Otakar Brůna

Boj o perlu

I. ÚTĚK Z PEKLA

Blesk, který uviděl, nevyšlehl z nebe. Blesk oznamuje déšť a sem, na ostrov, přichází jako vzácný host. Dlouho dři na sebe čekat, dlouho otálí, všichni ho s netrpělivostí očekávají, u oken i na plácku mezi domky se dívají k nebi a polom, když se postupně přece jenom rozhodne mráček, že se dá přemluvit, posype kapkami zemi, ovlaží karuvu – vzácný keř, aby mohla dát moučku, svlaží políčka i vinice, a dost.

Než se vzpamatuješ, déšť ustoupí.

A když blesk ustoupí, pěkně to zahřmí. Nad obzorem se zatáhne, někdo jako by vylil inkoust za obzor, ale všechno to trvá jenom chvilku, jenom docela malou chvilku a potom má zase slunce veselou tvář.

Blesk, který uviděl, oznamoval svištivou ránu. Dotkla se korby nákladního automobilu, a zároveň jako by dala znamení řidiči.

Pospíchej, jde za námi smrt.

„Upoutej se a dobře se drž. Andreasi!“

To byla poslední slova, která si pamatoval před odjezdem. Vyslovil je právě ten muž, který teď řídí nákladní automobil a vyhýbá se spršce střel.

„Jakmile se nebudeš držet, jakmile se ozveš, znamená to smrt.“ Potom mu položil ruku na rameno, a ještě řekl:

„Já vím, Andreasi, utíkáme ze svého, ale my se ještě vrátíme.“ Andreas si už aul nepamatuje, jaké měl v té chvíli oči. Nebylo to tak důležité, ale v jeho očích se dalo číst jako v ranní obloze. Bylo v nich všechno. Smutek i radost, naděje i takový stesk, že člověk něco ztratí.

Poslechl. Vůbec poslouchal Stelia, který teď právě seděl za volantem, s takovou usilovností, jako by mu všechno přikazoval otec. Stelios patřil do rodiny. Byl taxikářem, ale je to vlastně velmi povrchní, povědět jenom, že byl taxikářem. Stelios byl člověk, který se snad za volantem narodil a nikdy od volantu neodejde.

Stačilo, aby se podíval na jakékoliv auto, které nedokázalo popojet ani metr; okamžitě se ponořil pod kapotu a za chvíli zamával svýma krátkýma rukama, sám úplně drobný a nenápadný mužíček, a křičel: „Viktoria, pšenice kvete!“ A jel.

Vozil hosty z celého světa a zavazadla z celého světa a nebylo v přístavu lepšího řidiče.

Proto si Andreas tak vážil každého jeho slova, každé Steliovy rady. Málokdo ho viděl zamračeného. Pod dvěma černými věnečky obočí vykukovaly dvě oči, plné radosti i nad docela malými věcmi. A nejčastěji nad dobrou úrodou vína. A taky nad dobrou hrou v kostky a nad pohárem rudého vína značky Othello, které bylo pýchou přístavu.

Teď ho Andreas nevidí. Teď nemůže pozorovat jeho oči, teď má svůj svatý zákon.

Beze slova se upoutal pod korbou náklaďáku, šustícího chvílemi po silnici, chvílemi po trávě, nepromluvit ani slovo, udržet se, zmobilizovat všechny svoje síly, aby vydržel a nespadl.

Silnice je horká i v noci.

Cvrček se občas ozve, ale jenom docela malinko. A pomerančová koule měsíce, kterou videi, už je jistě úplně někde jinde.

Po prvním blesku slyší už jenom dunivé ozvěny. To neburácí hrom, stejně jako nerozčesává oblohu nad mořem blesk.

To jsou střely.

Červencovou noc rozčísly střely z pušek a kulometů a granáty zapálily ohně.

Turci se vylodili v přístavu.

„Když bude nejhůř, musíš za námi se Steliem.“

To řekl otec. A Andreas netušil, kdy může být nejhůře, nedokázal ještě sám odhadnout chvíli, kdy může přijít den a osudná noc.

Věděl, že to Stelios pozná.

Špatně se mu dýchalo. Náklaďák sice jel bravurně, jako na závodech, ale bylo vidět, že bloudívá střela si ho stále vyhledává. Andreas byl připoután a uvázán, ale právě v tomhle okamžiku ho oslnilo tak silné světlo, jako když zapalují rachejtle na slavnosti květů.

Hned po něm dunivá rána. Zdálo se mu, že za tou ranou letí, že se propadne někde do dna jejího kráteru.

Ale náklaďák vrčel stále stejnou spokojenou písničku, zasténal, jako by střela mířila přímo do motoru, ale potom přece jenom pokračoval.

„V noci musíme, Andreasi. Dnes už musíme.“

Steliovo rozhodnuti bylo na místě. Potom už by se neprobili mezi tlupami vojáků, kteří přišli z moře a taky seskákali z nebe.

Nejdříve to byly tečky pod letadlem, potom se snesli na padácích a napadli přístav i vesnici.

Hluk motoru se mu teď zdál jako ukolébavka. Jako monotónní písnička na dobrou noc. Takové ty písničky, které slýchával, když jezdíval na návštěvu do Levkary. Do malé vesničky, přilepené k horám, kde každý dvůr a každé stavení mělo aspoň jednu babičku a nebo dědu a taky jednoho řemeslníka. Jedni uměli vyšívat a druzí zase pletli z pramínků stříbrného kovu hotová kouzla. V ohni se s nimi potýkali a potom už všechno záleželo na jejich rukou.

Tam jezdil nejčastěji, tam se učil obdivovat šikovné ruce starých vesničanů. Tam slyšel nejhezčí písničky o horách, o šťastných lidech, o svobodě.

Teď se mu taky před očima objevovaly plameny ohně, ale ne se stříbrným ornamentem.

Za každým plamenem přišlo neštěstí.

Pojednou uviděl, jak se vyřítil vedle vozu pes. Kde se tu bere? Andreas se polekal. Ještě ho vyčmuchá, upozorní na něj a střela si je vybere oba.

Ovčák vyrazil, jazyk vyplazený po několika málo metrech, bylo horko v té červencové noci, ale nerozumně si chtěl poměřit své síly.

Vyrazil vedle auta, udělal několik dlouhých skoků a Andreas si všiml, že Stelios na něho hodil z kabiny auta kus dřeva.

Psa to spíše povzbudilo, než aby dostal rozum, a pokračoval ve stihání. Ne dlouho. Pojednou se vymrštil, a jako by chtěl udělat ve vzduchu kotrmelec, který nedokončil – huňatá koule strnula.

Potom na malou chvilku s ním ještě škubaly poslední chvíle života, a konec.

Střela, která sledovala auto, ho našla.

Andreas se za ním ohlédl, pokud jenom mohl, a bylo mu ho líto.

Ani neví, jak se jmenuje, komu utekl, ani nezná nikoho, koho opustil. Bude jim určitě chybět. Ale to je zřejmě neštěstí i prokletí psů na ostrově, jejich dobráckost, jejich důvěřivost, jejich neuvěřitelná důvěřivost. Potom takhle končí. Už se nestačil ohlédnout, kam se zakutálelo klubíčko mrtvého kamaráda.

Co bylo důležitější, plamen teď na chvilku uhasl, a ani nehřmělo. A tak slyšel pravidelný chod motoru a zdálo se, že jej únava přemůže natolik, že si v tom upoutání a sevření pod dnem náklaďáku i trochu zdřímne. Ale to nesmí, to mu Stelios zakázal. Jenomže únava a bolest nikou je silnější. Teď ho bolí už vlastně všechno. I páteř, i ruce, i nohy. Všechno se to v něm otřásá, těžko se dýchá, ale jak se smluvili, pokud jej bude provázet rachot střel a blesky granátů i pušek, nesmí se ani pohnout.

Nesmí. Dobře to ví, že nesmí. A pro všechno tohle odříkání měl Andreas své poučení z přístavu i z vesničky.

Teď se mu před očima proměnil, možná že dobrý přítel člověka, v chuchvalec masa a chlupů. Stačilo několik vteřin.

Stačila právě ta chvilka při jízdě, aby mu přivolala mnohem strašnější vzpomínku z okraje jejich přístavu.

Vzpomínku tak čerstvou a tak silnou, že ji nikdy nemůže zapomenout.

Mrtvému se vzdává úcta a pokora. Tak to vždycky slýchával doma i při návštěvách v Levkaře.

Stávalo se, že vykopali lidé hrob mrtvému na břehu moře, aby ho ovíval mořský vánek, aby se s mořem polaskal a nikdy je nemusel opouštěl. Na hrobě se rozsvěcovala svíčka a devátý den se nad hrobem koná smuteční obřad. A za tiché modlitby moře se zpívají obřadní písně,– a lidé potom, co se okolo hrobu sejdou, sypou hlínu – kolivu, kterou také rozdávají účastníkům pohřbu, do hrobu. Někdy se stane, že mořská vlna je tak silná, že omyje i hrob, a potom se nasype koliva do vln, protože jak říkají moudří na ostrově, moři se nikdy nemá upírat, co si žádá. Ale to, co se stalo u nich v přístavu, a taky ve vesničce, to si vůbec nepřálo moře. To nebylo v žádné knize. A co jich měli doma – a otec rád četl, jako rád četl i děd v Levkaře. A také Andreasovi od prvních dní školy vštěpovali, že četba člověka činí mnohokrát bohatším i v chudobě. Moře bylo tu noc neklidné, to je pravda, právě ve vesničce pohřbili váženého člověka ve vší úctě. Ale potom se mezi bílými domky s tenkou zdí rozezněl nářek a třeskot samopalů i třesk granátů, po kterých zůstaly veliké krátery a vytvořily propast mezi jedním a druhým domem.

Vyrazili. Kus odtud hořelo a další část ulice i dámu byla holá, jako by ji někdo stáhl z kůže.

Sousedka vyběhla, a když se podívala k vysokému plotu proti svému domku, podklesla jí kolena, padla obličejem k zemi, jako by ji někdo zkosil. Nevyšla jediná rána. Neštěkl jediný výstřel, a přitom, když přišel druhý člověk, který ji sledoval, oněměl.

Jenom nejstarší ze sousedů klesl na kolena a mohutnou rukou se křižoval.

Otevře li člověk jednomu zlu dveře, jak říká řecké přísloví, může se dočkat brzy druhého. Tomuhle zlu nikdo z vesničanů dveře neotvíral.

A přitom se všem zdálo, že poprava před hlavněmi pušek anebo tělo oběšence je sice strašný konec lidské zloby a nenávisti, ale proti tomuhle hrůznému divadlu je ještě mnohem milosrdnější.

Turci nezapomněli ve své krutosti na nic. Nestačilo jim jenom střílet a probodávat ve chvílích, kdy šetřili střelivem.

Přilétlo obrovské hejno racků.

„Dejte jim chleba, dejte jim chleba!“ volal stařec a v hrdle se mu hlas zlomil do hrozivého i prosebného varování.

Andreas lámal kousky chleba. Vyhazoval je do vzduchu, rackové mávali křídly a křičeli nepřirozenými a neznámými tóny, vrhali se střemhlav do vln, vodní pěna je na malou chvíli zakryla, potom zase obnažila a oni neustávali v téhle hře o sousta, která jako by chtěli zaklínat další hrozbu smrti. Přiletělo jich neskutečné množství.

Na svá veliká, bílá křídla jako by nakládali hněv i nenávist, jako by protestovali. Nebrání se snad stejně jako muž, který oněměl hrůzou a překvapením, jako ženy, které takto poznaly své muže?

Spravedlnost se musela schovat někam hluboko i daleka. Křídla velikých bílých ptáků spojovala v nenávist i hněv, modlitbu i naději, mezi mořem a nebem, mezi mrtvou krví a životem.

Starý muž, jenž oslovil Andrease, se nejdříve vzpamatoval a rozhodným, třebaže pomalým krokem šel vstříc těm mrtvým. Každé našlápnutí jeho nohou bylo slyšet.

Jeho krok neprovázel ani hlásek. Byl slyšet i jeho dech. Pach krve se mísil s vůní tymiánu, která byla pronikavá, vtíravá.

Stařec přišel až k plotu a všechno okolo bylo holé a pusté a v té chvíli, všechno okolo se zdálo stažené z kůže. Natáhl ruku, nejdříve jednu, potom druhou, jako by je chtěl polaskat, jako by je chtěl pohladit.

Při dalším kroku jeho tělo zkamenělo.

Turecká kulka našla záda a prosekla je až k starcovu srdci. A Turci pak ani nedovolili, aby jej spoluobčané pohřbili.

Starcovo tělo, zasažené ranami, zůstalo nejprve stát jako vytesaná mramorová socha, a potom se pomalu hroutilo do písku. Držel se zpříma i ve vteřině, na jejímž konci byla smrt. Střela našla jeho srdce. Jeden osud naplněný statečností a cil se ukončil tady na břehu.

Stelios držel Andrease v náručí.

„Čím jsme se provinili?“ zeptal se Andreas.

„Tím, že chceme svobodu. Je to nejcennější, co člověk může v životě mít, pamatuj si to, Andreasi!“

Stelios byl rozechvěn. A Andreas taky.

„A je to navždycky?“

„Nic není navždycky. Hlavně nespravedlnost ne, to si pamatuj, Andreasi, to si musíš pamatovat, a jestli se ti splní tvoje přání a budeš vojákem, musíš si to pamatovat ještě víc.“

„Chtěl bych být vojákem, snad se mi to podaří.“

„Bude to asi potřeba.“

„Pomůžeš mi, Stelie?“

„Budeme si muset moc pomáhat, protože v neštěstí si lidé jsou mnohem bližší a pomáhat si musí.“

Andreas hluboce vydechl.

„A ty se nechceš vrátit?“ Andreas ho překvapil.

„Kdo by se nechtěl vrátit domů? Ale náš domov tady teď nebude. Musíme se rozhodnout rychle. Tvůj a můj domov bude tam, kde jsou naši nejbližší. A moře tam bude stejně slané, a slunce tam bude stejně pálit, svítit,“ odpověděl už hodně nervózně Stelios.

„To jsem rád, to jsem opravdu rád, Stelie.“

Řidič ho ještě naposledy objal. Slyšel prudký a rychlý tlukot jeho srdce. Jiný zvuk ani nechtěl v téhle chvíli slyšet.

Jedné hrůzy se Andreas zbavil, teď ji už má jenom před očima.

Ale přece jenom se ho zmocňuje strach; Docela rád by byl u Stelia. Ale to nejde. On drží volant, svírá ho pevně a jede kilometr za kilometrem.

Ještě že je náš ostrov malý.

Stelios mu dal napít před cestou vína. Rudého vína.

„Nemělo by se to, Andreasi, ale ať přivezeme otci dobrou zprávu,“ říkal docela zvláštním hlasem.

„Jakou, Stelie?“

„No jakou, takovou.“

Pochopil, že mu nechce odpovědět přímo. O dům přijde, zahradu, o to všechno, co je obklopovalo, jenom slunce, co ohřívá vodu a také zlatí zahradu, zůstane stejné, to se ví, a přece jenom, holý život je ten nejcennější poklad.

„No jakou, že jsi v pořádku a naživu, že tě přivezu.“

„To se ví,“ řekl Andreas a vůbec si nepřipouštěl po tom všem, co viděl, že by se měli se Steliem vzdát.

„Nevzdáme se, kamaráde,“ vyhrklo z něho.

„To víš, že ne, ty kluku.“ Stelios ho plácl po ramenou a ukončil tohle debatování o životě a smrti. Vždyť před útěkem měl každý namále, stačilo jen se ukázat venku.

Jak rád by Andreas vykřikl, jak rád by se ozval. Nešlo to. Jenom skutečnost, že jde motor a že auto jede stále tak, jak má, ho ujišťovala v tom, že je všechno v nejlepším pořádku. Kromě toho, samozřejmě, řidič ví, kudy jede, ale člověk, který je upoután pod korbou, ten se toho moc nedozví. Pozná snad jen to, kdy se silnice přibližuje k moři a kdy jede klidnější krajinou. Tam se totiž dají do koncertování cvrčkové a zdá se, že je jich ještě víc než Turků. Turci mají zabíjení v krvi, to už slyšel mnohokrát. Kdyby byl Stelios mořeplavcem, tak jim zmizeli na moře.

Auto prudce zabrzdilo.

Andreas cítil horkost v celém těle, ale nejvíce v hlavě a návrtech. Jako by se mu do hlavy vyrojil celý úl včel, tak jej pálila.

Rty měl krvavé. Pronásledovala jej žízeň.

„Andreasi, žiješ?“ řekl Stelios, který se vypotácel od volantu.

„Žiju, Stelie,“ tiše, jako by v horečce odpověděl Andreas.

„Zaplaťpánbůh, teď už asi máme za sebou to nejhorší, když člověk nikdy neví,“ vydechl Stelios.

„Máš hlad?“ zeptal se.

„Žízeň.“

„Vodu ne,“ rozhodl Stelios. „Tady si vezmi.“

Podal Andreasovi pomeranč.

Zakousl se do něj v dlani. Šťáva vystříkla i do očí, ale nikomu to nevadilo.

Šťáva z pomeranče se vpíjela do rozpraskaných rtů a pálila.

„Jaký je?“ usmál se poprvé řidič.

„Náš, tátův,“ vydechl Andreas, ale bolest mu vehnala slzy do očí.

„To si myslím,“ pozoroval jej Stelios.

„Podívej se, jíst nemusíš, nemáme taky právě co, ale pomeranč tě zachrání, na to vem jed.“

A potom, aby Andrease ještě povzbudil, vyprávěl o muži, který na smrt vysílený se právě na dlouhé cestě na lodi zachránil tím, že pojídal a vysrkával životadárnou šťávu tohoto plodu.

„Musíš to vydržet,“ usnuli se na Andrease a pozoroval jeho zápas s kusy šťavnatého plodu. Andreas si Stelia prohlížel proti svitu měsíce a všechno to vypadalo v siluetě noci tak pohádkově, jako by to byl právě ten pomeranč zapadajícího slunce, který je ozařoval, když vyrazili z Famagusty a pokračovali v cestě dál po ostrově.

„Vydržíme, samozřejmě že vydržíme, kapitáne!“ vzchopil se Andreas k odpovědi. To, že řekl Steliovi kapitáne, mělo svoji logiku. Stelios totiž jezdil každým rokem na kapitánské kursy pro námořníky, ale jaksi stále nemohl uspět. Zato rád vyprávěl Andreasově rodině o tom, jak na kursy chodí a že stejně jednou té taxikařiny nechá a bude z něho kapitán Nikdo ho nebral příliš vážně, až do té doby, kdy jim poslal z Athén barevnou fotografii – byl na ní v námořnické uniformě s mořem v pozadí.

„Hele, Andreasi, ty srandičky si nech, já vám to stejně ještě ukážu a tím kapitánem se stanu, a potom tě donutím, že budeš muset poslouchat jako na moři a jak vis, na moři to všechno musí klapat.“

Ve vyprovokovaném Steliově tónu nebyl samozřejmě sebemenší záblesk hněvu To Andreas okamžitě pochopil.

„Ano, rozumím, kap…“

Chtěl říci kapitáne, ale raději neodpověděl, protože nevěděl sám, jak je Stelios nyní naložený.

„Tak proto, chlape!“ utrousil šofér.

Andreas pobaveně pozoroval Stelia, který doslova dopadl pod nejbližší strom, dřív než dořekl, že je nesmí překvapit svítání, a usnul. Neležel naznak a jeho tělo bylo velmi drobounké, o nic málo korpulentnější než Andreasovo, přesto chrápal neuvěřitelně silně a zdravě.

Byla to nejenom známka únavy po cestě, ale laky velikého napětí, které zažili při útěku.

Andreas se pomalu přišoural ke Steliovi a rozhlížel se okolo.

Byl klid, horký večer, jako vždycky na ostrově v červenci. Nepociťoval už takovou žízeň, i když horečka zdaleka neustoupila. Zvykl si na to, zahánět tu trýznivou, palčivou bolest, která se usadila v prsou, pomerančem nebo citrónem. Napít se vody, to by taky znamenalo smrt. Turci otrávili studně a nikdo obyvatele nevaroval. A tak jako napadli vesničku bez vyhlášení varovného signálu k útoku, stejně tak pokořovali obyvatele na každém kroku.

Když dříve, kdykoli v historii, přijíždělo pirátské plavidlo, strážní na mysech zapálili signální ohně a obyvatelé se mohli uchýlit pod ochranu pevnosti.

Ale pevnost je teď jenom dům, jenom přítel, kamarád. O to je to všechno těžší.

Lehl si ke Steliovi a cítil nejenom jeho horké tělo, ale také, jak mu prudce bije krev do spánků, jak se mu těžko dýchá. Zalovil ještě pro jeden pomeranč, který si původně schovával na cestu. Stále se otáčel, stále byl v nejistotě, možná že to byl neklid horečky, možná starost o posledního kamaráda, který mu v téhle chvíli zbyl, a také nejistota budoucího domova. Pojedou do Levkary a potom se usídlí tam, kde se usídlí otec s matkou. A jaký to bude domov a jaké to bude strádání?

„Budu vojákem a budu pomáhat lidem na ostrově.“

Andreas si teď lehl naznak a pokoušel se snít. Nešlo to. Do tiché noci se pojednou zatoulalo hlasité mňoukání. Kočka. Kde se tu bere? Okamžitě ji začal hledat. A trvalo to dost dlouho, než našel zbloudilé, hubené kotě.

Přitiskl kožíšek k rozpálené hlavě.

To kotě vůbec nevypadalo, že by podle legendy svaté Heleny mělo spasit ostrov a pomoci na něm vychytat všechny zmije a všechen neužitečný hmyz. Kde bys na to stačila, malá, pomyslel si Andreas, a hlavně přemýšel o tom, jak přesvědčí Stelia aby si mohl vzít kotě na cestu s sebou.

Dovolí mu to? Nedovolí.

Kotě si chtělo hrát, ale Andrease každý pohyb unavoval. Měl horkost, kterou šťáva z pomeranče nezahnala.

Kdesi na obzoru, tam, kde původně tušil moře, se objevila světla. Ale vypadalo to, jako by tam napadaly jasné hvězdy, které je provázely celou cestu.

Později se ty hvězdy proměnily ve světla několika aut, která projela okolo cesty. Zvuk vzbudil Stelia. který se probudil neuvěřitelně rychle.

„Pokračujeme!“ Stelios protáhl svoje drobné tělo, a zálibně obhlédl koruny stromů i silnici.

„Teď už to bude všechno jako doma!“ usmál se na Andrease.

Mladý muž se především těšil na to, že usedne vedle Stelia a, jako by ho měl přinejmenším střídat, a vůbec se nebude muset Krčil kdesi pod korbou automobilu. To pomyšlení bylo nad míru slastně

„Můžu si ji nechat?“ ukázal šoférovi vyplašeného nočního hosta, který teď naježeně krčí hřbet.

„Když myslíš,“ plácl jej po zádech Stelios.

„Děkuju,“ vydechl Andreas a už v duchu přemýšlel, jak bude kotě krmit. Však se něco sežene.

Stelios se potom zahleděl směrem, odkud přicházela a zase za stromem mizela světla.

„Kamarádi, to jsou určitě kamarádi, taky utíkají, aspoň někteří, to jsem si jist.“

Zapálil si další cigaretu. Kdyby to Andreas viděl, tak pozná, že vlastně ani kouřit nepřestal. Jenom při spánku mu bílá tyčinka pohasla mezi unavenými rty a rozsypala popel po tváři.

Stelios kouřil, jako když se podpaluje ohňová štafeta. Jeho vyznání: cigareta nesmí zhasnout ani ve dne ani v noci. Dělal všechno pro to, aby sám svůj zákon cigarety nikdy neporušil.

„Jedeme za nimi.“

Povytáhl kalhoty, které mu spadly hluboce pod boky, zalovil v rukávu pro hodinky. Zůstaly stát. Přiklapl řetízek a přitáhl Andrease za zátylek.

„Pokračujeme, nařizuje velitel!“ vybafl.

„Ano, kapitáne, nezlob se,“ nestačil se kontrolovat Andreas. Stelios se sice za ním rozběhl, jako by ho chtěl chytit, ale Andreasova mrštnost zvítězila. Netrefil se, naopak, trochu se zapotácel, a bystrý Andreas už seděl v kabince.

„Máš z pekla štěstí,“ utrousil.

„To vím,“ vydechl spolujezdec.

Náklaďák naskočil přesně a bez odmluv a okamžitě chytil svůj dech.

Jeli po asfaltce, jeli rychleji a bezstarostněji než před tím. Několik osobních aut je předjelo. Šestisedadlová mercedeska se jen tak otřela o jejich bok.

Stelios pustil řízení a klel. Klel nahlas a melodicky a vynadal šoférovi, který už byl dávno několik kilometrů za vlnovým stoupáním před ním, celou řadu nejnezdvořilejších výrazů, které bylo možno zaznamenat.

Potom vystřídal klení pískáním.

„Pískej taky, ať neusnem,“ utrousil směrem ke svému sousedovi. Když svou výzvu opakoval, poznal, že byla poznámka zcela na místě. Andreas usnul teprve teď. Dlouhé sezení ho přemohlo.

„To asi pískat nebudeš,“ poznamenal Stelios pro sebe, a zapaluje si další cigaretu.

„Jen spi, jenom si zdřímni, kamaráde,“ řekl si a byl spokojen, že se mu podařilo projet tureckým peklem. Auto poslouchá, všechno se povedlo.

Svítá sice pomalu, ale vzduch je nádherný. Otevřeným okénkem vane slaný vánek, Stelios ho profukuje kouřem.

Neujeli mnoho kilometrů, když se pojednou postavil před auto člověk, vykročil do silnice širokým rozkročením, ruce nad sebou, jako by se chystal k ukřižování.

„Co je, čerte?“ sakruje šofér.

Muž, jak se zdá, to myslí vážně. Stojí čelem proti autu, ani se nemíní pohnout, do tváře mu šlehá najednou blesk svítání i bledé světlo reflektoru.

„Zastav, zastav, kamaráde!“

Teď ještě před sebe napřáhl ruce a běží přímo pod auto.

„Šílenče, ty ses zbláznil, šílenče!“

Stelios prudce zabrzdil. Andreas, který zadřímal, silně narazil o přední sklo a praštil se do čela.

„Pojď, pomoz, zůstal jsem viset a mám raněného.“

Stelios vyskočil. Prohlédl si muže, kterého teprve nyní vidět ve skutečné velikosti, co pravdě řečeno, byl to proti Steliovi obr.

„Pomoz, zůstal jsem viset a mám raněného,“

Nejdříve chytil Stolia za ruku a vlekl jej kousek mimo cestu, tam, kdo se táhla písčitá pláž od moře a několik trsu keře. Stelios vypnul motor. Rozhostilo se nepřirozené ticho. Šlapou pískem Andreas za nimi. Neznámý člověk nic nevysvětluje, ukazuje cestu.

V písčině uvázla dodávka. Vedle ní, ni zemi, na kusu deky a prostěradla, muž s hlavou ovázanou, popelavou tvář, rty má rudě fialové, nepravidelně dýchá.

„Odkud jdete?“

„Z Kyrenie!“ zněla odpověď.

Stelios se dál neptal.

„Potřebuje nutně domů. Tam ho ošetří. Doma ho nejlépe ošetří, a ta herka nejede a já už nevím, co z ní vytluču.“

Neznámý muž vztahuje stále ruce ke Steliovi v naději, že je vlastně jediný, který mu může pomoci.

„Všechno jsem s tím dělal, ale nejede to.“

„Rozloupáme ji, třeba naskočí,“ teď takřka velitelský zakřičel Stelios. Vrhli se k dodávce, Andreas přiskočil a začal cloumat dodávkou, jako by chtěl zvrátit loď. Ale nebyli na moři, všude okolo beznadějně písek. Mašina ani neškytla.

„Vezmi ho, prosím tě, vezmi ho, nebo umře. Vezmi ho do Troodu.“

„Sakra, to je nadělení, máme to z cesty!“ vykřikl

„Tam má rodinu, tam je doma. Tady umře. Pomoz mu.“

Chytil Stelia za drobná ramena, třepal jimi, jako před několika okamžiky lomcovali plechovou archou dodávky.

„Tohle musíš udělat, kamaráde. Jde o život. Víš, jaký je to skvělý řidič? Je z Troodu. Zavezeme ho tam. Tady je to, já ti to sám nakreslím, anebo tě povedu. Herku tady necháme, stejně je k ničemu. Musíš nám pomoct.“

Jeho tvář byla zoufalá. Z obočí a z čela tekly praménky potu, modrofialové rty, podobné těm, které zápasily o život, hovořily stejně zoufale, jako byl zoufalý pohled toho, co ležel v písku.

„Jasné, to je jasné,“ vydechne Stelios a vidí před sebou dálku a silnici a kilometry cesty, točité jako housenka. Teď už ani nechtěl na všechno myslet.

„Odneseme ho.“

Oba dva vykročili v zrádném písku, chytili nehybné tělo člověka, zápasícího se smrtí. Andreas klekl k raněnému a pomáhal jim, aby jej odnesli co nejopatrněji.

Byl to těžký pochod. Když vyskočili z náklaďáku, zdálo se, že je to všechno pár kroků. Teď však vypadala situace úplně jinak. Každé našlápnutí, každý krok, jakoby byl věčností. Raněný muž, z něhož sálalo obrovské horko, byl těžký.

Drobné Steliovy ruce i zoufalá snaha Andreasova pomoci muži, který jej provázel, byla účinná, ale nad jejich síly.

První upadl Andreas.

Ale ne úplně. Nohy mu podklesaly, potom zase vstal, napřímil se a pokračoval v pochodu.

„Jsi mužskej, hochu,“ povzbuzoval ho hlas obra. „Musíš vydržet!“ Podíval se na Stelia a ten, sám nesmírně unaven, jenom s úsměvem pokýval hlavou. Andreas si to vzal za své.

„Vydržíme,“ řekl. Pokračovali v pískovém pochodu k náklaďáku nedaleko zatáčky.

Řekne se: pár kroků. Ale po desítkách kilometrů útěku před smrtí se pochod v písku zdál mnohem hrozivější a nezvládnutelnější než cokoliv před tím.

„A teď, pozor, opatrně, je raněný, nesmíme s ním moc hýbat, ztratil mnoho krve,“ mínil statný muž, který už otevřel korbu a připravil pro raněného místo.

„Sednu si vedle něho, kdyby něco…“

Nedopověděl.

Položil raněného muže naznak. Zdálo se, že život ustupuje z jeho popelavé tváře a pohaslých očí každou chvilkou.

Neřekl jediné slovo, dokonce se zdálo, jako by se usmál.

Nasedli a náklaďák jel se stejnou rychlostí, ale opatrně a hladce.

Tenhle motor má duši, říkával Stelios.

II. BOHOVÉ NA OSTROVĚ

Nastartoval s tichostí, vypadalo to, jako by se pomodlil za šťastnou cestu. Mašina si dala říct napoprvé a vyrazila po horké cestě jako po másle.

„Ukážu ti cestu, ten je dobrej, jako bych neznal každičkej kámen do hor.“ Stelios si uplivl a pozoroval Andrease, důležitě sedícího po jeho boku.

„To se ví.“

„Co se ví? Nic se neví.“

„Ale ví.“

„Sakra, chlape, ty musíš mít vždycky poslední slovo.“

Andreas přikývl a díval se Steliovi do tváře. Vyčetl v ni velikou touhu po cestě do hor, zvláštní, zádumčivé soustředěni pru tuhle poslání, které na něho spadlo doslova z nebe. Nejdříve on – Andreas, a teď docela neznámý muž, řidič z Troudu, který uniká raněn z tureckého obležení.

Stelios pocítil jeho pohled a poznal také, jak vážně čte Andreas v jeho obličeji.

„Musíme dojet v pořádku. Musíme hlavně dojet živi.“

Pozoroval ty dva na korbě vozu. I on se snažil vyčíst z tváře spolujezdce, jaká je situace.

Příliš se toho nedozvěděl.

„Tahle země potřebuje dobré šoféry.“ vysvětloval Stelios.

„Já vím.“

„Ale vůbec nevíš, to ti ještě řeknu, proč,“ ubezpečoval jej muži, který měl teď v rukou osud několika lidí.

„Mít dobrý a oddaný šoféry, to potřebujeme, a vždycky jsme měli výborný lidi, to si pamatuj, Andreasi.“ Pokývl vážně hlavou a utřel si hřbetem ruky mokré čelo, potom si také odlepil košili od sedadla,

„Pomeranč, máš?“ Podíval se na Andrease.

„Vezmi si!“ natahuje Andreas ruku. Odlupuje jednu slupku za druhou, snaží se, jak to jde, pomoci šoférovi. Od množství cigaret mu vyprahlo jako na poušti.

Když přijíždějí do ohybu před stoupáním, Stelios přibrzdil. Před tím ještě zaklepal na kabinu.

„V pořádku?“ zeptal se.

Neznámý muž pokýval hlavou a nespouštěl raněného z očí. Ten, jak se zdá, snášel cestu dobře, i když mu ubývalo sil, potřeboval ošetření.

Potom se zvlášť prosebným pohledem podíval na šoféra, naznačuje mu, že by bylo dobré, pokračoval v cestě. Stelios pochopil.

„Pojedeme, samozřejmě že co nejdřív pojedeme.“

Stelios potom vyskočil, vlastně vypadl z kabiny auta a zůstal stát u malé bílé kapličky. Podle nápisu patřila Panně Marii Pocestné.

Udělal několik kroků, potom se zadíval na kapličku a zůstal strnule stát.

Andreas jej následoval, aniž tušil, o co jde. Podíval se na jeho svátečně vyhlížející obličej, Ale všechno trvalo jenom malý okamžik.

Potom Stelios vyskočil k volantu a pokračoval v cestě.

Přiklonil se k Andreasovi.

„Panna Marie Pocestná byla malé děvčátko a krmila na dvorku hejno holubů, jednoho dne vedli kolem beduíni karavanu velbloudů. Po dlouhé cestě pouští byli hladoví a žízniví. Když zahlédli holuby, začali po nich házet kamením. Ptáky sice zranili, ale ne tak, aby nestačili ještě vzlétnout nad moře. Tam se uchýlili na loď a schovali pod plachty. Posádka si holuby zamilovala, krmila je a pečovala o to, aby se jim zahojily rány. Když se holubi uzdravili, uletěli. Nikdy však nezapomněli na péči námořníků. A když uvidí nějakou loď, která je v nebezpečí, rozletí se prosit Pannu Marii o pomoc. Ta tmavá, malá skvrna na krčku, to je ještě známka zranění od beduínů.

A lidé zase stavějí kapličky, aby je holubi dobře našli a mohli pomáhat trosečníkům.“

Stelios si uplivl a potom zapálil.

„Tak co, líbí se ti?“

Andreas nejdříve trochu přemýšlel, potom se ještě znovu podíval na Stelia.

„Líbí, docela jo.“

„Tahle pohádka se vypráví všude na ostrovech. Mockrát už jsem ji slyšel vyprávět.“

„A kdy se vypráví nejčastěji?“ Andrease pronásledovala zvídavost.

„Když je lidský život v nebezpečí.“

Když Stelios tohle vypověděl, nastala chvilka dlouhého ticha i nevyslovené obavy o život. Přerušilo ji bušení na kabinu řidiče.

„Co je, co se děje, kamaráde?“

Stelios zarazil a potom se ještě znovu otočil.

„Pit, potřeboval by pít,“

Stelios nejdříve zakýval hlavou. Kdo teď vzít vodu, a potom se přece jenom rozhodl pro všelék, který měl sladkou šťávu.

