Dmitrij Narkisovič Mamin Sibirjak a Viktor Vasiljevič Smirnov

Cesta k Černým modlám, Bílé zlato

POPLACH V TICHÉ OSADĚ

V zlatokopecké osadě Bludný Pramen začíná brzy zima. Šestého října napadl sníh na vrcholky kopců, celý kraj byl náhle bílý a opuštěný. Čilý stařík Dormidontyč, který žil ve vsi už dlouhá léta, vyšel ráno před dům, postál chvíli na zápraží a povzdechl si:

„Och, och, deset měsíců do roka tady máme zimu a ty dva zbývající čekáme, jestli přijde léto.“

Tuhle pranostiku v Bludném Prameni často opakovali, stala se jakýmsi heslem vesnice, jejíž obyvatelé byli pyšní na svůj drsný, chlapský a často těžký život v horách.

Vesnice ležela v protáhlé roklině uprostřed němých, chladných hor, pokrytých tu a tam skvrnami zakrslého limbového podrostu. V jednom místě, právě naproti Dormidontyčově domku, byl řetěz kopců přerván hlubokou temnou úžlabinou. Nad ní ve velké výšce, Na dlouhé skalní římse jako na balustrádě katolického kostela stály zčernalé kamenné homole, vytesané neúnavným dlátem deště a větru.

Čas jim postupně propůjčil podobu lidských postav. Připomínaly obrovské kamenné stráže hledící do údolí a pozorující titěrné lidské hemžení dole pod sebou. K Černým modlám, jak se těmto skaliskům říkalo, se pojily četné legendy a pověry.

Ve vsi bylo asi sto domků, ale všeho všudy na čtyřicet obyvatel: z komínů mnoha chatrčí nestoupal kouř. Šachty, které se táhly podél rokliny a tvořily pod zemí nepředstavitelný labyrint chodeb a tunelů, byly vyčerpané.

Většina obyvatel se přestěhovala do jiných míst, kde se svítilo elektrickým světlem, kde mohutné stroje duněly železem, kde se žilo pohodlně, družně a vesele. Rýžování zlata dávno ztratilo tragickou, krvavou romantiku „zlaté horečky“, stalo se všední průmyslovou prací jako těžba uhlí, nafty nebo mědi.

V Bludném prameni zůstali jen horníci těžící zlato tak říkajíc „podomácku“. Dostali povolení k promývání zlata „na prkýnkách“, svědomitě prohrabávali staré haldy a odvály a co vytěžili, odevzdávali státnímu dozorci.

Osada byla tichá, klidná, pracovitá, její životní rytmus pravidelný a přesný jako staré pendlovky visící v Dormidontyčově světnici v čestném koutě namísto svatého obrazu.

Šestého října, kdy napadl první sníh, daly se do pohybu události, které rázem rozvířily poklidnou hladinu času.

Ráno začalo jako jindy. Zlatokopové se vypravili k jednotlivým těžním věžím, kde převraceli horninu a hledali zbytky drahého kovu. Zalezli Jako krtci do starých jam.

Do sedmé šachty, proslulé tím, že ve válečných letech poskytla rekordní množství valounů a zlatého písku, se spustila zvláštní zlatokopecká brigáda, kterou sem vyslal Zlatý trust. Vedl ji Nikodém Abraamovič, kdysi jeden z nejúspěšnějších a nejsvědomitějších horníků, známý pod přezdívkou Šťastný Koda. Z místních lidí byl členem brigády jen Veňa Liskov, nenápadný uhrovitý mládenec.

Asi ve dvě hodiny odpoledne se země nad sedmou šachtou zachvěla jakoby pod slabým úderem. Kovkopové pracující na povrchu, citliví jako seismograf, bezmyšlenkovitě zaznamenali otřes. Vypadalo to, že se Nikodém Abraamovič chce dole dostat k nedotčené celině a že přitom naboural starou čelbu.

