíhající káča. Sedy mustang odfrkl a uskočil. Jeho jezdci unikl ustrašený výkřik.

Na zemi před ním ležela hlava muže, vězela ještě stále v klobouku. Obličejem byla obrácena přímo ke Calhounovi. Rysy byly zkrvavené, svraštělé a bledé, oči otevřené, avšak studené a prázdné, jakoby skleněné. Zuby bíle zářily mezi rty živě zbarvenými v trochu lhostejném úsměvu.

To vše spatřil Cassius Calhoun.

Spatřil to a zachvěl se. Nebyl to strach z nadpřirozeného nebo neznámého, nýbrž ze skutečností a z toho, co dobře poznal.

Krátké bylo setkání s onou tichou, a přece výmluvnou hlavou. Ještě než se přestala houpat v hebké trávě, otočil koně, zaryl mu do boku kolečka ostruh a odjel tryskem pryč z toho místa.

Dále již bezhlavého jezdce nepronásledoval, třeba ho ještě slyšel pronikat praskajícím křovím. Pryč, pryč odtud, na prérii, do Casa del Corvol.

Když se zálesák vynořil z houští, vedl koně po stopě tak volně, jako by měl celý den před sebou a nic kloudného na práci, co by stálo za spěch. A přece, kdyby na něho byl někdo pohlédl zblízka, byl by spatřil na jeho tváři výraz, jenž svědčil o napětí stejně jako nervózní poposedávání v sedle a ostré pohledy, jimiž co chvíli pátral před sebou.

Třebaže oba jezdci již zmizeli v ohybu cesty, nepustil se Zeb ani teď přes otevřenou pláň, ale klusem projížděl křovím na okraji chaparralu. Postupoval tak, aby stále viděl na cestu před sebou a aby nemohl být spatřen nikým, kdo by mu vyrazil naproti. Nikoho však neočekával, dokonce již ne muže, který se brzy objevil.

Výstřel, který uslyšel, ho nijak nepřekvapil. Očekával ho celou tu dobu, po kterou sledoval honičku. Překvapilo ho spíše, že se neozval již dříve. Podle prásknutí poznal bezpečně Calhounovu jagerku a hned věděl, kdo to vystřelil. Užasl, když ho spatřil vracet se průsekem ani ne pět minut po tom, co výstřel zazněl. Navíc Calhounův spěch napovídal, že je to ústup.

Tou dobou již se Zeb smekl ze sedla a skryl sebe i zvíře tak, aby ho přijíždějící jezdec nespatřil. Brzy se Calhoun přihnal takovou rychlostí a s takovým výrazem v tváři, že by byl Zeba asi nepostřehl, ani kdyby se byl lovec postavil doprostřed cesty průsekem.

Józafate! řekl si v duchu zálesák, když se kapitán dostal tak blízko, že již bylo vidět jeho zkřivený obličej. Jestli nemá peklo za sebou, tak ho má určitě v sobě!

Obrátil se opět ke své klisně a čekal, až Calhoun zmizí z dohledu. „Tak, holka,“ řekl pak, „my pojedeme na opačnou stranu. Musíme se podívat, po čem to střílel.“

Po deseti minutách sestoupil Zeb z koně a zvedl ze země předmět, kterého by se byli i ti nejstatečnější asi zdráhali třeba jen dotknout. Nic takového necítil lovec. Rozpoznal v té věci rysy tváře dobře známé, třeba svraštělá kůže a zaschlé proužky krve tak hrozně změnily její výraz, tváře, jež mu byla navzdory smrti a hroznému zohavení stále ještě blízká.

Miloval tu tvář, když ještě patřila chlapci, byla mu drahá i teď, když již nepatřila nikomu!

Uchopil okraj klobouku, který těsně lnul k spánku, a pokusil se ho sejmout. Nepodařilo se mu to. Hlava byla tak naběhlé, že zlatá stuha, která klobouk lemovala, byla napjatá k prasknutí. Zeb otočil hlavu do přirozené polohy a dlouhou chvíli na ni s něhou hleděl.

„Bože, bože,“ vzdychl ztěžka, „to bude smutnej dárek pro otce, neřku-li pro sestřičku! Snad bych ji ani neměl brát s sebou. Nejlepší by bylo pohřbít ji tady a pomlčet vo tom.

Ale ne, to nesmím, k čertu! Co mě to napadlo? Může to posloužit soudu, i když ještě nevím jak. Bude to ponurý svědectví.“

Rozvinul svou starou pokrývku a pečlivě do ní hlavu i se sombrerem zavinul. Pak uvázal toto podivné zavazadlo k hrušce sedla, vyhoupl se na klisnu a v hlubokém zamyšlení odjel.

TEXASKÝ SOUD

Třetího dne po tom, co se stal Maurice Gerald obyvatelem vojenského vězení, opustila ho horečka a přestal blouznit. Čtvrtého dne byl již téměř při plném zdraví a při síle. Na pátý den byl svolán soud. Tento spěch, jaký by byl všude jinde považován za nezákonný, nebyl v Texasu ničím zvláštním. Tam se stávalo, že člověk spáchal hrdelní zločin, byl souzen, odsouzen a pověšen během krátkých čtyřiadvaceti hodin.

Těm, kdo volali po brzkém soudu, přispěla na pomoc velmi závažná okolnost. Soudce Nejvyššího soudu konal svou objížďku a právě tento týden měl vyhrazen pro Fort Inge.

Obžalovaný měl právo na právního zástupce. Advokát v místě nebyl; do pohraničních osad zajíždějí tito muži v černém zpravidla společně se soudcem – a soud ještě nepřijel. A přece se právník dostavil, ctihodný advokát, který přijel až ze San Antonia, aby se případu ujal, dokonce jako zástupce ex offo, dobrovolný a neplacený. Když začne pršet, tak hned leje. Toto úsloví platí v Texasu o počasí a v tomto případě se hodilo i na advokáty. Den před stanoveným procesem objevil se ve Fort Inge ještě jeden, který si činil nárok, aby směl vězně hájit. Tento pán vykonal ještě delší cestu než jeho kolega ze San Antonia. Plavbu vlastně, neboť přeplul celý Atlantik. Vyplul z hlavního města „Smaragdového ostrova“ – Irska – jen proto, aby vyhledal toho, jenž tu byl obviněn z vraždy. Rozhořčeně a se silným Irským přízvukem se dožadoval, aby k němu byl ihned doveden. Syn Geraldů, dědic zámku Ballyballaghu s parkem a panstvím ve vězení! Neslýchané! Papíry jsou tady v mé aktovce, ukazoval.

Kolovaly zvěsti, že Maurice Gerald už vyprávěl prapodivnou historku, o jejímž obsahu však zůstal okolní svět v dráždivé nevědomosti. Byl jen jeden člověk, kdo ji ještě znal a kdo ji mohl potvrdit – Zeb Stump, lovec.

Soud zasedl.

Zahájení nebylo nijak obřadné. Soudce smekl Širák, škrtl zednickou sirkou a zapálil si cigáro.

Asi pětkrát zabafal, pak vyndal doutník z úst a pravil:

„Pánové porotci! Shromáždili jsme se tu, abychom projednali případ, jehož podrobnosti jsou vám všem, jak alespoň doufám, dobře známy. Byl zavražděn člověk – syn jednoho z nejváženějších zdejších občanů. A ve vazbě máme muže, který je z tohoto zločinu obviněn. Mou povinností je řídit přelíčení tak, aby se postupovalo podle zákona. Na vás je – až vyslechnete důkazy, jež vám budou předloženy –, abyste rozhodli, zda je obvinění opodstatněné, či nikoliv.“

Obžalovanému je položena obvyklá formální otázka:

„Cítíte se vinen?“

„Necítím se vinen,“ zní pevná, třeba skromně řečená odpověď.

Cassius Calhoun a několik povalečů kolem něho posměšně a pochybovačně syčí.

Soudce neříká nic, jen opět bere doutník do zubů.

Státní návladní přistupuje k výslechu svědků obžaloby.

První je volán Franz Oberputzker.

Po několika podružných otázkách – jaké je jeho povolání a podobně – žádá ho návladní, aby řekl všechno, co o případu ví.

Takový je zvyk u texaských soudů.

Oberputzker o vo svědectví se shoduje s historkou, kterou už vyprávěl kdekomu: jak oné noci, kdy zmizel mladý Poindexter, Maurice Gerald se chystal v pozdní hodině k odjezdu – po půlnoci to prý bylo. Dříve než odjel, vyrovnal svůj účet a zřejmě měl spoustu peněz. Oberputzker se nepamatuje, že by kdy byl u Geralda viděl tolik hotových peněz pohromadě. Snad potom jel domů, do své chaty na Nueces, nic však o tom neříkal. Nebyl se svědkem právě v nejpřátelštějším poměru. Že obžalovaný jel oním směrem, usuzuje svědek z toho, že jeho sluha a společník odjel již předešlého dne se všemi věcmi naloženými na nákladním mezku – se vším až na to, co měl mustanger s sebou na koni.

A co měl s sebou?

Na to se svědek dost přesně nepamatuje. Neví zcela jistě, zda měl pušku. Ale předpokládá, že ji měl po mexickém zvyku připnutou k sedlu. Pokud jde o pistole, ty viděl zcela určitě – Maurice Gerald je měl v pouzdrech na opasku stejně jako bowieový nůž. Mustanger byl oblečen jako obvykle – v mexickém kroji s pruhovanou pokrývkou. Když odjížděl, měl ji přehozenou přes ramena. Pozdní odjezd byl svědkovi nápadný, tím nápadnější, že zprvu obžalovaný hovořil o tom, že vyrazí až ráno.

Dále je Oberputzker tázán, co ví o Henrym Poindexterovi.

Mladík chodil do hostince jen zřídka, a tak ho svědek znal málo. Onoho večera, kdy byl spatřen naposledy, v hostinci byl. Svědek byl jeho příchodem překvapen, jednak proto, že byl vzácným hostem, jednak i pro pozdní hodinu, kdy se dostavil.

Dovnitř mladý Poindexter nešel. Nahlédl jen do výčepu a zavolal svědka ke dveřím. Ptal se po panu Geraldovi. I on se zdál být střízlivý, byl však rovněž značně rozrušen, a když se dozvěděl, že je mustanger již pryč, zneklidněl ještě více. Prohlásil, že by potřeboval s panem Geraldem mluvit ještě téhož večera, a vyptával se, kterým směrem odjel. Svědek ho poslal po cestě k Ríu Grande, neboť se domníval, že mustanger oním směrem jel. Mladý Poindexter prohlásil, že cestu zná, a vyrazil, jako by byl rozhodnut mustangera dostihnout.

Ještě několik všedních otázek, a Oberputzkerova svědecká výpověď je vyčerpána.

Vcelku vyznívá pro obžalovaného nepříznivě, zejména ta okolnost, že se Gerald rozhodl odjet dříve, stejně tak jeho vzrušení a podrážděnost, třeba snad byl tento dojem trochu přehnán svědkem, který se prostoduše přiznal k zaujatosti proti obžalovanému. Šum mezi obecenstvem potvrzuje nepříznivý dojem.

Proč však mohl být vzrušen Henry Poindexter? Co ho mohlo vést k tomu, aby Geralda tak usilovně pronásledoval v hodinu tak neobvyklou?

Kdyby tomu bylo naopak, kdyby se byl Gerald doptával po Poindexterovi a pronásledoval jeho, byl by případ jasnější. I potom však chybí jakýkoliv motiv. Kdo ho najde? Kdo dá porotě vysvětlení?

Je voláno několik svědků, avšak jejich výpovědí spíše žalobu oslabují. Potvrzují většinou, že mezi obžalovaným a tím, z jehož vraždy je obviněn, byly přátelské vztahy. Teprve po delší chvíli vystupuje svědek, který dosvědčuje pravý opak. Je to kapitán Cassius Calhoun.

Kapitánova výpověď rázem mění průběh přelíčení. Nejenže odhaluje motiv zločinu, ale vrhá na tento čin stín ještě temnější.