„Nakapeme mu do úst šťávu z pomeranče, to vezme horkost.“

Vymrštil své drobné, ale pružně tělo na korbu a zadíval se na raněného šoféra. Horkost teď už byla malá. Pozoroval to z každého jeho jemného vydechnutí, které se stávalo stálo slabší. Celou hlavu měl rozpálenou, ale přitom šedivá tvář jako by těžce zápasila se životem.

Kapky šťávy stékaly po rtech. Byla to vysilující hra o život.

„Vydrž, kamaráde, vydrž, už jsme skoro v horách, musíš to vydržet.“

Pojednou se to všechno ve Steliovi uvolnilo. Spadla z něho únava v naději, že by mohl pomoci druhému člověku k životu. Kamarád, který raněného řidiče doprovázel domů, to pochopil. Přitakával s velikou nadějí, a dokonce se zdálo, jako by se mu do tváře nastěhoval záblesk úsměvu.

„Vydrží, uvidíš, že vydrží,“ šeptal tiše za svého kamaráda a znělo to spíše jako modlitba než ujištění života.

A Stelios potom rychle vyskočil k volantu, protože věděl, že se tady vede boj o hodiny a možná, že o minuty, a jestli je všechno ztracené, potom pomůže jistě pohled na domov, který vyléčí aspoň vyhaslý život.

Pokračovali v cestě. Auto teď muselo pořádně zabrat, sténalo a škytalo.

I duše náklaďáku, jak se zdá, přemáhala tu nespravedlnost, tu bolest, které bylo všude tolik. Staré legendy hovořily o rudých vlnách z krve padlých bojovníků, které omývaly břehy, jiné zase, jak se dravci nedotkli umučených, které Turci utýrali.

Kolik takových legend bylo, kolik jich slyšeli, kolik si jich navyprávěli.

Ale tihle čtyři lidé a zoufalý náklaďák, který společně s nimi bojuje o život, to není legenda. To je živoucí pravda. A troodoská cesta je tak nádherná. Stromy šumí svůj tichý rozhovor a lidé mu chtějí rozumět, i když se jim to někdy nezdaří, jenom si mohou ledacos domyslet.

Jak krásný byl den, který se teď ukazoval čtyřem lidem, stoupajícím do hor. Otevřenou kabinkou přicházel vzduch, plný vůně, plný slunce. Šofér tohoto spřežení, který tu znal každičkou zatáčku, každičký kout, pozoroval všechno, co se mu před očima dokázalo mihnout. Majestát olivového zástupu i chvění karuvy a lesklou hru slunce, které přichází na Troodos dříve než do údolí, aby se podívalo na šikovné ruce lidí žijících v horách. Vedl svůj vůz s naprostou jistotou. Zastavilo ho mírné zabušení spolujezdců.

„Je doma,“ řekl kamarád raněného.

Seskočili. Nesli těžké tělo úzkou pěšinkou k bělostnému domku s bledými žaluziemi.

Stařenka vyběhla zástupu vstříc, nehnutě sledovala člověka, zřejmě svého syna.

Všechno, co se odehrávalo toho rána v Troodu, se stalo takřka beze slov.

Žena vzala do svých vyschlých rukou raněnou hlavu a hledala živé oči syna. Kamarád mu pomáhal beze slova, sám zřejmě smířen už s tím, že v téhle chvíli bude nejlepší doktor spočinutí za dveřmi domova.

Na chvilku se zastavil čas.

Stelios, jenž se vracel první domku, kam přinesli raněného muže, se ještě ohlédl, potom natáhl své drobné ruce proti široké náručí člověka, kterého nikdy neznal, a políbil ho. Tak se zdraví bojovníci, tak se loučí lidé, kteří odcházejí do boje, kteří odcházejí na smrt, kteří počítají s lim, že jejich pohled, jejich setkáni oči a objetí může být poslední

„Děkujeme ti, kamaráde.“

Vtiskl své strnisko do jeho horké tváře celý rozechvělý.

„Dobře dojedlo domu a dojeďte aspoň vy živi. Slibte mi to.“ Říkal to tentokrát Andreasovi.

Zůstal stát na prahu cizího domku jako bez života a díval se do zeleně na cestu a díval se na auto a na zcela neznámé kamarády z cesty.

Potom se otočil – pokládal rozloučení za skončené – a zmizel mezi zelení a bělobou domku, aby stihl rozloučení s druhým kamarádem.

Oba to pochopili. Šli beze slova k autu, beze slova zasedli do kabiny.

„Zastavíme ho někde,“ šeptl Stelios.

Náklaďák odmítal poslušnost. Několikrát zabral a potom zase zhasl.

Tak moc se podobal životu člověka, se kterým se před malou chvíli rozloučili.

Šofér se nehněval. Chvilku počkal, rozmyslí si to, trucant. Tentokrát se pokusil o start a na první škubnutí startérem všechno vyšlo.

Oba vydechli.

Do bílého domku na okraji silnice se trousili vesničané. Zřejmě se chtěli ještě podívat na svého souseda.

Stelios povzbudil náklaďák a rychle uháněl z místa rozloučení.

„Slíbil jsem ti, že se zastavíme.“ Ohlédl se po Andreasovi

„To slíbil.“

„A co dělá správný kapitán?“

Andreas teď nevěděl, zdali ho Stelios nezkouší, trochu zaváhal s okamžitou odpovědí.

„Tak sakra, co dělá kapitán?“

„Dodrží slovo, kapitáne!“ odsekl Andreas a byl rád, že tentokrát adresáta nepopudil.

Byl si tím takřka jist.

„To je správné, to sis dobře zapamatoval. A taky že dodrží!“

Vzpřímil se na sedadle jako jezdec, který chce krotit splašeného koně, až se Andreas polekal.

„Zastavíme se u jedné jeskyně.“

Andreas jej pozoroval prozatím dost nezúčastněně.

„Všechno ti tam vysvětlím.“

Stoupání bylo nepříjemnější a cesta únavnější každým metrem, kterým projížděli. Teď snad jenom napětí z překvapení bylo tou jedinou nadějí místo odpočinku.

Kapradí, tymián, karuva. A slunce pálí a obraz se mění každou chvílí, jako se mění stoupáni.

Zastavili. Stelios vyskočil, zapálil si a čekal na Andrease.

„Kdyby bylo jak chtělo pozdě, domů ještě dojedeme,“ rozhodl se velitelsky Stelios. „Tohle místo musíme vidět a musíme ho vidět právě teď.“

Když řekl jeskyně, představil si Andreas všechna ta tajemství jeskyň, která na ostrově znal. Bylo jich přece tolik a to kouzelné na nich, co jej přitahovalo, byla možnost objevit nový poklad a nový zázrak takřka každý den.

Odvalíš kámen, jeden, druhý, další se udrolí a pojednou se propadneš o pěknou řádku let zpátky. A propadneš se do amfiteátru anebo do města a nebo na trh.

„Docela obyčejná jeskyně, nemyslíš?“ utrousil Stelios. Mluvil teď velmi rozvážně, velmi přerývaně a každé vyslovené slovo utopil zároveň v zálibně vytaženém doušku tabáku.

„Bylo mu dvacetdevět let. Taxikář. Musíš si to jméno zapamatovat. Grigoris Afxendiu.“

„Grigoris Afxendiu,“ opakoval po něm Andreas jako modlitbu.

„Tady se zabil?“

„Ne, tady bojoval!“

„Bojoval. Bojoval sám. Anglických vojáků bylo šedesát. Deset hodin trvalo, než ho dostali. Ale stejně se jim nepodařilo dostat ho živého. Angličani házeli do jeskyně zápalné bomby, protože si nevěděli rady. Upálili ho jako mučedníka. Na každém rohu jsme si mohli přečíst, kolik dostane liber ten, kdo přivede živého Grigoria. Nikdo ho nepřivedl.“

Andreas stál na prahu jeskyně s očima i ústy dokořán, pozoroval vzrušenou tvář Stelia.

Po tak velikém strádání a po tak velikém utrpení, kdy nedal znát ani nejmenším mihnutím oka svoje pohnutí, se tentokrát drobný muž na prahu jeskyně rozplakal.

„To hlavní jsem dosud neřekl, až teď jsem na to přišel: Není tak těžké zemřít, málem naopak. Svou krví vám teď potvrdím, že Prométheus nikdy nevnímal tak jasně záři světla jako ve chvíli, kdy ptačí zoban našel jeho játra, a tehdy pochopil, že stálo za to člověku dát oheň.“

Andreas sledoval rty šeptající hrdinův příběh. Stál tady na prahu jeskyně, u brány smrti, a pozoroval okamžik, který se musel vrátit zřejmě ke všem lidem, jež znali brd inu, o kterém slyšel.

„Taxikář může. Dá si leták pod sedadlo a už je na druhém konci ostrova. Ztratí se mezi partyzány, ztratí se panstvu, ani se nenadáš.“

Stelios pojednou ožil.

„Bylo mu dvacet devět. Dvacet devět. Teď už víš, chlapče, proč potřebuje naše země dobré šoféry.“

Podíval se na Andrease. Ten neodpovídal, jenom pokýval hlavou.

Slunce pálilo. Spalovalo tváře a paži: pod vyhrnutými rukávy, opíralo se do vrásek i do očí.

Voněl ibišek, tymián i kapradi, a to i ve chvílích, kdy hrdina umřel a popelavěl

„Byl z Famagusty!“ ťukl potichu Stelios a položil Andreasovi ruku na rameno.

„Měl rád lodě, ale i vinárníčky a vino. Červené nejraději.“ Andreas se teď důležitě procházel okolo místa, které bylo zřejmě pro šoféra svaté.

Když odjížděli, osmělil se Andreas teprve první otázkou.

„A ty jsi ho znal?“

„Všichni se tady na ostrově znají. A na hrdinu nezapomínají. To si zapamatuj, Andreasi!“

„Zapamatuju, kapitáne.“

„No, to je dobře,“ ulevil si lodivod cesty. Zapaloval další cigaretu.

„Svět by byl chudší, kdyby přišel o jediný oblázek, pouhou cikádu, o jitřní pokřik mlékařův.

Teď už to vím.

A není to snad právě to, co nazýváme hrdinstvím?

Nevěděl o tom ten, kterému říkáme hrdina?

Což nezvítězí myšlenka nad mlčením a oheň nad časem, nad tím, co má jméno osud? To jsem dřív nevěděl, teď už to vím. A zdravím vás!“

Šofér skončil. Rukama zacvičil na bezpečném volantu a spokojeně, jako by řídil všechny náležitosti tohoto světa, se protáhl.

„Kam jedem?“

„Za tátou a za mámou!“

„Správně. Domů to není, ale ostrov je náš a bude, Andreasi!“

Stelios dovolil svému mladšímu druhovi, aby se o něj opřel, což obyčejně řidič svému spolucestujícímu nedovoluje. Ale tentokrát to bylo zcela na místě.

Andreas to pochopil. Vydechl z takové hloubky a tak spokojen, jako přede kočka, na kterou málem zapomněl.

Byla schoulena v rohu na sedadle a usnula o něco dřív než on. Šoférovi to nevadilo. Kdyby tak mohl spočítat, kolik dní svého života strávil za volantem, mohl by docela tenhle náklaďák adoptovat za svého bratra.

Jel, zálibně si prohlížeje každý koutek země, a jak se laky dalo čekat, přišla ta chvíle – přišla zcela najednou.

Doslal ohromný hlad. A viděl před sebou kebab a červená vino a popotahoval chuti na olivu a slastně pomlaskával touhou po zakousnutí. To všechno bylo tím, jak se blížili k domovu. Když se člověk blíží k domovu, do spánků se tiskne zvláštní horkost a všechno to docela jinak, docela jinak prožívá. Stelios napřímil hřbet, mezi rukama promnul drobnou větévku z borovice, kterou si napíchl ke sklu právě vedle pravého rohu, přivoněl k ní a slastně potáhl. Trochu nelogické u tak silného kuřáka, který pojednou přešel z anglických cigaret na vůni borovice, ale to všechno způsoboval vzrušující pocit setkání a návratu.

Andreas hluboce oddychoval, všechno z něho spadlo, únava se teď usadila na statných ramenou a on pravidelně oddychoval do silného a pravidelného snění.

O čem a o kom se mu teď asi zdá? A jaká budoucnost ho čeká? Stelios na to nyní musel myslet.

„Cokoliv píše básník v opojení a posvátném nadšení, je velmi krásné,“ říká si Stelios. Samozřejmě to platí na taxikáře a na šoféry jakbysmet, protože všichni šoféři a všichni taxikáři na ostrově znají vůni jeho borovic i cedru, znal všechny zkazky od záletů Afrodity, od praní všech, kdo na ostrov přijdou, až po zvyky starců a stařenek z jejich rodných dědin A všichni Šoféři jsou taky básníci. A jací! Ale Andreas nebude šoférem. Ani taxíkářem.

Stelios se o to postará. Andreas, který všechnu tu nespravedlnost viděl na vlastni oči, se musí stát vojákem anebo policistou.

A nahradí ty, co se zaprodali. A nahradí ty, co zapomněli, že jsou Kypřané. A nesmí dopustit, aby tekla nevinná krev. A nesmí dopustit, aby se lidé beztrestní prodávali těm, kdo páchají zločiny.

Stelios už poznal na vlastni kůži, kam taková zrada dojde, jeho struna, AKEL, to nedovolí. Kolik jeho bratrů a soudruhů padlo, s kolika se neuvidí! Desítky, slovky, tisíce, nedopočítá se těch, které zavraždili. Kolonizátoři chtěli ničit i cedrové stromy na Troodu, protože cedr, to je majestát, to je hrdost, to je opora ostrova.

Takové měl soudruhy a takové měl bratry.

Stelios přišlápl. Přemýšlel o tom všem s takovou usilovností jako nikdy předtím.

Krev, která všude tekla, ta krev, co barvila vlny moře a taky ulice, dláždění, stromy a keře, záhonky a vrátka domků, ta nevinná krev jeho bratrů, ta už nesmí byt prolita. Nesmí.

Kolik nádherných legend vyslechl, kolik se jich naučil ve škole a kolik jich slyšel, co je to všechno platné! Legenda zůstane legendou, tady však trpí lidé.

Je horký, slunný den a u stanů, které zaměnili za domov, hoří ohně a okolo nich je spousta trpících lidí bez domova. Kdo má to právo vzít člověku domov? Kdo dal cizímu právo, aby vkročil do jeho domova a vyhnal ho? Aby mu otrávil studně, aby ho hnal pod ostřím bodáků před očima všech jenom proto, že se nechce podrobit, že nechce padnout na kolena?

Vesnička už ví, že se Andreas vrátil domů. Poznali to podle hlomozivého příjezdu náklaďáku.

„Andreasi!“ zařval Stelios.

„Už dávno nespím, kapitáne!“ se vzrušením v hlase vykřikne Andreas.

„Jenom aby, ty kluku kudrnatá!“ luskne Stelios prsty.

Zastavili se před malým baráčkem.

„Ello, drahá Ello!“

Stelios, drobný malý muž, vyběhl naproti stejně drobné staré paní, matce Andrease, a zdvihl ji jako pírko.

„Přivezl jsem ti synka!“

„Bůh ti všechno odplať.“

Žena, poněkud zmatená tím náhlým příjezdem syna, se nejdříve nemohla vymanit ze Steliovy náruče. Rychle se otočila po Andreasovi, nejdříve se na něho podívala, potom se pokřižovala.

„Jsi v pořádku a zdráv, synku?“

„Zdráv a hladový, Ello!“ napověděl Stelios.

„Matko,“ nic jiného ze sebe Andreas nevypravil. Zůstal dlouho v její náruči, schoulil se do ní, schoval se jako před dalším útokem. Všude, na tváři i na ramenou, cítil horký proud matčiných slz.

Andreasův otec s dvěma mladšími bratry přiběhli v tu chvíli a nejdříve se dívali n přivítání bez nejmenšího slova. Oči jim těkaly tu na bratra, tu na dojatou matku tu na Stelia, kterého samozřejmě obdivovali jako hrdinu. Jeden z bratrů se ujal vyděšeného kotěte a malého Andreasova uzlíku a otec, který se samozřejmě v té chvíli orientoval ze všech nejdříve, nejprve přitiskl na svou hruď syna a potom se otočil nu Stelia.

„Co cítíš, kamaráde ve zbrani?“

„Cítím, jak se peče maso na rožni, a tam bude někde asi luky kapka moku a trochu oliv…“

„Je to všechno v pořádku, je to všechno v nejlepším pořádku, Stelios je hladový a žíznivý jako za nejlepších časů a má chuť na celého berana na kupu oliv, o červeném, značky Afamass, ani nehovoře.“

Teď otec obrátil ke Steliovi o pěkně, jaksepatří, jej objal. Ale nebylo to pravé objetí otcovské. Spíše jako když se dva staří bojovnici pozdraví a přitom chce jeden druhénu dokazoval, jaký je ještě chlap. Chytil Stelia do náruče, potom s ním zatřepal a pěkně otočil sám ještě s ústy umaštěnýma od ochutnávání pereně. Bylo to zvláštní setkání, bylo to jako vzkříšení po jisté smrti.

Matka Ella, kterou tu všichni znali právě proto, že se v Levkaře narodila a žila tu dlouhou dobu, už mezitím za volala sousedy, ale sama, pozorujíc tu slavnost přivítání, úplně ztratila slovu. Sousedi se přidávali a objímali staršího i mladšího muže, jako když se vrací lidé z pekla smrti A tak to také bylo. Než se kdo nadál, na malém plácku zahrádky před domem snesli židle a stůl a zavonělo maso. A přitáhli rošt, protože pod širým nebem se promění jakékoliv maso opékané na roštu v tu nejlepší pochoutku, jakou si mohli dovolit jenom bohové na ostrově.

Bratři nejdříve Andrease okukovali, jako by se s ním neviděli od narození, jako by vystoupil z vln a nebo se objevil odněkud z nadpozemských výšin. Ale to všechno samozřejmě způsobil strach ze smrti.

Nedalo se jinak, než o ní hovořit. O kmotřičce smrti a kmotru životu, jak si teď spolu tady na ostrově podávají ruku. Otec Andrease a Stelios pracovali spolu ve straně Akel. Mnoho prožili, mnoho vytrpěli.

A tak do prvních názvuků melodie buzuki, kdoví odkud se tu vzala, zněla také jména, které zůstala jenom jmény.

Vyřkl je Stelios a vyřkl je Andreasův otec a zjišťovali, že jich je na desítky, se kterými se už neuvidí, se kterými se nezastaví v hospůdce a nepopijí vína, ani si neřeknou, co všechno je ještě potřeba udělat na ostrově pro to, aby lidé žili jako lidi.

„A hopa, a hopa,“ zaznělo.

Mládež se přidávala do rozhovoru a dva z těch nejstatnějších a nejsilnějších se potom postavili před sebe a ukazovali Steliovi, co se naučili.

Kohoutí tanec, samozřejmě. S hořícím chvostem. A jak zdatně to chlapci tančili a jak byli hrdí a sebevědomí a jak dokázali vysoko povyskočit. Buzuki zní lahodně.

„Co myslíš, svedli bychom to, Stelie?“

„Asi ne. Asi už takhle ne!“

Společně pozorovali improvizovaný tanec na nerovném plácku zahrádky a pěkně tleskali do rytmu. Rytmus, jak se zdálo, zazněl monotónně, jako všechno tady na tom malém kousku země, nerovné a hrbolaté, zcela podobné celému osudu ostrova. Vůbec nic si z toho nedělali.

„Ale něco bychom svedli, něco přece!“ vykřikne Stelios a potom ještě dodá:

„Tak, chlapče, hraj.“

Vezme tácek a na něj dá několik sklenek, pěkně staví pyramidu, tu pyramidu stále zvětšuje a buzuki hraje, oni z něho oči nespustí a Andreasův otec se sám diví, kde se to ve Steliovi vzalo.

Zázrak. Ruka, která držela volant tolik kilometrů, a která jej vedla mezi cestičkami života a smrti, je teď tak pevná a neuvěřitelně přesná.

„Bravo, Stelie!“ vykřikne první chlapec.

„Bravo, kapitáne!“ nezdrží se Andreas.

Ještě něčím je Stelios překvapí. Když skleničku sundává, pěkně její obsah do sebe hodí, a ani se neohlédne. Zneklidnila ho pouze ta poslední. Snad proto, že byla poslední.

„Tak co, ještě něco zvládnem!“ Ruce nad hlavu jako artista po výkonu. Všichni tleskali a Ella už se vzpamatovala z nenadálého přívalu radosti nad tím, že zůstala rodina pohromadě, a dolévá víno.

„Na zdraví Stelia a na život!“

„Na život, kamarádi!“ vykřikl Stelios a teprve teď se mu hlas nějak podivně zlomil, nějak zvláštně zesmutněl. Ale jenom na malou chvilku.

Vůbec to bylo v jeho zajímavé a citlivé povaze, že se lámala radost se smutkem právě ve chvílích nejšťastnějších. A když Stelios někam přišel na návštěvu a chodil na návštěvu hlavně tam, kde věděl, že je vítán, bylo vždycky povídání a radostí a plánů a perspektiv habaděj.

Mužští začali okamžitě plánoval, co s náklaďákem, a taky, jak si teď zařídí Stelios svoje nové obydlí a kam se vrtne rodina Andreasova odtud, od rodičů z Levkary, která je vzala na milost a nemilost, protože tam, ve Famagustě, přišli o všechno.

Ale na to se teď zapomnělo.

Chlapci tančí mužské tance, přetahovačky i kohoutí tance, a jsou patřičně pyšní na to, když mohou ukázat Steliovi sílu a statečnost. Bůhví, proč jim na tom tak záleží, aby to viděl právě on, který je sám střízlík, ale co právě před malou chvílí dokázal!

Potom zavoněla miska červených a chroupavých ráčků i domácí chleba, který přinesla Ella z pece.

„Chlapci, zakousněte, zakousněte po cestě!“

Vyptávání nemělo konce, seznam jmen neměl konce, a byly to konce smutné a bylo to vyprávění ze všech kapes, co jich kdo nasbíral.

Ale nebylo to klábosení jenom k vínu a teplému chlebu, všichni, co se tak sešli, mysleli na včerejší den a další dny všedního života na ostrově, protože všichni věděli, že se musí žít dál a že si také život na ostrově, který dostal tak bolestivou ránu, budou muset přizpůsobit.

Hovořili s temperamentem, který je v jejich nohou, gestech, i hlase, každém povyskočení i každé písničce, kterou vylovili jako rybáři ten den ze své paměti.

A potom se stalo něco docela zvláštního. Do dusného a stále tak horkého dne jako by z čistého nebe nejdříve sjel blesk a potom zadunělo.

Do všech, kteří tu stáli a tančili a popíjeli, jako kdyby ten blesk vjel, jako kdyby zapustil kořen až do špičky nohou.

Zůstali strnule stát a dívali se na oblohu, ještě jednou rozetnulo nebe mohutné znamení blesku a za tím veliké předznamenání hromu. Nejdříve si mysleli, že je to ještě ozvěna krvavého puče. Ale brzy se ukázalo, při prvním zvednutí hlavy, že to tak není, jako kdyby veliký, nevolaný dirigent nedal svolení k pokračování téhle oslavy a udělal velikou pauzu.

Strnuli.

V té chvíli, kdy hromy, rozčesávající prostor mezi nebem a malou vesničkou, ustoupily, snesly se nad chalupu, tady přilepenou na kopci na úzké uličky s krámky a dílničkami, ve kterých dokázali mistři vždycky vykouzlit stříbrné zázraky a nebo neuvěřitelně šikovné ruce žen ty nejroztodivnější vzory deček různých velikostí, různých tvarů, tak, jak je měli u rodičů Andrease na stěně, kapky deště.

Všichni se obrátili k obloze. Zvrátili hlavy k obloze a otevřeli oči a chlapci otevřeli ústa.

Jako by padal vonný chléb, jako by přicházelo šťastné poselství. Tak to v tu chvíli vypadalo na tom malém zahradním plácku v úzké uličce Levkary, kam přijeli ti dva, kteří utekli smrti.

A ti, co tady žili dávno a dávno před dnešními obyvateli, věřili, že když se objeví na nebi bouře, když se ukáže blesk, když se zatmí měsíc anebo slunce, když se sestava hvězd promění, víc než byli zvyklí, že to vše je nutné připočítat hněvu bohu.

Tak tomu věřili dlouhou dobu, sami v utrpení a poníženi, sami odkázaní na milost a nemilost hříčkám nebe a svým vládcům.

To všechno bylo.

„Déšť, blesk nám přinesl z čistého nebe déšť, a to je dobré znamení, to je šťastné znamení.“

Ella stačila přivinout Andrease na svá prsa a vzrušeně dýchala a znovu zvedla hlavu mladého muže proti nebi.

Červencový déšť je na ostrově tak vzácný, že se nebylo čemu divit. Omyl tváře a zapraskal na roštech. Rozesmál tanečníky, kteří zápasili v kohoutím sporu. A hospodářům přinesl přece jenom naději.

„Víš, jak dlouho jsme neměli déšť, Stelie?“ vykřikl Andreasův otec a naléval sklenici vína, a jak ji naléval, prška, která se přehnala jako veliká opona, která chtěla uzavřít jednu dramatickou kapitolu, poněkud ustupovala. Její ústup sledovali všichni, jako kdyby se ztrácela kometa z oblohy, jako by pokračovala na své vytčené dráze a zamávala na pozdrav.

Jak krátce a nečekaně se objevil ve vesničce déšť, tak neočekávaně a tak neodvolatelně zase zmizel.

Než dolil hospodář sklenici, než se pořádně všichni dokázali vynadívat, jak déšť kropí olivový a cedrový háj, jak se laská s karovou a kapradím, jak osvěží tymián, zmizel.

Andreas teď hledal Stelia. Věděl, že je opustí, věděl, že sedne za volant a odjede, věděl, že se ještě zatočí nahoře před kapličkou, že mu zamává, a polom, kdo ví, kdy ho zase uvidí.

To byť pocit člověka, který už prožil válku anebo boj. To byl pocit bojovníka, který zná cenu života, protože se díval do tváře smrti.

Otec ho viděl a pozoroval, tušil jeho smutek, ale neříkal nic.

I matka Ella to zpozorovala a chovala se stejně.

„Je to přece jenom muž, dospěl v boji,“ řekla si sama pro sebe.

A jak vzplanula voňavá písnička, tak ustoupila. Chlapci se vytratili. Andreas šel tiše za Steliem, který musel obhlédnout náklaďák.

Podíval se na něj jako na věrného druha. Potom dohlédl přesně tam, kde stál Andreas.

„Rozloučíme se, kamaráde. Mnoho štěstí.“

„Mnoho štěstí, kapitáne.“

Znovu se k sobě přitiskli jako v hodině, kdy prošli peklem střel. Byl v tom objetí dík a chlapská stydlivost, a hlavně mnoho velikého obdivu k Steliovi. Andreas nic neřekl a Stelios věděl vše.

Stáli tišší, nehybní, protože věděli, že uplyne mnoho času, kdy se neuvidí.

Motor naskočil poslušně. Andreas sklonil hlavu.

III. DISKOTÉKA

Je jenom tma.

Pokud se mu podařilo, aby trochu usnul, a to ukolébán sám svým teplým dechem, rychle se zase probudil a věděl, že musí bdít.

Ale proč?

Občas se mu zdálo, že vidí stíny, které se pohybují, a polom zase dlouho úplná tma.

Slyšel dokonce hlasy, ale neuvědomoval si jejich zvuk. Slova plynula jako voda, ztrácela se a už se nevrátila. Je zoufale slabý a vyčerpaný. A snaží se všemi silami, pokud může zbytek života nazvat silou, aby si vzpomněl, jak to všechno bylo.

Je někde na dně kráteru, je zcela sám a okolo něho vůbec nic.

Neslyší oddychovat ani své dávné přátele, ani otce a matku. Co se mu stalo? Ohluchl! Pomátl se? Žije vůbec?

Chtěl by se pohnout, ale jde to opravdu stěží. A vůbec, jak se sem dostal?

A kde je?

Snaží se zvrátit hlavu tak, aby viděl aspoň trochu světla.

Naposledy se mu zdálo, že jej nějaké těžké závaží táhne dolů, do šachty.

Teď se pokusí nadechnout.

Ve vzduchu cítí slanou vůni moře. Ale toho vzduchu je opravdu málo.

Potom vidí před sebou oči. Komu patří? Vidí rty a vysoké bílé čelo.

Všechno je nehybné, blouzní. Snaží se usilovně vrátit všechno to, co se mu přihodilo.

Znovu se mu před očima vynořil obličej, jistě je to obličej ženy. Má krásné vysoké čelo, má nádherné oči. Otevřel teď sám oči, chtěl se pokusit vykřiknout, ale hlas mu zůstal někde uvnitř vyčerpaného těla. Nemohl ho vylovit, jako by těžce zápasil s rybou.

Chtěl by se jí dotknout, chtěl by ji oslovit, ale nedokáže to. Snaží se usilovně přijít na to, kde tuhle podobu viděl, a odkud ji zná.

Užasl, jak je krásná, ale takhle mu to všechno nic neříká. Zdá se, že vysvitlo trochu světla. Andrease to povzbudilo. Chtěl vystoupit na špičky, chtěl se vysoukat z toho zvláštního sevření.

Teprve teď poznal, že jeden kámen bolesti způsobují silně spoutané ruce za zády.

Proč, proč to všechno? Spustil unavená, olověná víčka, potom rychle otevřel oči a snažil se ze sebe vydat silný hlas. Snažil se vykřiknout, pokud možno všemi silami, které zbyly. Opřel se lokty o hliněnou šachtu, která jej sužovala a chtěl vystrčit hlavu.

V tu chvíli pocítil studený úder do zátylku. Protože měl hlavu rozpálenou, ten úder připomínal jakési ledové šlehnutí. Věděl, že je to revolver.

Zahlédl neznámou tvář. Pohled na ni ho zranil a unavil. Klesl po námaze, kterou si přivodil minimálním pohybem, opět ke kráteru země.

Konečně jej napadla první myšlenka. Tohle přece není sen. Tohle není věčná tma.

Především není doma, ani ve službě, protože poslední myšlenka, kterou byl schopen přivolat a která mu objasnila jeho situaci, byla jeho služba.

Ano, šli na hlídku. On, jako nejmladší seržant, a jeho starší velitel.

Každý život se setká s nějakým zázrakem. Každý čin chce statečnost, tak mu říkal jeho moudrý velitel.

Mozek se teď snaží pracovat se vší usilovností. Vybavuje si všechno, co se vybavit dá. Silnice.

Silnice ho přece pronásleduje stále. Po ní utíkal, po silnici jel na svou první obhlídku ve službě.

Silnice splnila jeho veliký sen, aby poznal každý metr svého milovaného ostrova.

Po silnici, kudy běžel maratónec Piskopeamos až do Kykkosu, už projížděl mnohokrát.

Naposledy, když pronásledovali neznámé muže, kteří chtěli otrávit studně.

Ale z té cesty se přece vrátil domů, na svůj útvar.

Byla to jeho první vážná akce.

To si dobře pamatuje.

Hořel úsvit, protože se odrážel požár, který zapálili ti, co ještě potom stačili utéct. Ale cesta přece už dávno skončila a oheň, který zabarvil kopce i nebe a moře, už dávno ustoupil.

Neustoupil. Cítí ho ve spáncích. Hlava bolí k prasknutí. Olízne si rty a cítí sladkou vůni krve.

Přitiskne jazyk pevně k dolnímu rtu, pak sevře rty bolestí i zoufalstvím.

Ale jak se dostal sem, jak se odtud dostane?

Je to jeskyně? Je to vězení?

Je to zřejmě oboje. Chtěl by ten někoho jmenovat, chtěl by si připomenout něčí podobu anebo něčí jméno, ale jak je vidět, nedokáže to.

Jeskyně!

Znovu si usilovně přivolával ten obraz. Ano, o jeskyni mu vyprávěla matka ještě jako dítěti. Jeskyně vždycky znal dobře, protože sloužily k úkrytu. Jeskyně byla útočištěm pronásledovaných a chudých. Už od doby, kdy loď vezla svatého pátera do Říma.

Ale to byla pohádka, kterou jim vyprávěla matka, když se schovávali.

Andreas má jiné zkušenosti s jeskyni.

Teď si připomenul Stelia a jeho zastavení u jeskyně, kde se upálil taxikář před anglickými kolonizátory.

Všechno se v mozku spaluje jako záře na horách.

Nic mu to neříká.

A vůbec, tohle není jeskyně. Nemá ani začátek, ani světelný vchod, ani tajemný konec ani slastné rozluštěni, tohle je šachta, ve které může člověk maximálně umřít.. „Pít.“

Nejdříve to řekl šeptem a potom vykřikoval to slovo tolikrát, jako by jím chtěl rozhoupat celou zemi.

Neznámá ruka podala k ústům misku s trochou teplé vody.

Ponořil do ní rty; začaly pálit, vyplivl ji.

Hlava se mu zvrátila, jako by ji někdo počítal.

Byl zcela vyčerpaný.

Jeskyně. Znovu si připomíná obraz jeskyně. Ano. Docela tmavá a stísněná. Kapala v ní voda. Uvnitř té jeskyně bylo malé místo a tam proti sobě seděli mladí muži a dívky, jeskyně.

Vidí před sebou něžné a smutné oči, které jako by jej provázely prosbou.

Hraje hudba. Nejdříve slabě, polom se odráží od stěn jeskyně a silně lomcuje jejími stěnami a proniká každičkým jeho nervem.

„Andreasi, Andreasi!“

Dívka, je jako mramorová. Chce ji oslovit, ale nemůže. Hudba hraje a oči se rozednívají mírným úsměvem.

Je tu příjemně a venku je horko k zalknuti. Vzadu za ním, všude za ním, jsou zrcadla.

Jeskyně.

Zmobilizoval všechny své síly, aby si uvědomil skutečnost tohoto posledního obrazu.

Hraje hudba a okolo jsou krápníky. Ale všechno je to umělé, jako by vypadly z dílny sochařského mistra.

Ale dívka je přece skutečná.

Zase ne. Zase se ztratila.

Usilovně hledá zbylé kapičky vody, které udržel na rtech. Přivolaly mu ten slastný pocit, který si zapamatoval právě v těchto chvílích zoufalství.

Ano, byla to jeskyně. Ale ne ta, ve které je právě v těchto chvílích, kdy se dívá do tváře smrti.

Byla to umělá jeskyně a hrála tam hudba.

Trvalo dost dlouho, než si všechno srovnal tak, jak to bylo.

Auto, druh ve službě. Cesta z Limassolu a potom ta jeskyně. Docela zřetelně teď vystupuje před jeho očima obraz toho dne.

„Andreasi, co kdybychom se podívali tam!“ oslovuje ho velitel hlídky.

„Proč ne.“

„Chodil jsi na diskotéku?“

„Ne moc. Víc jsem studoval.“

„To je dobře,“ utvrzoval ho hlas velitele.

„Ale mohl bych to dohnat,“ s nadějí přikyvuje Andreas,

„To doženeš snadno,“ tátovsky usměrňuje velitel.

„Budu se snažit, veliteli.“

„Nedá ti to ani takovou práci. Na chvilku se zastavíme, slunce praží, jako by nás chtělo usmažit.“

Zastavili se.

„Tahle je snad nejlepší. Znáš to tady? Cest la vie. To je život. Dobře ji pojmenovali, ale mně se to vůbec nijak nezdá takové pojmenování, protože říkat na všechno, to je život, to je málo. Život Ještě sám o sobě nic neznamená. Na životě je nejdůležitější, co s ním uděláš.“

Velitel se usmál, vlastně ani nechtěl, aby mu Andreas příliš odporoval. Rozhodnutí se mu líbilo, jeho životní filozofie taky a konečně, Andreas je stejně služebně mladší a u takové pravdy, včetně zastávky na občerstvení, se nesluší, aby služebně mladší staršímu odporoval.