Bylo stanoveno, že brigáda má vystoupit na povrch v pět hodin, ale nikdo z horníků se neukázal ani v šest, ani v sedm.

Dormidontyč první vytušil, že něco není v pořádku. Výpomocní zlatokopové, všichni staří známí, se usadili v jeho dřevěné chalupě. Čekal jako obvykle, až se vrátí z dolu, rozehřál samovar a vyhlížel je z okna. Do údolí se začaly plížit stíny z hor, Černé modly se ještě víc zamračily a potemněly. Dormidontyče se zmocnily obavy.

„Nino,“ zavolal na svou osmnáctiletou vnučku, „běž k Prolyginovi a řekni mu, že se chlapci nevrátili z dolu. Ale rychle, rychle…“

Nina se dvakrát nedala pobízet. Hbitá a čilá jako vítr v okamžiku vyklouzla z domku.

Prolygin, předák místní brigády a velitel milice, ramenatý vousáč s nízkýma pronikavýma očima, četl měsíc staré noviny. Prolygin nikdy nenadělal mnoho řečí.

„Už jdu, dceruško,“ řekl a za minutu, převlečený do nepromokavého mundúru z pogumovaného plátna a s textolitovou helmou na hlavě, vyšel za Ninou na schůdky před domem.

Po uzounké cestě zarostlé udupanou a zaschlou trávou došli k nevysoké kuželovité budce, chránící přístup k ústí dolu. Prolygin otevřel těžká křídla vrat. Z temného jícnu zavanul pach plísně, podzemního tepla a prašného čmoudu.

„Ty počkej tady nahoře, dcerko,“ řekl Prolygin a s hekáním sestupoval dolů po vratkém žebříčku. Z čtverhranného otvoru propasti zírala chmurná podzemní noc. Kdesi dole se ozýval skřípot žebříku a sotva slyšitelný šum vody.

Dívka měla pocit, jako by se jí dotkla čísi chladná nevraživá ruka. Po zádech jí přeběhl mráz. Prolygin zmizel, země ho doslova pohltila.

„Ne, ne, nic se přece nemůže stát,“ uklidňovala sama sebe Nina. Byla ve věku, kdy bezelstné srdce překypuje důvěrou k lidem a svět se zdá nevýslovně krásný, utkaný z dobra a štěstí.

Ale jakmile se ve vratech objevila poškrábaná a zpocená Prolyginova tvář, dívka pochopila, že se přece jen stalo neštěstí.

„Půjdu a svolám lidi,“ pravil, zadýchaný strmým výstupem. „A ty běž k radistovi. Řekni mu, že se štola sesula a uvěznila zlatokopy. Voda stoupla, k závalu se nikdo nedostane, potřebujeme čerpadlo. Ať vyšle zprávu do okresního střediska.“

„Jsou živí?“ vykřikla dívka.

„Živí nebo mrtví, musíme je vyprostit,“ odpověděl Prolygin.

Nina spěchala k rádiové stanici, její kozačky zvonily na tvrdé, zmrzlé půdě. Pod tou zasněženou skalní masou, v neznámé hloubce, se dusí lidé! Brodí se studenou vodou uprostřed věčné tmy, hledají cestu k svým bližním a možná… možná že už… Ne!

Nad vesnicí se rozezvučely těžké údery na zavěšenou kolejnici, naplnily celé údolí, stoupaly k holým vrcholkům hor. Prolygin svolával lidi.

Byla už tma, jen kopce se matně leskly jako homole cukru.

Místní radiotelefonista kulhavý čahoun s podivným jménem Šepeljaka, vyšel dívce naproti svým pajdavým krokem a za chůze žvýkal.

„Pročpak tam tlučou do kolejnice, krasotinko?“ zeptal se.

Nina se zadívala na žvýkajícího radistu. Jeho hubený obličej jí připadal v houstnoucím soumraku odpudivý. Jak se může tvářit tak bezstarostně?