V pečlivě připraveném úvodu sice prohlašuje, že by nerad hovořil o věcech, jež by měly zůstat skryty, pak však prozrazuje všechno: noční scénu v zahradě, hádku, Geraldův odchod – k tomu přidává, že mustanger vyhrožoval –, a hlavně uvádí, že se Henry pustil za ním. Něco však přece zamlčuje – pravý důvod, proč Henry za mustangerem jel, a svůj vlastní podíl na celé věci. Tyto dvě okolnosti si ponechává pro sebe.

Skandální odhalení všechny ohromilo, soudce, porotu i diváky. Ohlas je jednoznačný – zlověstný šepot i hněvivé výkřiky. Muži, který vydal toto svědectví, ovšem určeny nejsou: patří tomu, kdo je nyní obtížen dvojí obžalobou – z vraždy a ze zneuctění dívky.

Když bylo toto hrozné svědectví vysloveno, ozvalo se zasténání staršího utrápeného muže. Všichni ho znají. Je to otec oněch dvou nešťastných sourozenců. Avšak oči zástupu nespočívají na něm. Pohlížejí za něho, do kočáru, v němž za záclonkami sedí dívka tak půvabná, že již dlouho poutá pozornost všech.

Přišla sem dobrovolně? Je zde z vlastní svobodné vůle?

Takové a podobné otázky se šeptají kolem a šeptem se na ně i odpovídá. Na dohady však nezbývá mnoho času. Všechny pochyby rozptyluje hlas zřízence, který vyvolává jména dalšího svědka. „Louisa Poindexterová!“

Ještě než dozněl potřetí jednotvárný zřízencův hlas, volající _svědky k soudu, spatřili všichni dívku, jak sestupuje z kočáru.

Doprovázena soudním úředníkem odebírá se na místo určené pro svědky. Nebojácně se staví před soudce. Všechny zraky na ní spočinuly: některé tázavě, několikerý dokonce s pohrdáním; v mnohých se však zračí obdiv, sympatie, jakou vzbuzuje ženský půvab, třeba byla žena obtížena nějakou vinou.

Jedny oči hledí zcela jinak, toužebně a láskyplně. Jen zcela neznatelně kalí tento pohled stín nedůvěry. Jsou to oči vězňovy. Dívka se na něho nedívá, nedívá se vlastně na nikoho. Pouze jednomu věnuje pozornost, tomu, kdo právě opustil svědecké místo. Upřeně hledí na Calhouna, na svého bratrance, jako by ho chtěla oním pohledem zabít.

Calhoun se před těmito zraky hrbí, couvá, až konečně mizí a skrývá se v zástupu.

„Slečno Poindexterová, kde jste byla oné noci, kdy byl váš bratr naposledy spatřen?“

Otázku klade státní návladní.

„Doma – v haciendě mého otce.“

„Smím se zeptat, zda jste onoho večera zašla do zahrady?“

„Ano, byla jsem tam.“

„Mohla byste laskavě soudu říci, v kolik hodin to bylo?“

„Bylo to o půlnoci, pokud se pamatuji.“

„Byla jste sama?“

„Ne, po celou tu dobu ne.“

„Byl tedy v zahradě po část té doby, kterou jste tam strávila, někdo s vámi?“

„Ano, byl.“

„Vzhledem k upřímnosti, s jakou odpovídáte, předpokládám, slečno Poindexterová, že neodmítnete sdělit soudu jméno toho, kdo byl s vámi.“

„Nemám k tomu nejmenšího důvodu. V zahradě byl se mnou pan Maurice Gerald.“

Odpověď vzbudila překvapení, a víc než to. Ozývají se hlasy pohrdavé i pohoršeně. Jen na jednoho z přítomných mají tato slova zcela jiný účinek – na obžalovaného. Odpověď mu dodává více sebevědomí než všem žalobcům.

„Smím se vás zeptat, zda toto setkání bylo náhodné, či zda byla schůzka ujednána?“

„Schůzka byla ujednána.“

„Dovolte mi jednu delikátní otázku, slečno Poindexterová – prosím za prominutí, že mi povinnost ukládá položit vám ji: Co bylo příčinou, lépe řečeno cílem této schůzky?“

Svědkyně váhá, ale Jen na okamžik. Napřimuje se, přelétne zrakem hrdě tváře před sebou a odpovídá:

„Příčina a cíl byly stejné. Nemám v úmyslu skrývat je. Šla jsem do zahrady na schůzku s mužem, jehož jsem milovala a jehož stále miluji, třeba teď stojí před vámi jako zločinec! Stačí vám to, pane?“

„Bohužel ne,“ pokračuje státní návladní nevzrušeně, jako by ani neslyšel zahučení, jež se ozvalo v zástupu. „Musím se vás ptát dál, slečno Poindexterová. Postup, který volím, je poněkud neobvyklý, ale ušetří soudu čas a doufám, že proti němu nebude námitek. Slyšela jste, co vyprávěl předešlý pan svědek. Je pravda, že se váš pan bratr rozešel s obžalovaným ve zlém?“

„Ano, je to pravda.“

Obecenstvem projelo vzrušení a nenávist. Odpověď potvrzuje Calhounovu výpověď. Odhaluje i motiv vraždy! Okolostojící nečekají na vysvětlení, jež svědkyně zřejmě chce připojit. Ozývá se výkřik: „Pověste ho!“ a Jiné hlasy žádají, aby se tak stalo neprodleně, bez čekání na rozsudek poroty.

„Soud žádá o klid!“ hromuje soudce, pouštěje cigáro a rozhlížeje se přísně po publiku.

„Bratr za ním však nejel rozhněván,“ pokračuje svědkyně, ač se jí nikdo nevyptává. „Odpustil panu Geraldovi a jel za ním, aby se mu omluvil.“

„K tomu mám já co říci,“ vskočil jí do řeči Calhoun, nedbaje, že tím porušuje jednací řád. „Pohádali se ještě jednou potom. Já je slyšel ze střechy, kde jsem stál.“

„Pane Calhoune,“ okřikuje ho soudce, „bude-li si to pan státní návladní přát, můžete být znovu předvolán jako svědek. Ale zatím vás prosím, abyste nerušil jednání.“

Po několika otázkách, jež mají osvětlit to, co svědkyně prohlásila, končí tato pro dívku trapná scéna. Kráčí zpět ke kočáru se studenou tíží v srdci; uvědomila si, že čistou pravdou jen ublížila tomu, komu chtěla pomoci. Ublížila i sobě; procházejíc mezi lidmi, nemohla si nepovšimnout pohrdavých pohledů, jimiž ji sledovali.

Calhoun je znovu volán jako svědek; několika dalšími pomluvami posiluje zaujetí diváků proti obžalovanému. Co slovo, to lež, avšak jeho tvrzení se zdají být příliš věrohodná, než aby to byly pouhé smyšlenky.

Dav se znovu rozbouří. Znovu se ozývají výkřiky „Pověsit!“ – tentokrát silněji a hrozivěji než dříve. Muži strhávají kabáty, zaznívají nadávky obžalovanému, jež mají rozjitřit zástup ještě více, a povyk každým okamžikem roste a sílí.

Soudce Roberts, který přelíčení vede, je v nebezpečí, že bude vystřídán nezákonným soudcem lynčem. Naštěstí však nejsou všichni přítomni téhož smýšlení. Hlouček mužů v stejnokrojích se vzrušeně radí. Jsou to důstojníci z pevnosti, v jejich středu velitel. Porada trvá jen několik okamžiků. Končí zvukem trubky – signálem, k němuž dal rozkaz major.

Vzápětí vyráží z ohrady za pevností jednotka v síle čtyřiceti dragounů a stejného množství střelců a postupuje směrem k dubu, pod nímž zasedá soud. Mlčky, jako by byli vedeni nějakým slepým pudem, rozvinují se v řad, který ze tří stran obklopuje soud. Zástup okamžitě ustává hlučet a přihlíží vzornému nástupu. Křiklouni nejenže zmlkli, ale vzdali se násilnických úmyslů, neboť jim je zřejmé, že opatření je promyšleným a připraveným zákrokem velitele pevnosti. Vidí, že lynčový soud se jim spáchat nepovede a že právo je opět u moci.

Soudci Robertsovi již nikdo nebrání, aby se opět ujal řízení procesu, jež mu bylo násilím vyraženo z ruky.

„Občané!“ burácí jeho hlas do publika, ne již prosebně, ale karatelsky, „zákon je zákon, v Texasu jako všude jinde. Mohli byste pověsit člověka, aniž dříve vyslechneme, co řekne na svou obhajobu? To by nebyl ani zákon, ani spravedlnost, ale učiněná vražda!“

„No, a von snad nevraždil?“ táže se jeden z hrdlořezů poblíž Calhouna. „Dostal by jenom to samý, čím posloužil mladýmu Poindexterovi.“

„Nic nebylo ještě prokázáno. Neslyšeli jsme ještě celé svědectví. Vyslechneme svědky obhajoby.“

Na soudcův příkaz vyvolává zřízenec jméno a na místo pro svědky je předveden Phelim O’Neal. Zmatené vyprávění bývalého podkoního je však plné nesrovnalostí, namnoze dokonce nepravděpodobné, a tak obhájce ze San Antonia se netrpělivě snaží svědeckou výpověď zkrátit, spoléhaje zřejmě na jiného svědka.

Jeho jméno je ve chvíli vyvoláno.

„Zebulon Stump!“

Než zřízencův hlas dozněl v koruně dubu, razí si již nejproslulejší lovec v osadě cestu davem. Třemi čtyřmi kroky dosahuje místa vyhrazeného pro svědky. Je mu podána bible, jak to má být, s poučením, že ji po známých slovech přísahy musí políbit.

Zeb to učinil s mlasknutím tak zvučným, že bylo slyšet až v posledních řadách přihlížejících. Přes vážnost chvíle ozývá se slyšitelné chichotání. Soudce obecenstvo napomíná, ale dav spíše umlčuje sám Zeb, jenž se zkoumavě rozhlíží po tom, kdo se mu odvážil pošklebovat. Jeho povahu všichni znají až příliš dobře, než aby se někdo domníval, že by se mohl bavit na jeho účet, a tak pod jeho pohledem zástup opět zvážní nebo se tak alespoň tváří.

Po několika formálních otázkách je Zeb vyzván, aby řekl, co on ví o zvláštních událostech, jež tak neobyčejně vzrušují osadu. Diváci zbystřili sluch a rozhostilo se napjaté ticho. Panuje všeobecný dojem, že Zeb má v ruce klíč k celá záhadě.

„Slavnej soude!“ oslovuje svědek zpříma hodnostáře s dýmajícím doutníkem. „Nemám jako nic proti tomu, říci všecko, co vo tom vím. Ale jestli to soudu a porotě není proti mysli, byl bych radši, kdyby řek svoje nejdřív tady ten mládenec. Já bych to pak doplnil.“

„O jakém mládenci to mluvíte,“ táže se sudí.

„No, vo mustangerovi, vo kompak jiným. Vo tom, co je vobžalovanej z vraždy mladýho Pajndexrá.“

„To by bylo trochu neobvyklé,“ namítá soudce. „Ale konečně, naším cílem je dobrat se pravdy. Já osobně na staré zvyky mnoho nedám, a nebude-li mít porota nic proti tomu, budiž.“

Dvanáct porotců ústy svého předsedy vyjadřuje souhlas s tímto postupem. Hraničáři příliš nelpí na přesném ceremoniálu. Zebův návrh je jednomyslně přijat.

Na radu svého obhájce chystá se obžalovaný využít výhody, jež mu byla poskytnuta. Soudce ho vybízí, aby přistoupil blíže. Jeho strážci ustupují o několik kroků dozadu.

Je snad zbytečná říkat, že je naprosté ticho. Utichl i pronikavý cvrkot cikád v koruně dubu, jako by je vylekalo hluboké mlčeni dole pod nimi. Všechny zraky jsou upřeny na vězně, sluch je napjat, aby zachytil již první slova vězňovy výpovědi.

„Pane předsedo, pánové porotci,“ začal, „děkuji vám za příležitost, kterou jste mi poskytli k obhajobě. Nebudu vás zato dlouho zdržovat.

Musím vás nejprve upozornit, že přes mnohé skutečnosti a okolnosti, o nichž zde byla během přelíčení řeč a jež se zdají být nejen zvláštní, ale dokonce mnohdy nevysvětlitelné, uslyšíte ode mne dost prostý příběh, který vám leccos z toho pomůže objasnit.