Andreas se o to ani nepokoušel.

„Cest la vie.“ Jedna z mnoha diskoték ve městě a na ostrově. Ten večer se přece jenom rozhodli, že se půjdou podívat na diskotéku.

Umělá jeskyně s krápníky, nádherný vzduch k dýcháni, potom hudba, plynoucí a tekoucí jako voda z krápníků, a hlavně ten zvláštní odlesk zrcadel, který každý tajemný záhyb zmnohonásobil.

Nebylo tu mnoho lidí.

Usedli docela v rohu. V rohu, jestli je vůbec možné říct, že tohle kouzelné místo pro poslech a pro tanec, jednoduše pro ukrácení chvíle, má nějaké rohy a kouty a stíny a světla.

Andreas se rozhlédl, oslnivé slunce ustoupilo oslnivé tmě. Ale srdce přece se jenom trochu zachvěje zvláštní atmosférou uvolnění. A i když to vůbec neznamená, že by tím končila služba, nebo povinnost. Nekončila nikdy, ale možnost vidět, setkat se s tolika lidmi, ta byla tak lákavá, jako ta chvíle oddychnutí i zde.

V hlavě zavířila hudba, prostoupila hrudí i do spánků. V téhle hudbě je přece všechno. Hrozny i hory, silnice i slunce, cesta olivovým hájem i dotek moře.

Velitel měl hlad. A i když se zdálo, že se tady snad ani k jídlu nic nedostane, začal pochvalovat kuchyni se skopovým, sépií, smaženou chobotnicí, kousky sýra a kolokithi jemisto, což je okurka, nadívaná rýží.

Připíjeli vínem.

Červeným, krvavým vínem.

Andreas zmobilizuje na chvilku znovu zbytek sil, ale hlava pálí a on cítí, že to není jenom bolest hlavy, ale pálí krvavé rány okolo spánku.

Oči těžknou bolestí.

Přivolává si pohled do jeskyně.

Je k smrti unaven.

Nepamatuje si na poslední sousto, které kdy pozřel. To mu spíše napadl obraz jeho velitele a jeho neskonalé a věčně chuti pojídal a popíjet, ať se zastavili kdekoliv. Dokonce i u sousedů, kde k plechovému talířku pochodoval proud mravenců.

Dobré jídlo si ale nenechal ujít.

Andreasův žaludek svíraly prudké křeče, které jej přepadaly při každém sebemenším pohybu i ve chvíli nuceného klidu.

Oči a rty.

Oboje spaluje bolest, je marné ptát se, proč si je stále musí připomínat.

Ano, obraz očí a rtů a mramorově studený obličej krásné ženy, která je před ním s prosebnýma očima a která tu stojí jako poklad, jako socha.

„Vysvoboď mne odtud. Vysvoboď mne!“

Ne, tohle si Andreas říká sám pro sebe, protože teď v tuhle chvíli ani na nic jiného nemůže myslet.

Aspoň kdyby se jí mohl dotknout rukou.

A zase se mu ten pohled vkrádá před oči a proměňuje se v sochu bohyně.

Ale bohyně je živá, je skutečná, je z masa a kostí a je živá. Chtěl by se ji dotknout, ale nemůže.

„Vysvoboď mne.“

„Ale jak, jak to udělat?“

„Stačí pár kroků, je tady přece tma, nikdo nás neuvidí, krásně jim zmizíme z očí.“

Dívka jako by zářila, jako by byla neskutečná, jenom všechno okolo je skutečné. Chtěl by se jí dotknout, ale nemůže a také nechce, protože bohyně se člověk dotýkat nemá, před bohyni může tak pokleknout a nebo vyplnit její přání.

„Vysvobodíš mne?“

„A co velitel?“

Ohlédla se a polom se měkce usmála, všichni zmizeli, byla jenom hudba a tvář s neznámýma očima a rty.

„Vysvobodíš mne?“

Andreas se ohlédl. Velitel načínal další misku s opékanou chobotnicí a kousky sýra a popíjel další sklenici rudého vína, byl v dobré pohodě. V takové, v jaké ho neviděl. Sledoval jej a potom se jí díval do očí.

Díval se do očí tak usilovně, že zřejmě neviděl několik párů dalších očí, které jej pozorovaly.

„Půjdeme?“

Chtěl se jí dotknout, mramorová tvář a mramorová ruka se sama pohnula a sama mu vyšla vstříc.

Zdálo se mu, že přechází svým krokem do tance a že on je uprostřed tohoto víru. Chtěl se seznámit s přeludem, ale setkal se jenom s voňavou rukou, která jej už pevně sevřela. Pouta mu teď brání v pohybu, když si na všechno vzpomene, a zařezávají se do rukou.

Odkud zná ten pohled? Je to obraz ženy, kterou viděl na odkryté mozaice anebo jako mramorovou sochu?

Nechtěl o tom všem uvažovat. Její oči a její rty jej vlastně uhranuly už ve chvíli, kdy přišly do umělé jeskyně zvané Cest la vie.

Zešílel. Nebo je všechno jenom sen? Vyjde tedy ven a na vzduchu vydechne ten celý sen a celý přelud a pošle jej moři a nebo večeru, to bude nejrozumnější, co může udělat.

Vyjít a vydechnout a potom se samozřejmě vrátí, protože docela vzadu, docela v rohu jeskyně zvané Cest la vie sedí velitel, a než dojí své jídlo a dopije, bude Andreas zpátky. Ruka byla nejenom bílá a krásná, ale taky pevná jako pouta, která zacvakla.

Šel za nimi. Mramorová tvář a rty se proměnily ve splývavé dlouhé vlasy, které se rozevlály chůzí. Šel tedy za nimi. Několik kroků ještě ve tmě jeskyně, několik šlehnutí kapek vody okolo krápníků a potom už bude na vzduchu.

Těch několik kroku bylo jako blesk, a to vydechnutí jako nově započatý sen.

Ale přelud se mu ztratil před očima. Neviděl teď ani jeho mramorovou neskutečně krásnou tvář, ani rty, ani oči, jen vlnění vlasů.

Udělal tedy několik kroků stranou. Pojednou jej pohltila tma. Žena už byla pryč, její krása docela zmizela.

Tma, kterou měl před očima, byla dokonalá. Bez jediného záblesku, bez jediného signálu.

Nejdříve ucítil – předtím, než mu před očima spadla opona tmy – několik úderů po celém těle, které si odpočinulo v chládku diskotéky.

Bílá a černá čára projela před očima jako blesk a potom všechno ustoupilo.

Nepamatuje si nic.

„Pít.“ Strašná, mučící touha jej přepadla už v té chvíli, kdy se to stalo.

Cítil v ústech krev.

Teď ji cítí znovu.

Stále se len obraz opakuje. Ruka, která podává v plechové misce kapku teplé vody.

Tentokrát se už napil. Cítil, že by život ustoupil úplně. „Pít, prosím, pít.“

Ruka, která mu podávala misku, připomínala spíše míhající se zlověstný stín.

Uvědomil si, že několika kroky ven z Jeskyně ukončil nejen vycházku s neznámou ženou, aby se nadechli čerstvého vzduchu, ale že se pro něj zároveň vůbec zastavil život.

Teď si teprve začíná vybavovat obraz posledních chvil, kdy ještě stačil vnímat.

Jak je tady dlouho? Několik hodin? Cítí kromě bolesti, která útočí na všechny jeho údy, také neschopnost jakéhokoliv pohybu, znovu pevně svázané ruce.

Nejstrašnější, co je však okolo něho a co jej skličuje nejvíce, je jeho bezmocná samota a nemožnost pohnout se. Každou chvilku se mu sice zdá, jako by se prostor zvětšoval, ale to je opravdu jenom zdáni. Je v jámě v zemi.

„Každá jeskyně je dobrá skrýš před pohromou.“

Tohle slyšel.

Takhle si to říkali vesničané u nich doma. Ale kdo a proč mu tohle peklo připravil, jaký život jej čeká, pokud muže ještě o životě uvažovat?

Nikoho z těch lidí, kteří jej uvěznili, ještě neviděl, neměl možnost se jim podívat do tváře. Co ví s největší určitostí, je skutečnost, že se ztratil veliteli z dohledu a že neměl možnost se mu ohlásit, jen vykřikl. To je všechno, co si pamatuje.

Vidí teď před očima velikou hlavu s napuchlými víčky. Hlava pokyvuje, pokyvuje, jako by vyzývala Andrease.

Snaží se ji rozeznat. Ale marně. To je ještě jeho bolestivý záchvěv s usilovnou touhou rozeznat tvář člověka, který mu podá misku s vodou, hodí kousek chleba.

Potom je tu zřejmě ještě jeden člověk, co mířil hlavni revolveru na jeho zátylek.

A nebo je to tentýž muž, co má na starosti vodu, chleba a jedinou ránu, která skončí jeho mučení?

Svíravý pocit bolesti nutí Andrease, aby se snažil všechno vrátit usilovně tam, kde skončilo vědomí o dni, ve kterém vyjeli na hlídku.

Vážné nebezpečí, ve kterém Andreas je, nemá pravidla žádného boje ani války.

Teď už ví, že se stal terčem. Černou tečkou. Záleží jenom na tom, kdo a kdy promění živý terč černé tečky ve skutečnost, která bude znamenat, že se akce zdařila. Čí akce?

Ostrov má mnoho nepřátel. I mezi svými má mnoho nepřátel. A ti, kteří se snaží, aby mohl ostrov klidně dýchat, aby mohl normálně žít, ti mají rovněž mnoho nepřátel.

To věděl, to poznal ještě před tím, než oblékl uniformu, než proměnil svůj chlapecký sen ve skutečnost muže.

Strana AKEL má mnoho nepřátel. Mezi ostrovany i mimo ně. To poznal, a ještě s větší úctou oblékl uniformu.

Komu ostrov patří? Všichni by si ho chtěli přivlastnil, protože je krásný. Všichni nám závidějí.

Perla. Ano, říkají mu perla v moři, a je to pravdivé.

Perla se v moři brání a mnoho nepřátel ji chce získat a musí se mnoho vykonat, než tu perlu člověk dobude.

Někdy teče krev, někdy pukne srdce.

Andreas cítí horečku v hlavě, není schopen uvědomit si skutečnost.

Pach hlíny, která tvoří stěny, mezi nimiž je zaživa pohřben, vyvolává kromě pocitu zoufalství a sklíčenosti provokující muka hladu. Teď má před očima veliké trsy hroznů. Víno, které se pne po malém dřevěném altánku nedaleko jejich stanice. A stačí natáhnout ruku, potěžkat, polaskat se s těžkými, krásnými hrozny.

Horečka propaluje pohublé tváře. Úzký průzor, kterým je ve spojení s okolním světem, neumožňuje nejmenší orientaci. Může to být docela nedaleko místa, které opustil, a podle závanu větru, také docela na druhém konci země.

Bezvědomí, do kterého upadl, přerušilo prudké vyburcování a dva páry rukou, které mu pomáhaly na světlo.

V tu chvíli se náhle probudil, protože jej udeřil paprsek nádherného slunečného dne. Snažil se všemi smysly přijmout tuhle nabídku, aby se zorientoval, kde je, ale bylo to marné, protože kromě tvrdého útoku na zátylek, kde tlačila hlaveň revolveru do týla, se mu snažily ruce zběsilou rychlostí zavázat oči. Šátek utáhly prudce, hrubě.

„Jdeme, jdeme!“

„Co chcete?“

„Uvidíš.“

První rozhovor byl heslovitý a stejně nesrozumitelný jako celá jeho situace.

„Jméno.“

Několikrát opakovali tu výzvu jako kulomet.

„Na co teď jméno, když mne takhle mučíte.“ Než dopověděl poslední slovo, ruka jej zlomila na kolena.

Padl na několik ostrých kamenů.

„Jméno velitele.“

„Nevím.“

„Vzpomeneš si.“

„Nevím. Opakuji, že nevím.“

„Jméno velitele věznice našich bratři!“

Otázka se zdála jasnější. O to opatrněji se ptal Andreas.

„Nevím, kdo jsou vaši bratři.“

„Rozhodně ne tvoji.“

„To si uvědomuji.“

Odpověď se zdála vyšetřujícímu provokací. Musel ji vykoupit řadou dalších ran.

„Vodu.“ Prodloužil si výslech.

„Podej mu vodu!“

Slyšel několik dunivých kroků. Potom propláchl vodou vypálená ústa.

„Dokud neřekneš jméno, nevydáme tě.“

Andrease oslovil hlas, který mluvil velmi špatnou řečtinou.

„Neznám jména.“

„Tak si vzpomeneš.“

Andreas se snažil aspoň soustředěným nasloucháním zjistit, kde asi je. Nervózní podupávání, těkavé kroky a mezi tím vším nekonečné množství ran, které dostal, mu zabraňovalo v jakékoliv solidnější orientaci.

Věděl, že v tomto nerovném boji má jedinou možnost a jedinou naději. Udělat všechno proto, aby fyzicky vydržel.

„Je vás víc. Všichni mluvili. Budeš mluvit taky.“

To byla jediná jistota, ve které Andreas poznal bezmocnost těch, kteří se odhodlali k tomuto činu.

O krutosti, bezohlednosti a násilí si nedělal iluze, dobře se se vším seznámil v době, kdy prchal z okupované Famagusty. Zároveň věděl, že namířit a cvaknout spoušti je to nejjednodušší, co může zbabělec udělat: a také vědomí, že snad udělali jeho velitelé, jeho spolupracovníci všechno, co je v jejich možnostech a silách, jej drželo při životě.

Vědí o mně? A co vlastně udělal? Nedopustil jsem se chyby? Vykonal jsem přece to, k čemu mě velitel hlídky vybídl. Až na to nedovolené zmizení, které teď třeba zaplatí životem Každá nedbalost, každá neposlušnost a každá nekázeň se platí velikou daní. To bylo věčné ponaučení od jeho velitele. Co by však pomohla téhle bandě Andreasova smrt? Už se s ní vlastně smířil. Už se mu zdála věčná a nekonečná opuštěnost a samota, která jej tak náhle vytrhla ze života.

Dokonce ze života, kde byla hudba a kde jej stále pronásleduje výraz neskutečně krásné dívky, který připomínal skutečnost, proměněnou z toho, co poznal na ostrově. Ale přece se probral z bezvědomí, ve kterém si život a smrt podávaly ruce, aby se podíval do tváře mučení.

„Jména, jména.“

Křik zněl jako ozvěna z hor.

Neřekl ani slovo.

Podle útlumu, který slyšel i u vyslýchajících, se mu zdálo, že překonal to nejstrašnější, čím projít mohl.

„Bude ještě mluvit. Uvidíte.“ To byla poslední věta, kterou stačil zaznamenat.

Potom se ho znovu chopilo několik párů rukou. Opět zapadl do své šachty.

Ale to poznal teprve tehdy, když se probral z bezvědomí.

Vědomí mu napovědělo, že se nezměnilo nic z podmínek, ve kterých byl.

Přesto si vydychl, že mu dali pokoj.

Noc a den se tak střídal nad šachtou, ve které čekal Andreas na svůj ortel.

Čím bylo tohle vězení delší, tím víc si uvědomoval souvislosti. Bylo mu líto, že vlastně takhle skončí jeho služba.

Jedna z prvních hlídek, jedna z hlídek, kde ještě ani neměl možnost do něčeho zasáhnout, a najednou smrt. Smrt, která má zřejmě vykoupit čin, o kterém neví.

Viděl před očima matčinu tvář a v duchu jí odpouštěl nepravdu o tom, jak jeskyně na ostrově vždycky znamená jenom úkryt před zlem, jakou je dobrou a jistou ochranou před smrtí.

Nic není dobrou ochranou před smrtí kromě života.

Právě v téhle chvíli se den za dnem a hodinu za hodinou ukrajuje jeho vyměřený čas.

Myslel na ostrov. Vybavoval si každý jeho kout, každou hospůdku i strom, jako malý oblázek uprostřed velikého moře, tak mu připadal, jako malá vzácná perla, o kterou se dere spousta chapadel.

Jedno z těch chapadel jej teď svírá u hrdla a zatahuje mu smyčku. To nejstrašnější je, že ani neví, kdo to je.

„Měj rozum, Andreasi, nic není na světě ani v člověku silnější než jeho duše. Tak nás to učili ve škole a to si musíš zapamatovat.“

Tohle si mnohokrát opakoval, protože to byla nejčastější pravda Steliova. A to právě ve chvíli, kdy přišel o všechno a když utíkal ze svého domu před nepřítelem a neměl jedinou šanci.

Opakovaná žádost o jídlo a pití přivedla jeho uchvatitele k zuřivosti. Zřejmě proto, že se jim neodvděčil kloudnou odpovědí.

Místo hltu vody a chleba umrtvila Andrease rána pažbou. Byla však poslední.

To ovšem Andreas nevěděl, protože vysilující týrání jej přivedlo na hranici života.

Z hlubšího snu se probudil rychlými, ohlušujícími střelami. Ta ta ta ta.

Samopal zaštěkal a potom zmlkl, ještě několikrát se ozval a potom nic.

Tma, všeobjímající tma. A do tmy úsečný a nervózní dech až k chroptění.

„Astore, běž, Astore, stopa!“

Hlas zazněl jako zvon, jako pohlazení, jako plácnutí kamaráda po rameni. Tenhle hlas přece zná.

Pes úsečně zaštěkal a potom šel za stopou přesně podle hlasu svého pána.

„Za nimi! Pokračujte.“

Povely už byly zřetelnější, Andreas se probudil.

„Ještě že tě Astor tak dobře zná!“

Ale pes už měl jiné starosti. Hlídka ho jenom s největším vypětím udržela, aby nezaútočil na dva muže, kteří zřejmě s touhle překvapivou návštěvou nepočítali.

„Sami nám zatelefonovali, a podle toho jsme aspoň přibližně odhadli, kde jsi, a také si kladli podmínky, koho propustit. Na diskotéce si na tebe počíhali. Celkem starý trik, známe ho.“

Velitel se zastavil u šachty, vykopané jako hrob, právě tak, že se do ní vejde dospělý člověk, ale nesmí se pohnout. Laskavé ruce mu uvolnily pouta, aby se mohl obejmout se svým velitelem.

Chtěl mu vykročit vstříc, ale nohy se mu podlomily a Andreas upadl.

„Co to vyvádíš, chlapče?“

Andreas teď leží na písku, otáčí hlavou, ale vidí světlo a může se rozhoupat rukama jako by chtěl v písku plavat.

„Pomozte mu,“ zavelel poručík.

„Ne, já sám,“ brání se Andreas, ale jeho zmučené tělo nakonec stěží stačí koncentrovat poslední zbytky sil, a tak i za pomoci velitele a dvou kolegů se sice postaví, ale rychle se dotýká svými rameny kamarádů, aby jej udrželi.

„No, vidíš, hrdino,“ řekl jeden z nich.

Andreas se mu podíval do tváře, v téhle chvíli to samozřejmě vypadalo, jako by se mu vysmíval.

„Kolik je hodin?“ ptá se Andreas.

„Čtvrt na pět, seržante,“ řekne velitel a všichni se smějí a snaží se dát Andrease dohromady.

„Čtvrt na pět?“ udiveně se ptá Andreas.

„Jo. Moc tě nekrmili, jak je na tobě vidět.“

Andreas pozoruje velitele a ještě mnoho věcí vlastně nechápe. Sedm dní, a jemu se to zdálo, jako by to bylo sedm dlouhých roků.

„Tady máš prádlo a jídlo,“ pokývl velitel směrem k autu.

„Ale samozřejmě, že musíš k doktorovi. Mohlo by to velmi zle dopadnout,“ řekne velitel střízlivě.

„Hlavně že zůstal živ, veliteli,“ konstatuje kamarád a chce plácnout Andrease po zádech, ale okamžitě zjisti, že by ho taková dobrácká rána mohla zranit.

„Samozřejmě že je to nejdůležitější,“ zvedne hlas poručík a dává zcela nekompromisně najevo, že všichni okamžitě musí nasednout a pomoci Andreasovi.

„Všiváci, všichni by chtěli urvat ostrov, cháska lumpácká,“ odplivne si velitel.

Potom se podívá na Andrease, kterému upravili na zadním sedadle kamiónu lůžko, a vezou jej s péčí jako v peřince.

„Tak co, Andreasi,“ ptá se velitel.

„Nemám zbraň,“ řekne potichu Andreas.

„Dostal jsem ji, buď bez starosti,“ okamžitě se vmísí do hovoru druhý seržant, který jej provází v autě.

„Tuhle diskotéku si zapamatuješ, Andreasi!“ vykřikuje do sílícího zvuku motoru velitel.

„Cest la vie,“ vydechne Andreas.

„To si myslím, ale když jsem na hlídce, tak bez dovalení a souhlasu nemám opouštět svého velitele, to si určitě budeš pamatovat,“ řekne rozhodně, i když s trochou ironie, velitel.

„Vykonám, veliteli.“ Andreas už šeptá, protože mu ubývá sil.

Řidič vozu policejní hlídky byl dokonalý, protože řidiči vozů tady na ostrově jsou všichni dokonalí, a jak tvrdí, jezdit nalevo po anglicku umějí mnohem lip než všichni, kdo se je pokoušejí tady předjet.

Než dojeli na stanici a k lékaři, Andreas usnul silným spánkem.

IV. POMSTA

Domů. To bylo jediné přání, to byla jediná touha poté, když se probudil. Domů, do Levkary. Aspoň na jeden den.

„Veliteli.“

„Ano, Andreasi!“

„Mám prosbu!“

„Mluv,“ povzbudil ho velitel. „Ale doufám, že to nebude diskotéka.“ Usmál se.

„Nebude.“

„Tak ven s tím.“

„Potřeboval bych domů. Aspoň na den.“

Mezi žádostí mladého skauta a odpovědí velitele se teď pověsila chvilka neklidu.

„Tak najednou?“

„Chtěl bych se podívat na otce a na matku, neviděl jsem je dlouho.“

Velitel si otíral unavené čelo, vytřel kapesníkem čepici. „Co myslíš, můžeme Andrease na dva dny postrádat?“ zeptal se pomocníka, ale v otázce bylo jasné, že to říká jenom proto, aby se utvrdil ve správném rozhodnutí.

„To je věc velitele,“ Pekl pomocník. „Když se Andreas znovu narodil, měl by se jít ukázat domů. Je to tak správné, veliteli.“

Andreas je sleduje, znal ten pohled, ví, že si rozumějí.

„Ztracený a nalezený syn se má podívat domů, tak je to docela správné. Kdy odjedeš, Andreasi?“

„Pokud možno brzy,“ vydechl.

„Vrať se v pořádku, Andreasi!“

„Rozkaz!“ přehnal teď Andreas služební horlivost.

„Tohle není rozkaz, to je přání. A hlavně, abychom pro tebe nemuseli s náboji.“

„O to se budu snažit.“

Rozloučil se v chvatu a vyšel na ulici. Byla horká a nezvykle živá. Klaksony aut jako by si smluvily právě na tuhle hodinu koncert.

Přešel úzkou uličkou, plnou čekajících na autobus.

Prodavači, umoření vedrem, se na něj usmívali a jeden, kterého zná jako zcela nevšímavého, na něj vykřikoval:

„Nechceš nové boty?“ Bouchal na malou dřevěnou sedačku a ukazoval boty, stejné jako při poslední Andreasově návštěvě.

„Úplně nové.“ Naléhá.

„Jak se máte, Chalisi?“

„Je to bída.“

„Stále si stěžujete.“

„Někdo si stěžovat musí. Večer je daleko a my chceme na skleničku a na partičku.“

„Dobré starosti, dobrý den.“

„Jenom si nestěžujte, plukovníku.“

„Do toho mám daleko,“ usmívá se Andreas, skloní se k prodavači, poklepe ho po rukou a usměje se.

„Co táta?“

„Jedu se na něj podívat!“ rád oznamuje Andreas.

„Tak ho obejmi, starého. Za mne ho obejmi,“ říká Chalis, který tu sedí vyložen mezi množstvím párů řeckých bot, zaměstnávaje celou rodinu.

Andreas ji obhlédne. Stará paní sedí na verpánku, sama tmavější než Cha lis, usměje se dvěma řadami perlivých zubů a pokývne hlavou. A jediná dcera Charuala, no si uvázala šátek jako Řekyně, zvedne své těžké a krásné oči na Andrease, přeměří si jej od hlavy k patě, odjakživa se jí líbil. Víčka se Zvednou, posmutnělé oči se rozzářily a spočinuly na mladém muži.

Chalís jako by měl radar. Okamžitě sleduje, co Charuala dělá a jak se tváří.

Podle jeho rodového zvyku, každý její krok, každé její ohlédnutí, to všechno je věc patriarchy rodu.

„Už ti to jede, Andreasi.“

Přijel autobus s malými dveřmi a řidičem s placatou čepici.

V autobuse sedělo několik cestujících a jedna vesničanka s magnetofonem, který řval, jako by svolával nejméně půlku náměstí.

„Vypni to, neslyším motor,“ zavelel řidič.

„Je to moje, ne?“ odpověděla drze dívka a smála se na celé kolo.

„Buď to vypneš, a nebo vystoupíš.“ Řidič je rozhodnut, že doveze těch pár cestujících v pořádku až na místo. „Stejně budu vystupovat!“ vykřikuje dívka, a než to stačila dopovědět, vyskočila ze dveří i s magnetofonem puštěným naplno.

„Čert na zemi,“ odplivne si řidič, ale teď to vlastně vůbec nic neznamená.

Autobus zamířil na svou cestu. Není to zrovna nejpříjemnější putování. Ale každý ostrovan, který se dotkl svého městečka nebo vesničky rukou, se už nikdy na složitost cesty nezeptá. Levkara se stala druhým domovem pro Andreasovy rodiče, když museli opustit Famagustu.

A i když není n moře, ani mnoho zeleně nemá, přece jenom nebyla volba náhodná.

Matka Ella uměla odjakživa výborně šít i vyšívat. Otec s tím nechtěl mít nejdříve nic společného, ale celá matčina rodina tohle řemeslo uměla. Otec je spíš k železu a nebo k auťákům. Tady se doučil dělat se dřevem. Každé šikovné ruky je potřeba v téhle malé vesničce docela blízko u nebe, kde to všechno Andreas už od své první cesty domu tak dobře zná.

Jeho zná celá vesnice, jenom několik nových rodin se přistěhovalo, několik mladších odešlo. Zbyli ti nejstarší.

A ti se jako Hefaistové podívají do ohně, a potom nad ohněm drží sice stařeckou, ale nesmírně šikovnou nikou proutky stříbra a spřádají z nich kouzelné obrazy.

Tři týdny a nebo také roky trvá, než šikovná ruka stařeny promění ručně tkané, bavlněné plátno v malý zázrak. Unavení, zmožení a zvědaví návštěvníci Kypru z celého světa chodí mezi úzkými uličkami, nahlížejí do kuchyně i do dílny. Protože jenom veliký obdiv může provázet tohle mistrovské podnikání. Vyšlo z ustaraných a vrásčitých rukou a dostalo se do celého světa.

Mistře Leonardo da Vinci, pokud je ještě vůbec možné obdivovat víc, vaše dílo a také váš bystrozrak, pokud je to jen trochu obyčejnému smrtelníku dovoleno, potom vězte: měl jste pravdu, když jste při své vzácné návštěvě, kdy jste se procházel těmito uličkami naší vesnice, abyste se poohlédl po tom, co zde kdo na ostrově umí, ocenil ta jednotlivá umělecká díla.

Krajka pro oltář milánské katedrály, pořízená roku 1481, je skvost.

Nikdo jiný a nikde jinde by ji nikdo tak krásně nevyšil. A hlavně, vždycky by to byla jenom výšivka. Technika. Techniku výšivky umí už dnes mnoho lidí na světě. Ale srdce, které do výšivky vložila ruka vyšívačky z městečka Levkary. usazeného mezi kamením a hlínou, to je jenom jedno.

Z toho vyplývá, že mezi mnoha skvělými vlastnostmi, pane Leonardo da Vinci, které jsou všeobecně známé a které vám připisují, je tu ještě jedna vlastnost nad jiné ceněná, a jak ukazuje historie, vlastně takřka nepostřehnutelná.

Chápal jste srdce a duši Jevkarské výšivkářky. V tom je vnuknutí nebeské; protože výšivku dělá prabába a bába až po vnučku.

Andreas usnul už po prvních kilometrech cesty. Bylo to zcela logické, protože zesláblé tělo, horkost a také napětí, které potom tak náhle pominulo, si vynutilo odpočinek. To, co nikdy nedokázal při cestě s hlídkou ani jako malý kluk, to ho teď přepadlo na cestě domů, na cestě plné dychtivosti, kdy se nemohl dočkat setkání s rodiči.

Když vyskočil z autobusu, měl tělo celé rozlámané a košili i kalhoty přilepené k tělu.

Rozhlédl se okolo sebe.

Vesnička byla jako mrtvá. Vzduch, že bys ho mohl krájet, několik nových bílých domků jako kulisy divadla stálo jako kamenné bílé hroby.

Změnilo se tu něco? A může se tu něco změnit?

Čekal někdo ve vesnici, že se tu něco změní? Pohne se svět. Ale to všechno samozřejmé bylo jenom zdání. Nikde ani živáčka, a přece každý domeček má svůj osud.

Ten starý z červených cihel a ten nový, bílý, ten je ještě zajímavější. Stavějí si ho ti, kdo našli v Levkafe domov. Upoutaný oslík nepříčetně naříká. Potom přeběhne několik kluků, zvednou prach, pokřikuji na sebe.

Andreas se blíží k baráčku. Pojednou jím projede zvláštní, nepopsatelné vzrušeni.

Hlavu i tělo polila horkost, je to jenom touha, anebo je v tom tušení?

Nikdo nikde. Jako by se zastavil život.

Nikdo jej neviděl, nikdo ani ze sousedů, které nepoznal, nepohnul tváří. Otevřel branku, jde po rozpáleném chodníčku.

Nedýchatelné dusno.

Tiše mu vyšla vstříc matka.

„Andreasi?“ vykřikla. Měla oči začervenalé, na první pohled bylo jasné, že je přepadlá, nikdy nebyla silná, ale takhle jako by se Andreasovi ztrácela před očima.

Sepnula ruce a potom si je přitiskla na své hluboké a vyplakané oči. Andreas zůstal stát. Ničemu neporozuměl ve vteřině doteku s domovem, ale pochopil, že se tu stalo něco vážného. Nebyl schopen se okamžitě vzpamatovat, přitiskl matku, která se mu takřka zhroutila, do náruče.

„Otec,“ řekl tiše.

V tu chvíli proti němu vykročili dva sousedé, které znal, se kterými se viděl tehdy, když utíkali se Steliem z Famagusty. Byli to otcovi staří známí, pracovali spolu, scházeli se a matka se často zlobila, že nedají s politikou pokoj.

„Andreasi!“ řekl jeden z nich a zaťal bezmocně pěst.

„Žije?“ zeptal se Andreas.

Druhý z mužů, který mu vyšel vstříc, pokývl hlavou.

„Přišel jsi včas.“

Andreas udělal několik prudkých kroků a vrhl se k otcovu nízkému lůžku a padl na kolena, jako by jej někdo podťal.

„Otče! Otče!“ vykřikl.

„Potichu, Andreasi,“ tišili jej společnými hlasy.

Andreas přitiskl tvář k otcově ruce.

„Co se stalo?“

Otáčel se, těkal očima od jednoho ke druhému i k matce.

„Pomstíme ho, Andreasi!“ řekl rozhodně jeden z mužů, kteří stáli u otcova lůžka.

„Pomstíme!“ přikývl druhý, který přišel Andreasovi vstříc. Otec zvedl šedivá víčka, pohlédl na Androasovu tvář a chtěl promluvit. Jako by tiše zašeptal příliv, jako by se vánek pokusil o utišení bolesti.

Šlo to velmi těžko.

„Synku.“

Jeho oči stály na jednom místě, tvář popelavě šedivá, bylo jasné, že z ní ustupuje život.

Pokývl hlavou, spokojeně se na něj zadíval a potom zůstala hlava na jediném místě a oči otevřené.

„Přišel jsi ještě včas, Andreasi!“

Potvrdil muž, který stál po pravé straně lůžka. „Doktor tu byl, ale už odešel.“

Andreas se dívá okolo sebe, horkost, kterou pociťoval, i neklid, který se ho zmocňoval při prvním kroku, se teď proměnily v ohnivou lázeň. Jako by ho někdo vhodil do horkého kotle. Spaloval ho jeho horký dech i bolest. Byl zmaten a ničemu nerozuměl.

Život odešel ve chvílích, kdy přišel Andreas.

Věž tisíc let starého kostela Svatého kříže, vévodící vesničce, se ani nad touhle nespravedlností nepohnula. Ale i když ne tak vysoko, stejně hrdě se vypnulo několik rukou u lůžka Andreasova otce, to na znamení pomsty, kterou otcovi spolubojovníci přísahali.

„Když jsme se vraceli z jedné ze schůzek, někdo po nás několikrát vystřelil. Právě tím směrem, odkud je vidět věž Svatého kříže,“ ztěžka vysvětloval starý muž.

„Bylo to den po tom, kdy v rozhlase hlásili, že je Andreas na svobodě a že požadavku únosců nikdo nevyhověl.“

Všechno, co se do téhle chvíle mohl Andreas dozvědět. Druhý muž, který na chvíli odešel, se teď vrátil a přivedl ještě několik starších lidí.

„Andreasi,“ řekl velice měkkým a vlídným hlasem. „Andreasi, ty žiješ, nespravedlnost musíš pomstít! Dokud bude jediný nepřítel na ostrově…“

Přiklonil svou neoholenou tvář se strniskem na bradě k Andreasově rozpálenému obličeji.

„Na tvého otce nikdo z nás nikdy nezapomene,“ řekl klidným a nevzrušivým hlasem a držel za ramena syna, který se přišel rozloučit se svým otcem v posledních chvílích jeho života.

Takhle si Andreas návštěvu domova nepředstavoval. Takhle si nepředstavoval ani rozloučení. A už vůbec nepředpokládal, že by se v téhle tiché a zapomenuté vesničce mohl objevit někdo, kdo by si chtěl vyřizovat svoje účty s Andreasovou rodinou.

„Do poslední chvíle a do posledního dechu musíme bojovat,“ řekl Andreas, plný zoufalství a samoty.

„Trochu si odpočiň, synku,“ konejšila jej matka Ella, s tváři vyhaslou a nepřítomnou.

Znovu to Andreas poznal, znovu uviděl tváří v tvář smrt. A matku, která v nejtěžších chvílích života dokáže myslet na jeho život a také na to, jak s ním naloží.

„Děkuji, maminko.“

Vyšel jí vstříc. Zůstali si dlouho v náručí, nedbajíce na několik lidí, kteří přecházeli okolo lože mrtvého a kteří se s ním přišli rozloučit aspoň pohledem.

„Kolik zmijí je na ostrově?“ zeptal se jeden z mužů.

„Moc, Archipule, moc. Budeme mít co dělat, abychom je všechny vychytali,“ zněla odpověď.

„Ale ustat nesmíme,“ pokračoval starý muž.

Rozhovor, jakkoliv se zdálo, že je jenom prodloužením debaty, kterou mnohokrát vedli za dřevěnými stolky v uličce mezi domky, zněl teď zcela jinak a měl také zcela jinou barvu v ten podvečer.

V tomhle domě, u lůžka tohoto muže, kterého si vyhlédli jako terč, to znělo jako přísaha.