Jedním dechem pověděla všechno, co jí přikázal předák brigády. Radista byl očividně znepokojen. Běžel do dvora, kde stál v prkenné kůlničce malý motor napájející energií vysílač. Motor zarachotil a přehlušil zvonění na poplach. V pokoji, kde byla umístěna vysílačka, vzplanulo jasné světlo.

Šepeljaka usedl k vysílači, nad ním se rozsvítilo neónové oko, transformátor bručel jako čmelák. Dlouhé tenké prsty otáčely ladicím knoflíkem.

Nina se zájmem sledovala, s jakou jistotou si počíná.

Kéž by nebyla jen osmnáctiletou dívkou, která nic neumí, nic nezná, kdyby byla dospělým, sebejistým mužem jako horník Korotkov nebo tenhle radista! Neběhala by sem a tam jako poslíček, ale se špičákem v rukou by se probíjela skálou a pomáhala razit cestu k zavaleným zlatokopům.

S bolestí si uvědomovala svou bezmocnost a nemohoucnost.

„Stejně to není k ničemu,“ prohodil radista a obrátil k ní bledou, vychrtlou tvář, „z Čurymu k nám to je dobrých pět dní cesty. Nepřijedou včas. Nemá to cenu.“

„A letadlo?“ zvolala Nina.

„Ne. Lehké letadlo by tu možná mohlo přistát,“ odpověděl radista, „ale to zase neunese čerpadlo, jen samotná dieselová souprava váží půldruhé tuny. Tohle si musíš, děvenko, uvědomit. A vrtulníky k, nám vůbec nelétají. Jsme tady moc vysoko, vzduch je tu moc řídký.“

Obrátil se k přístroji, nahrbil vychrtlá ramena a manipuloval s klíčem. Nina sevřela rty a čekala. Ozvalo se tikání. Signály se nesly nad horami.

„Jak dlouho se mohou udržet při životě?“ bručel Šepeljaka. jeho ruka sebou cukala, jako by ji měl pohmožděnou, i hlava se mu třásla. „Jak dlouho? No, dejme tomu tři dny. A z Čurymu k nám je to pět dní.“

„Mlčte, prosím vás!“ vykřikla Nina.

„Copak si myslíš, má milá.“ poznamenal radista, „že já nemám pochopení? Já sám první popadnu špičák a půjdu chlapce zachraňovat. Rozumíš?“

Pustil klíč, a vzápětí se v místnosti ozvaly slabé pisklavé tóny. Čurym odpovídal. Šepeljaka vzal do ruky tužku. Na čele mu vyvstal lehký pot. Sotva stačil zapisovat, co mu sděloval radista z okresního města.

Konečně odhodil Šepeljaka tužku na stůl.

„Máme opravdu štěstí,“ zvolal vítězoslavně. „Jedno auto s čerpadlem je náhodou právě na cestě. Veze ho na důl Dražnyj. Kdo by to byl řekl!“

Vstal a zapíchl prst do mapy visící nad stolem.

„Podívej se, silnice do Dražného vede tudy, vid? Sto padesát kilometrů od naší vesnice. Pošlou letadlo a zastaví náklaďák na cestě. Ten Ivan Saža tady bude zítra v noci.“

„Ivan Saža?“ opakovala dívka a cítila, jak se jí žene do tváře krev. „Přijede Ivan…,“ šeptala jako bez rozumu.

Na hubeném zarostlém obličeji radistově zahrál nečekaný úsměv.

„Tvůj Ivan,“ řekl s porozuměním.

Samozřejmě, ve vsi už o tom věděli. Tvůj Ivan. Nadarmo se neříká: čím kratší ulice, tím delší jazyky. Ivan už dvakrát požádal o propustku do Bludného Pramene a přijel, jen aby spatřil Ninu. Její Ivan! Dívka vzpomínala, jak se poprvé setkali ve velkém městě.