Ne všechno, co jste zde slyšeli, byla pravda. Některá tvrzení byla vylhaná, tak jako byla prolhaná ústa, jež je vyslovila.“

Upřel zrak na Calhouna a ten se zachvěl, jako by to nebyly oči, ale černá ústí šestiranných pistolí.

„Měl jsem schůzku se slečnou Poindexterovou, v tom měly svědecké výpovědi pravdu. Dík její čestnosti a přímosti její výpovědi nemusím se dopustit křivopřísežnictví, nemusím zapírat, což bych jinak asi učinil. Uchránila mne toho. Jinak vás prosím o důvěru ve vše, co vypovím.

Je rovněž pravda, že naše schůzka byla tajná a že jsme byli překvapeni tím, kdo tu bohužel není a kdo nemůže sám dosvědčit, co se pak dálo. Je pravda, že padlo několik hněvivých slov mezi námi, lépe řečeno z jeho strany. Ale není naprosto pravda, že by byla hádka později opět vzplála, a ten, kdo to odpřisáhl, byl by si to jistě rozmyslel, kdybych měl volnost splatit mu za tuto lež, jak by zasloužil.“

Opět se obžalovaný upřeně zadíval na místo, kde se v zástupu skrýval Calhoun.

„Naopak,“ pokračoval po chvíli, „když jsme se pak s Henrym Poindexterem znovu setkali, necítil Henry nic než nutnost omluvit se a já nic než přátelství. Kdo by ho byl také neměl rád? Odpustit mu pár ukvapených slov byla samozřejmost a nemusím snad ani říkat, že jsem měl z usmíření upřímnou radost.“

„Tak vy jste se tedy smířili?“ použil soudce odmlky v Mauriceově vyprávění. „A kde to bylo?“

„Asi sto kroků od místa, kde byla spáchána vražda.“

Soudce vyskočil, povstala i porota. Také na divácích bylo vidět vzrušení a úžas. Bylo to poprvé, co někdo jasně označil místo, kde byla vražda spáchána, a otevřeně řekl, že vražda spáchána byla!

„Máte na mysli to místo, kde našel pan major s ostatními krev?“ otázal se soudce pochybovačně.

„Mám na mysli to místo, kde byl Henry Poindexter zavražděn.“

Na senátu je patrné nové překvapení. Obecenstvo hlučí, ozývají se jednotlivá hlasitější slova. Nade vším zaznívá štkaní Woodleyho Poindextera, který má teď již jistotu, že jeho syn nežije. Dosud mu v srdci skomírala slabounká naděje, že snad přeci jen někde je, že se snad ztratil, že ho potkala nehoda, že ho zajali Indiáni. Až dosud nebylo žádného důkazu o jeho smrti, jen tenké předivo nepřímých důkazů.

Výpověď obžalovaného tuto poslední jiskřičku naděje zhasila.

„Jste si jist tím, že je mrtev?“ táže se vězně státní návladní.

„Jsem si tím zcela jist,“ odpovídá obžalovaný. „Kdybyste byl viděl to, co já, považoval byste každou pochybnost za zbytečnou.“

„Tak vy jste viděl mrtvolu?“

„Ohrazuji se proti takovému postupu,“ vyskakuje Mauriceův obhájce, „to je protiprávní!“

„Skutečně, soud v Anglii nebo v Irsku by takové otázky nepřipustil,“ přidává se zámořský advokát. „Nedovolil by návladnímu zasahovat do jednání dříve, než skončil výslech obžalovaného.“

„To platí i tady,“ potvrzuje soudce a přísně vytýká návladnímu, že porušil procesní řád. „Obžalovaný, můžete pokračovat. Obhájce se vás může ptát, na co chce, jinak nikdo jiný, dokud neskončíte. Prosím, řekněte nám všechno, co máte na srdci.“

„Mluvil jsem o tom, že jsme se smířili,“ ujímá se obžalovaný opět slova, „řekl jsem vám, kde to bylo. Musím vám ještě vysvětlit, jak jsem se tam dostal.

Je vám již známo, jak jsme se rozešli – slečna Poindexterová, její bratr a já. Když jsem je opustil, přeplaval jsem řeku. Byl jsem příliš rozrušen, než abych se staral o to, zda se namočím, a také jsem si nepřál, aby se prozradilo, jak jsem se do zahrady dostal. Měl Jsem pro to své důvody.

Šel jsem pak vzhůru podle řeky k osadě. Noc byla teplá, jak si jistě mnozí z vás vzpomenou, a tak na mně šaty uschly, než jsem došel k hostinci. Výčep byl ještě otevřen a hostinský byl dole. Jelikož však až do té chvíle ke mně neprojevil nijakou zvláštní pohostinnost, nebylo nic, co by mne tam drželo, a tak jsem si umanul, že se vrátím na Alamo a že pojedu hned v noci, ještě za chládku.

Sluhu jsem poslal již napřed a chtěl jsem jet ráno za ním. Avšak to, co se stalo v Casa del Corvo, podnítilo mne ke spěchu, a tak jsem vyrazil, jakmile jsem vyrovnal účet s Oberputzkerem.“

„A odkud jste vzal peníze?“ přerušuje ho opět prokurátor.

„Protestuji! Protestuji proti této otázce!“ křičí Geraldův obhájce.

„Neslýchané,“ soptí irský advokát a probodává a propaluje prokurátora pohledem. „Kdyby si tohle dovolil státní návladní ve staré vlasti, někde v Galwayi, zatočili by s ním jinak!“

„Ticho, panstvo!“ nařizuje soudce rázně. „Obžalovaný, pokračujte ve výpovědi.“

„Jel jsem pomalu. Nebylo žádného důvodu ke spěchu. Spát se mi oné noci nechtělo, a tak mi pramálo záleželo na tom, kde strávím noc – zda na prérii, nebo pod střechou v mém jacale. Věděl jsem, že bych mohl být již za rozbřesku u Alama, a to se mi právě hodilo.

Ani jsem nepomyslel na to, abych se ohlížel. Neměl jsem žádné podezřeni, že by za mnou někdo jel. Teprve když jsem vjel asi půl míle hluboko do chaparralu – tam, kudy vede cesta na Rio Grande –, zaslechl jsem za sebou cválajícího koně. Byl jsem již za ohybem cesty, a tak jsem nikoho neviděl.

První pomyšlení bylo, že by to mohl být někdo, koho bych třeba nerad potkal – to je už zvyk, když člověk žije delší dobu v sousedství Indiánů. Zajel jsem tedy mezi stromy a čekal jsem, až se neznámý objeví. Netrvalo to dlouho. Umíte si asi představit mé překvapení, když se ukázalo, že to není nikdo neznámý, ale chlapec, s nímž jsem se přednedávnem ve zlém rozešel. Říkám ve zlém, ale to se týkalo jen jeho.

Uvažoval jsem: není snad ještě stále v takovém rozpoložení? Nezdržela ho jen sestřina přítomnost? Nejede snad za mnou, aby žádal zadostiučinění za domnělé příkoří, které se mělo stát jeho sestře? Pane soudce a pánové porotci, přiznávám, že mne tyto myšlenky skutečně napadly, když jsem spatřil, kdo za mnou tak spěchá.

Rozhodl jsem se však, že nebudu nic skrývat, nic zastírat. Byl jsem si vědom, že jsem nic špatného neudělal. Je pravda, že jsem se s Henryho sestrou scházel tajně, ale na tom byli vinni druzí, a ne já ani ona. Miloval jsem ji čistou a horoucí láskou, čestně a celým srdcem. Nebojím se to přiznat. Miluji ji tak dosud!

Když jsem spatřil, kdo to je, vyjel jsem z lesa a zastavil jsem koně právě před jezdcem. Světla bylo dost a jeden druhého jsme ihned poznali. Avšak namísto hádky, kterou jsem očekával, překvapil mne hned přivítáním. Jeho první slova byla prosbou, abych mu prominul to, co mí řekl, a přátelsky mi přitom podal ruku.

Je třeba říkat, že jsem nabídnutou ruku stiskl? A jak srdečně! Věděl jsem, že je to upřímné, a víc – doufal jsem, že tisknu ruku budoucímu příbuznému, bezmála bratrovi. Stiskl jsem mu ji pak ještě jednou, na rozloučenou, když jsme si přáli dobrou noc a loučili jsme se na cestě. To jsem ještě nevěděl, že ji živou tisknu naposledy.

Předpokládám, pánové porotci, že nestojíte o to, abych vás zdržoval vyprávěním, o čem jsme si spolu povídali. Týkalo se to věcí, které nemají s tímto přelíčením pranic společného. Kousek cesty jsme jeli společně a zastavili jsme ve stínu velkého košatého stromu.

Jeden druhému jsme nabídli doutník a zapálili jsme si. A ještě k jedné výměně došlo – k výměně plášťů a klobouků. Byl to můj nápad, je to zvyk, jemuž jsem se naučil od Komančů. Dal jsem Henrymu Poindexterovi své mexické sombrero a pruhované sarape, a on mi zase dal na znamení přátelství svůj plášť a slaměný širák.

Pak jsme se rozloučili. On odjel, já zůstal na místě.

Nevím proč. Snad se mi tam tak zalíbilo, že tam došlo k usmíření, které jsem si tolik přál. Nezáleželo mi již na tom, zda se dostanu do rána k Alamu. Bylo mi pod stromem dobře. Sestoupil jsem, uvázal koně, zabalil se do pláště a s panamákem na hlavě jsem ulehl do trávy.

Usnul jsem hned.

Bylo to dosti nezvyklé, ještě před půl hodinou by to bylo dokonce vyloučeno, spánek by se mi byl jistě vyhnul. Způsobilo to patrně uklidnění po přestálém vzrušení. Zřejmě to však nebyl příliš hluboký spánek a netrval tak dlouho. Snad po dvou třech minutách mne probudila rána. Výstřel z pušky.

Nebyl jsem si tím tak zcela jist, jen jsem se domníval, že jsem ho zaslechl. Ale kůň to poznal lépe než já. Stál, stříhal ušima a odfrkoval, Jako by rána platila jemu.

Vyskočil jsem a naslouchal.

Nic však už nebylo slyšet, i mustang se brzy uklidnil, a tak jsem nabyl přesvědčení, že jsem se mýlil. Kůň asi zaslechl

šelest nějaké toulavé šelmy a já jsem se mohl dát oklamat prasknutím větve.

Zapudil jsem tyto myšlenky a znovu jsem se uložil do trávy a usnul. Tentokrát mne vzbudil až ranní chlad pronikající pláštěm. Pod stromem již nebylo tak příjemně, a tak jsem nasedl a chystal se vyrazit znovu na cestu.

Výstřel mi však dosud zněl v uších, snad hlasitěji, než když jsem ho v noci v polospánku zaslechl. Zdálo se mi, že se ozval ze směru, kterým odjel Henry Poindexter. Třeba jsem to považoval za nesmysl, vtíralo se mi stále do mysli, že ty dvě věci spolu souvisí. Neodolal jsem pokušení vrátit se a hledat vysvětlení.

Nemusel jsem pro ně jezdit daleko. Bože na nebesích, ten pohled! Přede mnou se objevil…“

„Bezhlavý! Bezhlavý jezdec!“ vykřikl kdosi na okraji velkého kruhu diváků. Všichni se rázem otočili oním směrem.

„Bezhlavý jezdec!“ zaznělo ozvěnou z padesáti úst.

Je to snad žert? Neúcta k soudu?

Nikdo si to tak nevykládá, neboť všichni tentokrát chápou příčinu vyrušení. Je to sám bezhlavý jezdec, který se ve své hrozivé podobě objevil na prérii.

„Tamhle jede – tamhle!“

„A jede sem! Podívejte, rovnou k pevnosti!“

Zdá se, že je tomu tak, avšak jen na chvíli. Jako by to chtěl popřít, záhadný jezdec se náhle na prérii zastavuje a stojí před zraky celého zástupu shromážděného pod obrovitým dubem.

Pak, jako by se mu nelíbil pohled na ne, kůň podrážděně zařičí a ještě hlasitěji zařehtá.

Rázem mizl zájem o zpověď obžalovaného. Všechny napadá myšlenka, že přízrak, který se v pravý čas zjevil, skrývá vysvětleni všeho, co se událo. Tři čtvrtiny diváků opouštějí soudní „síň“ a spěchají ke koním. Ani porotci netvoří výjimku a dobrá polovina se jich připojuje k všeobecné štvanici na bezhlavého jezdce.