Muž, který první vyřkl výzvu k pomstě, byl rozčilený. Dolní ret jeho velikých, masitých úst se znatelně zatřásl, což byl příznak záchvatu zuřivosti. Zuřivosti celkem pochopitelné, protože Andreasova tátu měli všichni rádi.

Andreas se podíval oknem ven.

Stmívalo se.

Andreas svými mohutnými rameny zakryl malé okno. Bolest i zuřivost ho tížily, věděl, že touha po pomstě a po odplatě přišla rychleji, než si uvědomoval.

Tma předháněla měsíc, který jako by se chtěl rychle schovat kdesi za vrcholem vesnice nebo ve věži kostela. Umřel rychle v západu a od východu jako by zavanul měkký vánek. Andreas ho zachytil do chřípí, pozoroval tmavorudé nebe, rozprostírající se za černým křížem. Měl mrtvolnou barvu. Dnes mu připadalo, že všechno má mrtvolnou podobu.

Nemohl už ani chvilku zůstat ve světnici. Dusno ho zachytilo u krku, myslel si, že ho zabije.

Vyšel ven. Cesta byla prázdná, ohlédl se ve zlostném stesku za sebe.

Teď přitiskl pravou ruku k boku, kde se mu houpala pistole v pouzdře, zařezávající se mu do rozpálené kůže. V několika oknech zablikala světla, ale neměla ani sílu světlušek.

Nad vesnici se vrátilo dusné teplo, těžko dýchatelné a nepříjemné.

Nevšímal si ničeho, připadal si v uličkách vesnice jako toulavý pes.

Bloumal bez cíle, nohy ho vedly za silnějším zvukem, který doléhal k jeho uším. V tom podvečeru mrtvolného ticha byl každý silnější zvuk nápadnější než cokoliv.

Slyšel jeden i druhý hlas, jako by vstupovaly do hádky, a taky skleněné rámusení. To zřejmě sousedé popíjejí, protože jun nic jiného nezbývá.

Nevěnoval tomu v první chvíli pozornost, ale přece jenom šel krok za krokem za tím neznámým zvukem. Krok za krokem, ještě před několika vteřinami přemýšlel o svém podivně složitém životě.

Hlas mu uschl v hrdle; tady se přece vždycky našel čas na víno a na písně, a přitom se přijel podívat tváří v tvář smrti člověka, kterého měl nejraději.

Kráčel dál unaveným, rovnoměrným krokem.

V očích blýská zlost a stesk, v hrudi bezmocnost. Aspoň kdyby teď věděl, kde je jeho nepřítel. Aspoň kdyby mohl rychle sáhnout pravou rukou k opasku a ukázat, jak potřebné je to, co se naučil.

Ale bezmocnost a beznaděj jej skličovala ještě víc právě proto, že skutečného nepřítele neznal.

Když došel až k vrcholku vesnice, hlasy už byly mnohem silnější, přeskakovaly z jednoho na druhého a slyšel také, jak praská dřevo.

Zrychlil krok. Potom ho přeměnil v běh.

„Ty zmije!“ zaslechl.

Hádka už byla znatelnější. Zaléhala sem z otevřeného dvora.

V tom Andreas narazil na zavalitou, ale malou postavu dědka, který by ho málem porazil. Neoholené tváře, oči měl skleněné, zřejmě už dost vypil, po bradě mu stékaly kapky divokých slin.

„Při hře se poprali. Turecká krev se v něm vzpěnila, v bláznovi, a je to nejlepší soused!“ vykřikoval a dral se k Andreasovi, jako by měl rozsoudit všechny nespravedlnosti ostrova.

Na malém, vyprahlém dvorku bylo všechno rozházené, dřevěné nízké stoličky obrácené vzhůru nohama.

„Prohrál jsi a mně budeš nadávat!“ křičel jeden z mužů.

„Prohrál, ale jak. Nečestně, podle, zákeřně, a to odneseš!“

Druhý muž už udeřil, jeho silná pěst: dopadla do obličeje, na kterém byly k zapamatování jenom brýle.

Střepiny se zasekly do čela a do očí mu začaly stékat čúrky krve. Vypadalo to na první pohled strašně. Jako by chtěl útočník spoluhráče zabít.

Spoluhráč měl ale ještě hodně sil. Zakrýval si tvář rukou, ale bil okolo sebe stejnou silon.

Nakonec srazil útočníka na zem.

„Blázni, blázni, jsou zmámení, očarovaní, jsou to blázni, pomozte jim!“

Dědek, který patřil zřejmě k jednomu z nich, teď běhal po dvoře jako nepříčetný a zatáhl Andrease k téhle podivné večerní události.

Jeden z útočníků uviděl Andrease, a tak si uvědomil, že má zřejmě poslední příležitost k odplatě. Vyskočil s tváři už tak zohavenou podlitinami a zuřivostí, spojil v křeči obě ruce a udeřil jimi přes zápěstí spoluhráči lak, až mu zcela ochromil pravou ruku.

„To máš za ty zmije, Turku, to máš za tohle všechno vyčítání!“

Prudce a krátce oddychovali oba muži, byli zřejmě značně vyčerpáni nejenom zápasem, ale také nadávkami.

Andreas, který to všechno pozoroval prozatím bez hnutí, si posunul pouzdro pistole až docela na záda a potom se mezi ně vrhl jako kočka, s neuvěřitelnou silou.

V tom jeho výpadu bylo všechno. Zoufalost, zklamání, bolest nad ztrátou otce i všechno to, co ho potkalo.

Jeho zásah se podobal blesku.

„Skončete to!“ zařval ostrým hlasem.

„Copak má taková pomsta smysl, blázní!“ pokračoval stejně hlasitě.

Chytil jednoho z nich, přitáhl si jej takovou silou, že mu rozpáral rukáv až k hrudníku, jako by rychle stahoval plandavou vlajku na námořním stožáru.

Přitiskl i druhého bijce k sobě.

„Co to má za cenu? Jste lidé anebo blázni?“

Hlas burácel jako hrom nad vesnicí, leden z nich se otočil k Andreasovi a potom mu spadla hlava na jeho rameno, zřejmě byl unaven vínem i bojem.

„A té zbytečné krve! Aby vás čert spral!“

Jeden z útočníků, asi ten slabší, se už neudržel na nohou a pomalu podklesával Andreasovi v rukou.

Ten se na něj podíval, potom se podíval také do tváře jeho protivníka a zavelel:

„Seber ho a pomoz mu!“

Otočník na něho tupě zíral.

„Myslím, že jsem to řekl jasně.“

„Ale vždyť je přece ještě při vědomí a při síle!“ vykřikoval trhaně a na jeho zraněném čele se perlily veliké kapky potu.

„To je rozkaz, slyšíš!“

Andreas zřejmě ztvrdl právě při pohledu na tenhle zápas, o jehož nesmyslnosti nebylo pochyb.

„A už ho nech na pokojil“ řekl potom zcela mírně.

„Přinesl jsem vodu!“ ozval se starý muž.

Muž, kterému měl jeho spoluhráč pomáhat a který byl zřejmě Turek, se teď náhle vzepřel, jako by ožil a začal nepříčetně křičet.

„Tak mne zab! Tak mne zab, když chceš. Zab Turka, jsi kamarád, tak mne zab!“

Stařec přinesl kus plátna namočeného ve vodě a otíral jím rány, které hráč dostal.

Turek vydechoval, sténal a při každém doteku křehké starcovy ruky se zachvěl. Už během zápasu na něj zaútočila horečka.

„Nepořádek trpět nesmíme!“ řekl Andreas a usadil se teď na jednu z malých dřevěných židlí, které ještě držely pohromadě.

Stařec pokýval hlavou.

„A taky bych se chtěl konečně dozvědět, co se tady vlastně semlelo a proč to stálo tolik krve.“

Chtěl si natáhnout unavené nohy, a až se lekl, když šlápl do střepin rozbitých skleniček, na místě, kde před hádkou stál stůl.

Starci, jak se zdá, záleželo nejvíce na tom, aby se spor brzy skončil, aby bylo všechno v pořádku.

Přisedl k Andreasovi.

„To máte tak. Každý proud se někdy rozlije a člověku je těžko předpovídat, který ten proucí je lepší, a který ne, který to myslí opravdu a který ne…“

Andreas ho pozoruje.

„Poslouchejte, starý, nevoďte mě za nos a pěkně k věci. Dva dospělí chlapi se tady utlučou k smrti na vašem dvoře a vy mi tady budete vykládat o proudu a o tom, jak se někdy rozlije z koryta.“

Neměl náladu na dlouhé debaty. Sáhl znovu po pistoli, kterou používal jenom v krajním případě, ale jak se zdá, na starce to zapůsobilo.

Dotkl se svou rukou jeho ruky, která otáčela pouzdrem zbraně, a řekl prosebně:

„To ne, takhle ne. Já tě znám synku, ty jsi Andreas, já tě znám. A taky znám tvoji bolest, kdo by ji ve vesnici neznal a nevěděl o ní. Ty jsi jistě spravedlivý a dobrý synek, jako byl tvůj otec.“

Stařec se rozhodl, jak se zdá, rozumovat, to Andrease spíše znervózňovalo, než uklidnilo.

„To je dobře, že ho znáš a žes ho měl rád, ale mne by zajímalo docela něco jiného. Už jsem to řekl.“

Naléhal.

Potom se podíval na dva soupeřící muže, kteří definitivně skončili svůj zápas, protože teď podpíral jeden druhého. Ale byli to lidé, kteří nebyli zvyklí, aby zabíjeli bratr bratra, třeba jenom pro to, že jim to někdo poradil nebo že jim zaplatil. A s tím se setkával Andreas nejčastěji. Zachváceni zvířecím zápasem, ale taky strachem o život, si zasazovali slepě rány a působili si jenom bolest, znetvořovali se a málem by zabil člověk člověka.

Na tomhle plácku dvora to všechno vypadalo takřka směšně proti tomu, co musel Andreas vidět. A ještě směšněji teď, když tady ty dvě hromádky masa a kostí, kterým ještě pomohl, sedí vedle sebe a pokládají zřejmě zápas za skončený.

„Tak co, jak to bylo?“

„On začal.“

„Proč já. Proč ne ty?“

„Takhle se nic nedozvím a spravedlnost musí být,“ zavelel Andreas a ujal se role soudcovské i rozhodčí.

„Oba vydělávají na domek, oba si na něj půjčili, oba musejí těžce splácet,“ vysvětloval stařec.

Andreas to začal chápat.

„Jenomže někdy hovoří každý jinou řečí!“

„Najednou to vadí!“ řekl šeptem jeden z nich. Síly ho opustily.

„Nikdy to těmhle dvěma nevadilo, protože měli dílnu vedle sebe a pomáhali si, jak se dalo.“

Andreasovi svítalo.

Řek a Turek, kteří chtějí žít vedle sebe a chtějí pracoval, se shodnou na tomhle plácku, když se mezi ně nikdo nestaví, když je nepodplácejí a když z nich nechtějí udělat zmiji. A nesmí také ze sebe tu zmiji nechat udělat.

„Kvůli výdělku?“ zeptal se Andreas.

„Výčitky, výčitky to byly,“ vzchopila se teď ta druhá z trosek.

Tak to bylo tam, kudy prchal, kudy projížděl Andreas, kdy se lidé rozbíhali polekáni střelbou, která je nesmyslně kosila. A tak se rozdělili tím nejnesmyslnějším dělítkem. Mravním zmrzačením, které si nezpůsobili sami, ale často je způsobili lidi, kteří ani dost dobře nevěděli, komu tenhle ostrov patří.

„A oba přece umějí dobře dělat. Jsou to machři,“ vysvětloval stařec.

„Kdybych nebyl už tak starý, určitě bych si je přál oba za syny, protože mi Bůh nedopřál, abych sám syny měl.“

Andreas viděl starcovo zoufalství, se kterým vypověděl všechno, co jej tížilo.

„Pomáhám jim oběma. Jak se dá a jak to stihnu. Netušíš, synku, co je to, když nemáš na světě nikoho, komu bys mohl pomáhat a o koho by ses mohl starat, je to život bez života.“

Andreas si všiml starce blíže, viděl mu do tváře, která se mu zdála na první pohled odporná a odpuzující, ale když se s nim seznámil blíže, když jej poznal, vyslechl všechnu jeho bolest i tíhu, kterou nesl na ramenou, v mnohém jej pochopil.

Zdálo se mu, jako by v jeho stesku slyšel stesk i na ději, zoufalství i víru všech starých lidí na ostrově. Stařec, dobrodušný člověk, poučen životem ve vesnici, poučen osudem svým, byl zřejmě zaskočen nenadálou a prudkou hádkou, která přeskočila v bitku.

Jak rychle zmlkla ta hádka! Jak rychle ustoupil boj! Nad vesnicí bylo nebe velmi nízko, jako by se sklánělo nad několikerým utrpením a životy mužů. Ladilo svou barvou smutnému tónu večera v Levkaře.

Andreas sahal po skleničce, kterou mu nabídl stařec, a napil se vína, jako by se chtěl osvěžit vodou. Potom ji podal ještě těm dvěma.

Zakývali takřka současně hlavami na znamení odmítnutí.

„Mají oba dost,“ řekl stařec, který jak se zdá, byl ze všech nejvíc při životě.

„Připijme si!“ navrhl Andreasovi.

„Otec před chvílí zemřel,“ odpověděl Andreas.

Starý muž se pokřižoval, potom klekl na kolena neuvěřitelně hbitě. Jako by jej podsekla kosa.

„Nemáš cigaretu?“ zažadonil po chvíli stařec. Andreas, který sám nekouřil, ale cigarety měl vždycky u sebe, mu vysypal do jeho rozpraskané a vrásčité dlaně celou svou zásobu.

„To je moc a takové panské,“ pokýval spokojeně hlavou stařec. „Víš, jak se mu to stalo?“ S účastí, která teď byla ještě nadnesenější než před tím, vyzvídal.

„Něčí kulka. Však se dozvím!“ řekl naprosto kategoricky a podíval se přitom do šedivých tváří těch dvou, k smrti vyčerpaných sporem. Jejich výraz byl holý, jako vyschlá, šedivá pole.

Potom sáhl pro pistoli a rychlým pohybem vystřelil nad korunu fíkovníku.

Rána třeskla a později se rozezněla do mohutného varování. Andreas se za zcela nesmyslně vystřelenou střelou díval. Mířila někam k obloze.

„Za otce!“ pochopil stařec a řekl to nahlas.

Oba muži sledovali Andrease vyděšeně, ničemu nerozuměli, a ani se o to příliš nesnažili.

Stařec odešel do světnice, a když se vrátil na dvůr, nesl v každé ruce láhev vína.

Poohlédl se na ty dva, potom se uklonil před Andreasem a nepřirozeně silným hlasem řekl:

„Přijdeme se poklonil mrtvému!“

Mužům prožívajícím hádku a všechny události tohoto večera se to zdálo poněkud zvláštní a dost překvapující. Neřekli ani slovo.

V. BOJ

Pár kroků, které je měly zavést před tvář mrtvého, je zároveň probudily k životu.

Aniž by jim to kdokoliv z mužů přikázal, ožili.

„Začalo to vlastně pro nic za nic,“ musel se vyzpovídat ten, co jak se zdálo, měl života víc.

„Dohadovali jsme se o tom, čí víno má lepši barvu, i když na ostrově je jenom dobré víno.“

Zastavili se na chvilku.

„Jo. A najednou se začali rvát,“ řekl dědek.

„Tedy, nevím, jestli to bylo najednou, ale jeden uklouzl, zdálo se mně, že ho chce ten druhý, tenhle Turek, povalit. A taky jo. Klekl mu na prsa a škrtil ho oběma rukama, jako by ho chtěl zabít.“

„Taky jsem chtěl.“

„Tak vidíš,“ řekl spokojeně děda.

„Já zase vytáhnul nůž, abych se od něj odříz, a nože se musí bát, to já vím, že se musí nože bát.“

„Všichni jsme pili.“

Děda už byl spokojený, že zůstane u hovoru, že se už nebudou ani prát, ani škrtit.

„Co mě měl ksakru co škrtit, není to jeho věc,“ řekl ten druhý.

„Takhle se zabíjet, to je přece holý nesmysl,“ dědek by sám na oba nestačil, ale tenhle večer jako by mu přidal sil a pověřil ho, aby tenhle spor rozsoudil.

„Já ho stejně zabiju,“ pronesl pojednou Řek.

„Na to musejí být dva,“ odpověděl Turek.

„Zabiju. Namouduši.“

„To si pěkně pomůžeš. Co tím vyřešíš?“ potichu se přidal Andreas.

„Už jsem řek.“

„Já to myslím doopravdy, nemá to cenu,“ začal se zlobit dědek.

„Nemám chuť poslouchat ani tebe, ani nikoho, jednoduše ho zabiju.“

Andrease to teď už rozčililo. Postavil se mezi ně, chytil Řeka u krku, až vykřikl.

„A komu to prospěje? A kvůli čemu to děláš? A co si tím pomůžeš?“

„Nic,“ řekl muž.

„Jenže ty samozřejmě musíš. Ty musíš ukázat, kdo jsi. A kdo vlastně jsi, když nemáš nic jiného na starosti než ukázat, že chceš zabít člověka, který s tebou pracuje a žije? No, řekni! Jen proto, že to je Turek?“

Neodpověděl.

„Ještě že neumějí mrtví poslouchat!“ mudroval dědek. „Co by si o vás pomyslel! Tady se bijete jako kluci. Co to má asi za cenu, jenom mně řekněte, co vás napadlo. Ten mrtvej by se vám musel vysmát, kdyby vás slyšel.“

Otočil se na Andrease.

„Tátu nech na pokoji.“ Slina se lepila na patro vyprahlých úst.

Tempo, jímž docházeli k domku Andreasova otce, který už neslyšel nic z téhle hádky, ani neviděl tu zvláštní společnost, která se dala dohromady za poněkud zvláštních okolností, vlastně proto, že se chtěl Andreas jít na chviličku projít mezi uličkami.

Tempo, kterým šel Andreas a ti tři, se očividně zpomalovalo. Teď už vlastně podepíral jeden druhého. Ale naštěstí byli u konce cesty.

Andreas se ještě rozhlédl kolem sebe, podíval se na tmavou, mrtvolnou oblohu, otřel si chladné, zpocené čelo, pronikala jím zřejmě horečka z těch nenadálých zážitků, které přicházely tak divoce za sebou.

Šel poněkud nejistě, ale nikdo z nich to na něm nepozoroval. Teď přišli k užšímu chodníčku a Andreas pokynul, aby se zařadili jeden za druhého, to proto, aby přišli k mrtvému ve stejné tichosti, v jaké on sám odpočívá.

Na první místo se postavil Turek a za ním jeho odpůrce – ti dva, co si umanuli, že se za každou cenu zabijí; děda obíhal okolo nich.

Při prvním vykročení proletěla hvízdavá kulka a zaryla se do Turkových zad.

Všichni padli na zem jako blesk.

Rána zasáhla Turka zřejmě s neuvěřitelnou přesností.

Krev vytékala z místa mezi lopatkami.

Rychle se zakutáleli do rohu zahrady. Stařec zůstal ležet a nepravidelně oddychovali strachem.

Druhý muž, který vlastně Turka následoval, se teď dotýkal rameny Andrease, který rovněž, jakoby přibitý rameny, ležel na prsou.

„Za mnou.“ zavelel tomu druhému muži, který mezi tím vytáhl nůž, a rozběhl se směrem, odkud vyšla rána.

V tichém a tmavém podvečeru mohli ten směr lehce určit. Kulka vyletěla od vrcholku kopce, ze kterého se tak vraceli, a s jistotou patřila Andreasovi.

Jenom tím, že si spletla v té tmě muže, skolila Turka, který byl obrysem svého těla dobrým terčem právě v té chvíli, kdy nakročil, aby se dostal na schůdek a poklonil se mrtvému.

Už krok nedokončil.

„Tudy,“ máchl obloukem rukou Andreas. Držel pistoli, následován druhým mužem, běželi směrem k vrcholku vesnice, tam, kde se do tmy tyčila věž Svatého kříže.

„To je on, to je zase on,“ sykl Andreas a muž, který jej následoval, ničemu nerozuměl.

Otcova mrtvá tvář hnala Andrease nelidskou silou vpřed.

„Dostaneme ho,“ řekl si pro sebe a bylo to naplnění jeho přísahy, ke které ho nikdo nenutil, ale kterou pronesl sám pro sebe ve chvíli, kdy uviděl umírajícího otce a matku.

„To bude jeden z nich.“

Muž, který jej následoval, ničemu nerozuměl, jenom si uvědomoval, že tuhle noc už v klidu ani nepospí, ani nedopije víno.

Dlaní si přidržoval druhou ruku, plnou pálivé bolesti, ale jinak nepřestával sledovat Andrease.

Ten se neohlížel. Nepociťoval v téhle chvíli únavu. Chvílemi vyběhl po horké rozpálené cestě, chvílemi se přitiskl k starému domku po cestě, která vede ke Svatému kříži.

Kulka však může přiletět každou vteřinu a z kteréhokoli směru.

Stejně nečekaně a stejně zákeřně, jako tam přede dveřmi do otcova domu, kam namířila hlaveň, ale spustila o několik vteřin dříve, než měla. Oběť, kterou si vyhlédla, byla teď nikoli v obraně, ale v útoku.

Jenomže je noc, kterýkoliv stín a kterýkoliv otvor v domku anebo v uličce, se může proměnit ve střílnu. Kterékoliv malé a nepostřehnutelné zaváhání může být dobrou pobídkou pro zákeřného střelce, který si vzal na mušku nejdříve otce a teď zase Andrease.

Muž, který se plížil vedle Andrease, dýchal čím dál s většími obtížemi, nohy těžkly.

Zraněni a krvácení otupuje.

Poslouchali několik vteřin vlastní dech a taky ozvěnu noci. Není to trochu šílené, takhle nazdařbůh se dát do pronásledování někoho, o němž nevěděli, kde je a odkud sleduje hlaveň jeho pušky jako bezpečný cíl dva muže.

Tma byla příliš záludná, ale vrah by si zřejmě nedovolil vystřelit, protože by musel jinak střílet po každém kusu kamene, po každém stínu, který se objeví a zase zmizí, podle toho, jak si s ním pohrává měsíc.

Usilovně se tečí snažili, aby se zorientovali, kudy bude nejlépe pokračovat ve stíhání.

Rána, která vyšla, měla zřejmě jistotu terče. Vyjde znovu. Na koho má namířeno?

Andreas se díval směrem ke kostelu a byl posedlý myšlenkou, že musí být střelec tam a nebo někde blízko.

Právě z návrší, od kostelíka Svatého kříže; byl nejlepší přehled přes všechny cesty a uličky, které se člověku před očima sbíhaly jako ha mapě.

Ale ve dne.

Teď už si pomalu přišla do vesnice horká noc a pohrávala si s dvěma muži, kteří se rozhodli pomstít nespravedlivou smrt.

A to je v téhle osudové chvíli také jediné, co spojuje Andrease a jeho neznámého, který leží po jeho boku.

Andreas má před očima otcovu tvář. V té neklidné hodině, kdy z ní ustoupil život a smířila se se smrtí, v té neklidné hodině, kdy mu nepřítel přisoudil stejný konec, má teď ještě možnost, aby rozhodl jinak.

Andreas si to zcela jasně uvědomuje. Ten, co jej věrně následuje, rozhodně ne. Ten viděl jenom velikou nespravedlnost, kdy neznámý střelec skolil krok před ním člověka, s kterým žil, pral se do krve a pobýval na ostrově.

Tak jednoduché to bylo, tak jednoduché, a složité zároveň, jako když člověk bojuje o svůj život.

„Co budeme dělat?“ zeptal se muž.

„Musíme dál,“ řekl Andreas.

„Dál, to jo, ale kam?“ Nerozuměl mu.

„Ukážu ti, ještě několik kroků a potom budeme číhat. Tady odněkud musela střela vyjít.“

„To je možné.“

„Tak vidíš.“

„A co když neuvidíme střelce?“

„Střelu musí vyslat člověk. A toho my musíme dnes v noci dostat, rozumíš?“

„Rozumím.“

Za každým stromem, a za každou zídkou může být nepřítel.

Ale samozřejmě, pokud bude chtít zaútočit, musí si vyhlédnout další oběť. A o ní právě, v téhle vteřině, ani nemusí vědět.

Andreas si uvědomil, že jejich domek a ještě několik dalších, kde planou světla jako malé světlušky přivolávající život, že právě to je signál přivolávající smrt.

Postoupili opět o několik metrů mezi cihlovou chodbičkou, směřující pod kostel.

Opravdu.

Odtud dolů mezi domky, které tu byly přilepeny těsně u sebe, a na sebe, byl nejlepší rozhled. Dokonce i teď, v hluboké noci, se jim zdálo, že obhlédnou všechen život, který je tady možné tušil.

Cikády se daly do koncertu. Byly stále vlezlejší a stále ostřejší s přibývajícím tichem.

Mužům se nechtělo mluvit. Jenom se pozorovali unavenýma očima, soustředěnýma úpěnlivě na každou změnu v okolí.

Muž si přejel rukou po zátylku, a pak si masíroval bolavé a ztuhlé svaly. Úkosem sledoval Andrease. Věděl, že v něm má jistotu. Pohnuli se opět o několik metrů a pozorovali okolí. To, co je velmi zneklidňovalo v čekáni, byl klid, a ani náznak jakéhokoli pohybu dole mezi uličkami a mezi chalupami. Stále stejně zažloutlé praménky světla, stále stejně těžce dýchatelný vzduch, stále stejně řvoucí cikády a stále stejně silná touha po pomstě.

Andreas se teď zvedl a už se sunul, s rukou připlavenou na pistoli, nejpříhodnějším směrem k výklenku pod kostelíkem. Rád by se do výklenku dostal.

Když udělal první krok, prudce se zarazil, protože viděl, jak se kdesi dole vedle domku osvětluje prostor před vchodem silnějším světlem, než jakého si všiml, když odcházel.

Zřejmě se někdo chystal vykročit ven.

Pozoroval každou změnu a ukázal hlavou, aby tak učinil i jeho nezvaný průvodce. Slyšeli hlasy. Ale nervozita, bičovaná ještě křikem cikád, znemožňovala bleskovou orientaci. Nikdo nevyšel, ale nějaké tlumené zvuky přece jenom bylo slyšet až sem.

V tu chvíli se dotkl rukou jeho ramene muž a hlavou ukázal na prodlužující se stín právě v tom prostoru, kam se snažili přesunout.

Andreas pochopil.

Střelec, kterého kryla noc, teď znovu pocítil, že nadešla chvíle jeho lovu. Ožil terč. Blízkost domku, ke kterému už jednou vypálil, byla neklamnou orientaci.

Andreas se nemýlil. Musel to být on.

Sledovali prodlužující se stín.

Stín zkameněl, ale snad především proto, že se život v měkkém a slabém světle dole ve vesničce poněkud zastavil.

Ve chvilce, kdy začalo světlo protínat několik stínů, pohnul se i stín neznámého střelce právě ve výklenku pod věží.

Andreas to už přesně věděl, věděl to i muž, který jej doprovázel a který ten stín první uviděl v mihotavém záblesku.

Tentokrát pokývl hlavou Andreas.

Stín bezpečně konturoval pušku a člověka, i když v téhle chvíli nebylo jasné, zda jde o jednoho či více lidí. Na malém prostranství pod věžičkou Svatého kříže mohla být připravena celá bojůvka.

Věděl, že to, co bude v téhle chvíli rozhodující, jsou dvě věci. Jednak nedat ani dechem najevo známku jakéhokoliv života a jednak sledovat velmi usilovně změny dole. Vraha, který má zřejmě přesně vyhlídnuté své oběti, kryje možná ještě další skupina lidí.

Útočník nebo útočníci se nepolekali ničeho, znali bezpečně klidnou tvář vesničky.

Každé pohnutí, každý chybný krok teď znamená jenom jediné: smrt.

Andreas tohle už přece zná, i když poněkud jinak. Přesněji řečeno, on byl na tom jinak. Ale také ho cosi vystrčilo ze sna do tmy a ze tmy rovnou jako terč smrti. Tohle tedy zná. Za sebou nechal tenkrát vůni moře a města: byl obklopen jenom protivníky.

Teď si přivolal vzpomínky, ale s jistou rezignaci. Ve snách byla skutečnost silnější a bezprostřednější než v bdění.

Všechno se odehrává beze slov, všechno je řízeno nevypočitatelností zákona, který se jeví přirozený, ale pouze v té zvláštní situaci – ve snu.

Tenkrát se nepamatoval, kam ho vrhl zlý sen, nevěděl ani, kde je a kde se ocitl a jak se tam dostal, přepadla jej nemohoucnost vlastní paměti. Snažil se ji přivolat, donutit k nápovědi. Nic. Klamal sám sebe, ležel a jenom uvažoval, jak se probudil.

Tady je ta situace poněkud jiná.

Krok, pohyb, chyba. Buď naděje života, a nebo naděje smrti, ještě taky trochu víc. Naděje pomsty.

„Pst!“ nemohl to už vydržet muž.

Andreas mu pohybem hlavy naznačil, že začala válka nervů: ten, kdo ji nevydrží, bude ležet obličejem k zemi jako jeho soused.

Pochopil. Ani nemukl. Andreas využil všechno, co znal a co se naučil v takových mezních situacích. Bylo lépe řídit se instinktem těla než uvažovat nad tím, jaký pohyb zvolit. Zkoušel si sáhnout nepozorovaně a s bleskovou rychlostí na opasek s pistolí.

Pociťoval, že jej napětí přenáší takřka do beztížného slávu. Dobře přitom věděl – vězí oběma nohama na zemi a těsně za sebou má muže, dotýkajícího se ho rameny, ale beze zbraně.

A zase viděl před sebou oči. S takovou představou se chtěl rozloučit velmi rychle. Stála ho přece už jednou málem život. Tady jsou snad dva nebo Iři nepřátelé. Tady jsou nepřátelské oči, které čekají jenom na vhodný okamžik, kdy ukončí jeho život.

Všechno kolem dvou mužů bylo nehybné. A zdálo se, jako by z tohoto konce světa odešel život. Neodešel, protože slyší z dáli tlumený hlas a pozoruje stíny a občas se připomenou cikády, jako když sekne kosa.

Hvězdy na nebi jsou opět vidět.

V tu chvíli, kdy si chtěl vydechnout, ho uchopí ruce muže a točí mu hlavou směrem, který pozorují.

Stín se kývá a v něm černá silueta. Sleduje ji s napjatou pozorností, jako by se zhoupl celý svět. Je to jasné. Neudělali ani krok. Jsou to zkušení střelci. Jsou to zdejších poměrů znalí lidé.

Hrají na nervy.

Pozoruje hlaveň, která se teď vysunula poněkud drzeji ven. Jenom jako tmavý nepostřehnutelný závoj nad puškou, tak probleskne tmavý stín střelce.

Jejich den se střetl s nocí. Zvolili si ji. Pokýval hlavou na znamení, že rozumí. Přiložil pistoli k oku a pevnou rukou se snažil zamířit tak, aby ve svém zorném poli viděl cíl, který hledal.

V té chvíli, kdy to udělal, se mu cíl ztratil.

Hlaveň pušky ustoupila, jako by ji odvál vítr.

Přitom se nepohnula ani větévka. Bylo stojaté, nedýchatelné dusno.

Horká noc prostupovala každým jeho pohybem, každým jeho pohnutím. Po čele mu stékaly proudy studeného potu.

Horkost a mráz procházely tělem najednou, jako projev nepopsatelného vzrušení.

Tentokrát si zase všiml míhajícího se stínu Andreas.

Posunuli se o několik centimetrů, a to tak, aby se mohli opřít o cihlovou stěnu. Byla rozpálená sluncem, noc jí neubrala na horkosti.

Andreas vdychoval její vůni nasáklou prachem.

Přimhouřil oči a znovu sledoval postavu svého nepřítele. Zavíral oči, víčka jej tížila vyčerpáním a únavou.

Znovu měl před sebou oči otce, jeho moudrou tvář. Jako by jej měla do útoku.

V tu chvíli chtěl vykročit, ale věděl, že by to bylo nerozumné, a i kdyby ho nenašla kulka, určitě by zaplašil vraha natolik, že by dalších pokusů nechal. A to bylo jediné, co si nepřál, co nechtěl.

Tvář otce se objevila znovu. Potřásl hlavou, protože chtěl odehnal obraz očima. Přitom zjistil, že nohy má už tak znavené, jako by vrostl do země, anebo se proměnil v olovo. Únava se stávala nesnesitelnou. Muž otevíral ústa, dýchal krátce a úsečně, také on se těžce vyrovnával s nesnesitelnou únavou a bolestí. Tvář mu popelavě la, bolest byla vysilující.

Podívali se po sobě, beze slov se dotkli očima a bylo v tom pohledu všechno, co vypovídalo o téhle situaci.

Ozvěna byla tak obrovská, že se usadila ve všech uličkách vesnice.

Andreas společně s mužem vyběhli ze svého postavení směrem k útočníkovi, který vrávoral a padal naznak na dlážděné schůdky. Těsně v závěsu za ním se však objevil další stín, onen druhý zlověstný stín provázející útočníka.

Andreas opětoval ránu proti vyšlehlému blesku, který mířil na muže, jenž kryl Andreasův výpad. Tahle výměna končila tichem. Spadlo naráz.

Andreas se zastavil. Chvilku pozoroval okolí. Bylo jasné, že vražedné přepadení skončilo.

První, na co si vzpomněl, byl muž, který ho kryl. Otočil se a nahmatal jeho rozpálené tělo.

Muž ležel na kamenité cestě. Nůž mu vypadl z ruky. Byl to právě muž kryjící jeho útok, který se stal druhým terčem.

Doslal zásah do ramene.

Andreas jej posledními silami, které mu zbyly, podepřel a táhl horečným chvatem dolů k domku.

Vyběhlo několik lidí.

První z nich našli těla dvou útočníků.

Andreasovi se podlamovaly nohy, ale přesto se mu podařilo vléct s sebou zraněného společníka.

Po několika krocích se k nim přidal ještě nějaký další člověk a pomáhal mu.

„Kam, kam s ním?“

„K tomu osvětlenému domu,“ zavelel Andreas.

Neznámý muž jej poslechl bez hlesnutí. Teď už nepodpírali zraněného, ale nesli jej za ruce a nohy k domku.

Když se k němu přiblížili, vyběhl stařec a za ním Andreasova matka.

„Synu, proboha, synu!“

Padla na kolena, polom obhlédla ty, kteří nesli zraněné tělo, a pohladila svýma nešťastnýma rozbolestněnýma očima Andrease, přece jenom šťastná, že je v pořádku.

„Chlapče, tys ho dostal, ty ses pomstil,“ řekl stařec s jasnou střízlivostí, a i když to bylo až komické, sám se chopil znovu nabytou silou raněného a položili si jej na záda právě před vchodem do domku.

„Tak vidíš, a na mne si zamířili. Nevím, co jsem jim udělal, snad jenom to, že žiju, anebo to, že jsem vás měl oba pod střechou.“

Spínal ruce, ale v lakovém tichém odevzdání. Bylo jasné, že po dnešní noci, která se tak mimořádně lišila ode všech klidných nocí v Levkaře, zůstane stařec opět upuštěn.

Muž se snažil ještě vnímat, co se děje kolem, ale oči stály na jednom místě.

Unavená, popelavá tvář ve svitu noci pomalu voskovatěla, ještě se zdálo, že se chce rozloučit s Andreasem, ale bylo to zřejmě už jenom zdání.

Stařec padl na kolena vedle něho a zavřel oči.

Potom začal hořekovat jako malé dítě.