Seděla na lavičce v parku a plakala – propadla u zkoušky – a Ivan, dobrosrdečný bodrý hromotluk, se nad ní skláněl jako rozložitý dub. Lítost a soucit je navzájem sblížily.

Ale chvilkovou vzpomínku vzápětí zaplašila pronikavá bolest nad neštěstím v dole.

„Podaří se mu to?“

„Musí se mu to podařit,“ odpověděl radista. „Je na něj spolehnutí. Hned se zas spojím s Čurymem a dozvím se, kdy letadlo pošlou.“

Pokusil se znovu volat okresní město, ale hukot motoru náhle ustal. Neónové oko zhaslo, zmlklo hučení transformátoru, z vysílače byla náhle jen bezcenná kovová krabice.

„K čertu, co to zas je?“ zaklel radista. „Náhradní akumulátor nemám.“

Vyšel do tmy, ke kůlně, kde stál motor. Nina šla za ním. Radista rozsvítil lampu a úžasem ztuhl. Nad motorem se vznášely chuchvalce páry jako nad kypící čajovou konvicí. Chladič byl na několika místech proděravělý, poslední kapky vroucí vody stékaly na zem.

Přehřátý motor se beznadějně zadřel.

„Kdo jen mohl tohle udělat?“ vykřikl Sepeljaka a chytil se za hlavu.

Škoda se nedala napravit. Teď už byl Bludný Pramen nadobro odříznut od okolního světa. Osada zůstala sama se svým neštěstím.

„Kdo a proč?“ opakoval radista. Ničemu nerozuměl. Ještě před půlhodinou byl motor v naprostém pořádku, do kůlny nikdo nevešel.

Ale nebyla to poslední podivná a záhadná událost, která se stala v osadě Bludný Pramen v ten neblahý večer.

Nina vyběhla úprkem z kůlny, aby pověděla Dormidontyčovi o nové katastrofě. Běžela po ulici, ruku přitisknutou k prudce bušícímu srdci, jako by ji pronásledovalo půl tuctu Černých model, které se utrhly z kamenné římsy.

Dormidontyče zastihla dívka u vchodu do dolu. Už se tam spouštěli zachránci.

Když mu vnučka vylíčila, co se stalo, rozhlédl se stařec znepokojeným pohledem po osadě. Byla temná a tichá, jen u dolu se ozývaly hlasy a vrcholky kopců se bělaly jako ledovce plovoucí noční tmou.

„Dobrá, tím se budeme zabývat později,“ řekl stařec. „Teď nemůžeme nikoho postrádat, všichni mají plné ruce práce. Ty, drahoušku, běž domů.“

„Proč bych měla jít domů?“ bránila se dívka.

„Připrav zachráncům večeři,“ odpověděl vlídně Dormidontyč. „Hoši budou mít hlad.“

V hloubi duše nevěřil starý horník příliš radistovi, ten to nikdy neměl v hlavě docela v pořádku. Myslel si, že poruchu motoru zavinil spíš radista sám svou nedbalosti.

Nina se vrátila domů a pustila se do práce u plotny. Petrolejová lampa jí čadila nad hlavou, za okny byla tma, vesnice jako by vymřela. Pojednou na sobě cítila cizí ostražitý pohled, jako by jí cosi drsného a studeného přejelo po zádech.

Rychle se ohlédla: v tmavém obdélníku okna se zjevila jako bílá neskutečná skvrna zploštělá tvář Veni Liškova. V téže chvíli se Liskov sehnul, odlepil tvář od okenní tabule jako obtisk a zmizel.

Vždyť přece Veňa byl zasypán v dole spolu s ostatními kovkopy!

Nina se zachvěla. Zamrazilo ji, ruce jí ztuhly… Měla snad vidění? Ne, Liskov nemohl být jen pouhým přízrakem. Dívce připadalo, že dosud vidí před sebou jeho rozplizlou tvář, přitisknutou k oknu. Díval se na ni jako tehdy ve vesnickém klubu – drze, se závistí i lítostí v očích.