Přízrak zastavil jen na okamžik, jen co zahlédl zástup mužů a koní, kteří se za ním rozehnali. Znovu pak kůň divoce zaržál, otočil se na zadních a s početnými pronásledovateli v patách prchal do prérie.

Štvanice vede prérií, přímou cestou k pruhu chaparralu, asi deset mil vzdálenému. Dříve než ho dosahují, protahuje se klubko jezdců v tenkou stuhu. Nejblíž z pronásledovatelů je šedý mustang, jehož pobízí jezdec ostrými slovy, bičem i ostruhami. Značný kus za ním je vyčouhlý starší muž v pomačkaném klobouku a hrubé kazajce. Jede na vyzáblé herce, v níž by nikdo nehledal schopnost k takovému výkonu. Je to Zeb Stump a před ním Cassius Calhoun.

Oba zřejmě pohání stejné odhodlání – nepustit jezdce před sebou z dohledu a držet se ho tentokrát až do konce. Brzy oba mizí ostatním pronásledovatelům v chaparralu. Vzdálenost se sice nemění, ale stromy a keře brzy zakrývají jednoho druhému. Jen supové teď vidi všechny tři zároveň.

Calhoun s hrubou kletbou zastavuje koně, otáčí ho zpola a prohlíží stezku, kterou právě přijel. Znovu pobízí šedáka ostruhami a rozjíždí se tak rychle, jak mu to jen klikatá stopa dovoluje. Neujede ani dvě stě kroků, když tu opět zastavuje a tvář se mu rozjařuje překvapením a radostí zároveň.

Na dvacet kroků před ním je bezhlavý Jezdec!

Neuniká již, stojí v nízkém křoví, jež sahá Jezdci sotva po kolena. Kůň má hlavu svěšenou, jako by se pásl na luskách mezquitů. Trhá křečovitě hlavou poloskrytou v křoví.

Tu Calhoun náhle vidí, že kůň hlavu nesklání, že ho drží zaklesnutá uzda, že se chytil za větev mezquitů.

„Tak tě konečně mám! Díky bohu – díky bohu!“

Zamířená puška letí dolů a Calhoun stěží zdržuje radostný výkřik. Za okamžik již stojí po boku bezhlavého jezdce, přízraku, který tak dlouho marně pronásledoval.

Calhoun hmatá po uzdě.

Kůň uhýbá, ale nedaří se mu to. Hlavu má spoutánu zadrhnutou otěží, a tak může hlavou pouze zmítat v malém kruhu. Jeho jezdec o to nedbá, nepokouší se zajatce osvobodit; strnule a němě sedí v sedle a nechá koně provádět, co chce.

Po krátkém zápase je zvíře osvobozeno a Calhoun ho drží. Každému, kdo by nechápal jeho úmysl, zdálo by se jeho počínání prazvláštní.

Z pochvy vytáhl nůž, chytil okraj sarape a nadzvedl je až do výše prsou bezhlavého jezdce. Teď se k němu naklání, jako by chtěl čepel pohroužit do jezdcova srdce. Ruka se zvedla a rána už snad nemůže být odvrácena. A přece nedopadá. Paži zastavil ostrý výkřik nesoucí se od chaparralu. Z jeho okraje se právě vynořil Zeb Stump.

„Nechte toho!“ křikl lovec a spěšně projíždí nízkými křovinami. „Nechte toho, hrom do vás!“

„A čeho?“ táže se bývalý důstojník zaraženě, skrývaje současně potají nůž v pochvě. „O čem to k čertu mluvíte? Ta herka se chytila za uzdu, a aby zas neutekla, chtěl jsem jí právě podříznout chřtán.“

„Jo ták, chřtán podřezat. Tak to už vopravdu nemusíte, teďka už si s ní poradíme i bez podřezávání. A copak si myslíte vo tom jezdci? Tomu už krk někdo podřezal!“

„Čert mě vem, jestli vím, co si mám o tom myslet. Neměl jsem ještě ani čas prohlédnout si ho. Právě teď jsem dorazil. Pro Krista,“ nutí se do překvapeného tónu, „to je skutečně lidské tělo, to je – mrtvola!“

„To poslední docela jistě. Počítám, že bez hlavy dlouho živej nebyl. Nemá hlavu schovanou pod tou dekou, že ne?“

„Ne – myslím aspoň.“

„Tak ji nadzvedněte a podívejte se.“

„Nedotkl bych se toho ani za nic. Vypadá to hrozně nepříjemně.“

„Hrom do vás, před chvilkou jste se toho dotejkal!“

„Eh – mně – já,“ koktá Calhoun, „to jsem byl tak rozčilen tou honičkou. Už jsem byl vzteklý a – a – chtěl jsem už jednou ty kousky zarazit.“

„No dobrá,“ přerušuje ho Zeb, „já se na to podivám. Jo,“ pokračuje a objíždí zajatce, prohlížeje si podivnou postavu, „je to tak, že jo, lidský tělo – mužskej to byl. Mrtvěj jako lazar, a už je tuhej, jak když zmrzne srnčí kejta. A hele,“ vykřikuje, když nadzvedl okraj sarape, „je to zrovna ten, kvůli kterýmu je ten soud – váš bratranec, mladej Pajndexr!“

„Máte pravdu, je to on, Kristepane!“

„Józafate,“ pokračuje Zeb, když sehrál patřičný údiv nad tím objevem, „to je ale to nejzáhadnější na tom všem. No, víc už tady vo tom nevymyslíme a ani by to nemělo cenu. Nejlepší, co můžete udělat, je vodvézt ho domů, tak jak je, v sedle. Zdá se, že je usazenej docela pevně. Koně znám, počítám, že až ucejtí mou starou herku, půjde bez říkání sám. Pojď sem, stará! No tak! Copak ho neznáš, to je starej známej. Měl trochu těžkej život posledních pár dní, to víš. Není divu, že se k němu hned neznáš? Von už hřeblo ani nepamatuje.“

Koně se za jeho řeči uklidnili a Zeb se obrátil ke Calhounovi.

„Tak bysme snad skoro měli jet, ne? Soud jistě pokračuje a možná že nás budou potřebovat. Počítám, že tohle taky bude svědek, kterej věc objasní, buď že mustangera pověsej, anebo – a to bych řek, že spíš bude ten případ – že ho úplně vosvoboděj. Tak co, pojedeme?“

„Jistě. Jak sám říkáte, není důvodu, proč se tu ještě zdržovat.“

Zeb vyjíždí první, lapeného koně vedle sebe. Zajatec se ani nevzpouzí, zdá se, jako by byl rád, že už není sám. Calhoun jede pomalu – mohlo by se zdát, že z donucení – za ním. Tam, kde se stezka ostře lomí a zabočuje kolem houštiny, zastavuje. Zdá se, jako by se rozmýšlel, má-li jet dál, nebo tryskem pryč.

Na jeho tváři je patrné hrozné napětí.

Zeb postřehl sluchem, že se jeho společník zastavil. Přitahuje rovněž uzdu, otáčí se a tázavě pohlíží na opozdilce. Vidí vzrušení v jeho očích a chápe příčinu. Bez slova nechá sjet svou dlouhou pušku z ramene a bere ji do rukou, připraven v mžiku zalícit.

Nic nebylo řečeno. Nic také není zapotřebí říkat. Zebovo gesto je dost výmluvné. Hovoří prostými slovy:

„Jen zkus utíkat!“

Ačkoliv na sobě Calhoun nedává nic znát, chápe. Dává se znovu na cestu. Ale vzadu už jet nesmí. Aniž vyslovil podezření, zůstává Zeb s Jakousi omluvou na místě a nutí tak Calhouna, aby ho předjel.

Dal by všechno na světě, co má a na co si ještě dělá naději, i Louisu Poindexterovou by dal za to, kdyby se mohl zbavit nenáviděného Zeba Stumpa, nebo alespoň za to, aby směl zůstat deset minut s bezhlavým jezdcem o samotě.

Není mu to však dopřáno. Stopař, který mu je v patách, je neoblomný. Ač tomu Calhoun ještě nechce věřit, přece jen mu začíná svítat, že skutečným Stumpovým zajatcem je nyní on a že každý pokus ztratit se by znamenal kulku do zad.

První dva, kteří se za bezhlavým jezdcem pustili, se dosud nevrátili – starý lovec a dobrovolnický kapitán. Mine hodina a není po nich dosud ani stopy, nevracejí se ani s kořistí, ani bez ní. Má se líčení odkládat dál?

Státní návladní to vyžaduje, stejně naléhavě však obhájce žádá o odklad na následující den, aby mohl být slyšen důležitý svědek – Zeb Stump. Ale ozývají se hlasy protestu. Žádají, aby se v líčení pokračovalo. Jsou to koupené hlasy.

Křiklouni dosahují svého. Soud se usnáší pokračovat v líčení, aby bylo projednáno alespoň to, k čemu není třeba svědkovy přítomnosti. Snad se zatím vrátí, jinak by mohl soud uvážit možnost odkladu líčení znovu. A tak vybízí soud vězně, aby znovu povstal a pokračoval ve výpovědi tak nečekaně přerušené.

„Začal jste hovořit o tom, co jste spatřil,“ uvádí výpověd vězňův obhájce. „Pokračujte, prosím, co to bylo, co jste viděl?“

„Tělo muže ležící v trávě.“

„Snad spal?“

„Spal věčným spánkem.“

„Byl tedy mrtev?“

„Víc než to, pokud to lze vůbec říci. Když jsem se nad ním sklonil, viděl jsem, že má hlavu oddělenou od těla.“

„Cože – byl sťat?“

„Přesně tak. Nevěděl jsem to, dokud jsem vedle něho nepoklekl. Ležel obličejem na zemi, a tak se zdála být poloha hlavy přirozená. I klobouk měl dosud nasazen.

Myslil jsem, že spi, ačkoliv se mi na jeho poloze cosi nelíbilo. Ruce měl na spícího rozhozeny příliš strnule, stejně i nohy. Kromě toho byla tráva kolem zrudlá – to jsem ale v šeru zprvu neviděl. Když jsem se však u něho zastavil, ucítil jsem zvláštní pach, povědomý slaný pach krve. To už jsem nebyl na pochybách, a když jsem tělo prohlédl, zjistil jsem, že rána na šíji je plná sražené krve – a že hlava je úplně oddělena od těla!“

Záchvěv hrůzy probíhá posluchačstvem, ozývají se výkřiky, jaké lze při takových příležitostech zaslechnout.

„Znal jste toho člověka?“

„Bohužel ano.“

„To jste ho poznal, aniž jste mu viděl do tváře?“

„Nebylo toho třeba. Jeho oděv mi prozradil, kdo to je, až příliš přesně.“

„Jaký to byl oděv?“

„Pruhované sarape, které měl přehozeno přes ramena, a klobouk na hlavě. Obojí patřilo mně. Nebýt výměny, která se před chvílí stala, byl bych na tom místě mohl docela dobře ležet já. Mrtvý byl Henry Poindexter.“

Z šumu rozčilených diváků se až k obžalovanému donesl opět sten.

„Pokračujte, prosím,“ vybízí Geralda obhájce. „Co ještě můžete uvést?“

„Dotkl jsem se těla, bylo ztuhlé a chladná. Viděl jsem, že už je nějakou dobu mrtev. Krev. Již téměř uschla a zčernala. Zdálo se to alespoň v šeru, slunce totiž ještě nevyšlo.

Byl bych se snad dal oklamat, pokud jde o příčinu smrti, a byl bych se domníval, že nastala stětím. Upamatoval Jsem se však na výstřel, který jsem v noci zaslechl, a usoudil jsem, že někde by mělo být ještě jiné zranění než to, které bylo způsobeno nožem. Ukázalo se, že tomu tak skutečně je. Obrátil Jsem tělo na záda a spatřil jsem otvor v sarape v místě, jež bylo celé zakrváceno.