Ti, kteří doprovázeli Andrease a muže, se vraceli zpátky do svých chalup.

„Kdo to byli, ti vrazi, znají je?“ zeptal se Andreas.

Starec se na něj podíval nepřítomným pohledem a zakýval hlavou.

„Právě že znají, synku. Znají. Byl to bratr toho Turka a jeho kamarád. Ti dva bratři se spolu věčně hádali, věčně spolu něco měli a věčně si slibovali pomstu, jako by jim tady bylo zle. Copak se nemohou poměřit? To nestačí, že se hlídají Řekové s Turky, ještě bratr s bratrem. A ti když se znepřátelí, to je ještě horší. Ta první pomsta, to byla smrt tvého otce, a ta druhá, to byla kulka pro bratra, tak je to, synku.“

„Proč jste mi to neřekl hned?“

„Nebyl jsem si jistý. Věř mi, že ne. Ale když zamířil na tebe, jistota byla pevnější než moje duše. Chtěli se pomstit. Jeden z bratří nesouhlasil s tím druhým, protože chtěl žít v pokoji a v míru. A vidíš, nakonec to potkalo oba. Po zločinu musí přijít trest, tak je to psáno, tak je to zařízeno.“

„Co jim otec udělal?“ zeptal se Andreas.

„Chtěl spravedlnost, chtěl žít prací a v sousedském míru, a nebojovat nožem.“

„To je celá jeho vina?“

„Celá, synku. Je to strašné, ale je to tak. Jsou lidé, kteří se dají pro spravedlivý boj upálit a do nespravedlivého je nedostane ani nejvyšší moc.“

„A co střela toho Turka?“

„Zákeřná, pomstychtivá, šílená. A hlavně nespravedlivá, proto se obrátila proti němu a potrestala jej.“

„To já jsem vystřelil,“ vydechl Andreas. „To je správné, když spravedlivý člověk potrestá zločin.“

Byl to tichý, vzrušený rozhovor.

Andreas přiklekl vedle starce a vedle muže; únava jej přibila na trávník.

Sklonil vyčerpanou hlavu, skleslou mezi ramena, nad člověka, jenž byl už vlastně druhým, který za něj nasadil život.

„Sbohem, kamaráde.“ Stařec se po něm podíval.

„Před hodinou se ještě poprali jenom kvůli své hrdosti. Tak vidíš. Tak to vidíš, Jako kdyby tady na ostrově nebylo místa pro všechny.“

Stařec nemohl unést tu nespravedlnost. Hořekoval nad ní, zapomínaje zcela, že si Andreas vyřídil účet, který vyřídit musel.

„A co vy jste jim udělal?“ zeptal se Andreas neznámého, ustaraného a zničeného starce.

„Sám to nevím, ale budu si muset sám odpovědět. Tak už to je. Aspoň na to vesnice nezapomene.“

Starcova hořkost byla hluboká a bolavá. Položil hlavu na hruď mrtvého muže. Andreas vzal starce za ruku a snažil se jej od muže odtáhnout.

„Aspoň se s nimi rozloučíme. Šli jsme se poklonit mrtvému a teď nebudeme stačit mrtvé pohřbívat!“ řekl tiše a suše.

Matka jej sledovala a potom se tiskla k Andreasovi s neznámou, ale pochopitelnou touhou po živém a blízkém člověku.

„Andreasi, řekni, bude už na ostrově klid?“ zeptala se a její neklidná a smutná otázka vyšla až ze dna její duše.

„Bude, maminko.“ Řekl maminko, ačkoliv ji nikdy takhle neoslovil, ale teď věděl, že to je zcela na místě.

„Nemůžeme přece žít jeden bez druhého, tak se to přece nemá. A kdo nás vlastně takhle popuzuje jednoho proti druhému? To je proti všem bohům ostrova.“

Starcovo zoufalství jej přivádělo k těmhle správným otázkám a zcela logickým úvahám. I on musel utéct ze svého, i on se tu usadil a dělal řemeslo, ale i on sám pocítil mnohokrát nesmyslnost dělení ostrova.

„Lidé musí být pospolu,“ vykřikl stařec.

„Pospolu, to jistě, ale s lidmi, dědo, s lidmi.“ Andreas mu dává ruku a druhou rukou jej podepírá, aby mohl stařec vstát a aby se mohl posadit za stůl.

Lidé jsou zde laskaví a srdeční. Ale někdy se zdá, jako by pro ně nebyl nejcennější život, ale vášeň. Po léta v sobě hromadí hněv a nebo velikou lásku, a náhle je posedne ďábel, a to je není možno udržet.

Jsou horkokrevní. Možná že je to právě ten démon v nich, který je rdousí. Bodnou se nožem do ramene nebo do srdce, aby tekla krev, anebo mohou zabít bratra či ženu, a oba při tom milují. Svůj skutek však provedou v domnění, že přestanou být otroky. Usilují v potu tváře, aby překonali tu temnou sílu v sobě.

Ale to jsou veliká muka, a překonat je, to je v životě to nejtěžší.

Noc se urputně zakusovala do kousku země pod oblohou, která šedala svou tíhou na ramena všech.

Bylo jasné, že tento den pro nikoho, kdo přežil několik osudných okamžiků, těch několik zákeřných výstřelů, že tenhle den nemůže skončit.

Všichni počkají, až se probudí nový den, všichni se mu podívají rádi do tváře.

Nikdo z nich se už nevracel k tomu, co se dnes v noci stalo.

Posedali si před prahem domu a čekali na první záblesky úsvitu.

Při Andreasově smrtelné únavě bylo neuvěřitelné, jak se mu nechtělo právě v téhle chvíli zavřít oči.

Když je ve službě a když je na pochůzce, taky se takhle zastaví a počká, až se nad mořem vyhoupne slunce a všechno podél moře zalije světlem. Kolikrát už ve službě počkal na ráno. Kolikrát se nemohl dočkat toho okamžiku, až ho slunce poslechne a vyjde, ono vyjde tak rychle, jako by se zhouplo, a s ním celá země, a hlavně ten malý kousek ostrova.

„Ani si neodpočineš, Andreasi,“ řekla matka, jako to všechny matky říkají svým synům.

„Nebude čas, nebude mnoho času, maminko. Budu se muset vrátit,“ vydechne Andreas a všechno, co téhle noci prožil, se mu teď zdá jako ta jeho neočekávaná probuzení.

„A na spaní nemám ani pomyšlení.“ řekne nahlas.

„Nikdo z nás, nikdo z nás,“ opakuje stařec. Mne si bradu a čelo a oči, hluboce zapadlé a unavené.

„Trest by už mohl končit. Měli bychom ještě žít,“ řekla matka.

„Budeme, to víte, že budeme.“ Pokýval tělem, rozlámaným a nahnutým dopředu.

„Půjdu se rozloučit s mrtvým,“ řekl stařec a potichu zašel do chalupy. Andreas vstal. Sledoval jeho těžké kroky. Vzal matku okolo ramen.

Cikády tichly. Přišlo svítání.

VI. JAK SE VÁM LÍBÍ

Zvonek, který Andreas zaslechl, měl ostrost břitvy. Projel celým jeho unaveným tělem.

Andreas se zastavil stejně prudce, jako zvonek zazvonil. Z kola, které přibrzdilo takřka na jeho zádech, seskočil mladý muž.

„Kamaráde!“ zvolal ten, co se sesypal z kola. Andreas se otočil, stál proti slunci, proto se trochu zašklebil, ale byl šťastný, že vidí přítele.

„Michaelis!“ řekl polohlasně.

„To je dost, že jsi nezapomněl. Vidím, že je z tebe správný ochránce pořádku. Potřebujeme je. Promiň, vlastně bych tady neměl stát s tím kolem.“

Oba se tomu smáli.

„Jak žiješ?“ vystřelil na něj urostlý statný muž, jeho pohyblivost a živost byly nakažlivé.

„Těžce!“ odpověděl smutně Andreas.

„Ale příteli!“ chytil jej Michaelis okolo ramen. Potom se rozkročil na kole a teatrálně spustil.

„Kdož chceš povýšit, však svobodně žít, ač z ruky do úst jen, přec provždy spokojen, pojď ke mně, pojď ke mně, pojď ke mně. Zde zlého nic, krom plískanic, nás neštve, a vichrů v zimě.“

Po chvilce.

„Jestlipak víš, co je to?“

Andreas se zamyslel. „No, asi něco trochu staršího a z divadla, protože bys to jinak neříkal.“

„Inteligence tě neopustila, Andreasi. Přesně tak. Amiens a sbor ze Shakespeara. K vidění zde v léto krásné, bílé budově, kde se dnes, zaplať pánbůh, nehraje, a taky u moře v antickém Curiu, kde se zase hraje, a kam jsi zván, tak co ty na to?“

„Dobře sis vybral,“ odpověděl mu klidně Andreas.

„A ty ne?“

„Jistě, jenom jsem trochu unaven. Měl jsem těžkosti doma. S otcem, zabili mně ho, a taky jsem musel vyřídit nějaké věci ve vesnici.“

Andreas to řekl tak nečekaně a překvapil zřejmě herce, připraveného na nejsložitější situace. Sám teď nevěděl, jak má reagovat.

Sklonil hlavu. Herec taky. Potom se vzpamatoval první.

„Kam se poděla tvá statečnost? Musíš ještě trochu žít, trochu se sebrat, trochu chtít. Jestliže v tomhle příšerném lese žije něco divokého, buď já tomu budu večeří, nebo to k večeři přinesu tobě. Nejsi na tom zdaleka tak zle, jak si myslíš. Drž si zubatou pěkně od těla.“

„To jsem udělali“ pohotově odpověděl Andreas.

„Ale já to takhle nemyslel. To je všechno vinen ten text, nedá mi spát,“ opravil se Michaelis.

„Já jsem to taky takhle pochopil,“ ujistil jej kamarád.

Bylo horko všedního dne, a protože kromě horka na ně doléhal ještě dotěrný zvuk klaksonů projíždějících aut a motorek, dohovořili se, že si přece jenom na chvilku sednou.

Michaelis pokynul svému kamarádovi a usadil jej ve vrátnici pro herce.

Vrátnice to byla malá, studená, províval jí příjemný větřík, v celém mohutném stánku umění nebylo ani živáčka. Kromě jediného vrátného a uklízečky, která namáčela veliké roztřepené koště, vytírala zem a ještě měla čas zahrát si s vrátným kostky.

Byli to ale lidé velmi tiší a společnost herce a seržanta je kupodivu ani nevyrušila. Vzali je na vědomí.

Herec byl rád, že to tak rychle všechno zařídil, a Andreas zase, že se dostal do chladného koutku.

„Tak tady si to nesu.“ Ukázal Andreasovi knížku, která vlastně kromě kola byla jedinou Jeho zátěží. „Abych se ti přiznal, taky zaskakuju.“

Andreas se na něho díval, ale duší jako by byl nepřítomný. Konečně problémy herce v téhle chvíli byly trochu nad jeho momentální dopolední sílu a soustředění.

„Takže když jsme se tak pěkně sešli a skoro nikdo tady není, tak si můžeme něco klidně ozkoušet!“ vytasil se s nápadem Michaelis.

„Co máš na mysli?“ dostalo se mu nechápavé odpovědi.

„To je velmi jednoduché. Tady mi to hod.“ Vystřelil velikým, bílým ukazovákem na text, u kterého bylo napsáno Korin. Andreas si ten text prohlíží a potom polohlasně čte:

„A jakpak se vám zamlouvá ten ovčácký život, pane Prubiku?“ zahlaholí to vrátnicí.

„No vidíš, a jsme domluveni,“ mne si ruce Michaelis. A potom pokračuje.

„Abych ti pravdu řekl, občánku, sám sebou by nebyl zly, ale že je ovčácký, nestojí zanic. Že je osamělý, to se mně líbí, ale že je jako zatlučený, to se mi zajídá. Že při něm užiješ přírody, to není k zahození, ale že to není život ti dvora, je to nuda. Že je to život střídmý, to mi hoví, ale že při něm jíš samé blafy, to se tuze příčí mé útlé konstituci. Máš ty kouska filozofie, ovčáku?“

Michaelis musel šťouchnout do Andrease, který se nad textem zahloubal. Seznal, že ten dialog, vymyšlený před mnoha lety, zase není tak starý, jak by se podle školních učebnic zdálo.

„No tak, Andreasi, no tak mi to hod.“

Andreas se samozřejmě nemohl nejprve vzpamatovat a už vůbec ne tak, jak si představoval Michaelis, ale potom se přece jenom přemohl.

„Jen zrovna tolik, abych věděl, že čím kdo je stonavější, tím je mu hůř, a že kdo nemá peníze na obživu, spokojenou mysl, je ošizen o tři znamenité přátele, že déšť je mokrý a oheň pálivý, že z dobré pastvy jsou tlusté ovce a že tam je hlavně proto, že v noci nesvítí sluníčko a komu se nerozsvítí v hlavě ani příroda, ani učenost, ten si věru může stěžovat na chatrné vychování, nebo je rodák z Hloupětína.“

Herci se ta narážka velmi líbila.

„Tomu říkám přírodní filozof, pitomý od přírody, jářku, ovčáku, byls někdy u dvora?“

Plácne Andrease po ramenou.

„Co bych tam dělal?“ automaticky odpoví Andreas.

„Tak tedy přijdeš do pekla!“ zařve Michaelis, až vrátný, který do této chvíle hrál a přitom klimbal nad kostkami, se probudil a vyletěl ze židle.

„Klidně spěte, otče, my jenom zkoušíme,“ pohotově odpověděl Michaelis.

„Já vím, copak může seržant do pekla? To by tak hrálo.“ Oba se tomu smáli.

Michaelis se zadíval na Andrease s jistou výčitkou i s radostí.

„Přece jsem tě přemluvil.“

Vydechl.

„Jak bych ti mohl odporovat,“ žertuje Andreas, ale už je zřetelně nervózní.

„Podívej se mi do očí. Říká se u nás, že všichni na ostrově máme unavené červené oči, protože nedokážeme být sami. Protože vydržíme až do rána. A nebo, že nás zmůže láska. Je to tak, Andreasi?“

„Nevím. Já jsem dneska spal celou noc, byl jsem unavený jako kočka.“

„Ale zato my jsme oslavovali premiéru a potom jsme seděli pohromadě,“ chlubí se Michaelis.

„Tak je to správné,“ potvrzuje mu Andreas.

„To všechno ta prudkost krve, jenom proto bije moře tak do skalnatých břehů a vinice rostou do výše tisíc metrů,“ přidává s teatrálním postojem Michaelis.

„Je to pravda?“

„Asi je,“ řekne ještě Andreas, ale už je na něm vidět, že by chtěl odejít.

„No, tak vidíš, a někdo to víno potom musí vypít a zachránit pověst národa. A na představeni do Curia se přijdeš podívat. Teď už vlastně musíš,“ osloví ho přítel s nevysloveným otazníkem.

„A proč bych musel?“ vzdoruje Andreas zcela symbolicky, pozvání ho velmi potěšilo.

„Myslel jsem si, že když ses naučil roli, tak bys mně mohl napovídat!“ řekne Michaelis.

„To je nápad, to víš, já budu pěkně sedět a dávat pozor, až se ti nebude dařit.“

„To mně se dařit bude!“ zamává dlouhou rukou Michaelis a zase si bere své kolo, nijak výpravné, ale zato spolehlivé. Tlačí jej chodbou pro herce a přitom vykřikuje:

„Milý pane, dneska, když si dva vynadají, ať je z toho čestný spor, dělají to, jako když tiskne, přesně podle předpisu. Vždyť o tom máme knihy, zrovna tak jako o dobrém chování. Znám případy, kdy ani sedm soudců nebylo s to, aby urovnali čestný soud; ale když se strany sešly, docela stačilo, aby jednoho z nich napadlo lakové jestliže, jako: Jestliže vy jste řekl tohle a já jsem řekl tohle a padli si do náruči a říkali: Do smrti dobří. Takové jestliže je prostě neocenitelné. Učiněný anděl smíru.“

Michaelis už byl na kole, ještě zazvonil, a to tak, až se kolo zakymácelo, potom se opět narovnal, pěkně se zařadil do ulice. Mohutná postava trůnila na bicyklu mezi auty.

Andreas zůstal na ulici sám.

Cesty se rozešly, zůstala jenom chvilka, jenom docela malá třpytivá chvilka setkání. Konečně na tohle si ve službě Andreas už kolikrát zvykl.

Kolikrát se na vlastní kůži přesvědčil, že musí mírnit svoje přání, že nesmí být nedočkavý, že se musí ukáznit. A je docela blízko tomu, že svého přítele uvidí.

Vlastně všechno to, co se mu přihodilo v hlavním městě, mu vybavilo v jediném okamžiku cestu ke Curiu.

Kamarád ve zbrani řídil, vedle něho velitel.

Taille cesta hlídky ke Curiu byla poněkud mimo program. Mimo program pro Andrease.

Ale když všechno, co se Tnu přihodilo doma, ohlásil, když se všechno ověřilo a byl schopen znovu vykonávat službu, tak, jak se patří, velitel Vlastně splnil svoje slovo, které mu dal při té nešťastně započaté diskotéce.

Auto jede pomalu, všichni jsou zahleděni tím směrem, odkud se vyhoupne moře. Je to zvláštní, kolikrát tudy projeli, kolikrát u něho byl a vlastně se u moře narodil, aby se jím dal znovu okouzlit.

Bolest i únava, stesk, který ustoupil Andreasovi z hrudi, vyměnil jakýsi zvláštní pocit. Vyvolala jej možná vzpomínka na setkání s kamarádem hercem, kterého uvidí tam V Curiu a možná, že se ani nepoznají.

Andreasově hlavě hoří, jako by v ní měl poterium spinosum, jímž Řekové měli naplněně zápalné lodi v námořní válce s Turky. Ale válečnickou náladu v sobě nepociťoval.

Spíš jakousi nepopsatelnou touhu a vzrušení.

Pocit uvolnění uhořívá v nezbadatelném plameni a potom uhasne docela, když se mu chce usnout, ale jenom na chvilku, na docela malou chvíli, aby nepropásl svátek setkání s mořem.

První, sto první, ještě mnohem častější. Probudil jej kouř morek, které polykal řidič jednu za druhou.

K přírodnímu divadlu směřovalo mnoho lidí. Zastavili. Řidič zůstal. Velitel společně s kamarádem a s ním postupovali dál.

V proudu lidí, který směřoval ke Curiu, slyšel mnoho hlasů a jazyků.

Takový byl ostrov.

Ale ze všeho nejraději se postavil docela sám uprostřed kruhového pódia a díval se všude koleni sebe. Když se zde poprvé setkal z Michaelisem, vzal jej do divadla a naléhal, aby kontroloval jeho hlas.

Jak by ne. Zněl jako zvon, protože jeho hlas byl dokonalý, jeho přednes byl dokonalý, a když ještě jako dítě stanul tady uprostřed divadla, stačilo, aby shodil kamínek, a jeho zvuk zněl po všech stranách Curia.

Michaelis mu tenkrát recitoval svého oblíbeného Prubíka.

„Takové nemehlo, je pro mne hotová pastva. Jaká je to odpovědnost, když má člověk ducha. Pořád si ho musí na někom brousit, i kdyby na sůl nebylo.“

Potom se k němu otáčel a říkal:

„Slyšíš mě dobře. I kdyby na sůl nebylo.“

Slyšel jej samozřejmě dobře, protože Michaelis byl vynikající recitátor a herec. Klasiky měl v malíčku.

„Andreasi, Andreasi!“

„Chlapče!“

Pobídnutí velitelovo znělo naléhavěji. Andreas se na cestě vzpomínkou poněkud opozdil.

„Pojď, nebo se nám ztratíš.“

„Ano, veliteli.“

Zaznělo šroubovaně. Andreas to myslel, zcela vážně.

A tak šli. Bylo to zvláštní, že právě tady, na břehu teplého moře, uprostřed kulisy, kterou nikdo nestavěl, měl pocit objevitele. Nestalo se přece jedenkrát, že přijela expedice a pod dotekem jemných rukou, citlivé a zvídavé duše, pojednou ostrov odkryl poslušně nová tajemství.

Třeba kousek od silnice před Amathusém. Člověk dvacátého století jako by sestoupil na dno svojí duše a své zvídavosti a potkává se s antikou, objeví města a tržnice a divadlo. Kolikrát se právě zde v divadle rozezněla antická tragédie. Ale dnes přicházejí právě ti, kdo mají rádi zeleň a vodu a les, za přeludem Ardenského lesa, za severovýchodním pohraničním hvozdem, kde vévoda a jeho spolu vy hnanci naslouchají stromům a v potůčku si čítají, filozofují nad kameny, pláčí s umírajícím jelínkem, číhají tu exotičtí hadi a hladové lvice. Ale autor nezapře svůj původ a svou lásku.

Je to spíše baladický les sherwoodský, hájemství Robina Hooda a taky básníka ze Stratfordu.

A tak mistr Theokritos, který všechny ty pastorály začal, dnes musí ustoupit, protěže tento podvečer ovládne Curum dvorní šašek Prubík. Prubík „provokatér,“ Prubík šašek, ale Prubík, který se nenechá opil dvorným parfémem dnešního příběhu: tem všechnu pozlátko sfoukne a všem navzdory a sobě k velikému potěšení si vezme ošklivou a chudičkou pasačku koz Kačenku. Všem navzdory a sobě z lásky; vysmívaje se tomu, že nepřeberná poctivost tu jako lakomec přebývá v chalupě jako ta perla v nevzhledné škebli. Rosalinda a Célie si zvolí právě Prubíka jako svého průvodce na cestě do Ardenského lesa, obě dcery vévodské s dobrým smyslem pro výsměch pastorální manýry a panské hříčky. Každým krokem, kle rým se blíží do prostoru přírodního divadla, zmocňuje se Andrease uvolněný pocit.

Kamenné ochozy velikého amfiteátru se podobají velikému mraveništi.

Andreas pozoruje tváře známé i neznámé, s některými z nich se zdraví, protože se už setkali na květinové slavnosti, či na průvodu masek. Někteří návštěvníci se opa kují.

Přijíždí-li soubor Národního divadla sem, do Curia, pokládají to stejně všichni za svůj svátek, i moře jako by se slavnostně vystrojilo, jako by se učesalo hřebeny bílých vln.

Tak tiše, tak šumivě přihrává k slavnostnímu prologu tohoto večera.

JAK SE VÁM LÍBÍ.

Tolikrát si přečetl pozvání po cestě sem. Tolikrát se mu ozvalo ještě dlouho před tím, než velebný tón prologu vedl hru.

Usedli, setkali se s velitelem mírným dotekem očí, velitel mu pokynul, plný spokojenosti a sváteční pohody tobolo večera. Andreas usedá se stejně svátečním pocitem a rozhlíží se daleko před sebe.

To je právě chvíle, kdy nevnímáš člověka, který se usadil po tvojí pravici.

„Jak se jmenuješ?“

„Monika,“ zašeptala dívka.

Pokýval hlavou a usmál se.

„Hezké jméno.“ Nemohl říci nic jiného.

„Monika Vasilou, jako ta, co hraje tam dole, slyšíte!“ Neopomenula sdělit všechno, co sdělit měla.

Sledoval hru. Potom mu to znovu nedalo. Pociťoval, že jej stále někdo pozoruje, že z něho nespouští oči.

Rychle se otočil a skutečně se také nemýlil. Byla to ona. Dotek jejích očí jako by ho propaloval. Potom jí koupil karafiáty, které nosily děti. Vztáhla po nich rukou a dotkla se jeho horké dlaně.

„Jsou krásné,“ řekla.

„Jsem rád, že se ti líbí.“ Ani se neohlédl.

Michaelisuv Prubík dělal kouzla, stal se opravdu prvním hráčem komedie.

Andreas z něho nespouštěl oči. A dívka, která se objevila po jeho boku, také ne.

„Odkud jsi?“ šeptl ji Andreas.

„Z Paphu.“

Zase se mezi ně dostal příběh magické noci a pastýřské komedie.

„Tak se nech poučit a pamatuj si, co ti povím. Kdo má, ten má. Neboť, jak praví známý sylogismus, když nápoj teče z hrnku do sklenky, naplňuje sklenku tím, že utíká z hrnku. A všechny autority se shodují v tom, že ‚ten jistý‘ je on. Z čehož plyne, že fy nejsi len nejistý, protože já jsem on.“ Vilík se brání a ptá se který. A Prubík jej nenechá ani na chvilku na pochybách.

„No přece on, co musí tuhle holku dostat.“

Velmi ji ten rozhovor zaujal, velmi se mu smála. Smála se z hloubi své duše. Čistě, průzračně, oči jí zářily a vlasy se leskly v podvečeru, plném kouzel zřejmě nejenom v rotundě Curia.

Andreas ji pozoroval a z prvních letmých pohledů se zdálo i jemu, že se jenom těžko daří spustit z ní oči.

Bylo to všechno nekontrolovatelné.

Kdyby měl říci, co ho lákalo na tom jejím pohledu, na tom zvláštním výrazu, který měl jasný rys venkovské krásky, zřejmě pro splývavé, dlouhé vlasy, pro její neokázalý, jasný smích a také pro její nefalšované chování, které jako by mu jasně odpovídalo na to, co ji zajímá. Bylo to v téhle chvíli nad slunce jasné. On. A kdyby měl Andreas odpovědět, těžko by hledal asi jinou odpověď, těžko by mohl vymýšlet cokoliv jiného.

Jsem tu, jsem tu, zrozená pro život. Tak mu to řekla, tak mu odpověděla. Bylo by asi velmi pošetilé nezastavovat se nad touto náhlostí, nad její otevřenosti i nad tím, že se vlastně ani neznají. Že ke všemu stačila otázka, pohled a odpověď.

Andreas tomu také porozuměl.

Podívala se znovu na něj, otočí svou osmahlou tvář, divá se, mlčí, trochu se zase usměje.

Andreas pocítil, jako by mu přestala věnovat na chvilku pozornost, a znervóznilo jej to. Byla to pošetilost. Cožpak tahle krátká chvilka dokáže zrušit lakový krásný večer? Pootočil se a sleduje její tvář. Zdá se mu, že je malířem, že si musí zapamatovat každý rys její tváře, jako by ji už nikdy neměl spatřit.

Otočila se proti světlu a Andreas musel pozorovat její profil.

Nedokázal si nic jiného vymyslet než to, že je to podoba, kterou už jednou viděl. Se kterou se už setkal.

Také mu připomínala sochu. Aspoň při tom prvním ohlédnutí.

Tohoto pomyšlení se zalekl.

Moc si teď přál, aby něco řekla. V tu chvíli se k němu otočila a šeptala:

„Půjdeme k zátoce, tam ke kamenům. Znáš to tam?“

Čekal úplně něco jiného, ale byl spokojen tím návrhem, i když si nedokázal představit, jak to udělá s velitelem. Seděl od něho příliš daleko.

„Půjdeme,“ zašeptal.

Nestačil ani zaregistrovat, že jej vzala za ruku, a ještě než Rosalinda ukončila čarovné pastorále, Monika vstala a seběhla před nim dolů směrem k moři.

Běžela neuvěřitelně lehce a jemu se zdálo, že se proměňuje v nepolapitelný stín.

Moře bylo samozřejmě na dosah. A když i Andreas tu znal každý krok, přece bylo jasné, že v její touze po moři bylo něco nepopsatelného.

Andreas jí nestačil.

Chtěl se ještě podívat, kam usedl velitel s kamarádem, ale ti se mu v téhle chvíli ztratili z dohledu. Teď již neběžela, teď se mu zdálo, že letí jako vystřelený šíp.

Vběhla do vln jako střela.

Běžel za ní a potom přiklekl k velikému kameni.

Pozoroval bílé hřebeny vln a usilovně se snažil, aby sledoval její pohyb, ale bylo to opravdu velmi obtížné.

Než se ohlédl, blížila se s připlouvající vlnou. Vlasy se ji rozpustily, hlavou si je pohodila na ramena, potom se zastavila před Andreasem, přistoupila k němu a řekla:

„Andreasi.“

Chtěl po ní vztáhnout ruku, ale ona zmizela.

Vykřikl na ni:

„Moniko!“

Na obloze, shlížející se v moři, zářily hvězdy. Jejich jasná viditelnost provokovala k tomu, aby se ně ptala. Bylo to jako ve škole. Ukazovala a Andreas je jmenoval. Jmenoval je velmi spolehlivě a ona pozorovala střídavě oblohu a jeho tvář a Andreas rozeznal, jak se v jejích očích soustřeďuje veškerá pozornost.

„Není ti zima?“ Nic lepšího ho v téhle chvíli nenapadlo. Co vlastně v téhle chvíli jsem? Je to zase lest, je to náhoda, nebo jsem se stal jakousi očarovanou oběti?

„Musím jít!“ řekl rozhodně, a přece čekal s trochou zvědavosti, co mu odpoví.

Nechtěl dát ani náznakem najevo svou nerozhodnost. Podívala se na něho svýma velikýma očima. V jejím výrazu byla živá pozornost a zaujetí. A taky trochu zklamání. Ale rozhodující dojem, který převládal, aby se dal nazvat nepřítomností. Jako by se objevila a zase nebyla, i když ji před sebou vidí.

Chytila jej za ruce. Otočili se oba směrem k moři. A moře bylo stále stejné a přitom zcela jinak dýchalo, protože tu byla ona a vedle ní stál Andreas a protože se mu zdálo, jako by z toho moře vystoupili a, jako by ji moře vyvrhlo.

Společně pozorovali mnoho nových a také ještě nezrozených vln.

Jenom na chvilku, jenom na několik okamžiků.

Ona mu potom ještě pokývla.

Ukázala na moře. Sklonil hlavu a bylo v tom všechno, co jí chtěl říct. Pochopil to velmi brzy.

„Víš, koho mi připomínáš?“ zeptal se a otočil hlavu, jako by tu odpověď ani nechtěl slyšet.

„Vím.“

Dali se zpátky na cestu mezi obrovský dav, který se pohnul Curie m.

„Pro mne,“ řekl Andreas. Nestačil to všechno vyslovit, když pojednou ucítil jakýsi zvláštní dotek, který jako by mu stahoval hrdlo.

V tom nepřehlednu, ve kterém procházeli, se ho ujala silná paže. Chtěl udělat ještě krok, ale v tu chvíli už stál mezi velitelem a svým kamarádem.

„To je dobře, že jsi tu,“ rozhodně řekl velitel. Andreas si zkontroloval ještě kabát, pohladil rukou knoflíky.

„Odjíždíme k letišti.“

Andreas nestačil pochytit další smysl velitelova příkazu. Chtěl se rozhlédnout okolo sebe, ale vlna s bílou hřívou je mnohem milosrdnější a mnohem přehlednější.

Tady dav lidí pohltil nejenom další lidi, které potkávali, ale také Moniku.

Zmizela mnohem prostěji, než když běžela do vln. Chtěl se ještě rozhlédnout, ale cítil, že se mu to nepodaří.

„Okamžitě se spojte s velitelstvím.“ Slyšel už rádiový příkaz v té chvíli, když dosedli do auta. Rádiový pokyn byl přesný. Všichni věděli, že právě od tohoto okamžiku musí bojovat o každou chvilku, o každý kilometr.

„Letiště hlásí stav pohotovosti.“

To bylo poslední hlášení, které přesně rozeznal. Výjezd byl nejdříve poněkud komplikovaný, ale teď už šlo všechno tak, jak bylo nutné. Šofér, podobně jako ostatní řidiči na ostrově, ovládal všechny zkratky a také na polní, pomocné cestě si počínal mistrovsky.

„Tak co, večer jako na vybranou.“

„Jasné, veliteli, jak se vám líbí,“ odpověděl šofér a zabral ostřejším záběrem, až se vůz otřásal.

„Musíme stihnout přesně stanovený čas.“

„Stihneme!“ hlásil řidič.

„O tom nechci pochybovat,“ řekl rozhodně velitel a sledoval pozorně cestu.

Trvalo jenom krátce, než se hlídka osvobodila od záplavy diváků antického Curia, aby se uvolnila na lesklou silnici, fialovou, jako by ji někdo polil inkoustem.

Andreas seděl mlčenlivý na zadním sedadle vozu. Velitel vytáhl cigaretu.

„Ještě ses nenaučil kouřit?“ Nabízel Andreasovi možnost uklidnění spíše ze zvyku.

„Diky, veliteli, nenaučil,“ řekl sklesle Andreas.

„Všechno ještě přijde,“ řekl s jistou dávkou ironie, kterou Andreas nevnímal.

Velitel a řidič naplnili prostor hustým kouřem. V tom nedýchatelném vzduchu, který připomínal spíše kouřovou clonu, slyšel Andreas velitele, jak komentuje proplouvající loď, kterou sledoval na moři.

Rychlost, se kterou se zařadil hlídkový vůz na silnici směrem k letišti, se stále zvětšovala.

Velitel se podíval na hodinky, potom obhlédl svou posádku a byl zřejmě spokojen, i když v jeho chování byl patrný neklid. Bylo to zcela logické, protože překvapení zásahu na letišti řadila službu mezi nejtěžší úkoly.

Všichni, kdo uposlechli rozkazu rádia, si to jasně uvědomovali. Andreas měl teď před setrou mihotavý stín Moniky, se kterou se nestačil ani rozloučit, ani se jí zeptat, na co by se zeptat chtěl.

„Kočka, je jako kočka,“ šeptal si pro sebe. A takřka vůbec nemyslel na onu starou a známou legendu o tom, jak je vzácná a důležitá kočka na tomhle ostrově a jak by měla vychytat všechny hady, a pomoci tak ostrovanům žít v klidu.

Na tenhle úkol bys asi nestačila, mysli si, ale její obraz mu stále a stále naskakuje před očima. Každý její pohyb.

Je to zvláštní, ještě před několika hodinami nevěděl vůbec o její existenci a teď se tu pojednou objevila, jako by vystoupila z moře. Jako by ji přinesla vlna. Jako by z ní vystoupila.

Rozbolela ho hlava. Vzduch se dal těžce dýchat, cítil horkost, ve spáncích mu bušilo. Snažil se nastavit čelo příjemnému vánku noční cesty.

Ale byl to malátný pokus.

„Budeme na místě, veliteli,“ hlásil řidič. Vůz sebou několikrát: škubl jako splašený divoký kůň.

Andreas se přidržoval zadního sedadla jako na rodeu. Podívali se po sobě, ale nikdo z osádky vozu neřekl kromě hlášení a pokynu velitele ani slovo.

Všem bylo jasné, že den začíná právě v okamžiku, kdy auto zabrzdilo před vchodem na letiště.

Na pokyn velitele vystoupili.

Poslední Andreas.

VII. LETIŠTĚ, NULTÁ HODINA

Kiosek, který dělil příchod na letištní plochu a tranzit, měl jednu zvláštnost. Muž, jenž stál mezi dvěma pulty, se tvářil tak pyšně, že se mu dalo přečíst v očích, že je ta zvláštnost opravdová a že má na co být hrdý.

Ale byla to v podstatě docela malá věc. Vlastně ten dvojitý pult.

Měl jednu výhodu. Člověk se mohl naklonit k pultu jako obyvatel ostrova, něco si vybrat, koupit, potom přejít všemi kontrolami a zase k tomu pultu vrátit z druhé strany a setkat se spokojenýma očima prodavače na druhé straně, na straně tranzitu, kam už vstoupila noha kohokoliv na světě.