Nina otevřela dveře. Chladná horská noc vnikla do pokoje.

„Musím být statečná,“ říkala si dívka. „Ve vsi se děje něco nepochopitelného a strašného. Musím být statečná.“

Po dřevěném skřípajícím chodníčku šla opatrně k domu, kde bydlil Liskov. Dveře byly dokořán. Kymácely se v nárazech větru a ve tmě se zdálo, jako by nějaké neviditelné postavy škubaly za kliku a opouštěly jedna za druhou jizbu.

Nina zůstala stát na prahu.

„Je tu někdo?“ zeptala se hlasitě.

Nina věděla, že se v Liskovově domku nedávno ubytoval lovec, který přijel z města a jmenoval se Emik, mladý hejsek s povýšeným úsměvem. Ten Emik se sotva vypravil s ostatními na šachtu. Stranil se všech vesnických záležitostí. Co jemu bylo do cizích bolestí!

„Je tu někdo?“

Žádná odpověď. Jen dveře tiše, jakoby žalostně vrzaly.

Dívka škrtla zápalkou a vešla do světnice. Všechno tu prozrazovalo rychlé přípravy k odchodu. Různé předměty se v nepořádku válely po podlaze. Pod stolem se mihl skelný lesk a opět zmizel.

Nina se shýbla a vytáhla důlní přílbu s malou svítilnou na ní připevněnou. Na tvrdém textolitovém povrchu ulpěla tu a tam dosud vlhká hlína. Jak se jen přílba, kterou měl Veňa určitě s sebou při sestupu do šachty, octla znova v jeho domě?

Ne, to bylo příliš. Příliš mnoho záhad a tajemství na její věk a zkušenosti.

Nina šla po ulici a naslouchala hlasům zaznívajícím od dolu. Byla by ráda na někoho zavolala, aby jí pomohl všechny ty záhady vysvětlit… Ale všichni dospělí a silní muži byli zaměstnáni záchrannými pracemi. Neměla právo nikoho z nich obtěžovat. Pod zemí umírali lidé. Lidé!

V rozpáleném dívčině mozku se rojily stovky otázek. Podaří se letci nalézt Ivanovo nákladní auto a vyřídit vzkaz? Kdo rozbil motor vysílací stanice? Kde se vzala v opuštěném domku havířská přílba? Proč se jí za oknem zjevila Liskovova tvář?

Nina instinktivně tušila, že všechny ty otázky nějakým nepochopitelným způsobem souvisí s neštěstím na dole… Byla v osadě patrně jediná, kdo si uvědomoval tuto osudovou souvislost událostí.

Nina pohlédla na shluky kopců podpírající bezhvězdnou oblohu. I ve tmě rozeznávala Černé modly, jejichž tmavé siluety se nejasně rýsovaly proti nebi. Připomínala si chmurné legendy, které se o nich vyprávěly ve vsi: v zlověstných podobách jako by byl zaklet duch lakoty a zištnosti, schopný vyvolávat v lidech nejčernější vášně, ponoukat je k ukrutnostem a zradě. V dávných dobách, jak slýchala, se v tomto kraji událo mnoho tragédií. Zlato sem lákalo lidi. Zlato je zabíjelo. A tehdy vznikaly legendy o prokletých modlách.

Nina se zastavila a pohrozila kamenným postavám svou drobnou pěstí. Rozhodla se s odvahou čelit záplavě podivných a nevysvětlitelných událostí, které otřásly klidnou osadou.

Náhle cosi zaslechla! Co je to opět za ďábelské mámení? Shůry sem doléhal rachot a třesk, jako by se kdosi chechtal. Nina měla pocit, že se jedna z těch temných oblud, naklánějících se nad vesnicí, zašklebila a posměšná grimasa zohyzdila její kamennou tvář: Ne, lidičky, nevymýtíte tak snadno ze světa hamižnost a ziskuchtivost!