Nadzvedl jsem látku a právě na hrudní kosti uviděl jsem střelnou ránu. Jelikož na zádech žádné stopy po zranění nebyly, věděl jsem, že kulka je dosud v těle.“

„Byla podle vašeho názoru tato rána dostatečnou příčinou smrti i bez zohavení, o němž se domníváte, že nastalo až později?“

„Je to velmi pravděpodobné. Nezemřel-li hned, mohlo to trvat jen několik minut, snad jen vteřin.“

„Hlava byla odříznuta, jak říkáte. Byla od těla oddělena úplně?“

„Ano, úplně. První rána byl čistý řez, byl veden zezadu v pravém úhlu k páteři. Podle toho jsem usoudil, že chudák chlapec už ležel na tváři, když se to stalo.“

„Měl jste podezření, kým mohl být hrozný čin spáchán?“

„Ne, ani zdání jsem neměl. Tolik jsem se toho zhrozil, že jsem nebyl schopen myšlenky. Sotva jsem tomu mohl vůbec uvěřit. Když jsem se pak uklidnil a viděl, že jde o zřejmou vraždu, nenašel jsem jiné vysvětlení, než že sem přitrhli Komančové a že mladého Poindextera zabili z pouhé svévole. Jeho skalp však byl nedotčen, i klobouk měl dosud na hlavě.“

„Změnil jste tedy názor, že by to byli udělali Indiáni?“

„Ano.“

„A kdo myslíte, že to tedy mohl být?“

„V tu chvíli mne nenapadl nikdo. Nikdy jsem neslyšel o tom, že by Henry Poindexter měl nějakého nepřítele – tady ani jinde. Pak jsem ovšem pojal určité podezření.“

„Můžete nám ho říci?“

Státní návladní vyskakuje. „Protestuji proti takovým otázkám. Nejsme tady proto, abychom naslouchali podezřením obžalovaného. Snad je dost na tom, že zde smí vyprávět tak velmi pravděpodobné historky.“

„Ať pokračuje ve výpovědi,“ rozhoduje soudce a zapaluje si čerstvé havana.

„Řekněte nám, co jste dělal potom,“ pokračuje obhájce v dotazech.

Za naprostého ticha pokračuje Maurice Gerald ve svém vyprávění.

„Napadlo mne, že bych mohl tělo přikrýt pláštěm a tak ho uchránit před supy i před kojoty. Už jsem plášť svlékl, když jsem přišel na něco, co jsem považoval za lepší cestu. Místo abych se vracel do pevnosti jen já sám, mohl bych vzít tělo hned s sebou. Domníval jsem se, že bych mohl tělo připoutat napříč k sedlu lasem.

Přivedl jsem tam svého koně. Tu jsem zpozoroval, že se poblíž potuluje jiný kůň, kůň mrtvého. Zvíře se páslo, jako by se nic nebylo stalo. Otěže vláčelo za sebou, a tak nebylo těžké je chytit. Obtížnější bylo přimět koně, aby zůstal klidně stát, když jsem ho zavedl k místu, kde leželo nehybné tělo. Chytil jsem otěže do zubů a vyzdvihl jsem tělo do sedla. Nemohl jsem je tam však udržet. Bylo již tuhé, neohebné, nebylo možno je připoutat. Také kůň se plašil při pohledu na náklad, jejž měl nést.

Po několika pokusech jsem viděl, že se mi to nepodaří. Chtěl jsem se již té myšlenky vzdát, když tu mne napadlo něco lepšího. Přivedla mne na to vzpomínka na jihoamerické gauče. Když někdo z nich zemře nebo je zabit v odlehlých místech pampy, vezou ho přátelé domů připoutaného v sedle tak, jako by dosud žil. Proč bych já tak nemohl dovézt domů i tělo Henryho Poindextera?

Pokusil jsem se ho nejprve posadit na jeho vlastního koně. Sedlo však nebylo dost hluboké, zvíře dosud neklidné, a tak se mi nezdařilo ani to. Byla jen jedna možnost, jak se tímto způsobem přece jen dostat do osady – vyměnit si koně. Věděl jsem, že s mým koněm nebudou žádné obtíže, kromě toho výborně vyhovovalo moje hluboké mexické sedlo.

V malé chvilce jsem do něho tělo usadil v docela přirozené poloze. To, že bylo již tuhé, teď nevadilo, naopak – nehybné údy podržely správnou polohu. Nohy jsem připoutal k třmenům, stáhl jsem je navíc koženými chrániči, a tak tělo nemohlo sklouznout. Abych je zajistil, uřízl jsem kus lasa a přivázal nehybného jezdce kolem pasu k madlům sedla. Podobně jsem svázal pod břichem koně i jezdcovy nohy. Zbývala ještě hlava. Klobouk na ní držel pevně, byla značně naběhlá. Uvázal jsem ji tedy za šňůrku sombrera k sedlovému luku.

A tak jsme byli připraveni na cestu.

Vsedl jsem na koně mrtvého, zavolal jsem svého vlastního koně – je zvyklý jít na pouhé zavolání – a vydali jsme se do osady.

Ani ne za pět minut byl jsem sražen z koně a pozbyl jsem smyslů. Nebýt toho, nestál bych před tímto soudem, ne aspoň v této nemile úloze.“

„Sražen z koně!“ vybuchuje nedůvěřivě soudce. „Jak se to mohlo stát?“

„To bylo velmi jednoduché, zavinil jsem si to sám. Sedl jsem na cizího koně a nechal jsem uzdu uzdou. Byl jsem zvyklý vést svého koně pouze hlasem a stiskem kolen. Henryho zvíře se však ohlédlo, a když spatřilo podivného jezdce za sebou, leklo se, odskočilo doleva a tryskem se rozběhlo. Byl to pohled, který by i teď za světla vystrašil dospělého chlapa.

Natáhl jsem se po otěžích, ale než jsem je mohl chytit do ruky, byl už kůň v plném běhu. Zpočátku jsem se ani moc nepolekal, vlastně vůbec ne. Myslel jsem, že na uzdu brzy dosáhnu a splašeného koně zastavím. Brzy jsem však zjistil, že to nebude tak lehké. Otěže se smekly dopředu, téměř až za uši, a abych je mohl opět chytit, musel jsem se položit až na krk. Pranic jsem se nestaral o to, kam mne kůň nese. Teprve když mne cosi švihlo do tváře, zpozoroval jsem, že uhnul z cesty a pustil se napříč chaparralem.

Pak už jsem neměl čas rozhlížet se nebo myslet na otěže. Musel jsem uhýbat větvím mezquitů, které se po mně natahovaly, jako by mne chtěly trnitýma rukama stáhnout ze sedla. Dokázal jsem se jim vylinout, ale škrábancům jsem neunikl.

Pak však přišla jedna, které jsem se vyhnout nemohl. Skláněla se nám přes cestu, byla nízko, asi ve výši prsou, a kůň, kterého znovu něco vyplašilo, skočil rovnou pod ní.

Kam utekl pak, nemohu říci. To víte asi vy lépe než já. Mohu se upamatovat jen na to, že jsem zůstal ležet pod stromem s rozbitým čelem a oteklým kolenem a že jsem se z toho probudil až za dvě hodiny. Nade mnou kroužili supové.“

Trhavými slovy popisuje Maurice boj se žizní, se zraněním, se supy a s kojoty, vypráví o krví psaném dopise a o šelmě, jež by ho byla na samém prahu záchrany zahubila.

„Vím, že ke střetnutí s jaguárem došlo, ale jak a kdy skončilo, nedovedu říci. O tom snad bude moci víc povědět můj statečný zachránce Zeb Stump. Až se vrátí, bude moci potvrdit, co jsem tu řekl, a snad objasnit ještě mnohé, co dosud nejen pro vás, ale i pro mne zůstává záhadou.

Pánové porotci, to je vše.“

Na vyprahlé prérii se objevují postavy tří jezdců. Dva z nich není těžké poznat – je to Zeb Stump a Cassius Calhoun. O třetím pak vůbec nemůže být pochyb: Ani na dálku nelze nepoznat jeho fantastickou postavu.

Není teď již žádnou záhadou. Všichni znají historii bezhlavého jezdce a všichni vědí, že v suchém texaském podnebí, kde ani uhynulá zvěř netlí, spatří mrtvé tělo neporušeno. A přece je pozorují s pocity bázně. Hluk je opět vystřídán tichem, jež trvá, dokud všichni tři jezdci nedojedou až k obrovitému dubu. Ani pak nikdo nehovoří jinak než šeptem, jako by slova, jež diváci říkají, nesměla být vyřčena nahlas.

Dva z jezdců sesedají, třetí zůstává v sedle.

Calhoun odvádí svého koně stranou a mizí v zástupu. Nikdo už mu nevěnuje pozornost, všechny oči jsou upřeny na bezhlavého jezdce. Zeb. Stump pouští svou kobylu, bere do ruky uzdu mustanga a vede ho pod strom – před soud.

„Slavnej soude,“ ujímá se slova, jako by si uvědomoval, že právě on má situaci v rukou, „a vy, páni porotci! Tady je ten svědek, kterej asi vrhne trochu jasnýho světla do vašeho rozhodování. Co říkáte, neměl by svědčit?“

Ozývají se dva výkřiky, otcův a sestřin. Lidé odvádějí Woodleyho Poindextera do kočáru k jeho dceři. Ale kočár neodjíždí. Louisa je rozhodnuta zůstat až do konce, až do vyhlášení rozsudku, a třeba až do samé popravy, je-li Mauriceovi souzen takový konec.

Soudce vybízí úředně Zeba Stumpa, aby předstoupil jako svědek. Výslech má podle jeho pokynu provést obhájce obžalovaného.

Nedbá na formality. Starý lovec, který byl již vzat pod přísahu, je prostě vyzván, aby pověděl, co o zločinu ví. Soud mu ponechává na vůli, aby to řekl, jak nejlépe umí. Zeb se rozhovoří úsečnými krátkými větami, zřejmě soudí, že tak se to u soudu sluší a patří.

„Slyšel jsem vo tom prvně ten den po tom, co se mladej Pajndexr ztratil. Vracím se zrovna z lovu dole na řece. Slyším, že podezřelej je mustanger. No, a vím přece, že von není z těch, který by takovou věc dokázali provést. Ale abych se vo tom přesvědčil, jedu za ním do jeho chajdy. Von není doma, je tam jen ten jeho Phelim a ten je tak vyděšenej, že se vod něho nemůžu ničehož nic dozvědít.

No, a zatímco se vyptávám, přiběhne pes a na krku má ceduličku, takovou tu mustangerovu navštívenku. Je na ni napsáno, kde ho najdem – něčím červeným, já povídám, že je to krev. A tak seberu voba dva, Phelima i psa, a jdeme tam. Přijdem zrovna včas, kdy chce mustangera rozdrápat ta strakatá potvora – Mexikáni jí říkají tygr a mustanger jí říká pan Ter. Tak do ní pustím kuličku, sebereme mustangera na nosítka a bezvědomýho ho vodneseme do jeho chajdy.

No, a tam Jsme voba s ním, až přijdou regulátoři a najdou ho tam.“

Svědek se odmlčuje, jako by se rozmýšlel, zda se má zmínit i o všelijakých příhodách, které se udály za jeho pobytu v jacale. Nebylo by pro obžalovaného lepší, kdyby o nich pomlčel?

Rozhoduje se o nich nemluvit. To se však nelíbí státnímu návladnímu, a tak ho začne vyslýchat. Nakonec poví Zeb všechno, až po chvíli, kdy musel nemocného mustangera vydat, aby byl uvězněn.

„A teď,“ povídá, když státní návladní se svými otázkami skončil, „když jste se mě vyptali na všechno tohle, zbejvá ještě to, nač jste se mě nevoptali a co podle mýho nemůžu smlčet.“

„Jen, prosím, mluvte,“ vybízí ho obhájce pověřený vedením průvodního řízení.

„Tak teda to, co vám teď povím, nemá ani tak moc co dělat, s obžalovaným, jako spíš s tím, kdo by měl podle mýho sedět na jeho místě. Neřeknu vám, koho myslím, řeknu jen, co vím a co jsem vobjevil, a slavná porota si vo tom laskavě udělá úsudek sama.“

Lovec se zhluboka nadechuje, jako by se chystal k dlouhému vyznání. Všichni tuší, že jde o rozluštění druhé záhady – vraždy.