Kiosek se podobal jarmarečnímu stánku. Byly na něm časopisy, taky pivo Keo, Coca-cola, pohlednice, prsteny, trička, tužky, pera, šátky. Nejkrásnější byly šátky, protože na nich byly všechny barvy a všechny vůně ostrova. ‚Taky byla na tom šátku pohoří i údolí, moře a kompas. Šátky byly hedvábné a pestrobarevné, ale barvy to byly jako pastel, jako moře, jako duha a taky se chvěly jako by do nich dul vítr, ale vítr do nich vůbec nedul, protože vítr způsobil prodavač, když otočil kolem jako globusem, jenomže nikdy nenatočil žádnou jinou zemi než ostrov a ten ostrov se před vámi objevil v duhových barvách šálku. Kolo se pěkně roztočilo a letělo i s barvou duhy na pevninu ostrova a potom se zase vrátilo na tranzit, kam smí už jenom ten, co se chystá vzletět prudce nad oblohu a podívat se ještě jednou do krásných průzračných vod moře.

Kiosků je zřejmě na světě moc a na letištích ještě víc. To je jednou jasná věc. Ale takový kiosek, který by rozděloval ostrov a svět jediným pultem a jediným mužem, ten je asi na světě jenom jeden.

Jestliže není jenom jeden, tak si to ostrované určitě myslí.

Hlídka prošla okolo kiosku, prodavač se na muže zazubil, řada bílých zubů jako by se postavila do pozoru, jako by to byla nastoupená jednotka k pozdravu. Když se člověk podívá lépe, zjistí, že v té jednotce několik mužů chybí. Prodavač měl mezi zuby tmu a jeden zub se mu viklal. Pozdravil jako nastoupenou jednotku. Potom si sáhl na bradu mezi strnisko pichláčů.

Nikdo mu nevěnoval pozornost. Prodavači to nevadilo. Letiště bylo klidné. Muž prohlížející pasy byl velmi unaven, blankytně modrá košile nesla známku těžce vydřené služby, nebyla už blankytná.

Jinak zde pobíhalo několik zřízenců, ale žádná známka velikého vzrušení.

Velitel zasalutoval, Andreas šel v těsné blízkosti za ním.

Veliteli vyšel vstříc muž, který letišti velel.

Potom oba zmizeli a Andreas tu zůstal s dalším policistou sám.

V mžiku za nimi přiběhl řidič.

Netrvalo dlouho a podle sténání brzd zjistili, že přijely ještě další hlídky.

Prozatím nikdo přesně nevěděl, jaký úkol je čeká.

Andrease ten kiosek přitahoval. Podařilo se mu zlákal kamaráda aspoň na colu.

Byla chladná, příjemná, prodavač se zaradoval, že si ho všimli a že je nezajímá nic než jeho obchod. Ukázal na kobereček, pero, tužku, barevné časopisy, gramofonová desky a ještě před tím, než se unavil, nabízel knihy.

Marnost jeho počínání přerušil Andreasův kamarád, který rychle vypil ještě jedno pivo.

„Můžeme ve službě?“

„Starý vyjednává.“

„Až půjdeme zpátky, tak si na jedno zajdeme.“

„To bychom měli.“

Andreas se svým kamarádem zřejmě podcenili velitelovu pružnost.

Ještě než do sebe stačili obrátit poslední doušek coly a piva, znali své rozkazy.

„Únos?“

„Zřejmě.“

„Znáš podrobnosti?“

„Brzy se je dozvíme!“

„To bude fuška.“

„Uvidíme.“

Velitel přišel chvatnějším krokem, než na jaký jsou u něj zvyklí.

Obyčejně jej nevyvede z klidu ani nejsložitější situace. Svolal pokývnutím hlavy hlídku stejně tak jako ostatní.

„Zaujmeme postavení na okraji letiště.“

Andreas slyšel jenom údery bot o letištní plochu a po tom zaregistroval mihavé stíny, které se rozestřely po celé ploše letiště.

Andreas proběhl se svým kamarádem až docela na samý okraj letištní plochy.

„Prozatím únosci žádali, aby mohli natankovat, bližší podrobnosti neznáme.“

Velitelův hlas byl jasný a zcela srozumitelný. Zpráva, kterou dostal velitel letiště, i zajištění celé akce, to všechno přišlo zřejmě natolik včas, že se všichni mohli připravit.

Ze všech stran blikala světla, ze všech stran doléhal koncert cikád, ale štěstí bylo, že jinak život na letišti v téhle době zdaleka nebyl tak rušný jako v běžný den. Zdaleka nesla noc slanou vůni moře. Nikdy se Andreasovi nezdálo, že by solná vůně byla lak dotěrná jako dnes.

Díval se nad sebe.

Byly to stále tytéž hvězdy, které jej provokovaly svou ostrostí nad Curiém, ve chvílích, kdy hledal oči dívky, kterou poznal vlastně před několika málo hodinami. A teď se přistihl, že na ni musí myslet.

Chtěl by jí poslat duhový šátek, chtěl by s ní aspoň promluvit několik slov.

Obloha byla čistá, jenom ostrost hvězd ustupovala. To nervozitou a chvílemi napětí.

„A co když jsou na palubě další lidi. A co když bojují o život. Co pilot? Možná že jej donutila k tomuhle kursu chladná hlaveň pistole piráta.“

Byly to zbytečné otázky, protože všichni věděli, že se dočkají odpovědi velmi brzy.

Andreas kontroloval rukou pistoli. Ruka se mu lepila k opasku.

„Budeme ji potřebovat?“

„Víme, kolik jich bude?“

„Vrahouni, prokletí vrahouni.“

Andreas se teď zase vrací na chvilku domů k matce. Samozřejmě k laskavé otcově tváři, která už mu zůstala jenom v paměti. Ať se do té chvíle, co přijeli z hor domů cokoliv stalo, ať jedou na jakoukoliv akci a tuší před očima nepřítele, stále vidi před očima otcovu měkkou a laskavou tvář. A taky otcovu pádnou nesmlouvavou ruku.

Tolikrát se ptá sám sebe, co by tomu řekl otec, a stejně tolikrát se utvrzuje v tom, jak je správné, že je právě tam, kde je.

Několik stínů na okraji letiště se pohnulo. Tentokrát jsou to stíny, které chrání květiny a sluneční teplo.

Jinak spojoval tušení stínů s něčím strašným, s něčím, co mu přinášelo do života podobu smrti.

„Andreasi, nemáš cigaretu?“

„More, chceš?“

Podal mu z kapsy dloubou červenou krabičku. Pokračoval ve zvyku nekuřáka, cigarety vždycky měl, kouřit se nenaučil.

„Díky.“

Kamarád si zapálil do kornoutu dlaně, tak, aby skryl ohýnek, který by jej měl udržet při pozornosti. I Andreas se teď přidružuje ve střehu.

Vzrušení se prudce střídá s únavou: takhle to bývá.

Je mu horko, košile uniformy se lepí na horké tělo, dokonce i plechové číslo teď cítí jako zátěž.

Myslí na opuštěnou Famagustu a taky na Levkaru a na všechny svoje pochůzky najednou.

Pozoruje tmavé vrcholky stromů. Nehne se mezi nimi ani živáček. Připomene si procházku se zahraničními turisty na hrobu Makaria. Projeli rodnou vesničkou velikého mrtvého muže – Panala se jmenuje, nadechli se vůní cedrových hájů, ujistili překvapené oči turistů o tom, že pod horou ebenových stromů vyrostlo 40 000 cedrů a v každém tom cedru je kus kyperské duše, kus Makariovy naděje na svobodný ostrov, protože celý svůj život za svobodu ostrova bojoval.

Ano, mladý novic Makarius se před svými cestami do světa, před pokořujícími útěky a slavnými návraty taky vracel sem, do cedrových hájů rodné vesničky, mezi spočítané cedry a nespočítatelné zástupy karuvy – svatojánského chleba, který dává lidem moučku na cukroví, ale slouží i jako stavebnina a hmota na gramofonovou desku. A ta potom hraje písničky, které si zpívají dívky a chlapci na ostrově.

Je to zvláštní. Zrovna jedna taková píseň se teď nese až sem, do tichého napětí letiště.

Zaléhá z ulice a rozsvíceného domku na kraji, kde jistě nikdo z rodiny, která usíná, netuší, že tady číhají na smrt. A proč by se taky měli dát vyrušovat. Proč by nemohly znít svobodně písně na svobodném ostrově svobodných lidi. Píseň je stále silnější a stále silnější je i její tón a také její ohlas na letišti. Bez ampliónů, bez zesilovačů a bez tamtamů.

Ta píseň je sladká a životodárná jako šťáva pomerančů. Anglický básník kdysi napsal, že pomeranče na Kypru chutnají trpce, ale to snad jenom proto, když předvídal, že se ostrov zbaví anglických kolonizátorů.

Muži se teď po sobě dívají, hledají obrys jeden druhého, sekundy a minuty napětí čekání se zmnohonásobují nedočkavostí akce. Před malou chvílí rolovalo letadlo a velmi rychlým a prudkým startem se zavěsilo na oblohu. Horký vzduch startu rozcuchal všechno okolo letiště, pocuchal i stanoviště hlídek, ale velmi rychle ustoupil. Zaburácení motoru, stroj se rychle odlepí od země a potom zase klid a ticho.

Ticho očekávání, ticho napětí.

Z dálky však přece přišlo to, co tak dlouho očekávali.

Nejprve slabě, potom stále silněji proniká zvuk letadla, na které čekají.

Nevidí jeho znaky. V téhle chvíli to není tak důležité.

Mnohem důležitější bude chování pirátů a statečnost pilota a osádky.

Zvuk se rychle přibližuje a společně s jeho intenzitou vzrůstá i napětí všech.

Teď se letadlo blíží nad letiště. Zprvu těžce zachytitelný signál motorů zní zcela průkazně.

Letadlo dělá několik okruhů nad letištěm.

Je velmi přesně vedeno.

Pojednou se proti jasnému nebi a ostrému svitu hvězd vymrští ještě malá, zářící hvězda rakety.

Letí jako vystřelený šíp, potom se rozsvítí, jako by chtěla být varovným prstem, a ukazuje na plnou pohotovost a připravenost letiště. Ten, kdo řídi pirátský let letadla, nemůže být na pochybách. Tady, na letišti, kdyby chtěl podniknout cokoliv, musí nutně narazit.

Světlo vystřelené rakety má podobu ostrého varování. Vysílačka, kterou zapojil Andreasův druh, orientuje oba, kteří zde stojí na okraji letištní plochy, velmi přesně.

„Letadlo bude tankovat. Zůstanete na svých místech.“

„Zůstat na místech, rozumím.“

Andreas slyší kontrolní signál, jenž určuje skupinu, která půjde dohlédnout na tankování.

„Pilot s posádkou zařídí natankování a bude pokračovat dál, určeným směrem. Zůstanete na místech!“ zní další povel.

Hlídce je to jasné. Zůstane na místě, zůstane tam, kam ji určil velitel, a bude sledovat nejenom každý pohyb, ale každý signál. Povely se teď, ve chvílích, kdy se letadlo chystá k přistání, zmnožují. Jsou rychlejší, častější a úsečnější.

„Hlídky na příjmu.“

„Hlídka na prvním úseku.“

„Hlídka pru kontrolu tankování, rozumím.“

„Andreasi, slyšíte dobře?“ řekne ještě velitel familiárně, prozatím si to může dovolit. Pilot, který vede pirátské letadlo, si počíná suverénně, letadlo nalétává měkce k přistáni a roluje po letištní ploše do prostoru, který si únosci určili, a to až na okraj letištní plochy, odkud roluje zpátky.

„Pilot s posádkou budou pokračovat v letu.“

„Rozumíme.“

„Hlídka na příjmu.“

„Nepodnikat žádné samostatné akce!“

„Rozumíme, veliteli.“

Oči teď sledují s úpornou napjatostí každý metr dráhy letadla.

Pilot i osádka tohoto letadla mají svůj přesný záměr a jde jen o to, co udělají, až letadlo přistane na určeném místě.

Nikdo v téhle chvíli nemůže předvídat, co únosci udělají.

Piráti mohou změnit samozřejmě svá rozhodnutí i své slovo během několika vteřin. S tím mají nejenom hlídky, ale veškerý letištní personál své zkušenosti.

Hlídka pozoruje cisternové nákladní auto, které vyjíždí naproti pirátskému letadlu. Je to zřejmě jedna z podmínek, která má hodnotu lidských životů.

Auto protíná cestu k letadlu jako závodní kůň. Piráti, kteří sledují tento servis, nemohou být na pochybách.

Letiště splnilo svůj slib.

Pirátské letadlo však teď, stejně tak jako bravurně přistálo, velmi nejistě zabrzdilo, jako by se zhoupla celá letištní plocha.

Nic takového se nestalo.

Vypnulo motory. Zůstalo stát. Letadlu vyjíždí naproti cisternová pomoc.

Letiště je zdánlivě mrtvé, jako bez živáčka.

Ve vysílačkách hlídek a na okraji letištní plochy to však jen hraje.

„Letiště kontroluje situaci. Hlídky, vyčkejte pokynů.“

„Rozumím. Příjem!“

Zvuk vysílačky přehlušuje noční Intermezzo cikád, které překrývají toto vzrušené napětí letištní noci.

„Kontrolní hlídky: tankování na místě?“

„Na místě, veliteli.“

Cisterna poněkud zpomaluje, ale najíždí přesně na tankování. Jeho poloha při tankování je nezvyklá. Proto opatrnost nájezdu.

Přibližuje se k letadlu jako nemotorný červený brouk. V odlesku světla, i když se všechno děje na okraji letištního prostoru, je možno pozorovat každý pohyb, každé zachvění, protože stromy i budovy, každý poryv větru, je teď na plácku letiště jako na prostranství jeviště a kulis. Hlídka je na příjmu s velitelem, ale také sama pozoruje každičký pohyb.

Velitel letiště je ve spojení s pirátskou skupinou, která přistála.

Jde teď jenom o to, zdali dodrží žádost, kterou vyslovila. Natankovat a pokračovat v letu.

„Letiště kontroluje situaci. Hlídky vyčkají pokynů velitele. Rozumíte třicet sedmičko, rozumíte třicet pětko?“

„Rozumíme, příjem.“

Andreas se otočil na svého kamaráda z hlídky. V okamžiku, kdy spolu pozorovali život na letištní ploše a kontrolovali situaci při tankováni, se oběma zdálo, že první chvíle neočekávaného napětí ustoupila a proměnila se teď v konkrétní sledování situace.

Muž u cisterny spouští motor, vybírá dlouhou hadici a přisává ji k letadlu. Z letadla nikdo nevystupuje.

Vypadá to, jako když se vše odehrává v měsíční krajině. Aspoň jim dvěma se to tak zdá tady, na stanovišti hlídky.

„Chovají se tak, jak hlásí velitel letiště.“

„Jasné.“

„A proč je nenapadneme, proč jim dovolíme tenhle manévr?“

Kamarád vztáhl ruku a zamával jí na znamení, že se k téhle otázce nebude vyjadřovat. „Všechno má zřejmě své.“

V Andreasovi se pění krev. Nerozumí takovéhle operaci. Proč nezasahují? Proč nezasahujeme?

Jak se prodlužovala každá sekunda a minuta očekávání v nepřehledné a zbytečné nekonečno, teď se jim zdá, že každá sekunda, kterou nezasáhnou, je promarněná příležitost.

„Velitel má svoje pokyny,“ šeptne kamarád. „To jistě,“ myslí Andreas, ale vybavuje si před očima především všechno to, co prožíval v Levkaře a co jej stále pronásleduje.

Co když sedí v letadle právě někdo z těch, kdo si chtějí vyřizovat účty tak, jak si je vyřídili s otcem?

„Třicet sedmičko, třicet sedmičko.“

„Třicet sedmička na příjmu.“

Musíš se teď ukáznit, Andreasi, protože tady nejsi mstitel. V dlaních ho pálí, přejede si horkou rukou pochvu pistole. Nejraději by vyběhl po letištní ploše, nejraději by chtěl rychle rozhodnout, ale nejde to.

Jak mučivý a pálivý je pocit podřízení se rozkazu. Co kdyby všechno pokazil, co kdyby jedním neuváženým výpadem ohrozil životy lidí v letadle? Je to jasné. Na takovou nerozvážnost mohou v letadle zrovna čekat, jediný krok a jediný špatný úskok znamená smrt. Už se o tom jednou přesvědčil. Dokonce doma.

Ostrov je v neklidných dnech místem tiché a stále trvající války. Boje o každého člověka, o každý jeho bezpečný krok. Stačí udělat jedinou chybičku a je všechno ztraceno. Každý pohyb stínu může být zrádný.

Z ulice bliká světlo a stále zni písnička a s malým přerušením se znovu zvedá zvuk cikád, jako když spustí nebeská hudba.

Tankování končí. Muži, kteří ovládají tuto operaci u pirátského letadla, jako by se znovu chystali k odjezdu.

„Třicet sedmičko, slyšíš, třicet sedmičko.“

„Třicet sedmička na příjmu.“

„V pořádku.“

Velitel je spokojen. Ale hlídka, která přijímá rozkaz, už ne tak docela. Vyhrála sama nad sebou, nad zoufalstvím, že nemůže zasáhnout, ačkoliv by chtěla ztrestat tuhle operaci, ale jinak také ukázněně poslouchá. Cisterna na náklaďáku, červený chrobák na bílé letištní ploše, se teď obrací a zajíždí k hangáru. Letadlo startuje. Obrací se na rozjezdovou plochu. Teď se zarazilo, znovu žádá povoleni ke startu a k pokračování v letu. Potom prudkým nájezdem na start vyjíždí a pomalu se zvedá.

Zvuk letadla se po startu zlomil jako výsměch všem, kteří tu byli v pohotovosti. Potom se proměnil v hukot, který je běžný a na který si zřejmě všichni, kdož mají teď rozsvícená světla a otevřená okna, zcela zvykli.

Co se změnilo?

Nevítaný host přišel, natankoval a znovu odletěl. Nevystřelil tedy nikdo z únosců a nevystřelil také nikdo z hlídek.

To, co se stalo na letišti, proběhlo podle dohovoru mezi velitelem letiště a skupinkou, která ovládala letadlo.

Velitel letiště, který byl při tankování, se teď vrací společně s cisternou zpět.

„Třicet sedmička se vrací.“

„Proveďte rozkaz.“

Tak lakonicky, tak jednoduše se vyřešil celý ten vzrušující případ dnešní noci na larnackém letišti!

Andreas se protáhne, v kostech mu za prašti, podívá se na stejně unaveného a otráveného kamaráda.

„To byl nerovný zápas.“

„Velitel ví své,“ hájí ho Andreas, ale v téhle chvíli dost dobře neví proč.

„Dozvíme se to,“ ještě dodá, aby nejenom přesvědčil kamaráda, ale také tak trochu sebe.

Potom se jenom velmi pomalu, velmi nepohyblivě do stane na výchozí stanoviště, odkud zaujal svoje postave ní kontrolní hlídky.

„Splnili svoje podmínky a velitel letiště taky,“ řekl úsečně velitel s hlubším vydechnutím.

„Neměli na palubě nikoho. Žádné rukojmí, jenom pilota, mechanika a dva, kteří prováděli operaci. Přijmou je zřejmě jinde. Na ostrově jsme je nechtěli.“

„Ale tankovat jsme jim dovolili?“

To už se seržant odvážil oponovat, protože v něm zesílily zvědavost i vztek.

„Velitel letiště přistoupil na podmínky za cenu, že dodrží všechny předpisy, které dodržet měli. A které jim do jisté míry nařídil.“

Chvilku bylo ticho, nikdo si nedovolil říci ani slovo.

„Tomu nerozumíme, veliteli,“ řekl ještě seržant. „Larnaka už má takový úděl. Přistanou, natankují, a protože je nikdo nechce, pokračují dál. Tihle zamířili do Londýna. Chtějí navštívit diplomata, kterému poskytla londýnská vláda azyl. A chtějí vydírat dál. Kolikrát jsme se už setkali s podobným případem! Ostrov je neutrální, ostrov poskytne pomoc. Konečně, jsou tu základny. Ale tentokrát u nás neuspěli a smířili se s tím, že musejí pokračovat dál.“

„A co když použiji letadla k tomu, aby ohrožovali životy dalších lidí?“ oponoval unavenému veliteli seržant.

Velitelovi to nedělalo velikou radost. Zavelel k nástupu do auta. Přitom se jen tak ledabyle pozdravil se zaměstnanci letiště.

„To v téhle chvíli nikdo nemůže odhadnout. Mohou uchránit své holé životy a mohou využít letadla na pomoc lidem, kteří tu pomoc potřebují. Budou jistě zkoušet všechny možné cesty,“ nejistě vysvětloval.

„Jenomže některé z nich vedou do horoucích pekel,“ utrousil pod nos seržant.

Tahle operace, jak se zdá, příliš hlídku nepotěšila.

Andreas, který šel poslední, se setkal opět s očima prodavače u letištního kiosku.

„Dobré ráno, veliteli!“ šklebil se ten mezi pulty a zdálo se, že mu brada narostla za těch několik hodin v mnohem nepřehlednější křovisko.

Andreas měl hroznou chuť ochutnat, jak by snesla ránu boxerskou pěstí. Vyzývavost prodavače ho přiváděla k těmhle pomstychtivým myšlenkám, i když k tomu neměl důvod.

„Neposloužím něčím, pánové, po službě?“ vykřikoval za hlídkou.

Moc mu nevěnovali pozornost. Řidič, který šel docela vpředu, se potom obrátil na velitele.

„Mám v termosce horkou kávu.“

Všichni se usmáli. Byl to jedinečný nápad a také stejně možnost zdvořile poděkovat tomuto muži mezi dvěma pulty, který jako by svým úšklebkem provokoval.

„Nic nebudeme, můžeš to zavřít,“ zasalutoval velitel a prodavači tahle pocta zřejmě nebyla příliš vhod.

„Jak si přejete, pánové, jak si přejete.“ Uctivě se klaněl a tvářil se tak spiklenecky, jako by málem on sám řídil unos letadla.

Když opouštěli chodbu letiště a nastupovali do auta, probleskovalo na nočním nebi, když ještě kdesi za kulisami svítání.

Hlídka je v autě. Velitel znovu sedí vedle řidiče a rozhodl se, že uvítá nový clen patřičným mrakem kouře.

„Poslouchej, Andreasi, znáš tohle kyperské přísloví? Práce je těžká, ale nemít práci je ještě těžší.“

„To znám, veliteli, to bylo přísloví mého otce,“ odpověděl klidně Andreas.

„To je právě to, veliteli, co nás tak štve,“ přidal se do debaty Andreasův soused.

„A co tě tak rozčililo na úsvitu dne?“ spokojeně dráždí velitel svou osádku.

„Že jsme byli zbyteční,“ těžce ze sebe soukal mladší seržant.

„Číhali jsme za bukem jako malí kluci, a nic. Docela nic. Já vím, kázeň je kázeň, o tom nechci diskutovat, ale i já znám jedno přísloví a je taky od nás z ostrova. Říká se: každý táhne peřinu na svou stranu.“

Nikdo nereagoval, nikdo se neozval.

„Jak to myslíš?“ přerušil jej velitel.

„Nevím, komu jsme v téhle chvíli sloužili, veliteli. Nezlobte se na mne.“

„Nezlobím. Ale odpovědět ti mohu. Sloužili jsme bezpečnosti letiště, ostrova. Víc ti odpovědět nemohu.“

Rozčileně teď připaloval pohaslou cigaretu.

„Rozumím, veliteli,“ řekl Andreas, který docela jasně pochopil, že se nechce velitel k téhle noční události vracet a i když i jemu samotnému nebylo tak zcela jasné, proč se hlídka chovala společně s ostatními tak, jak se chovala, přece jenom se snažil debatu ukončit.

Slunce se vyhouplo za obzorem.

Zvláštní, jak přichází den. Nejprve na sebe nechá dlouho čekat, ale potom si můžeš počkat na slunce jako v písničce na refrén. Však také duchovní, co tráví svůj čas v Kykkosu malováním půvabných ikon, znají pěknou písničku o tom, jak se na obzoru ukáže světlo a jak nad obzor vykoukne slunce a je čas začít pít víno.

Veliká koule vypluje za obzorem, pověsí se na oblohu a beze slov všem oznámí:

Jsem tu, je tu nový den, račte to vzít na vědomí a to, co se událo včera, bylo včera, ale dnes je dnes.

Svítání zastihlo hlídku unavenou. Veliké napětí před akci i po celý čas hlídky, při které sice nevyšla ani jediná střela, přináší člověku velikou únavu.

„Na jedno jsme přece nezapomněli,“ vydechne velitel a rozhlédne se po hlídce.

Řidič ovšem nečeká na další slova. Vytáhne termosku a to velmi šikovně, aniž by pustil volant z ruky a aniž by sebou nějak mimořádně pohnul.

„Tady je káva.“ Velitel naléval první kalíšek.

„Vidíte, předvídat je v taktice to nejdůležitější,“ spokojeně se choulil na svém sedadle velitel a laskal v rukou horký šálek kávy.

Asfaltka mezi Larnakou a stanovištěm hlídky ve městě vede řidiče takřka poslepu.

Andreas už by mohl zpaměti na každé zatáčce vést kohokoliv, kdo by zabloudil, protože touhle cestou jako prolítnutou tepnou ostrova už projel mnohokrát. A stále musel vyhlížet hospůdku poblíž trasy, tam, kde hostinský trávil se svými hosty čas až do rána, a ještě k ránu připravoval snídani a potom hodil pět milsů, mince s obrázkem lodi, do hrací skříně a ta hrála jednu a tutéž písničku, která se hodila přesně k polovině cesty a působila na hosta jako doušek pomerančové šťávy.

Tudy, po asfaltce, vedla cesta ostrovního maratónu a končila kdesi v troodských kopcích.

Pamatuje si na jednu starou tureckou písničku, kterou tam hráli. Byla o Kyrenli a kyrenejských domech. Když se do domku nastěhuješ, je dobře, když se v domku zdržíš, je to ještě lépe. A když se nezdržíš, nebudeš mít potomka a nezaložíš rod. Když utíkali z Kyrenle i Famagusty, zněla písnička se zvláštní příchutí hořkosti, ale přešlo ji hráli, protože dávala naději, že se přece jenom do Famagusty i Kyrenie vrátí a že zas budou svobodně žít jeden vedle druhého.

Tentokrát se v hospůdce nezastavili.

Velitel byl unaven, řidič potřeboval vystřídat, bylo nutné. Vrátit se včas na základnu.

A tak se Andreas jenom podíval, okna hospůdky byla slepá, zahrada opuštěná, ani písnička nezněla, zdálo se, že hostinský, trávící dlouhé noci se svými hosty a také s nimi popíjející, se zřejmě dneska znavil a počká si na svoje vlastní svítání poněkud později než ranní hlídka.

Mezi muži vládl mír.

„Ještě kávu?“ zeptal se řidič, prozpěvuje si k monotónnímu tónu vozu.

„Srdce by mně to utrhlo,“ řekl Andreas.

Kamarád se po něm podíval a nevěděl přesně, jak to myslí.

Rovněž velitel v jeho odpovědi hledal narážku. Andreas si toho nejdříve nevšímal, ale později pochopil, že si to mohou tak vysvětlit.

Bylo to zvláštní, že mu kávu nabídli právě ve chvíli, kdy hlídka přijížděla na odbočku, kudy odejeli z večerního představení.

„Ale srdce máš v pořádku, Andreasi?“ zeptal se velitel.

„Myslím, že mám,“ nejistě odpověděl mladý muž.

„To musíš vědět,“ přidal se mladší seržant.

„Bude to tak,“ vydechne Andreas a je rád, že se nikdo víc po cestě na nic nevyptával.

Noční výlet jej patřičně zmohl.

Muži se přitiskli rameny k sobě jako na hlídkách, ale nemohli zavřít oči.

Velitel pokuřoval, obhlížel krajinu a občas labužnický nasál k oblaku kouře také trochu čerstvého vzduchu.

„Budeme na místě,“ hlásil řidič, i když to bylo zbytečné. Všichni to věděli.

VIII. VZPOURA

„Měl byste si odpočinout, veliteli,“ řekl Andreas, pozoru je staršího muže, který byl taky dobrým přítelem a pro Andrease vlastně ‚tátou.

„Měl bych Ale kdo má právo odpočívat. A jsme ve službě,“ vydechl velitel a podíval se na smutné obrysy Andreasovy unavené tváře.

„Makarios organizoval schůzky od osmi od rána do devíti do večera.“

Zapálil si další cigaretu.

„Slyšel jsem o tom.“

„Ale já jsem vedle něho stál a musel dávat pozor, aby mohl tu poslední schůzku dodržet, protože se staralo mnoho Makariových nepřátel o to, co a jak a kdy kde dělá. A den před tím, než zemřel, přesně takový program ještě měl. Začal krátce před osmou, sešel se s devíti lidmi. Poslední od něho odcházel v devět hodin. Druhý den už všichni věděli, že nežije.“

„Nepřítel!“ vyhrkl Andreas.

„Slabé srdce. Najednou si řeklo, že nebude poslouchat a konec. Všemu konec.“

Velitel sundal čepici z hlavy a položil ji na stůl.

„Měl mnoho obdivovatelů!“ řekl Andreas.

„Taky nepřátel, samozřejmě. Byli to nepřátelé ostrova. Pomáhali jsme mu, kde se dalo.“

Vyšli před policejní stanici, aby se nadýchali teplého, ale lahodného vzduchu.

Nedaleko stavěli jeden z těch stovek nových bílých domků.

„Musel čelit intrikám. Z ostrova i mimo něj.“ Velitel byl zřejmě pohnut vzpomínkou na Makaria. Možnost zajišťovat jeho bezpečnost, a hlavně sledovat jeho úžasnou pracovní píli, to všechno působilo nebývalou silou – nejenom na velitele, ale na všechny, kdo Makaria poznali. Dva muži, o poznání zkušenější a starší, a s nimi jeden mladší se teď zastavili u nového staveniště.

Takových se na ostrově vyrojilo mnoho. Lidé museli stavět nové domy a nové příbytky, protože bylo stále mnoho těch, kdož útěkem z tureckého území přišli o všechno.

Měli svá zastoupeni všude. Dokonce i ministra ve vládě. A přesto…

U staveniště nového domu přešla velitele zasmušilá nálada

„A jak se staví dům, to víš, Andreasi?“

„Vím pomáhal jsem Steliovi, svému staršímu příteli.“

„A toho muže znáš?“

„Toho neznám, veliteli,“ zamyslel se Andreas, „toho ne.“

„Hrdina, pilot.“

Andreas se na něj zpytavě podíval, polom si prohlížel ještě postavu člověka, který byl poněkud nahrben, ale mával lopatou se vším fortelem. Přece jenom mu nešlo do hlavy, že by právě tenhle muž dokázal sednout za řízení letadla.

„Pilot vrtulníku, ale jaký pilot! Tři střely dostal, zachytil je svým tělem, a přece ještě dokázal přistát. Makariův vrtulník letěl na cestu do Macheraského kláštera a ze střechy gymnázia, kde Makarios studoval, nepřátelé stříleli. Stříleli, ale nezastřelili. Bylo to 8. března 1978. Těžce zraněný pilot dokázal ještě přistát. To je hrdina, Andreasi!“

Muž, který teď ze svého mírného shrbení obhlížel krav budoucího domku, vyrostl před očima Andrease jako obr. Ale žádný obr to nebyl.

„Charakter. Makarios měl takové lidi okolo sebe a chtěl, aby byli všichni Kypřané jako on.“

Velitel nedal na Makaria dopustit.

Andreas si vybavil, jak vlastně mnohokrát opakoval při volné chvilce ve službě příběh jednoho dne, kdy Michael Christodulos Muskos, mladičký synek pastýře z obce Ano Panayia, se nechal zbičoval pro pravdu. Protože nesklonil hlavu a neprosil. Igurnen1, který bičování přihlížel, řekl:

„Z tebe nikdy nic nebude, pošlu tě zpátky do vsi pást ovce.“

Michael hrdě vykročil k bráně, a když překročil její práh, igurnen křikl:

„Vrať se, máš charakter, nic tě nezlomí.“ Michael Muskos, jako kitionský metropolita, vysvěcen za arcibiskupa, přijal jméno Makarios III.

Jeho neohroženost, chytrost a statečnost byla legendární. Britský guvernér ho vypověděl do Tichomoří do vyhnanství, kde žil na Seychelách.

Po chvilce ještě velitel potichu zameditoval:

„Řecké přísloví praví, že nejtvrdší kůrky připadají na bezzubé. A tak nesmíme připustit, aby nám vypadaly všechny zuby, protože budeme potřebovat rozlousknout nejtvrdší kůrky, které na světě zbyly.“

Řekne-li někdo na světě, potom myslí ostrov, tenhle malý ostrov, a pociťuje ho jako celý svět.

Není to pocit nijak nadnesený, je to trpká zkušenost, kdy pomeranče a citrony na ostrově, tak jak to říkávali někteří skeptici, chutnaly hořce, a také jak to vyjádřil moudrý řecký filozof Xenophanes: Kdyby Bůh nedělal hnědý med, chutnaly by i fíky daleko sladčeji.

Pozdravili se s několika lidmi na staveništi, znali se s nimi, chodili s nimi vypít i doušek studeného piva Keo a taky na hrozen vína i na olivy a klábosili páté přes deváté, co je nového, co je ještě na staveništi čeká a jak všechno dávají dohromady.

A taky si pochvalovali, že jim vládá počká, protože se peněz vždycky nedostává, jak by si člověk přál. A taky chválili kámen, hladili jej rukama a šetřili jím, protože se tady na stavbu hodí všechno.

Podobný kámen je nutné šetřit a vážit si ho.

Velitel se teď s Andreasem vrací zpátky na stanici. Ještě porozmlouvali s lidmi, kteří stáli opodál, jenom tak letmo, jen při pozdravení.

Nachylovalo se ke konci týdne, mohli bychom mít všichni aspoň trochu klidu. Nikdo to nevyřkl nahlas, ale všichni si to mysleli.

Konečně i policisty samé celá akce na letišti pořádně unavila, i když skončila tak, jak skončila.

Ale konec týdne nebo začátek, v téhle službě se těžko muže pomýšlet na oddech.

Ne nadarmo se u nich říkávalo: Dokud má liška aspoň jeden zub, nežije se s ní bezpečně.

A takových lišek na ostrově najdete! A právě je musí Jejich počínání zajímat.

Když došli do kanceláře stanice, vyběhl veliteli vstříc mladý seržant, který měl službu, a krátce vydechuje, volal velitele k telefonu.

Velitel, i když starší muž, se mění v situacích, kdy je to nutné, v člověka bystrého a rychlého.

„Ano, rozumím. Celá pohotovost. Jasné.“

Při jeho odpovědi se podívali Andreas s mladším seržantem na sebe a bylo jim jasné, že sobota nebude svátečním dnem a že si budou muset ten den oddychu poněkud prodloužit.

„Směr věznice ve městě!“

Všichni jej následovali a společně s jejich autem ještě vyrazila celá pohotovost. V tu chvíli ještě nikdo z těch, kdo odjíždějí k městské věznici, netušil, že se tahle pohotovost netýká jenom jejich stanice, jejich hlídek.

Při příjezdu na hlavní silnici potkávali další pohotovostní vozy.

„Vůdce atentátníků dostal ve vězení pistoli, někdo mu ji propašoval, drží sedm strážců ostrovní policie jako rukojmí.“

Velitel nemínil v téhle chvíli dát další informace.

Nikdo se také blíže neptal.

„Je to stejný panáček, kterého známe už z únosu mladého poručíka, prezidentova syna.“

Velitel se teď podíval na Andrease.

Andreas se nepřestane nikdy za ty chvíle stydět a také nikdy nezapomene na ten falešný krok, kdy se dostal do rukou Pavlidisovým „chlapcům“, kteří si ho podrželi, protože věděli, že se pohyboval vždycky v blízkosti mladého poručíka.