Hlomoz a rachot nepřestávaly. Nina se zadívala do dálky: jen zcela nezřetelně bylo vidět, jak se po bělavém svahu řítí kamení a ohýbá k zemi křoviska. Skála se drolila.

Ale i takhle bezvýznamná věc nabývala vedle ostatních záhadný a zlověstný smysl.

Dívka překonala strach a běžela blíž ke kopci, na louku, odkud měla lepší výhled. Zdálo se jí, že se na sněžném koberci mezi tmavými skvrnami balvanů pohybují dvě temné postavy vzhůru po stráni. Vzdalovaly se od osady a stoupaly stále výš.

Dva lidé opouštěli vesnici zachvácenou úzkostí… Matný, dosud neujasněný dohad – jako podzimní mlha nad řekou – se rodil v dívčině hlavě. Vrátila se domů, oblékla si svůj krátký městský kožíšek, obepnula ho starým řemenem, sňala ze zdi malorážní kulovnici, do kapsy vložila skrojek černého chleba a vydala se do hor za dvěma neznámými lidmi.

Nad hlavou jí svištěl vítr a bičoval Černé modly. Zdálo se, jako by tmavé nestvůry vydávaly slabý sykot.

„Kdo by to měl udělat, když ne já?“ říkala si Nina, šplhající vzhůru po kamenech. „Nikdo jiný než já…“

IVAN DOSTÁVÁ PŘÍKAZ

Ivan jel podél řeky Malé Čučí po hrbolaté silnici, která se klikatila tajgou. Padaly řídké sněhové vločky. Zakrslé vrby, které nedávno shodily listí, světélkovaly na březích fialovými pablesky.

Dva hřebeny hor po obou stranách řeky se táhly do mlhavé dálky, kde se občas zjevovaly rozeklané vrcholky velikánů přes tři tisíce metrů vysokých. Kdesi nízko za bělavými hroty skal bloudilo nesmělé slunce.

Nákladní auto vezlo tři tuny kovu: čerpadlo a agregát s dieselovým motorem. Kymácelo se z boku na bok jako vykrmená husa, skřípalo a vrzalo. Řidič držel v jedné ruce krajíc chleba, v druhé volant, za jízdy snídal a chvílemi hovořil sám se sebou.

Ivan byl tak hřmotný, že sám stačil téměř zaplnit celou kabinu. Kdo by byl na něj pohlédl ze strany a neviděl zpředu jeho tvář, byl by řekl: ostrý chlapík. Ale dobromyslné líce a měkká ústa usvědčovaly ze lži hrozivou mohutnost postavy.

Silnice náhle odbočila od řeky, zamířila k horám, několikrát se stočila sem a tam a pak stoupala příkře vzhůru. Nákladní auto šplhalo do svahu s drásavým rachotem.

„Tak jeď, jeď,“ pobízel ho Ivan a nakláněl se dopředu, jako by chtěl silou vůle popohnat starou káru k větší rychlosti. „Hýbej se, stará.“

Nakonec se dostal nahoru do sedla mezi dvěma kopci. Mraky mu pluly nad hlavou, rozsévajíce sněžné chuchvalce, a dole se prostírala šedomodrá horská dolina, neznámá, a přece Ivanovi blízká. Vzduch zde byl svěží a čistý jako lesní pramen.

Řidič zastavil, vystoupil a usedl na stupačku, aby si trochu odpočinul. Byl šťastný. Přijel z města do rodných míst a už celý měsíc prožíval slavnostní chvíle návratu. Miloval hory a svou práci. Připadala mu jako velký vzrušující úkol. Všude na řidiče čekali lidé. Hory je tísnily, často jim i ubližovaly – například v osadách odříznutých lavinou a strádajících hladem – a Ivanův příjezd obnovoval mír a spokojenost.