„Vážení spoluvobčani!“ – Zeb teď docela změnil způsob řeči – „podle toho, co Jsem slyšel, a ještě víc podle toho, co jsem viděl, bylo mi jasný, že mladej Pajndexr už není, že mu někdo pomoh na druhej svět. Vyjel Jsem si na prérii a ze všeho nejdřív jsem si vohledal stopy. Věděl jsem, že jedny stopy musej vést tam a jiný zase zpátky. Jenže těch tam bylo, jedna vedle druhý, a nebylo nic lehkýho se v tom vyznat. Konečně jsem ale jednu vobjevil a tu jsem se rozhod sledovat třeba až na konec světa.

Byla to stopa amerikána, většího koně s třema podkovama dobrejma a jednou zlomenou. Tohle je ten kus železa!“

Svědek vytahuje ruku z kapsy kabátu, držel ji tam již hezkou chvílí. Třímá podkovu s ulomeným koncem, zvedá ji a ukazuje, aby si ji mohl prohlédnout soudce, porota i diváci.

„Slavnej soude,“ pokračuje, „kůň, kterej ji nosil, vyjel si na prérii zrovna v tý noci, kdy se stala ta vražda. Jel za tím, kterej byl zavražděnej, a taky za tím, kterej je z vraždy vobviňovanej. Jel rovnou za nima a zastavil se nedaleko vod místa, kde se vražda stala.

Ale ten, co na něm jel, ten na místě nezůstal. Ten šel dál, až k tomu místu, kde byla krev. A ta krev, to bylo jeho dílo. Ten třetí kůň, ten, co měl jednu podkovu zlomenou, ten vez vraha!“

„Pokračujte, prosím, pane Stumpe,“ vybízí ho soudce. „Vysvětlete nám, co svým tvrzením myslíte.“

„Slavnej soude, tím tvrzením myslím tohle: Ten, kterýho mám na mysli, se skoval v houští, vodkud vypálil tu ránu, která zabila mladýho Pajndexra.“

„Kdo? Kdo to byl? Kdo to je? Jméno! Řekni jméno!“ ozývá se několik výkřiků zároveň.

„Hádám, že jeho jméno najdete uvnitř.“

„Kde uvnitř?“

„Uvnitř toho, co tu sedl bez hlavy a bez řečí na vás kouká. Jak všichni vidíte,“ pokračuje svědek, „má tady na prsou, na tý pruhovaný pláštěnce, červenou skvrnu. Uprostřed je dírka. Na zádech ale žádná dírka není. Z toho vysuzuju, že kulička, která to má na svědomí, je ještě uvnitř. Na to bysme se měli podívat!“

Se svědkovým návrhem všichni mlčky souhlasí. Dva nebo tři z diváků – jedním z nich je Sam Manly – přistupují a šetrně snímají sarape.

Je důstojné ticho, jako by se odhalovala socha, jejíž živoucí model si takovou úctu zasloužil. Diváci stojí pod mohutným dubem, nikdo ani nezašeptne. Až když je tělo odhaleno, ozývají se tlumené hlasy. V modré blůze jsou skutečně patrné otvory – dva.

Jeden je nad srdcem. Druhá střela pronikla hrudní kostí nad žaludkem Na tuto ránu se soustřeďují všechny pohledy. Okolo místa vstřelu je zaschlá krev, stružky krve odsud stékaly dolů a vpíjely se do blůzy.

Nic takového není vidět okolo rány do srdce. Je to čistý okrouhlý otvor v látce, velký sotva co by hrášek prošel, z dálky sotva patrný. Krev kolem není žádná.

„Tohle,“ ukazuje na tuto ránu Zeb, „to nic není. To je od kulky, kterou jsem já sám vypálil, na Alamu, jak jsem vám vyprávěl. Vidíte sami, že vokolo žádná krev není, a to znamená, že když ho kulička trefila, byl už dávno mrtvej. Ta druhá, to je něco jinýho.

Na tu umřel. A hádám, že ten kousek volova je pořád ještě uvnitř. Zkuste ho dostat ven a uvidíte!“

Nikdo proti tomuto návrhu nevystupuje. Tělo, lehké, vysušené jako egyptská mumie je šetrně sňato. Hrot bowieového nože naráží v ráně na cosi tvrdého. Je to kulka!

Už je na světle, už ji čistí od nachově rudého povlaku a podávají porotě.

Třeba je povrch střely porušen závitem hlavně, třeba je na ní vidět stopu nárazu na žebro, přece jen je slabě patrný vyražený srpeček a dvě iniciálky – C. C.

Zrádná písmena! Někdo z těch, kdo je prohlížejí, se rozpomíná Vzpomíná si na vychloubačné řeči o značených kulkách, jež slyšel nad zastřeleným jaguárem. I druhým již svítá.

Ten, kdo se tehdy tak chvástal, má čeho litovat!

„Kde je?“ začínají se lidé ptát.

„Jak byste to vysvětlil, pane Stumpe?“ táže se obhájce vyslýchaného.

„To není nic těžkýho, počítám. Jen nejzelenější greenhorn by nepoznal, že mladej Pajndexr skonal touhle kulkou.“

„A kdo myslíte, že ji vypálil?“

„To je snad taky jasný. Když se člověk podpíše na dopis, nebejvá moc dohadů, vod koho dopis Je. Tady jsou jen iniciály, ale ty jsou tak jasný, že hovořej samy.“

„Nevidím v tom nic tak jasného,“ zasahuje státní návladní. „Máme tady značenou kulku, to je pravda, s nějakým znáčkem a s písmeny, která mohou – ale nemusejí – patřit jednomu známému občanu této osady. Prosím, připusťme pro tuto chvíli, že to jsou jeho iniciály a že i tato střela pochází z jeho majetku. Co z toho však vyplývá? Nebylo by to poprvé, co byla vražda spáchána uloupenou zbraní. To je velmi běžný úskok. Kdo nám zaručí, že tu nejde právě o takový trik?

Ostatně, kde je jaký motiv pro takovou vraždu, kdybychom se už rozhodil podezřívat toho; na něhož teď všichni myslíte? Není třeba i nikoho jmenovat, však víte, s čím jménem se tento monogram shoduje. Ten pán tuto shodu asi nebude popírat. To však ještě nic neznamená, jelikož zde není žádný jiný doličný předmět, který by dokazoval jeho účast na zločinu.“

„Doličnej předmět?“ ptá se Zeb, který netrpělivě čekal, až státní návladní skončí. „A co račte říkat tomuhle?“

Z váčku na troud vytahuje Zeb kousek papíru, pomačkaný, opálený na okrajích a zčernalý, jakoby od střelného prachu.

Podal papírek porotě.

„Tohle jsem našel nabodnutý na trn, kam to přilítlo rovnou z hlavně. Byla to ta samá hlaveň, z který byla vypálena tamhleta kule. Papír sloužil za ucpávku. Podle mýho rozumu Je to kus dopisu s adresou. Je to hrozně zvláštní, ale taky na něm jsou ty písmena a taky jméno, který je tam napsaný, se čirou náhodou shoduje s tím monogramem na kouli. Však si to slavná porota přečte sama.“

Nejstarší z porotců bere papírek do rukou, uhlazuje ho a hlasitě čte:

„Kapitán Cassius Calhoun!“

Jméno na soud hluboce zapůsobilo. Rovněž hněvivý ohlas v publiku nenechává nikoho na pochybách. Jeho význam je dvojí: jednak svědčí o tom, že Maurice Gerald je z podezřeni vraždy Henryho Poindextera očištěn, jednak vyjadřuje všeobecné přesvědčení, že skutečným vrahem je Calhoun. Kousek očouzeného papíru se stal posledním článkem v řetězu důkazů. Je to sice jen nepřímý důkaz a motiv činu zůstává stále ještě záhadou, nikdo však nepochybuje o pravém viníkovi.

Soudce i porota chvíli prohlížejí útržek papíru. Jde z ruky do ruky. Zatím je svědkovi, který ještě nedokončil svou výpověď, dáno znovu slovo.

Uvádí teď, jak se v něm podezření rodilo, jak ho nutilo luštit stopy na prérii. Líčí Calhounův výstřel na bezhlavého jezdce a honbu, která pak následovala. Naposledy ze všeho popisuje scénu z chaparralu, kde byl bezhlavý jezdec dostižen. Vypráví ji po svém, se všemi podrobnostmi.

Pak ustává, čeká na otázky, jež mu bude soud chtít položit.

Už se také na něho neupírají zraky všech přítomných. Ví se, že už řekl všechno, co věděl. Nečeká se dokonce ani na výrok soudu. Lidé se hlučně dožadují, aby byl Ir osvobozen a Calhoun okamžitě postaven před soud. Hlasů je zpočátku sotva tucet, pak se však množí, až nakonec po spravedlnosti volá celé publikum.

Naléhání tak prudkému netroufá si soudce nevyhovět, a tak, bez ohledu na úřední postup, nařizuje, aby byl Calhoun předveden. Na zřízencovo trojí zvučné vyzvání však nikdo neodpovídá.

Všechny zraky začínají hledat Calhouna. Jen jedny se však podívaly správným směrem – oči Zeba Stumpa.

Korunní svědek náhle opouští místo, odkud tak směle vypovídal, hbitě přebíhá ke své staré kobyle, jež stojí stále ještě vedle mustanga, který se právě zbavil příšerného jezdce, a s překvapující čilostí vyskakuje do sedla a ostruhami klisnu pobízí do běhu.

Teď teprve si všímají diváci postavy, která jde ke koním spoutaným na prérii.

„To je on! To je Calhoun!“ volá rozčileně ten, kdo ho první poznal.

„Utíká!“ vykřikuje jiný hlas.

„Za ním!“ křičí soudce velitelsky. „Za ním! Musíte ho přivést zpátky!“

Rozkaz nemusí být opakován. Ještě než tato slova doznějí, už se desítky mužů ženou ke koním.

Calhoun je však u svého šedého mustanga dřív, nechal ho stát na samém kraji houfu. Je to týž kůň, na kterém pronásledoval bezhlavého Jezdce. Je osedlán, i udidlo má ještě v hubě. Rozruch pod stromem i výkřiky, kterými je doprovázen, Calhounovi prozrazují, co se děje – štvanice již začala.

Nemá už smysl přetvařovat se. Skokem se Calhoun vyšvihne do sedla, ohlíží se a pak švihne koně. Poušti se cvalem rovnou do prérie.

Na padesát koni brzy letí v jeho stopách, muži v sedlech posednutí slovy, která jim ještě znějí v uších: „Přivést ho!“ Dostat Calhouna živého nebo mrtvého! Pohání je rozhořčení nad zločinem, tím prudší, čím větší vážnosti se pronásledovaný dosud těšil. Každý žene koně, jako by jel pomstít smrt svého vlastního bratra, jako by každý toužil stát se nástrojem spravedlnosti.

Nikdy dosud nebyl život bývalého kapitána v takovém nebezpečí, ani tehdy, když vyrážel k útoku na zkrvaveném bojišti u Buena Visty, ba ani tehdy ne, když ležel na pískem posypané podlaze Oberputzkerova hostince a ústí mustangerovy pistole se téměř dotýkalo jeho hlavy!

Ví o tom dobře, a pobízí proto koně k šílenému trysku. Čas od času se kradmo ohlíží, krátce a zlostně, ale bez zoufalství. Tomu zatím nepodléhá, třeba by bylo udivující, kdyby za této situace choval ještě stín nějaké naděje.

A přece je tomu tak.

Calhoun ví, že má bystrého koně a že nedaleko před ním je les. Na tak chatrný úkryt však nespoléhá. Dál, za lesem, je hranice, vlastně dvě. Jedna z nich dělí dva státy. Existuje mezi nimi sice úmluva o vydávání zločinců, ale jak často dokáže vrah obelstít spravedlnost. Když prchne přes hranici, změní několikrát místo pobytu, změní i jméno a je v bezpečí.

Ale Cassius Calhoun, třeba ujíždí k Riu Grande, k hranici, nemá v úmyslu překročit ji. Má na mysli druhou hranici, tu, za kterou se potulují svobodní Komančové, kočovníci prérie. Jsou nepřáteli každého, kdo má bílou kůži, dovedou se však spřátelit s tím, kdo prolil bělochovu krev. Takové očekává v jejich stanech nejen úkryt, ale i pohostinný domov, ba dokonce i úspěchy na krvavé cestě, na niž vstoupil.