„Chtějí potraviny, letadlo, zaručený volný průjezd a odchod z ostrova.“

„To je vážná věc,“ řekl Andreas.

„To je otevřený útok proti vládě,“ řekl nyní s křečovitou strnulostí velitel.

Auto nejen prudce startovalo, ale také v neuvěřitelně krátké době přijelo do zóny okolo věznice.

V tomhle okamžiku se všude kolem věznice šířil slzný plyn, stahovaly se pohotovostní hlídky ze všech stran. Některé z nich zaujaly bojové postavení nejenom u vchodu a výjezdu z věznice. Osm strážců věznice je v nebezpečí života. Povstalci EOKA (B) se zmocnili jejich zbraní a společně s vůdcem Vassosem Pavlidisem je teď drží v šachu. Magnetofonová páska, zaslaná vládě, přehrává stále stejné ultimátum.

„Letadlo, potraviny, volný průchod, letadlo, potraviny, volný průchod. Na tom závisí život nebo smrt osmi strážců věznice.“

„Už jsou všichni na místě.“

Andreas zažívá poprvé velikou akci. Věznice, která je docela blízko města, teď jako by byla ponořena do umělé mlhy. Mlha je jako neskutečná kulisa oblaků.

Oblaka pálí a řežou do očí jako žiletky. Pronikají do všech chodeb, do všech prostranství.

Hlídky se rozmnožily, zásah při útěku, blokáda letiště.

„Letadlo, potraviny, útěk. Svoboda, nebo smrt.“

Je to zvláštní. Tolikrát vyslovovaná, tolikrát argumentovaná a tolikrát obávaná smrt. A přitom ještě nikdo za posledních patnáct let tady na ostrově nevynesl rozsudek trestu smrti. Nevyšel ani ze zdi této věznice.

Andreas stojí na svém stanovišti. Zdrcen a nešťasten. Kolik z těch osmi strážců přežije. Bude to dalších osm mrtvých. Bude to dalších osm životů.

Jednou navštívili s velitelem hotel Hilton a sešli se tam s mladou ženou, která měla bílou, sněhovou čelenku na uhlových vlasech, spletených do copu.

Servírka v hotelu Hilton, která nesla perlivou vodu do sálu právě v té chvíli, kdy třesklo několik ran a muž, jenž chtěl přinést poselství klidu a míru, se zapotácel a potom padl obličejem na zem.

Klekla si s rozbitou sklenici a plakala.

„Znala jste toho muže?“

„Ne, věděla jsem jenom, že se zúčastnil nějakého slavného shromáždění, všichni nám to tak říkali.“

„Víte, jaké je to shromáždění?“

„To také, pánové, nevím.“

„Tak proč jste se tak rozplakala?“

„Kvůli svému malému synkovi, běžte se podívat, je v kuchyni, mám ho zase ve službě.“

„A proč právě kvůli němu?“

„Bojí se střel, bojí se krve?“

„To ne.“ Třásla se po celém těle.

„Syn je moje naděje a pýcha, ale když jsem utíkala, tam z Kyrenie, odvlekli mi muže. Zamával mi. Vykřikl, dej pozor na Jusúfa a od té doby jsme ho neviděli. Od té doby neviděl Jusúf svého tátu. Turci jej odvlekli a už mi ho nevrátili.“

Byla zoufalá, naříkala, ale oči měla suché a propadlé.

Ten, který ležel mrtev na rudém koberci v Hiltonu, se jmenoval také Jusúf a nešlo mu o víc než o lidštější život. Proto musel padnout.

Ale ta drobná, útlá a krásná žena, servírka z hotelu Hilton, neměla nejmenšího tušení, že se jmenoval Jusúf jako její vystrašený a bojácný synek, ta stále zůstávala jenom sama nešťastná a čekala na návrat svého muže a jusúfova otce. Když vyšla rána, po ní další z pistole atentátníků, nesla na tácku perlivou čirou vodu na osvěžení, na posilnění z únavy. A ona se té rány lekla, jako se lekají malé děti, a netušila vůbec nic. Viděla jenom, jak prchají lidé, jaké zavládlo vzrušení, ale téhle mladé ženě se rozsypaly střepiny sklenice, kterou bude muset za svou nepozornost zaplatit.

„Co jste dělala, když vyšla střela a potom další? Co jste dělala, co jste si myslela?“

„To už dnes nevím.“

„Ale víte přece, co jste dělala, jak jste reagovala na tak neobvyklou věc. V tak přepychovém hotelu přece není zrovna na denním pořádku, aby se střílelo.“

„To není.“

„Nejdříve jsem chtěla sebrat střepy, aby se někdo nezranil, ale potom jsem se rozhodla jinak.“

„Jak?“

„Běžela jsem do kuchyně.“

„Proč do kuchyně?“

„Věděla jsem, že tam najdu Jusúfa, a nejdříve jsem se strašně polekala, když jsem ho neviděla.“

„A kde byl?“

„Schoval se za horu krabic. Krabic od coca coly a piva. Dělal to vždycky, aby mne postrašil, jenomže ten den jsem si zrovna na to jeho žertování nemohla vzpomenout. A tak jsem začala znovu plakat.“

„A synek?“

„Nejdříve uvolnil jednu krabici, kterou měl nad hlavou, ta uvolnila samozřejmě další a spadla těsně vedle mne. Hrozně jsem se polekala. ,Jusúfe!‘ zakřičela jsem a objala ho. Neměl nejmenší tušení, co se v hotelu stalo.“

„A potom?“

„Potom bylo v hotelu nějaké zvláštní ticho, takové, jako u nás nikdy nebývá. Jenom světla byla rozsvícená a lidé na sebe nechtěli mluvit. Možná že se mně to všechno jenom zdálo po tom všem, co jsme museli ten den prožít.“

„To jistě.“

Andreas si nepřipomíná návštěvu v hotelu jako výslech, protože svědkové byli dávno vyslechnuti, protože vražda byla dávno vyšetřena a ti, kdo zabili člověka, který obětoval vlastně celý život za to, aby lidé mohli žít jako lidé, už byli zatčeni.

Oči mladé ženy, která zůstala sama, má teď před sebou.

„Jak starý je Jusúf?“

„Chodi do první třídy. Na všechno jsem sama, o všechno se musím sama postarat.“

„Jak se učí?“

„Dobře se učí, mohl by už chodit dokonce se staršími kamarády. Je ale nedůvěřivý. To všechno proto, že s ním nežije otec.“

Andreas jí dobře rozumí. Velitel ho sledoval, pozoroval nejenom reakci mladé ženy, ale také Andrease. Všechno to, co teď viděl tady, v hotelu Hilton, všechno si vlastně musel prožít i on sám.

„Jde jeden rok za druhým a otce nám nevrátili,“ znovu začala mladá žena.

Velitel se tehdy obrátil na Andrease.

„V popelu minulého roku už nejsou jiskry, takhle se to u nás říká. Ale musíme věřit. Musíme žít. Všichni se musíme snažit udělat, co je v našich silách.“

Velitel změnil tón, protože věděl, že všechno to, co žena prožila, jí vlastně vyvolalo vzpomínku na chvíle, kdy musela utíkat ze svého vlastního domu. Takhle nereagovala jenom ona. Takhle se nechovali ve chvíli života a smrti jenom někteří. Všichni z ostrova si museli připomínat především chvíle největšího ponížení, které se jim zadřelo hluboko pod kůži.

„Žijeme, jak se dá, pane veliteli,“ řekla ještě tiše žena, která jej tak oslovila, protože to učinil několikrát před ní i Andreas.

Přinesla jim chladné pivo.

„Budete si ještě něco přát, pánové?“ zeptala se potom.

„Nebudeme,“ rozhodl tehdy velitel, i když by Andreas docela rád zůstal.

Nechtělo se mu, přítomnost těch dvou opuštěných lidí mu připomínala domov a také situaci, ve které se sám ocitl.

„Povězte, co jsme jim udělali?“ zeptala se žena zcela nepřítomně.

„To nevědí ani oni sami. Ale jedno vím: jsou mezi nimi stejně trpěliví a stejně zaujatí, jako jsou u nás. Mezi námi jsou lidé, kteří se živí tím, že jednoho proti druhé mu štvou, jenom proto, aby se uživili. A takové věci, jako svoboda, lidskost, život, to je pro ně úplně druhořadé. Proto jsme ve službě.“

Velitel už nehodlal odpovídat na otázky, žena, k níž přiběhlo její dítě, ho sledovala jako by zpovzdáli a rozuměla jenom některým slovům.

„Děkuji vám, pánové,“ řekla mechanicky, ale platilo to spíše účtu, který předkládala, a odnášela si peníze, než slovům, jež sice vyslechla, ale v tomhle neočekávaném rozhovoru ani nemohla nijak zvážit.

Přitiskla k sobě chlapce a tlačila jej zpět do kuchyně. Je to pravda, co říká velitel. Nejtvrdší kůrky připadají na bezzubé. A kde vzít ostřejší zuby na tvrdší kůrky?

Andreas se teprve teď, kdy ho hlas z vysílačky několikrát vyzýval, aby se ohlásil, vzpamatoval.

„Co je, usnul jsi?“

„Ne, veliteli, jsem na poslechu.“

„A v pořádku?“

„V pořádku.“

Od sobotního rána toho dne, kdy se atentátník zmocnil pistole a jeho skupina zhraní, a nepodařilo se jim i s ukořistěným autem do sobotního rána prorazit z věznice, se zajímal celý svět o jedno malé místo okolo věznice na jednom docela malém ostrově, na který sálalo slunce.

Hovořilo se o tom, že přijde posila, která pomůže atentátníkům.

Agentury přinášely dotěrné otázky adresované vládě s přáním, aby odpověděla na ultimátum nahrané na magnetofonovém pásku.

Ostrov se opět na mnoho hodin dostal do pozornosti celého světa, jako se tak často stávalo před tím; ostrov, na kterém přitom stačily zrát sladké pomeranče i charuva, na kterém voněl tymián i zlatá oliva.

„Vyhoví vláda požadavkům, dá k dispozici letadlo a potraviny a zaručí bezpečný odlet z ostrova?“

V takových chvílích se na ostrov lepilo otázek mnohem víc a mnohem dotěrnějších. Všechno záleželo jako vždycky v takovém okamžiku na všech.

Všichni to věděli a všichni si uvědomovali, jak složitá a jak těžká jsou rozhodnutí, kdy jde o život, kdy jde o smrt, kdy jde o všechno.

Osm takových, jako je Andreas a jeho velitel, osm mužů, kteří mají rodiče a děti a stavěli bílé domky a dbali na to, aby se lidem na ostrově lépe dýchalo, osm z nich se teď dívá tváří v tvář smrti.

Andreas tuhle situaci dobře zažil: dokonce viděl i muže, kterým velel podobný muž, jako teď velí povstalcům ve věznici. Cítil chlad pistole na svém zátylku.

Proto si uvědomuje, jak je asi těžké rozhodnout.

Potraviny, letadlo, život.

Bylo by to přece tak jednoduché, byla by to otázka několika minut. Vyřešila by opravdu všechno.

Potraviny, letadlo, život.

Konečně už stál a pozoroval rozjezdovou plochu letiště a byl na příjmu, když tankovalo letadlo. Nebylo to tak dlouho, kdy podnikli tuhle akci, která nekončila smrtí.

Ale byla tu ještě další.

Přistálo letadlo s několika ozbrojenými muži, kteří chtěli pomoci uprchlíkům.

To už nebyla jenom otázka bdělé stráže. V tu chvíli prosekávaly střely prostor.

Andreas má před očima několik označených stínů velikosti člověka.

Takhle se přece na střelnici označuje terč. Má neostré kontury, jenom víš, kde je hlava, kde je srdce, kde je zásah. Několik takových poznačených terčů leželo vedle plochy letiště. Byli to mrtví z přestřelky s výsadkovým komandem.

Kdo je pozval na letiště, kdo je pozval na ostrov? A věděli, koho jdou osvobozovat, věděli, na koho budou střílet? Andreas při téhle akci nebyl. Neviděl nepříteli do tváře, neviděl jeho podobu.

Ale ani v Levkaře neviděl nepříteli do tváře. Zahlédl jenom jeho stíny, účtoval s nimi, jako si ty neznámé a nezvané stíny osobují právo účtovat na ostrově.

Když přistávalo výsadkové komando, když zaútočilo, byly ztráty na životech.

I v těch chvílích se rotačky a dálnopisy a obrazovky na celém světě rozezněly, aby oznámily lhostejnému světu, co se stalo. Prezident Spojených států dostal dopis. Agentury na celém světě se musely zdržet, protože podávaly zprávu o průběhu této vetřelecké akce.

Stalo se.

Všechno můžeme spočítat na ciferníčku hodin.

Všechno je možné si přečíst v jedné agenturní zprávě. Komando přepadlo letiště a chtělo pomoci atentátníkům. Nepodařilo se. Agentury udělaly pomlčku anebo tečku. Přišly další zprávy a svět dostal jiné sousto. Letadlo opustilo letiště, hlídky se stáhly na svá stanoviště.

Andreas vidí nehybné, tmavé obrysy neznámých terčů. Ale už to samozřejmě nejsou terče. Teď už je to jenom obrys bílý jako sníh, protože křída kresli místo, kde padl člověk, kde bojoval, aniž by věděl proč, jenom proto, že dostal dobře zaplaceno.

Už není. Už neexistuje.

Existuje jenom tmavý obrys jako stín a kolem něho sněhová bílá čára, která ukazuje: takhle asi vypadal a na tomhle místě byl člověk.

Teď už je to jenom ten bílý obrys.

Jeden, druhý, pátý, sedmý.

Patnáct let nebyl na ostrově, kterému se odjakživa říkalo ostrov Afrodity – ostrov lásky, za těch patnáct dlouhých let nebyl ani jednou vynesen rozsudek trestu smrti, a přitom tady nepřátelské pušky vynáší nečekaně rozsudek smrti, aniž by věděly proč, pro koho, ví jenom, že ta střela a ten zásah je dobře zaplacen.

Kyperské přísloví říká, že ve válečných dobách se neskrýváme za mečem.

To je bojové přísloví a bojové povzbuzení.

Praží slunce a hraje rádio a zní tklivá písnička vysílače a všechny války, které ostrovem přešly, už jsou v učebnicích.

Stíny na letišti přece jenom zůstaly. I křída se setře, i krev se smyje. Stíny zůstaly.

„Hlídka na příjmu.“

„Hlídka slyší.“

„Operaci provádí skupiny podle příkazu velitele policie.“

A jsou tu tři skupiny uvězněných. Osm rukojmích, vůdce povstalců a povstalci z věznice a potom armáda, která tvoří svorku; nepronikne ani myš.

Čí postavení je beznadějnější?

Andreasovi se zdá, že jeho, protože má hlad a žízeň a hlava třeští.

Kromě toho operující hlídka má jenom dílčí informace, neovládá celou situaci.

„Hlídka na příjmu. Vzbouřenci dostanou odpověď.“

„Hlídky slyší.“

Nálada je teď nervóznější, ale je nad slunce jasné, že v téhle chvíli nemůže nikdo povstalcům ustoupit. Jejich vítězství by bylo otevřenou sebevraždou.

Zabít rukojmí znamená také zabít sebe.

Vůdce povstalců už zřejmě ví, že jeho postavení je zoufalé a další postup tak, jak si ho představoval, nevyřeší situaci v jeho prospěch.

„Vyčkejte na příjmu, vydám další pokyny.“

„Rozka – veliteli.“

„V pořádku, hlídko!“

„Hlídka na příjmu, v pořádku!“

Andreasovo hlášeni poněkud zkresluje jeho osobní pocity. Stanoviště neopouští ani na krok, zato jej opouští bdělost a síla.

Je to zvláštní, jak se člověku při službě proměňuje naráz noc v den a den zase v noc a vůbec si neuvědomuje dlouhý čas, který vstoupí mezi ty dva strážce.

Přijeli sem k polednímu, přehoupl se den a zase noc: a je tu svítání.

Jenom obraz před očima se zastaví, jenom zdi věznice se zdají jako z pergamenu, jenom obloha jako by se nepohnula všechno jako by mrtvě stálo na svém místě a bylo bez lidí.

Jediná situace, kterou by mohl přirovnat k téhle noci a dni služby, byla obhlídka na Attilově pásu, na hranici nenávisti. Tam také. Dům, okolo něho pytel s pískem, okno jako střílna, jeden a druhý svět a mezi tím světem – ticho.

Když procházel na hlídce právě tou hranicí nenávisti, měl dojem těch mrtvých neživých kulis nejpřesnější. A taky pytle s pískem a opuštěná okna, slepá nebo zívající do znovuzrozeného slunečního dne.

Zrovna takové bylo to dnešní svítání.

Kulisa věznice, uvnitř rukojmí a vzbouřenci, zvenčí hlídky a bojová pohotovost, a mezi nimi hranice nenávisti.

Je k smrti vyčerpán a unaven a musí bdít.

Je k smrti rozčilen a pobouřen tím, co se stalo, a je jasné, že nesmí padnout zbytečná střela a nesmí udělat nic než to, co uslyší jako příkrý pokyn vysílačky.

Tady si nemůže ani vyhlédnout obrys nepřítele, tady se nemůže ani samostatně rozhodnout, tady musí vyčkávat.

Hodinu, dvě, dvanáct, je to už druhý clen.

Hlava bolela na prasknutí. To je jediné, co se nezměnilo.

Kamarád, který byl nejblíž, vypadal unaveně.

„Je ti něco?“

„Nic.“

V jejich lhostejnosti byl spíše vztek.

„Dávají podmínky, vyhrožují, skoncoval bych s nimi,“ vyprskl mladší kamarád. Potom pohodil rukou, protože si vlastně uvědomil, že řekl pitomost.

„Nemá to smysl; oni to srovnají.“

„To jo,“ odplivl Andreas.

Oba byli opřeni o plot, oba by rádi, aby se tahle vyčkávací hlídka proměnila pokud možno nějak rychle, aby se pokud to jenom jde, změnil další průběh tohoto dne.

Nedělo se vůbec nic, kromě domlouvání ve vysílačkách a spojení, kromě chvíle, kdy se museli ohlásit.

Jediným vytržením z klidu byl nejdříve neznatelný šelest a potom našlápnutí kočky.

Zamňoukala tak silně, až sebou mladší seržant trhl.

„Potvoro!“ ohnal se po ní.

Andrease to pobavilo. Konečně i když to byla jenom kočka, aspoň znamenala povyražení.

Mladší seržant rychle sáhl k boku po pistoli.

Andreas s klidem zachytil kamarádovo zápěstí. Viděl, že jeho bleskurychlé rozhodnutí je spíše zbytečné podráždění.

„Co by to mělo za smysl?“

Vrátil seržantovu ruku na původní místo. Kočka s táhlým mňouknutím proskočila okolo dvou mužů a zmizela pod keřem.

„Kdy to skončí?“

„To se dozvíme,“ odpověděl Andreas. Nečekali dlouho. Velitel pohotovosti je odvolal, protože šéf celé operace ukončil akci „věznice“. Auto, které projelo branou, a zvedlo za sebou neprůhlednou vinu prachu, vezlo rukojmí z věznice.

Vzbouřenci ustoupili, vidouce beznadějnost svého sevření. Dokonce ani znovu ohlašovaná posila se nedostavila.

Bylo na čase všechno urovnat tak, jak bylo nutné.

Přišel velitel a dal povel k odjezdu hlídky, která pomáhala ostatním sborům k zajištění věznice, kde došlo ke vzpouře. „Vyplatí se to, neustoupit,“ řekl lakonicky velitel, který byl sice podrobně informován o celé akci, ale hovorností nikdy nepřekypoval. Hodnotil situaci moudrostí a zkušeností ostrovana i velitele.

V tu chvíli nebylo dobré se příliš ptát.

„Jak se staví dům, to víš, Andreasi?“ zeptal se ho po delší chvilce.

Andreas nejdříve neporozuměl, ale později se mu v hlavě všechno vyjasnilo.

„V domě musí být čisto a pořádek,“ řekl klidně.

„Myslíš?“

„Musí!“ odpověděl pevně.

IX. SÁZKA NA SMRT

„V devět ve Faraónu.“

„Platí.“

Andreas položil telefon s jistým rozechvěním, protože je to jeden z mála volných dnů, na který se těší. A potom: uvidí Stelia.

O Steliovi věděl, že do Faraónu chodí rád, i když jeho hlavní zájem bylo Mia Mare. Ale Faraón měl svoje kouzlo. Jednak byl za městem a jednak se tam dalo vydržet dlouho přes půlnoc. Tahle výhoda nebyla na ostrově tak běžná. Andreas se oblékl jen lehce, uniformu nechal tentokrát doma.

Pár kroků od silnice a potom už jej vítal nápis a mírné světélko nad vchodem.

Ještě užší ulička do prostoru baru měla osvětlení několika světly zelených lampiček, spíše jako by obarvených světlušek. Před čelní stěnou hrála kapela.

V baru bylo sotva vidět. Sedl si do pohodlného křesla, až tam skoro zapadl.

„Co si dáte, pane?“

„Počkám!“

„Dobře, pane.“

Vrchní byl pohyblivý, mával bílou utěrkou jako praporkem a řídil chod celého baru svýma očima. Vzhledem k jeho obrovité postavě, která vévodila celé místnosti, bylo více než jasné, že ovládá situaci perfektně.

Než se stačil Andreas ohlédnout, uviděl mezi dveřmi Stelia. Vůbec se nezměnil. Nejenom vzhledem. Ale především tím, jak vstoupil do baru, by jej poznal, aniž by rozeznal jeho tvář. Pohyblivý jako na jehlách, možná protože měl boty s vysokým podpatkem, jednoho přiklepl malou rukou po zádech, druhého dloubl do žeber, na třetího se usmál a už se řítil ke stolku Andrease.

„Andreasi! Ty chlape!“

„Stelie!“

Setkání se podobalo oťukávání boxerů nerovných vah v prvních minutách boje.

„Máš hlad?“

„Jako lev.“

„To je dobře, já taky.“

Po druhém vyzvání byl číšník spokojen.

„Sýr, chobotnici, raka, maso, láhev Hermes-Loel Limassol, červeného. Hned to bude, pánové.“

Ujistil hladové s takovou jistotou, že to oba uklidnilo. Stelios kouřil.

„Kolikátá?“

„Třicátá. Měl jsem dneska veliký fofr.“

Malá kapela zahrála řeckou písničku. Stelios ji hned poznal, ale nejenom to: okamžitě se přidal a zdálo se, že by zpěvačka, která se chystala ke zpěvu, nemusela vůbec vystupovat.

Vždycky mezi nadechnutím a vydechnutím na opakování refrénu patřičně potáhl z cigarety a vyfoukl kouř, takže Andreas pomalu mizel v oblacích kouře.

„Tak co je, povídej.“

„Jsem naživu, sloužím, jezdím,“ odpověděl s úsměvem Andreas.

„Jako já. Úplně jako já,“ usmál se Stelios a tleskal rukou nad hlavou, jako by přebíral kromě partu zpěváckého také taneční. Bez ohledu na písničku a soubor, bez ohledu na zpěvačku, vystačil si zcela sám sobě a byl také sám se sebou velmi spokojen. To se dalo poznat.

Nejdříve přinesli víno.

„Napijeme se?“

„Toť se ví!“

Potom se mezi nimi zjevil nenápadný muž a nesl v rukou polaroid.

„Fotku, pánové, černou, anebo barevnou?“ řekl profesionálně. Oba to jaksepatří rozesmálo.

„Copak jsem tu se subretou anebo s turistkou? Dobrý kšefty, hochu. Raději se s námi napij!“

Stelios nalil fotografovi skleničku hermesu a pěkně si s ním přiťukl. Fotograf chránil rukou čočku a bedýnku drahého přístroje, který tady dělal divy.

Potom společnost opustil.

Naproti Andreasovi a Steliovi přisedla rodina. Od nejstaršího mužského až po tři syny a zřejmě jejich děvčata.

Byli hluční.

Když začala hrát kapela Řeka Zorbu, nejstarší z nich udělal ze všech členů rodiny pěkné kolečko, protáhl se okolo stolů a vyšel na parket. Všichni tančili kolový tanec sirtaki.

Zpívali a tančili, a ani je nenapadlo, aby se otáčeli na kohokoliv z hostů.

V malém zrcátku, vedoucím ke kuchyni, si Andreas všiml, že přišli dva muži, stejně vysocí, neznámí, poněkud nejistí. Našlapovali zvláštním způsobem; jako když se dere šelma do kurníku.

„Slaninu! Whisky!“

„Ano, pánové, hned to bude!“

Otočili se kolem dokola. Prohlíželi stůl za stolem. Andreas to dobře zpozoroval, jejich chování bylo dost nejisté, ale pouze do té doby, dokud si nepřisedli zády k jejich stolu. Potom nabyli značné jistoty.

„Poslouchej, znáš tady ty hosty?“ zeptali se číšníka.

„Ano, pane.“

„A víš, kdo ti přijde?“

„S jistotou, pane!“

Každé slovo, každá otázka, kterou vyřkli, byla velmi jasně slyšitelná, protože zvuk hudby se odrážel od stěn a do mrtvého místa, ve kterém seděli, bys mohl šeptat a všechno by bylo slyšet.

„Ještě přines dvě whisky!“

„Ano, pánové.“

„A více ledu.“

„Pánové jsou cizinci?“

„Pánové tady mají nějaký úřadování a tvoje starost je, abys jim byl po ruce, rozumíš?“

„Jasné!“

„Sokrata znáš?“

„Technologa v pivovaru?“

„Policajta, blbče!“

„Jistě. Chodí k nám.“

„To je dobře! Přines whisky.“

Hudba se přelila jako vlna, která člověka ohluší.

Andreasem projela slova jako blesk.

„Co se stalo, Andreasi?“ dotíral Stelios, ne že by se dal vyvést z dobré nálady.

„To nic, jenom jsem se trochu zamyslel.“

„A proč zrovna teď, proč zrovna tady? Leda že bys poslouchal hudbu.“

Žádná odpověď.

„Andreasi!“ zakřičel Stelios, „na které planetě lítáš?“

„To nic, to je v pořádku, poslouchám hudbu!“

„To je dobře,“ konstatoval Stelios, kterého jeho odpověď povzbudila, a dokonce jako by vztáhl Andreasovu pochvalu dobré písničky na sebe, na svůj zpěvácký talent, a začal zpívat, společně se souborem, a k tomu si patřičně potleskával. Zcela si vystačil.

„Vůbec ses nezměnil, Stelie.“

„Ty také ne, chlapče, máme už přece taky něco za sebou,“ vydechl.

„Tak to máme,“ zaslechl Andreas od vedlejšího stolu.

„Tady to bude úplně jednoduchý.“

„Nevím docela.“

„Říkám ti, úplně jednoduchý. Konečně co. Oddělám ho a je to jasný. Slyšíš?“

„Ticho!“

„Je to pravda!“

„Už ani skleničku!“

Andreas zbystřil pozornost, je to jasné. Přišli dva najatí zabijáci a teď si dávají na kuráž.

Stelios byl sice v plné zábavě, ale sledoval každý Andreasúv pohyb a každé jeho zneklidnění.

„Děje se něco?“

„Vůbec nic.“

„Tak proč jsi zhledl?“

„Mám hlad.“

„On nám to ještě nepřinesl!“ Stelia to rozlítilo, pobídl mohutného vrchního, který se omlouval, a pak přiobjednal hroznové víno a

oříšky. Tentokrát ovšem vzal vrchní svou omluvu vážně. Když se oba ohlédli, viděli, jak nese plnou mísu objednaného jídla.

Stelios se k jídlu obřadně chystal.

Ale to byl přesně okamžik, kdy rodinné kolečko, podporované mohutným rytmem hudby, dorazilo ke stolu, kde se uchytilo u Stelia.

A jak se tak normálně dělá, ten poslední si vybral dalšího tanečníka.

V téhle chvíli to bylo samozřejmě jako naschvál, ale vzhledem k tomu, že zcela neočekávanou náhodou připadlo to poslední taneční místo tanečnici, nikoliv tanečníkovi, byl Stelios v tom okamžiku ztracen.

A lak vyzdvihl své malé ruce nad hlavou a pak se zavěsil do tanečního kroužku a okamžitě políbil na tvář. svou partnerku, která byla sice poněkud překvapená jeho pohotovostí, ale spíše ji to rozesmálo.

Nedalo se nic dělat. A do tohoto závěsu se samozřejmí dostal i Andreas.

„Kamaráde, aspoň to jednou roztočíme.“

„To jistě,“ odpověděl Andreas.

A jak se doslali do tohoto roztančeného kolečka, narazili znovu na fotografa.

Andrease napadla jedna věc.

„Mistře, mistře, pojďte k nám.“

Fotograf se toho okamžitě chopil, tuše ve vyzvání dobrý obchod. Samozřejmě že zapomněl i na to, že byl vlastně na začátku večera odmítnul. Ale časy se mění, hosté se mění, to si myslel samozřejmě fotograf.

Trochu jinak na tom byl Andreas.

„Tak nás pěkně vezmeš, tady s kamarádem!“

„Ano, pane!“ vykřikl fotograf a pěkně přiskočil v rytmu k tančícímu kroužku.

„A ještě něco?“ zeptal se.

„Ještě mám jedno přání!“ zašeptal Andreas poněkud spiklenecky.

„Viďte, teď budete chtít vyfotografovat zpěvačku nebo jednu z těch dívek?“

Poněkud se mýlil.

„Podívejte se, mistře. Nenápadně mi vyfotografujete tý naše sousedy, co sedí zády k nám. Ale tak, aby to nevěděli, je to takové překvapení, chtěl bych jim to poslat jako milou pozornost!“ stačil ještě v tom mumraji vysvětlit fotografovi Andreas.

Světla několikrát bleskla, jako když před hromovým úderem sjede blesk, a dva sousedé, kteří seděli zády za Andreasem a Steliem, si toho vlastně ani nevšimli.

Kolečko, roztančené a rozezpívané, se potom přitočilo znovu ke společnosti a fotograf, zcela spokojen, pokýval hlavou.

„V pořádku, pane.“

„Děkuji. Kdy to přinesete?“

„Jen co se dostanu dozadu a trochu si to připravím. A taky, abych vám to dal do pasparty, pane.“

„To musí být?“

„Obchod je obchod. Jsem zvyklý odevzdat perfektní práci, pane.“

„To je dobře.“

Andreas vyndal několik librovek a strčil je fotografovi. Podle jeho tváře byla spokojenost tak veliká, že nebylo pochyb o tom, že se dočká Andreas dobré práce.

Dočkal. Ještě pořádně nedosedl a fotograf přišel. Vložil Andreasovi do rukou několik fotografii v pěkné paspartě a s podpisem: Studio Yordanou.

„Ukaž!“ dožaduje se Slelios.

„Ne, to nech, to je jiná záležitost,“ neurčitě se vykračuje Andreas, protože nechce, aby Stelios komentoval právě tyhle snímky.

„Nebuď žárlivka, kamaráde,“ směje se Stelios, ale nechá Andrease na pokoji.

Andrease to jeho rozhodnutí uspokojilo. Dokument, který držel v ruce, se určitě bude hodit.

„No, tak dobře. Konečně, už máš taky na čase, aby ses usadil,“ mudruje docela zbytečně Stelios

„To jistě. Ale vzor, vzor mi chybí.“ Naráží na Stelia, věčně nepokojného a toulavého ptáka.

„Všechno se musí zkusit!“

Andreas zase neodpověděl, spíše se usilovně snažil zachytit rozhovor těch dvou sousedu.

Zdálo se, že ve svých úvahách ustali.

„Nevíš, jestli je tu telefon? Potřeboval bych zavolat,“ zeptal se ho Andreas. Pomaličku vstal.

„Prosím tě, takhle v noci, komu to chceš volat?“

„Tak já půjdu,“ rozhodl se Andreas a snažil se co možná nejrychleji dostat se mezi židlemi a mezi malými boxy k telefonu.

Jedinou překážkou, která tnu křížila cestu, byla dvojice mužů, jež stála v chodbičce a něco si nahlas vysvětlovala. „Dovolíte?“ řekl Andreas, ale šlo to ztuha. To bylo na první pohled jasné, že překročit tuhle překážku znamená dostat od sebe dva divočáky při souboji.

Andreas je obhlédl a zjistil, že jedinou možnou cestou, kterou se mezi nimi dostane, je zaručené a přímočaré násilí, které se projeví tím, že ten val prolomí přes jednoho zápasníka. Strčil do něho tak prudce, že se oba zamotali, jako když chtějí válet sudy.

Rychle získal prostor. Stejně rychle měl možnost dostat se k telefonu.

„Zabít velitele. Jsou dva a mají jasný úkol.“

„Kde jsi?“

„Ve Faraónu.“

„Tak pansky?“

„S kamarádem.“

„Tak tam zůstaň, podíváme se na ně.“

„Mám fotografie.“

„Vidíš na ně? Jsou ozbrojeni?“

„Jistě.“

„Jak mluví?“

„Špatně řecky.“

„Znají tě?“

„Ani se neohlédli. Ptali se po veliteli.“

„Kdo jim odpověděl?“

„Číšník. Neřekl nic. Ptal se, jestli jde o technologa v pivovaru.“

„To je dobře.“

„Kolik je tam lidi?“

„Plno.“

„K sakra!“

„Budeme čekat?“

„To nech na nás. Vzbudím starého.“

„No potěš pánbůh.“

„Je lepší vstát, nemyslíš?“

„Jasné.“

„Jasné?“

Vrátil se ke stolu stejně nepozorovaně, jako od něho povstal.

Za tu malou chvilku stačil Stelios odlákat právě nejhezčí dívku z taneční rodiny a vyprávěl jí o svých přednostech.

„To je můj kamarád.“

„Andreas.“

„Máte jméno, které se mně líbí.“ odpověděla. A Stelios, aby se debata příliš nerozváděla, okamžitě naléval.

„Všechno jsem ho naučil.“

„To je od vás šlechetné.“

„Je to opravdu tak?“ mířila otázku na Andrease, ale tomu příliš do řeči nebylo.

„Rád myslí sám na sebe a rád si taky zavzpomíná, zvlášť když je se mnou.“

Stelios byl v tak dobrém rozpoložení, že všechno ostatní už jenom doplňovalo jeho dobrou náladu.

„Jen aby přišli včas,“ myslí si Andreas a dívá se na hodinky na Stehově zápěstí.

„Co si dáš? Něco s námi?“ navrhl nejdříve Stelios.

„Dám,“ přikývla.

Ale Andreas si všiml, že její nepřítomnost nečiní příliš velkou radost společnosti, kterou opustila. Nejdříve se po ní podíval takovým zlým pohledem nejstarší, ten, který celou rodinu přivedl, a teď dokonce také i ten, kdo dívku provázel. Tohle nevěští nic dobrého.

„Křoupavý rak, sýr a víno, co říkáš?“

„Proč ne, souhlasím.“

Stelios netušil nic z nebezpečí, které číhalo na obou stranách a které bylo každé jinak nebezpečné.

Andreas to zaregistroval, ale potom spíše pozoroval své sousedy, kteří neuvěřitelně ztichli a spíše se věnovali whisky, kterou jim vrchní přinášel.

„Vrchní.“

„Ano, pane?“

„Strašně dlouho ti všechno trvá.“

„Vynasnažím se, pane.“

Dvojice zabijáků, jak se ukazovalo, zřejmě znervózněla. Stelios jediný ze všech zachovával klid. Znovu se teď přidal k písničce, vzal dívku, která se mu představila jako Desdemona, na parket a začal s ní tančit svou vlastní kreaci. Dívka byla dobře o hlavu větší než on, ale docela oceňovala jeho taneční mistrovství. Však si na něm také Stelios zakládal. Rukama šermoval k hudbě, která pochopila, že na programu teď je právě tento host, který je zcela soběstačný a který už také svým zpěvem doprovázel jejich mohutně napudrovanou zpěvačku.