Ve skrytu lesa chce Calhoun odbočit k severu, směrem k pustině Llano Estacado. Je to hrozná poušť, vrah se však nebojí ani nebezpečí, ani nesnází, jež před ním ještě jsou. Ve srovnání s hrozbou za jeho zády neznamenají nic.

Měl by pocítit lítost nad vyhnanstvím tak hrozným, nad ztrátou jmění, přátel, společenského postavení i všech vymožeností a pohodlí civilizace, nade všechno pak želet ztráty té, již tak divoce a zle miloval a kterou snad již nikdy nespatří.

Avšak ani na Louisu nemá teď čas myslet. Nízké povaze, jako je jeho, je život dražší než láska. Calhoun si představuje, že má život dosud před sebou, ale smrt, kterou má v patách, to není pouhá představa!

Hned první výkřik znamenal nejen hrozbu Calhounovi, ale také osvobození Mauriceovo. Mustanger zbledl, jeho ruka sevřela medailonek, dárek od Louisy, který nosil na srdci.

Nebyl to jen další odklad líčení, byl to odklad navždy. Ba víc, za tichého i hlasitého souhlasu všech přítomných dostalo se mu volnosti!

První svobodný krok, který učinil, vedl ke koni, jenž až dosud nosil bezhlavého jezdce. Všichni věděli, že je to mustangerův kůň. Zvíře svého pána poznalo. Popoběhlo mu vstříc a radostně zaržálo. Třeba bylí tak dlouho odloučeni, nebyl čas na něžnosti. V okamžení seděl Maurice na ryzákovi a jediným slovem ho pobídl. Křikl, aby mu podali laso. Chvíli trvalo, než mu je kdosi hodil.

Pak vyrazil. Všichni hleděli za ním. Nevyslovené přání, aby sám mustanger pomstil křivdu, jež se mu stala, i vraždu, jíž se Calhoun provinil, se splňovalo.

Zdržení pro Maurice znamenalo, že vyjel poslední. Když se konečně propletl zástupem, dělilo ho od pronásledovatelů několik set kroků. Maurice však důvěřoval svému koni a věděl, že dlouho vzadu nebude.

Ryzák ho nezklamal. Jako by se radoval, že byl zbaven toporného břemene, nepochopitelné mu příšery, poslouchal sebemenšího doteku pánových kolen, a veden jejich stiskem, pustil se dlouhými pružnými skoky na travnatou prérii. Tělo neztratilo na síle a údy na pružnosti.

Brzy dohnal posledního z pronásledovatelů. Předběhl jednoho, pak druhého, další a další, až se octl v čele celé cabállady. Hnal se přes zvlněné pahorky, skokem přes potoky, po trávě i kamení, až ho ostatní ztratili z dohledu, tak jako již předtím ztratili šedého mustanga a jeho jezdce.

Jen jeden z mstitelů s ním udržel krok, dlouhý lovec na nevzhledné herce vybičované k neuvěřitelnému výkonu. S nádherným mustangerovým hřebcem kobylka Zeba Stumpa soutěžit nemohla, ale to od ní Zeb ani nechtěl. Stačilo mu, že mustanger zůstával v dohledu.

A ještě někdo ryzáka spatřil. Zahlédl ho úkosem, přes rameno. Pronásledovaný.

Právě když jíž začal doufat v záchranu, uviděl narudlého mustanga. V jeho sedle nebyla již přízračná postava jezdce bez hlavy, zato však jiná, stejně dobře mu známá, a ještě strašnější. Muž, jehož chtěl zahubit, hrozil teď jemu samému záhubou, nejpotupnější smrtí. Viděl, jak se jezdec zvolna přibližuje, a samo svědomí mu řeklo, že nese odplatu. Všem pronásledovatelům by byl mohl uniknout, před Mauricem Geraldem však úniku nebylo.

Zamrazilo ho a otřásl se, jako by bojoval marný boj se samým osudem. Sklesl do sedla a přestal používat ostruh. Nevěřil již, že by ho rychlost mohla spasit. Prchal dál již jen ze setrvačnosti, ochromen hrůzou před smrtí. Věděl, že bude zasloužená.

Pohled na chaparral, jemuž se zatím přiblížil, ho naplnil čerstvou nadějí. Donutil koně k poslednímu vypětí slábnoucích sil a hnal ho k němu. Otevřela se před ním mýtina. Vřítil se do ní a jel ještě asi půl míle tryskem dál. Dostal se až na místo, kde se cesta ostře lomila. Tam byla možnost uniknout do porostu a zmizet tak pronásledovatelům z oči. Znal toto místo dobře. Bylo to ono místo, jež se mu již jednou stalo osudným. Nebude tomu tak opět?

Cítil, že bude. Zaslechl za sebou ryzákova kopyta a hlas mstitele, který ho vyzýval, aby se zastavil. Na únik do chaparralu bylo pozdě. S výkřikem zastavil koně.

Byl to výkřik hrůzy i vzdoru, takový, jakým se ozývá jaguár zahnaný smečkou psů do kouta. Provázel ho rychlý pohyb ruky, zášleh ohně a kouře a třesk revolveru.

Kulka však neškodně hvízdla vzduchem. Ozvalo se zasyčení rozvíjejícího se lasa a vzduchem se mihl kroutící se had. Calhoun ho zahlédl oblakem rozplývajícího se kouře. Snášel se přímo na něj. Stisknout spoušť podruhé už neměl čas.

Ucítil smyčku na ramenou a současně se ozvala osudná slova: „Vrahu, vzdej se!“

Spatřil ještě, že se ryzák prudce otočil, a v příštím okamžiku již letěl střemhlav k zemi. Víc si nepamatoval, pád mu vyrazil dech a zbavil ho vědomí.

Vrah leží bez hnutí na zemi, paže má staženy koženým lasem a vypadá, jako by už nedýchal.

Přemožitel mu však ještě nedůvěřuje. Podezřívá ho z úskoku, a dokud si není jist, zůstává v sedle a nechává laso napjato. Ryzák na povel strnul a stojí jako z kamene, připraven na lehký stisk kolen couvnout nebo se rozběhnout.

Stačil by dotek ostruh, aby se kroužícím supům dostalo toho, co očekávají.

„Zasloužil by to, lotr,“ hučí si mustanger. „Bože na nebesích, takový zločin! Zabít vlastního bratrance a useknout mu hlavu – proč to jen udělal? Že by mu byl Henry stál v cestě k Louise? To nemůže říci nikdo než on sám, žije-li dosud.“

„Kdepak, mládenče,“ přerušuje jeho samomluvu Zebův hlas. „Vím ještě vo jednom, kterej by to moh říc, a to je starej Zeb Stump. Jen se račte ptát. Ale teď na takový věcí skoro není čas, ani to místo není nejvhodnější. Musíme ho dostat zpátky k soudu, a tam dostane, co mu patří. Fuj, to je vošklivej pohled. Sto chutí bych měl protáhnout ho ještě na vašem lase po zemi. Ale co ze sebe budeme dělat soudce, vod toho tam jsou regulátoři, a počítám, že teď už toho vědí dost, aby s ním zátopu.“

„Jak ho ale dovezeme zpátky? Jeho kůň utekl.“

„Bez starosti, pane Gerald. Ten jen trochu vomdlel, nebo se ták, prevít, staví. Však já ho brzy vzbudím, jestli nebude moc jít pěšky, tak pojede na koni, na mý herce. Já už mám dneska ježdění dost a šel bych docela rád po svejch. A jestli pan kapitán nebude chtít sedět, tak ho svážu a naložím jako čtvrtku bizona napříč přes koně. Hele, už vo sobě dává vědít! Však von se brzy vzpamatuje, až moc dobře si uvědomí, co s ním je – a pak se posadí na koně docela rád.

Tak vstávat, vstávat,“ třese Zeb Calhounem, „a jde se. Už na vás čekají“

„Kdo? Kde?“ vyptává se zajatec, jemuž se zvolna vrací vědomí. Nejistě se rozhlíží. „Kdo na mne čeká?“

„No, já především a pak…“

„Vy… vy jste Zeb Stump, a tamhleto je…“

„Jo, je to pan Maurice Gerald, mustanger. Toho už byste znal, ne? Tak ten na vás taky čeká. A pak ještě spousta vostatních v pevnosti, víte? Tak už abyste vstal a pakoval se s náma!“

Muž vstává a tu zjišťuje, že má paže staženy smyčkou lasa.

„Honem,“ pobízí ho Zeb netrpělivě. „To nejde, nechávat soud čekat. Už jste připravenej?“

„A k čemu?“

„Nejdřív ze všeho na cestu se mnou a s panem Geraldem. Za druhý a naposledy k tomu, abyste byl souzenej.“

„Souzen? Já!“

„Jo, právě vy, pane Calhoun.“

„A za co?“

„Pro vraždu Henryho Poindextera, vašeho bratrance.“

„To je špinavá lež! A ten, kdo něco takového řekne –“

„Mlčte!“ hřmí Zeb, „šetřte si dech! Budete ho dnes ještě potřebovat, počítám. A teď se připravte, honem! Soudce čeká, porota Čeká, a právo čeká na svý. Právo, to jsou čtyři tucty regulátorů, jestli to nevíte!“

„Nikam nepojedu,“ odpovídá zarytě Calhoun. „Kdo vám dal právo mne nutit? Kde máte zatykač?“

„Tady mám zatykač,“ namířil na Calhouna Zeb pušku, „a nepapírovej! Z milosti bóží mám to právo a tak ho taky použiju. A dost těch řeči, nebudu je poslouchat. Račte si vybrat, pane kapitáne. Buď se posadíte na koně a pojedete pěkně s sebou, nebo vás svážu jako balík. Ale zpátky pojedete, za to vám ručím.“

Calhoun neodpovídá. Pohlédne na Stumpa, na Geralda, v zoufalství se rozhlíží kolem sebe. Kradmo se dívá na náprsní kapsu, odkud vyčuhuje pažba šestiranného koltu, který patří do páru s tím; jenž mu byl vyražen z ruky při pádu. Pokusí se sáhnout po něm, ale jen chabě a nerozhodně. Brání mu v tom laso a ještě více snad Zeb, který výmluvně zvedl pušku.

„Rychle,“ křikl. „Na koně, pane Calhoun. Klisna je pro vás připravena. Nasedat, povídám!“

Jako loutka na drátkách uposlechl bývalý kapitán jezdectva zálesákova rozkazu. Ví, že neuposlechnout by znamenalo smrt, jistou smrt. Mechanicky vyskakuje do sedla a bez odporu se dává odvézt z místa střetnutí. Zeb kráčí vpředu. Za ním, o délku uzdy pozadu, jde jeho klisna.

Poslední jede mustanger.

Po druhé nucené přestávce – kratší než byla první – zasedá soud pod zeleným dubem znovu k líčení. Blíží se večer a šikmé sluneční paprsky ozařují teď i stinné místo pod stromem.

Není to již poslední zlatý jas, ale krvavý přísvit, jako by samo nebe zbrunátnělo hněvem.

Není to však nic jiného než předzvěst blížící se bouře. Na nebesích i na zemi vášně a sváry vrcholí. Ohniskem nenávistných pohledů již není Maurice Gerald. Za nadšeného souhlasu byl osvobozen. Jeho místo zaujal teď dříve tak ochotný svědek – Cassius Calhoun.

To je na prvý pohled jediná změna. Soudce je týž, porota táž, i diváci jsou tíž jako ráno; avšak jejich pocity jsou zcela jiné, pokud jde o názor na obžalovaného. O jeho vině se již naprosto nepochybuje. Důkazy jsou nezvratné, třeba jsou to, jako u většiny procesů s vrahy, důkazy nepotvrzené prozatím doznáním. Nicméně je jejich řetěz úplný a pevný.

Jen jeden článek v tomto řetězu schází – lze-li to článkem nazvat. K zločinu chybí motiv.

Chybí motiv jak k vraždě, tak i k zohavení mrtvého. Geraldovu výpověď totiž potvrdila lékařská prohlídka, kterou provedl posádkový felčar. Smrt musela nastat bezprostředně po zasažení střelou.

Proč zabil Cassius Calhoun svého vlastního bratrance?

Proč ho pak ještě sťal?

Nemůže na to odpovědět nikdo než vrah sám.

Přelíčení se chýlí ke konci. Výrok poroty už je znám, zní: vinen.

Soudce odložil slaměný panamák. Zbývá už jen, aby nasadil černý baret, zlověstné znamení smrti, a vyřkl rozsudek. Vrah dostává poslední příležitost, aby změnil, je-li to možné, svůj osud.

„Obžalovaný, můžete uvést něco, co by bránilo vyřčeni rozsudku smrti nad vámi?“

Teprve toto vyzváni Calhouna vyděsilo jako zvon umíráčku. Divoce se rozhlíží, v očích má zoufalost, neboť u nikoho nenachází ani stín porozumění, ani stín soucitu. Obklopují ho zachmuřené tváře. Jeho spřeženci, námezdní rváči a ničemové, kteří za ním až dosud stáli, zmizelí, uprchli před spravedlností a před nezvratným svědectvím o jeho víně.

Co je mu plátno postavení, bohatství – vidí, že je sám, bez přátel, nelítostně odsouzen. Neboť takový je osud vrahů v Texasu.

Jeho chování se zcela změnilo. Není už povýšený ani hrubý, jak býval; celý zplihl, je zubožený. Není divu. Cítí již, že není naděje na únik, že stojí na samém prahu věčnosti.

Tu mu náhle svitne v zapadlých očích. Zdá se, že se připravuje k svému poslednímu slovu. Bude to doznání viny? Ulehčí snad svému svědomí? Diváci bez hlesu očekávají jeho slova. I cikády umlkly.

„Ne!“ odpovídá obžalovaný. „Nemohu! Výrok poroty je spravedlivý. Nezasluhuji než smrt.“

Za celý dlouhý den, nabitý neobvyklými událostmi a ohromujícími překvapeními, neužasli diváci tak jako teď. Nejsou mocni slova, a tak obžalovaný pokračuje v tom, co se zdá být jeho zpovědí.

„Je pravda,“ říká, „že jsem usmrtil Henryho Poindextera. Zastřelil jsem ho v chaparralu.“

Odpovědí na toto doznání je bezděčný výkřik posluchačů. Ani otec zavražděného chlapce, který se vrátil mezi diváky, se neubránil vzlyknutí. Dav se však brzy utišuje a obžalovaný hovoří dál.

„Vím, že zemřu,“ říká zdánlivě klidně. „Rozhodli jste o tom a vidím vám na očích, že rozsudek nezměníte. Po tom, co jsem doznal, byla by hloupost čekat milost. Nečekám ji také. Žil jsem špatně a natropil jsem toho bezpochyby dost, abych si svůj osud zasloužil. Avšak ať jsem byl jakkoli špatný, nejsem takový zločinec, abych byl poslán na onen svět a zbylo po mně přesvědčení, že jsem zavraždil vlastního bratrance. Usmrtil jsem ho, to jsem vám již řekl. Ptáte se všichni proč a přemýšlíte nad motivem. Žádný motiv tu nebyl.“

V publiku to opět zašumělo překvapením, zvědavostí a nedůvěrou. Nikdo však obžalovaného nepřerušuje.

„Divíte se tomu. Ale je to docela jednoduché. Zabil jsem ho omylem.“

Teď se již překvapení diváci nezdržují výkřiků. Ale další slova zpovědi je umlčují.

„Ano, stalo se to omylem, a jen Bůh ví, jak jsem toho litoval, když jsem svůj omyl zjistil. Žil jsem v přesvědčení, že Henry není mrtev, ještě dost dlouho.“

Obžalovaný vzhlíží, jako by doufal, že se dotkl struny milosrdenství. Tváře kolem něho však jsou stále stejně zachmuřené.

„Nepopírám,“ pokračuje, „že jsem chtěl někoho zabít. Chtěl jsem. Nebudu před vámi ani tajit, kdo to byl. Byl to ten sketa, který stojí tady přede mnou“

Upírá oči překypující nenávistí na Geralda. Mustanger odpovídá klidným, téměř lhostejným pohledem.

„Ano, jeho jsem chtěl zabít. Měl jsem k tomu své důvody. Nebudu o nich mluvit, nemá to už teď cenu. Byl jsem přesvědčen, že jsem ho také zabil, ale sám čert jim napískal, aby si vyměnili s Henrym pláště. Ostatek už znáte. Ranou určenou nepříteli jsem omylem zabil příbuzného. Byla to smrtící rána a chudák Henry se po ní hned svezl z koně. Abych měl však naprostou jistotu, vytáhl jsem nůž a podřízl jsem mu hrdlo. Ošálilo mne to proklaté sarape.“

Slova diváky otřásla. Ozývají se hlasy odsuzující hrozný čin. Nic už není záhadou, vražda ani pohnutky k ní. Nikdo už nechce poslouchat. Obžalovaný se však znovu ujímá slova.

„To je všechno,“ překřikuje doznívající hluk v publiku, „co se stalo. Ale to, co se stane, to ještě nevíte. Stojím na pokraji hrobu, jak mě tu vidíte. Ale sám do něho nepůjdu! Nejdřív tam ještě pošlu jeho!“

O smyslu Calhounových slov, posledních, která v životě promluvil, nemůže být pochyb. Objasňuje je vzápětí i čin.

Za řeči sáhl rukou do levé náprsní kapsy a vytrhl revolver. Diváci sotva stačili zahlédnout hlaveň lesknoucí se v šikmých paprscích zapadajícího slunce a již zahřměly dvě rány. Téměř současně padli na tvář dva muži a zůstali ležet s hlavami téměř u sebe. Jedním byl mustanger Maurice Gerald, druhým bývalý kapitán dobrovolnické jízdy Cassius Calhoun.

Kruh diváků se uzavřel nad oběma padlými a do nastalého ticha se zaryl žalostný ženský výkřik.

EPILOG

A přece se radost posléze rozhostila pod zeleným dubem, když se ukázalo, že se zdařila pouze sebevražda a že pokus o poslední vraždu selhal. Radost byla v srdci Louisy Poindexterové nad tím, že její milý žije.

Tragédie, jež následovaly tak rychle za sebou, ji sice zkrušily, avšak byla jen člověk. A byla to žena – kdo by jí mohl mít za zlé, že se poddala i štěstí, jež ji potkalo.

Vrah totiž mířil až příliš dobře. Byl si jist, že zasáhl, dříve než obrátil hlaveň proti vlastnímu spánku a vehnal si kuli do mozku. Přímo na srdce mířil a srdcem oběti by byla střela také prolétla, kdyby nebylo náhody téměř zázračné, Louisina medailonku, jenž ránu zachytil a odrazil.

Třeba ji nezneškodnil úplně – odražená střela zranila jednoho z diváků – a třeba ani Maurice Gerald ji nepřečkal bez úhony, přece jen jeho život ohrožen nebyl. Upadl sice po tak vzrušujícím zážitku opět do blouznění, nebylo však již nikoho, kdo by Louise bránil ošetřovat ho, ba ani její otec jí tuto péči nerozmlouval. Plantážníka zbavily žal a neštěstí vší falešné pýchy.

A přece nemusel ze své pýchy pranic obětovat! Souhlasem k sňatku se jeho zetěm nestal neznámý lovec koní, ale irský šlechtic, sir Maurice Gerald. To bylo celé a skutečné jméno mustangerovo!

Koneckonců, v Texasu nikdo na tituly mnoho nedal. Nedbal na něj příliš ani jeho vlastník. Ale šťastnou náhodou, která zpravidla irskou šlechtu doprovází, bylo s titulem spojeno i malé jmění, které postačilo, aby dluhy váznoucí na Casa del Corvo byly vyrovnány s nejbližším Calhounovým příbuzným.

Nebyl jím totiž Woodley Poindexter. Po Calhounově smrti se ukázalo, že kapitán měl v New Orleansu dítě, syna, který měl na dědictví plné právo.

Nic to nevadilo Mauriceovi Geraldovi. Všechny nesnáze již pominuly. Stal se manželem půvabné kreolky, navštívil se svou paní na svatební cestě Evropu a svou vlast a pak se vrátili tam, kam sira Maurice srdce táhlo – do Texasu. Domovem se jim stala usedlost Casa del Corvo.

Jen jednou pocítila Louisa ještě osten neklidu. I to však byl jen stín, který rychle pominul.

Jednoho dne vrátil se její manžel do haciendy s tělem půvabně ženy v náručí. Nebyla dosud mrtva, avšak krev prýštící z rány v obnažené hrudi napovídala, že dlouho žít nebude.

Na otázku, kdo jí tak ublížil, mohla říci jen „Díaz – Díaz!“

To byla poslední slova Isidory Covarrubio de los Llanos!

Duše nešťastné seňority odešla na věčnost a s ní zmizelo i všechno nepřátelství její šťastnější sokyně. Na mrtvé se nežárlí. Žárlivost vystřídal hluboký soucit s nešťastnou Isidorou. Lady Geraldová teď mnohem lépe chápala její osud. Sama dokonce pomáhala svému manželovi osedlat jeho ryzáka a sama ho vybídla, aby se pustil za vrahem, jemuž se ještě za Calhounova života za temných okolností poštěstilo uprchnout z pevnostní věznice.

Dočkala se toho, že ho Maurice přivedl na konci lasa a odevzdal regulátorům. Soud byl krátký a tvrdý – Díaze oběsili na stromě. „Oko za oko, zub za zub.“ Ale jak malá útěcha to byla, když patřili na potrestaného vraha i na jeho oběť. I ve smrtí byla Isidora krásná. Ani život však nemohl obsáhnout všechen její půvab. Tak božské a vášnivé rysy mohou být dosyta obdivovány jen na chladném mramoru sochy.

Za deset let vyrostly plantáže tam, kde dosud pokrýval zemí neproniknutelný chaparral, a vyvstala města, kde se kdysi po liduprázdné prérii potulovali divocí koně.

Lidé, místa i věci dostali nová jména.

Přesto je však dost těch, kdo vás mohou dovést k starobylé haciendě, nazývané dosud Casa del Corvo. Uvítají vás tam s pohostinstvím, jakému Evropan není zvyklý. Hostitelem bude nejpříjemnější ze všech Texasanů, hostitelkou nejpůvabnější Texasanka, oba dosud mladí.

Naleznete u nich staršího pána aristokratického vzezření a důstojného chování – Jinak povídavého a veselého –, který vás provede po corralech, ukáže vám stáda a neúnavně vám bude vykládat o stovkách, a co, o tisících koní a býků a krav pasoucích se na lučinách ranče.

Na mnoho věcí bude tento starý pán pyšný, nejvíc však na svou půvabnou dceru a na půl tuctu hezkých capartů, kteří se mu neustále pletou pod nohy a oslovují ho „dědo“.

Opustíte-li ho na chvíli, setkáte se ještě se dvěma známými, kteří patří „k rodině“.

Jedním je Phelim O’Neal, vrchní správce stájí. Druhým pak ebenově černý kočí Pluto Poindexter, který se na koně nepodívá, dokud nejsou zapřaženi a ustrojeni – pak teprve milostivě přijme otěže. Změnil se od té doby, co jsme ho neviděli, stal se z něho usedlý a vážný manžel Florindy, která má změnu zřejmě na svědomí.

A ještě jednomu jménu se v Casa del Corvo nemůžeme vyhnout. Uslyšíte je téměř vždy, když zasednete k večeři, neboť se dovíte, Že buď krocan v čele tabule, nebo zvěřina na jejím druhém konci jsou přínosem pušky, která se nikdy nemine cíle.

A během jídla, nebo spíše trochu později, u vína, uslyšíte mnoho o lovci Zebu Stumpovi.

Málokdy ho spatříte. Je pryč, dříve než vstanete, a vrací se, až když už dávno spíte. Ale velký krocan, který visí v udírně, nebo srnčí kýta vedle něho jsou svědectvím, že tu Zeb byl.

A pobudete-li v Casa del Corvo nějaký čas, zaslechnete útržky podivného příběhu, jenž se k tomuto místu váže. Během času se z něho stala téměř legenda. Bude vám ji vyprávět služebnictvo, ale jen šeptem.

Všichni vědí, že to je věc, o které pán a paní zakázali mluvit, neboť v nich vzbuzuje smutné vzpomínky.