„Pane kapelníku!“ vykřikl Stelios.

„Ano, pane?“

„To je ono.“

Zpíval a vznášel se na parketě s vervou, kterou mu mohl každý závidět.

Bohužel, jeho temperament i jeho zájem neušel pozornosti rodiny, která seděla u stolu naproti Andreasovi a Steliovi. Když přivedl dívku znovu ke stolu, když si ji posadil opět vedle sebe, vstal zrovna ten nejstarší od stolu a přišel ke Steliovi.

Ten si ho okamžitě povšiml a se stejnou pohotovostí zareagoval.

„Kamaráde, taky si s námi připiješ!“

Muž měl oči krvavé, ale z prvního pohledu rozzuřeného býka se proměnil na zcela dobrého společníka.

„Připiju.“

„Tak na vaše zdraví!“ zachránil celou situaci Stelios, protože se obrátil na všechny do protějšího boxu, jako bv jim vzdával hold. Velmi to zapůsobilo na muže, který s ním přišel účtovat.

„Poslouchej, Marie přišla s námi,“ řekl muž.

„Hned jsem si vás všiml,“ řekl Stelios. Jeho suverenita a jeho přímočarost vyrážela soupeři dech.

„Tak, všiml. A všiml sis také, že nepřišla sama?“ popadl teď drobného Stelia za ramena.

„To přece nemůžu přehlídnout, kamaráde. To nemůžu. Taky jsme si s vámi pěkně zatančili, tady s Andreasein. Seznamte se. To je můj kamarád,“ ukázal na Andrease.

Muž sevřel Andreasovu ruku tak silně, až ho to vystřelilo ze židle.

„To je fajn,“ řekl muž.

„Tak vidíš, tak si s námi připij!“

Marie, která se představila jako Desdemona, byla velmi překvapena pohotovostí svého ochránce a nesmírně dobře se bavila, i když také ona věděla, že zásah člena rodiny nevěští nic dobrého a není zaručené, kam tahle debata dojde. Nejvíce překvapen byl Andreas; sice věděl, že je jenom málo situaci, kdy se Stelios z něčeho nevylže, ale že si bude počínat takhle suverénně, to přece jenom nečekal.

„To je fakt, ještě si připijeme!“ řekl.

„Tebe odněkud znám!“ s těmi slovy pohlédl muž na Andrease.

„Kdo se tady na ostrově nezná,“ vystřelil Stelios, protože věděl, že seznamování na Andrease neplatí.

„Tak znám, anebo neznám!“ pohoršlivě se domáhal pozornosti muž.

„Heleď, všichni se známe, tak si sedni a dopij!“

„Dobrý nápad.“

Všichni věděli, že je první nebezpečí zažehnáno. A tak se rozmnožoval počet hostů okolo stolu dvou přátel, zatímco stolovníci odnaproti povážlivě mizeli. Stelios bezpečně zvládl situaci a stal se opět středem pozornosti.

„A co tanec, panstvo, nebude?“ vykřikl po chvilce. Potom vstal a chtěl jít příkladem, dívka jej následovala, ovšem ukázalo se, že jít příkladem není tak jednoduchá věc.

Nejstarší z hostů rodiny se rozkročil před Stehem a chytil jej u krku.

„Poslouchej, kamaráde, přišla s námi, jasné?“ cloumal Steliem, jehož duše už patřila spíše vznešeným tónům hudby než pozornosti a soustředěnosti, což bylo právě pro tuhle chvíli dost nepraktické.

„Jasné,“ řekl Stelios a hlava mu zaklimbala jako kostelní zvonec.

„A ty, ty půjdeš taky?“ otočil se starší muž na Andrease

„Stelie, Stelie, vzpamatuj se!“ zvolal Andreas.

U vchodu mezi dveřmi se objevil jeden muž z policejní hlídky. Andreas ho ihned vyhledal pohledem a stočil oči k vedlejšímu stolu.

Muž z hlídky poněkud zaváhal.

V tu chvíli vstal nejdříve jeden z najatých zabijáků, jako by chtěl projít uličkou mezi stoly. Za několik málo chvil jej následoval druhý.

Krok tuho prvního byl jaksi nejistý, ten druhý už měl pružnost kočky.

Vykročil pevným krokem do uličky, vedle baru, která byla stále zešeřelá, zvenku ji osvětlovala jenom bledá zelená bludička Faraóna. Muž z hlídky jej uchopil za ramena, a to byl signál k útoku druhého zabijáka, který jej chtěl napadnout zezadu, ale přehlédl, že policista není sám.

Andreas to v mžiku zpozoroval a vyrazil tím směrem. Zatímco druhý z hlídky měl útočníka pevně v rukou, ten první zabiják vyrazil policistovi pistoli, kopl do dveří, a tak se dostal do málo osvětleného východu z Faraóna. Oba policisté, i Andreas, se za ním pustili.

Těsně před Faraónem bylo zaparkované auto, do kterého zabiják narazil a upadl. Byl to pro něj osudový okamžik. Sáhl po pistoli.

Vyšla rána. Stačila zaletět pouze někam do koruny osvětleného stromu.

Střela vyletěla směrem k obloze, zhasla jako padající hvězda.

Šofér z vozu hlídky, která přijela, vyskočil ze sedadla, aby oběma pomohl.

„Jsou to oni?“

„Jsou.“

Andreas nalehl na záda druhého zabijáka, který na něho sice vytasil nůž, ale Andreas mu zachytil ruku, která měla přece jenom znatelněji pomalejší pohyby, než bylo k téhle bleskurychlé akci potřeba.

Policista vyrazil pistoli prvnímu zabijákovi tím, že mu přišlápl ruku, a přirazil ho tělem k tomu druhému.

„Co je, co se děje?“

„To nám ještě řeknete!“

„K sakru, ty pitomče!“ proklínal zabiják svého komplice.

K pohotovostnímu vozu bylo sice pár kroků, ale cesta netrvalá tak krátce, protože oba se pokoušeli využít svých zavalitých těl. jednomu se podařilo dokonce složit se na zem.

Ale to bylo vše, čeho mohl dosáhnout.

Andreas šel s ním.

„Kam nás to vlečete? Sakra, kam to jedeme? Na to nemáte právo!“ vykřikoval jeden z nich.

„Na co máme právo a na co nemáme právo, to si povíme u nás,“ odpověděl mladší z hlídky.

„Nikdo o to nestojí.“ pronesl jeden ze zabijáků, a teprve teď bylo zřejmé, že vůbec nemluví městskou mluvou.

„Kdo vás poslal?“

„Nikdo.“

„Budeš mluvit!“

„Nevím s kým.“

Policisté přibouchli dveře u hlídkového vozu.

„Se Sokratem,“ stačil říct Andreas na rozloučenou. Oba zabijáci se po něm prudce otočili. Andreas to přijal v klidu.

„Mám jet s vámi?“ zeptal se ještě pro jistotu, ale bylo jasné, že by raději zůstal.

„Chtěl bych pomoct kamarádovi.“

„Jasné.“

U vchodu do Faraóna stál vrchní a vedle něho Stelios.

Pozorovali společně s Andreasem odjíždějící vůz a v něm dva muže a hlídku.

„Co se děje. pánové, pro boha, co se děje?“ vzrušeně se otáčel vrchní na oba.

„Budeme platit,“ pravil lakonicky Andreas.

„Něco ti řeknu, Andreasi,“ slavnostně prohlásil Stelios, „seš prostě kus chlapa!“

X. PERLA

Postavit silnici, to je umění. Lidé umějí stavět. Kdyby měl kdokoliv pochybnosti, stačí, aby se zastavil odbočkou od hlavni cesty, protínající ostrov, a podíval se. jak se stavělo sídliště.. Samozřejmě na Chirochitiu. Takoví mistři na nic nikdy nezapomněli. Všechno má svůj význam, své místo, všechno funguje tak, jak má, a dodneška se vlastně od starých mistrů učíme.

A nebo tady, kousek od přepychového Amathusu, co se dívá většinou svých oken na moře.

Začali tady kopat a ejhle: město, divadlo, krásné nádvoří, hroby předků.

Vystoupili z auta a chvilku se zastavili u břehu moře.

„To slunce dneska pálí,“ řekl mladší seržant, provázející Andrease.

„Pálí každý den, ale dneska zvlášť,“ stěžuje si Andreas.

„Ještě se nám silnice rozteče,“ zajede podpatkem na krajnici a sundá čepici.

Podívá se před sebe a taky trochu za sebe, jen tak automaticky, ze zvyku.

Silný dětský křik zaujme oba.

„Hurá, hurá,“ křičí kluci.

„Co to do vás vjelo?“ zeptá se Andreas.

„Nevidíte, běžíme do hor maratón.“

„Maratón, na to je trochu horko, ne?“

„Vyhrajeme maratón,“ konstatuje ten roj kluků a běží a běží, vůbec jim nevadí,– že je sleduje policejní hlídka. Jeden z nich, ten nejmenší, se zastaví, už nemůže.

„Nemáš odznak?“ podívá se smutně na Andrease. Andreas je tou otázkou poněkud vyveden z míry.

„Nemám, kamaráde.“

„To je škoda.“

„Co bys s ním dělal?“

„Chtěl bych být policistou.“

Andreas se podívá na svého mladšího partnera a trochu zrozpačití.

„A proč?“

„Honil bych bandity.“

„Dej pokoj.“

„Určitě bych dohonil bandity anebo zloděje.“

„A znáš nějaké?“

„Jéje, pane, já jich znám!“

„Já taky, kamaráde,“ dal se slyšet Andreas a bylo mu pojednou podivně.

„A co kamarádi?“

„Taky by chtěli být policajti.“

„Prosím tě, a proč?“

„Taky by chtěli honit bandity a zloděje.“

„Všichni by chtěli honit všechny zloděje a všechny bandity na ostrově.“

Andreas chlapci rozuměl. Byl sice mnohem starší, když musel utíkat před okupanty na severu ostrova, ale napadaly jej stejné myšlenky.

„A proč nechceš být třeba maratóncem?“ zeptal se chlapce.

„Budu. Budu tak slavný jako Piskopeamos.“

„To je dobře.“

Piskopeamos byl nejslavnější maratónec Kypru. Všichni znali jeho jméno, všichni znali jeho fotografii.

„Dostanu vinice jako on?“

„Vinice. A budeš pěstovat dobré víno?“

„Jistě, pane.“

„Určitě tě navštívíme.“

Piskopeamos, to byla současnost. Muž, který žije na ostrově, na kterého si člověk může počkat, stisknout mu ruku.

Ale jak dobře pěstuje víno, to nikdo zase neví.

Andreas ho znal.

Stejně dobře znal příběh, který maratónec vyprávěl, a trochu mu připadalo, jako by vyprávěl příběh svého života a své touhy.

Kdo by nechtěl vyhrát maratón! Kdo by se o to jednou za život nepokusil.

V řecké vesničce Marousi žil dělník na vinohradu, který měl stejný sen jako on a jako tenhle klučina, co žadoní o od znak a běží po silnici směrem od Amathusu.

Jmenoval se Spirídónius Loues. Slunce, moře a taky dlouhý dech z běháni vyvolaly touhu. Možná taky chlapecká láska k Agil, což byla dcera majitele vinic a obchodníka Prokopala.

Ale mít sny a mít dobré nohy a dobrou vůli, to všechno ještě nestačí. Musí se trénovat. Musí se trénovat moc a. denně. Tohle Spirídónius dokázal. A také dokázal přijímat rány. Přišlo léto, čas zasvěcený Dionýsovi a vinobraní. Spiridónius měl hlavu a srdce plné touhy a taky si řekl: „Je čas, aby Agil věděla, že se mi líbí.“

Neodhadl dobře ten čas. Protože právě v té chvíli, kdy jí říkal své vyznání, vrátil se Prokopulos neočekávaně a také se neočekávaně seznámil s tím, co před tím nevěděl, jeho Agil se schází s jeho dělníkem.

V tu chvíli vyrazili psi a také mnohokrát švihl vinohradníkův bič.

Potůčky krve, které vrývaly stopy budoucích jizev na jeho tváři, to byl znak příliš velikého hněvu.

Běžel a padal, padal a zase se zvedl, a utíkal z pekla, které mu přichystal majitel vinohradu.

„Otče, odpusť, odpusť aspoň mně,“ orodovala Agil.

Ale bylo to zbytečné. Hněv se nevybil jenom v krvi a jizvách na tváři mladého dělníka. Odnesli to všichni. Dokonce i společníci a obchodníci majetného vinohradníka. Dceru dal uvěznit.

Mladý muž běžel tak, jako utíkají z pekla děti. Běžel tam, kde jej zachytí náruč anebo aspoň kousek dobrého slova, pramének vody. Doběhl do Pentelikona, nevysokého pohoří.

Starý, nemocný, a ne už příliš pohyblivý strýc přijal mladého muže jako pomocnou ruku. Ruku, která sama něco zmůže. Aspoň se stádem ovcí.

Jakou lepší příležitost si mohl mladý Spiridónius přát. Vyběhl jednou, podruhé, vyběhl mnohokrát na kopec. Dostal chléb a dostal mléko, dostal kus masa a žil. Žit v podhůří, to bylo přece jenom lepší, než nastavovat tvář krvavým smrštím pánského biče. Zvykl si. Člověk si zvykne i na peklo, ale tohle peklo mělo přece jenom tvář bez krvavých bičů a ponížení. Smířil se. Smířil se a běhal.

Velkoobchodník Georg Averoff z Athén věnoval na uspořádání novodobých olympijských her milión drachem. Francouzský historik Breál zase rozhodl, že podle staré tradice bude soutěž v běhu maratónském z Marathónn do Athén.

Každý člověk na světě může běžet. Každý Řek ovšem sní o tomhle vítězství svůj sen s otevřenýma očima.

Kopce mohou být vysoké, pastýři mohou být daleko, pochopitelně, ale takovéhle zprávy se donesou i za koruny stromů, za oblaka i do neproniknutelných končin.

Mladý muž se tu zprávu dozvěděl.

Pověra zůstane pověrou, víra vírou, ale touha vyhrát maratón, ta je nepopsatelná.

Pastýř začal trénovat. Bláznivě, potom uváženěji, to ve chvílích, kdy se před očima tmí jako před bouřkou a déšť nepřijde. Ve chvílích, kdy nohy pojednou zkamení a nemohou dál. Loues padá na zem a zase vstane. Padá a zůstane ležet. Ale nezvedá se.

Historické zápisy mohou být přesnější či nepřesnější. Ale dokument o prvním maratónském běhu nesmí lhát.

Nikdo na ostrově si nemysli, že by přidal o slovo, o větu. o vteřinu navíc.

Jako přišel dnešní den, jako se slunce schová za obzor a zase vystoupí, musel přece přijít desátý duben, třetí hodina po obědě. Na pahorku, uměle navršeném Athéňany, který byl vysoký asi deset metrů, se chystali první maratónští běžci. Lidé jim nedovolili nejdříve odstartovat. Tak byli dychtiví prvního vyběhnutí. Soudcové nejenom že se potili v bílých košilích, ale museli prorážet cestu na koních, aby mohli běžci vyběhnout.

Běžci tedy poběží, rozhodčí je budou sledovat na koních. Přihlásilo se dvacet pět maratonců z celého světa. Jedním z nich byl zcela neznámý pastýř, se zjizvenou tváří, vděčný starému strýci nejenom za kousek chleba a přístřeší, ale také za to, že mohl běhat na předhoří, kde chodil na pastvu. Teď je mezi těmi, které sledují desetitisíce Řeků. ihned od startu se ujímá vedení zkušený muž, o kterém hovoří celé Řecko; Australan Flack. Rovinka i stoupání. Těžší i mírnější terén. Pro Flacka však tenhle stupeň neplatí.

Přijde stoupání a všichni vědí, že není možné pokračovat v takovém tempu. Australan pokračuje. Neobčerstvuje se, nepřijímá nic, co mu podávají na občerstvení. Jde dopředu. Stoupáním i úžlabinkou.

Flack je teď vlastně jistým vítězem. Kolik nadějí, kolik hodin odříkání, kolik litrů potu. Ale tohle přece zná celý svět, tohle zná každý malý kluk, co si teď hraje na maratónského běžce na silnici z Limassolu. Závod je závod. Vyhrát může jenom jeden.

Dnes už nikdo nepochybuje, že to bude Flack.

Jedenáct kilometrů před Athénami je městečko Palléna. Pallena vstoupí do dějin, proto se musí na tu slávu připravit, protože každý, kdo vstupuje do dějin, musí do nich vstoupit se slávou. Obyvatelé městečka nastoupili s konvemi. Přišla muzika s bubnem a píšťalami. Děcka se postavila do tří řad a skandují olympijské veršíky.

Když dobíhal do tohoto městečka řecký pastýř, měl australský mistr pětiminutový náskok.

To neběží člověk, to běží bůh maratónu. Loues si toho nevšímá. Má před sebou poslední dva ze soudcovského sboru na koni. Běh koně, jeho pravidelný dusot, však pojednou umdlévá. A nebo se to zdá pouze Spiridóníovi Louesu.

Ne.

Teď vidí před očima, jak se živá hora hroutí. Rozhodcovské koně nevydrželi vypjetí. Rozhodčí dává pokyn, aby zůstali stát.

Zůstali.

Jak ovšem budou rozhodčí pokračovat v cestě, je potřeba nové koně. Ale co si počít, když všichni v městečku mají samozřejmě teď jenom jediný zájem. Závodníky, maratónce. Hrdiny tohoto běhu.

Jenom těžce se shání náhradní koně pro rozhodčí.

Loues by chtěl přidat, ale nemůže. V těchto okamžicích se mu zdá, že neběží on, ale že nohy mechanicky plní příkaz jeho vůle. Nemůže zrychlit, ale také dobře ví, že to není všechno z jeho sil. Trať stoupání i cesta se mu zdají lehčí než jeho trénink.

A to jej uklidňuje. Australan Flack vydává všechno ze svých sil, a jak ukazuje zástup i okolí, přibližuje se na okraj Athén.

Je pět kilometrů před cílem. A stejně jako mladému řeckému pastýři i jemu se v té chvíli zdá, že těžkne každý další krok, že jsou nohy jako olověné, že se mu zatmívá obzor před očima. Flack padá na okraj silnice. Jeho vůle je však ohromná. Leží břichem i obličejem na zemi a nohy se pohybují. Muž, který mnoho let trénoval, který vážil cestu z druhé polokoule, který se dotýkal maratónských hvězd, teď leží v příkopě na kraji velkého města, zrychleným dechem zápasí o život a pohybuje nohama.

Vidí před sebou už stadión i lidské tváře, vidí nekonečný dav lidí, ale ve skutečnosti vidí jen hlínu spálenou sluncem a kamení.

Tělo, které pracuje mechanicky a bojuje se životem, skončilo v příkopu na kraji města. Tragédie se dovršila.

Pastevec Spiridónius neví o této tragédii vůbec nic. Neví také, že běží zcela neohroženě v čele závodů. Nevidí desetitisíce těch, kteří mu mávají v ústrety.

Běží s takovou jistotou a teď už znovu s takovou lehkostí, s jakou vybíhal na pahorek.

Vbíhá na stadión a sedmdesát tisíc Řeků už nejásá, ale šílí. Princ Jiří, který stál u vchodu na stadión, zapomněl na svůj královský majestát. Dává se do běhu a provází vítěze, provází mladého Řeka, který přemohl své ponížení a zvítězil. Všichni běží k mramorovému trůnu krále.

Hřmí dělostřelecká kanonáda a vylétají holubice s řeckou vlaječkou.

Teprve teď přicválali rozhodčí na koních.

Pastýř s krvavou tváří, pastýř ponižovaný a přehlížený, pastýř, který neměl právo, aby pracoval na vinici svého pána, stojí před králem. S vavřínovým věncem, věncem z keře vavřínu, který je pýchou i hrdostí země. Královský pohár, stříbrná souprava, zlaté hodinky a flakón od prince.

Rodná obec postavila pastýři dům a dala mu vinici. Rodní lidé z obce učinili z neznámého a ponižovaného pastýře hrdinu národa.

Marousi, neznámá vesnička, se stala místem, o kterém si bude vyprávět celý svět, a také zpráva o téhle vesnici nikdy nezmizí.

„Ale, kdybych měl zvolit kromě těch všech velikých a cenných poct jednu z nejzajímavějších, víle, kterou bych si zvolil?“ řekl nakonec novodobý hrdina.

„Tu, v níž se jeden z řeckých holičů upsal krví, že bude vítězného pastýře zadarmo až do jeho smrti stříhat a holit. A jak se píše v dokumentu, svému slibu skutečně dostál.“

„Dobrý holič, no ne?“

„My máme na ostrově výborné holiče.“

Legenda, to je jen legenda, tohle si samozřejmě můžete myslet, ale kde by vznikla, kdo by ji vymyslel, kdo by ji vyprávěl a kdo by ji dále vyposlechl, kdyby nebylo lidí? Samozřejmě že je potřeba především lidí, kteří legendy vymyslí a budou vyprávět a budou prožívat. Ale dovolte si vůbec někomu říct, třeba, no třeba… třeba, že na velikém štítě, který nesli Athéňané, nebyl Philippídes, jenž zvěstoval slavné vítězství, i když sám nevydržel to nelidské vypětí.

Jenom to zkuste, třeba tady na ostrově, a uvidíte, s čím se potkáte.

Tělo běžce se zhroutilo, ale nejdříve světu zvěstoval vítězství v boji. říkali lidé na tržišti. A těch tam nebylo mnoho. Potom se zase roznesla po městě: říkaly ji statisíce. Peršani by zničili všechno, co mělo pro Athény cenu. Konec bohů, konec filozofie, konec kultury, konec zákonodárství, konec všemu tomu, co dělá veliký národ velikým. Tak už dnes existuje jistě mnoho legend o tom, jak vypadal na smrt vyčerpaný běžec, i kdo byl ten člověk, který jej první spatřil a vykřikl: „Běžec!“ a všichni shlédli směrem k svahům Pentelikona.

Všichni dnes vědí a mohou svědčit o tom, jak zahřmělo v prostorách celého úbočí Akropolis nad zjevením člověka, který přemohl smrt, odložil její příchod, aby mohl zvěstovat vítězství.

Tolik vytoužené, tolik zasloužené.

Legendy samozřejmě mohou být vzdálené i blízké, známé i méně známé, mohou je znát mnozí a také jenom hrstka. Ale jsou takové, které se stanou časem tak živoucí, že ani jako legenda nepřipadají.

To platí doslova i do písmene právě na tenhle ostrov. Chlapec, se kterým se dal Andreas do debaty, všechno si to o maratónu vyslechl, nejdříve nedůvěřivě, potom zaujatě Nakonec lakonicky řekl:

„A stejně vyhraju maratón. Ten, co končí v Troodu!“ Ještě než stačil Andreasovi popsat, jak se mu to povede ve skutečnosti, jenom se za ním zaprášilo.

„To je ďábel,“ utrousí Andreas.

„Jako ty,“ řekne mu mladší seržant.

„Jak to myslíš?“

„Jak to říkám. Copak tys neutekl ďáblovi přímo z pekla?“

Žádná odpověď. Až teprve po chvilce.

„No, něco na tom je, pravdu máš, ale ono to tak rychle utíká a tak se na to dobře zapomíná,“ vydechne Andreas.

„Jistě, pamětníku.“

Vlastně měli oba pravdu, protože všechno to, co se dělo na ostrově, jako by se událo včera. I ta nenadálá naleziště, objevená vědeckými expedicemi, i ty zatoulané střely, co vyhledávaly právě takové muže, jako je Andreas.

Když přišli blíž k moři. nebyli už zdaleka lak sami jako těch pár chvil s dětmi.

Tady na břehu byla spousta cizinců, místní se mezi nimi ztráceli.

Bylo to logické. Ostrov poutal pozornost ve všedních dnech i dnech svátečních a nebylo a není období, kdy by se dalo hovořit o klidu.

Třpyt moře i jeho klid dodával oběma aspoň chvíli pocit štěstí a pohody. Pod slunečníky i na břehu se proměňovaly podoby nejrůznějších tváří.

Zrovna teď neměli příliš náladu na společnost. Šli podle břehu, vysoko na obloze viselo horké slunce.

Andreas nastavil tvář, nadechl se slaného vzduchu a zdálo se mu, jako by mu žhavé slunce vybuchovalo ve spáncích. Dotírala únava.

Rybář, který jej pozoroval, vyhodil vedle nich na břeh chobotnici. Vzpínala se, mávala chapadly.

„Takhle vypadá vrah,“ řekl mladší seržant.

„Někdy ještě mnohem hůř,“ odpověděl Andreas. „Nikdy nevíš, kde se s ním potkáš, kde na tebe číhá a kdo si ho najme,“ řekl jen tak směrem nad moře, aniž by očekával, že budou zrovna o téhle otázce hovořit. Příliš čerstvá byla událost s najatými vrahy ze skupiny povstalců, kteří měli zabít velitele. Andreas si vybavil, jak je měli u výslechu.

„S jakým jste přišli úkolem?“

„Zabít velitele policejní hlídky Sokrata.“

„Kdo vám dal ten úkol?“

„Velitel EKO(B).“ Přihlásili se ke svému činu.

„Jste Řekové?“

„Nejsme.“

„Turci?“

„Ne.“

„Kdo vás platí?“

„Šéf.“

„Z které země?“

„Nevíme.“

„Proč jste se dali naverbovat?“

„Potřebujeme peníze.“

„Co s nimi budete dělat?“

„Žít.“

„Proto musíte zabíjet druhé, abyste mohli vy za peníze z vraždy žít?“

„To je zákon naší práce.“

„Kdo ten zákon vymyslel?“

„Takový je rozkaz, pane.“

„Proč jste přišli zrovna na ostrov?“

„Vyslali nás sem.“

„Kdo vás vyslal?“

„To už jsme řekli, pane.“

„Znáte některé lidi na ostrově?“

„Známe jenom lidi, se kterými nás seznámil šéf. Bojují za svobodu.“

„Za čí svobodu?“

„Za svoji svobodu.“

„Za koho ještě?“

„Nezajímali jsme se o to, pane.“

„O co jste se zajímali?“

„O peníze. Byly to veliké peníze.“

„A úkoly?“

„Prezidentův syn, velitel policie, jeho ochranný doprovod: dozvěděli jsme se úkol jenom jeden a vždycky den před tím, než jsme jej měli splnit.“

„A znáte velitele?“

„Kdybysme ho znali, nebyli bychom u výslechu, ale měli své prachy.“

„V tom se nemýlíte.“

„Co máte ještě za úkoly?“

„Nevíme.“

„My vás přinutíme, abyste si vzpomněli.“

„Nemá to smysl, pane, my jsme o dalších úkolech nevěděli.“

„Proč ne?“

„Protože nebyla sjednaná cena.“

„Takže vy sjednáváte cenu za každou oběť jako za prodané zboží?“

„Ano, pane.“

„Jaký jste tedy měli další úkol? Mluvte!“

„Nemůžeme.“

„Víte, co vás čeká, když nebudete mluvit?“

„Jako všude na světě, pane, smrt. Ale my nemůžeme mluvit, protože jsme všechno řekli.“

„Kdo s vámi spolupracuje na ostrově?“

„Nevíme.“

„Jména!“

„Nemůžeme vypovídat, protože je neznáme. Nikoho tu neznáme.“

„S kým tedy spolupracuje skupina?“

„Jenom se šéfem, a ten zná další skupinu.“

„Kde je teď?“

„Dostal doživotí.“

„Jak to víte?“

„Je to milost místo trestu smrti. Víc nevíme. Nikdo o další skupině nic neví, nikdo vám nemůže nic říct.“

„A únos policisty?“

„Ten nařídil šéf společně s únosem prezidentova syna.“

„Kdo ho prováděl?“

„Druhá skupina.“

„Jména.“

„Neznáme je. Víme jen, že pracují stejně jako my, ale nevíme ani. z které přišli země.“

„Odkud jsou?“

„Nevíme.“

„Kdo vás řídil a kdo řídil skupiny?“

„Šéf, a kdo řídil jeho, to my nevíme. Nemůžeme to věděl a nikdo ze skupiny to neví.“

„A hlavní úkol?“

Žádná odpověď.

„Rozuměli jste? Ptám se po hlavním úkolu vaší práce.“

„Víme jenom to, co nám řekl šéf.“

„A co vám řekl šéf?“

„Svržení vlády.“

„Znáte někoho z vlády?“

„Neznáme.“

„Kdo hospodaří na ostrově?“

„Naši nepřátelé.“

„Kdo je to?“

„To nevíme.“

„Jak je můžete nazývat nepřáteli?“

„Tak nám to určil šéf.“

Výslech skončil. Výsledek byl naprosto jasný. Velitel Sokrates měl před očima dva najaté vrahy.

Akce začala ve Faraónu. Skončila na policejní stanici. Velitel podal zprávu nadřízenému do hlavního města.

Sokratova spravedlnost a to, že se hlásí k boji strany pracujících Altel, to bylo všeobecně známé. Tak tomu nebylo samozřejmě v začátcích lidové vlády u všech příslušníků policie a lidové armády.

Muž, který zápasil s chobotnicí a vyhodil ji na břeh, se teď vynořil a nesl v ruce druhou, oči měl zprvu přikryté malými brejličkami.

„To je kus, pánové, co říkáte, to je kus!“

A chlubil se tou svíjející potvorou, které žhavé slunce zdaleka tak nevyhovovalo jako těm, jež cestou po břehu potkávali.

„To je kus,“ přidal se k té pochvale Andreas a pěkně si ji prohlížel.

„Dneska mám šťastný den na lov,“ stále se vemlouval neznámý, povzbuzen zájmem dvou mužů, kteří přisedli a sledovali jeho práci.

„Na co se podívám, to se mi daří.“

„To je dobré znamení,“ utrousil ještě Andreas, ale spíše jen tak, aby ho setřásl.

„Opravdu dobré znamení,“ odpověděl lovec a zřejmě mu ta pochvala stačila.

Zmizel a všichni tři byli spokojeni.

Na moři se objevilo několik bílých trojúhelníků plachetnic, ale jejich pohyb odpovídal dusné atmosféře, kterou pociťovali.

Horko dotíralo i tady, v blízkosti moře. Dotíralo i na ty, kdož mu přivykli.

„Je to opravdu perla,“ vzdychne si ještě Andreas, než natáhne nohy takřka do vody.

„Tys o tom někdy pochyboval?“ zaryje mladší seržant.

„Ale já myslím ostrov,“ uštěpačně odpověděl Andreas, protože ve chvíli, kdy svůj povzdech začal, prolétalo ze skaliska jako šipka opálené tělo ženy, které se mihlo v těžkém vzduchu.

Hladina ji přijala stejně vlídně jako všechny, kdo se laskali ten den s mořem.

„Já myslím, samozřejmě, taky ostrov a všechno, co k němu patří,“ dodal ještě Andreas.

„Všechno,“ medituje mladší seržant.

„Naši službu, i to naše trápení.“

Mladší seržant se natáhl vedle něj.

Od břehu doléhal nový a nový křik. Oba jako na povel zavřeli oči.

Andreas je otevřel teprve tehdy, když pocítil jakýsi vlhký dotek na své ruce.

Přiběhl pes, který zřejmě nemohl najít svého pána, a protože měl tady Andrease nejblíže, snažil se připoutat Jeho pozornost.

Podařilo se mu to. Andreas vyskočil a začal si se psem hrát. Neměl to dělat, protože se to chundeláčovi tak zalíbilo, že se ho potom nemohl nejenom on, ale i mladší seržant zbavit. Co ho zaujalo, že je přece jenom opustil, na to už nepřišli.

„Zrovna takovýhle huňáč nás doprovázel, když jsme utíkali se Steliem.“

„Pořád na to myslíš, Andreasi?“

„A copak na to jde nemyslet?“

„Už je to nějaký pátek.“

„Zrovna takový byl, zrovna takový hravý, myslím si, že by byl i tak milý, a vidíš, ani ten se jim nelíbil. Najednou zničehonic se to klubko porouchalo a vlastně, vlastně kdyby ten pes nebyl a nepronásledoval auto a neběžel vedle mne, tak jsem ani nežil.“

„Opravdu?“

„Zachránil mi život. Zrovna takový huňáč to byl.“

Zmlkli na chvilku.

„A ty jsi přece, Andreasi, zachránil život tolika lidem. Na to si nevzpomínáš?“

„To už je pryč,“ vydechl Andreas.

„To se ti jenom zdá. Ale všichni říkají, že jsi hrdina!“

Andreas mu na to nejdříve neodpověděl a potom poněkud neklidně a nejasně odsekl:

„Prosím tě, to se vždycky tak říká.“

„Říká, neříká, asi je to pravda.“

„Tak si to mysli,“ pobaveně přitakává Andreas a hledá mezi lidmi někoho, koho by přece jenom znal.

Podívá se na hodinky.

„Kdyby nebylo mého přítele Stelia, kdyby mi tenkrát jako klukovi nepodal ruku, když mi bylo nejhůř a neodvezl mne za tátou a mámou do hor, vůbec jsem nebyl,“ řekne Andreas.

V tu chvíli očividně ožije.

„Podívej se na něj. Tamhle je.“

Mezi lidmi na pláži se objevil malý muž, nesmírně pohyblivý, s tváří poněkud ustaranou, očima jako reflektory, a točí se na všechny strany.

Andreas mu zamává.

„Haló, Stelie, tady. Haló, tady jsme,“ vykřikne Andreas.

„Haló,“ zakřičí Stelios a už je mezi dvěma policisty na pláži.

Podává jim ruku, otře si sněhobílým kapesníkem čelo i zátylek.

„Takové vedro,“ řekne Stelios.

„A co dělá spravedlnost?“ zeptá se po chvílí pobaveně Stelios.

„No co?“

„Co by dělala. My sami pro ni musíme něco udělat, no ne?“ otočí se na svého mladšího kamaráda.

Než stačil odpovědět, než dozněl jejich hovor, daleko před nimi na obzoru jako by kdosi neznámý črtl obrovitou tužkou na obloze, jako by práskl veliký, světelný bič. Zahřímalo to. Moře hromobití převzalo a zmnohonásobilo.

„Podívej se,“ říká Stelios.

„Přivolal jsi déšť,“ řekne Andreas.

Všichni zůstali stát, hlavně lidé z ostrova vybíhali a dívali se směrem na obzor a rychle se rozhlíželi kolem sebe, protože z oblohy, kde ještě před chvilkou tak mohutně hřálo slunce, začaly padat drobounké kapky a proměňovaly se v takové dlouhé pavučinkové záclonky deště, dotýkajícího se moře i břehu.

Pršet může mnohokrát do roka všude na světě. To může. Ale tady na ostrově je to svátek a vždycky vyvolá v lidech zvláštní pozornost.

Protože déšť přichází jako dlouho očekávaný zvláštní host.

„Tak přece,“ řekne Stelios.

„Přece,“ přitaká Andreas.

Mladší seržant stojí několik kroků za nimi.

„Déšť omývá perlu,“ řekl Stelios pateticky.

„Před chvílí jsem to říkal taky,“ ozve se Andreas a podívá se na kamaráda, vztahujícího ruce proti kapkám deště.

Než se stačili vzpamatovat, stejně jako lidé na břehu, poselství deště najednou ustoupilo a zůstaly jenom stopy po jeho kapkách.

Slunce poslalo ostré paprsky na hladinu moře, jejich perlivý třpyt postupoval po celém pobřeží.

Oslňoval všechny bez rozdílu a zářil ostrým svitem.