Dnešní jeho jízda měla zcela prostý cíl. Vezl silné zásobní čerpadlo do dolu Dražnyj. UŽ tři dny byl na cestě a hlásila se únava.

Ivan se zahleděl na tajgu prostírající se dole pod ním. Vpíjel očima svěžest přírody, před ním jako by ležela zamilovaná kniha, k níž se vracíme po dlouhé přestávce. V podzimních lesích pozoroval ztajené, sotva postřehnutelné proudění života. Po jezeře plula ondatra a zanechávala za sebou dvě dlouhé stopy, rozbíhající se do stran jako kníry. Černá kachna ponořila hlavu do vody. Veverka, se mihla jako ohnivý blesk… Ovšem, v tajze jsou přece veverky, málem na ně zapomněl.

Náhle se nad skalnatými vrcholky ozval v oblacích podivný hukot. Ivan naklonil hlavu a jemným řidičským sluchem rozeznal vzdálenou bubnovou palbu výfuku.

Letadlo!

Teď proniklo mračny, jako šedá tečka proklouzlo do širokého údolí Malé Cuči, zpomalilo let, jako by pátralo po čemsi jen jemu povědomém, a opět se ztratilo v mlze.

Kde se tu bere letadlo? pomyslil si řidič. Tudy nevede žádná linka. Co si to prohlíží nad řekou? Nebo to jsou geologové, kteří zabloudili nad nekonečnými lesy?

Ivan si umínil, že si letadlo lépe prohlédne, jestli se ještě objeví. Usedl opět za volant svého zilu. Cesta se teď svažovala dolů. Hory se zvolna otáčely za mravenčím pohybem auta.

Vůz sjel k řece, prolomil zledovatělou kaluž na břehu, která se tu ráno utvořila, a s pofrkáváním stoupal znovu do kopce. K odřenému kmeni starého modřínu byla přibita dřevěná cedule. Inkoustovou tužkou tam kdosi načmáral osada Bludný Pramen a přikreslil šipku.

Kdyby na něj nečekali v Dražném, byl by Ivan s radosti stočil volant a zamířil se svým vozem tam, kam ukazovala šipka. Protože tam, v té zapadlé vesnici, žila Nina.

Ty sibiřské dálavy! – Žijeme ve stejném okrese – ale ten okres měří pět set kilometrů od jednoho konce ke druhému. Pět set kilometrů tajgy a hor. A silnice – hotové utrpení, to ani nejdou silnice… A přece měl Ivan pocit, že děvče není tak úplně daleko.

Dívka seděla na lavičce v parku, obličej schovaný za knihou, a plakala. To bylo ve velkém městě, kde mají lidé stále něco na práci a stále spěchají.

Ivan prošel dvakrát kolem lavičky a snažil se být nenápadný, což bylo při jeho hřmotné postavě obtížné.

Proč asi pláče? pomyslil si, když se mezi lidmi nemotorně jako medvěd otočil a vracel se k lavičce. Ublížili jí chuligáni? Natloukla jí macecha? Někdo ji okradl a teď nemá peníze na cestu? Může mít spoustu příčin.

Usedl vedle ní na lavičku, ale nevěděl, jak začít. Dívka zvedla vlhkou tvář – snědou, sebejistou –, dvě zelené oči, přimhouřené do tmavých štěrbin, hleděly kamsi do znepokojivé dálky. Kdežto Ivan spíš čekal, že spatří ubrečenou venkovskou husičku. Ztratil odvahu a upadl do rozpaků. Pak nesměle utrousil:

„Proč vlastně pláčeš?“

Dívka stiskla rty a osušila si oči. Štěrbiny očí se rozšířily a Ivan zapomněl na celý svět. Až ho polekala její nečekaná krása.

Přišel jsi jako kamarád, vím to, hovořily dívčiny oči. Ale nahlas řekla suše a odměřeně:

„Propadla jsem u zkoušek. Nepřijali mě. Musím zpátky domů.“

„To přece není důvod,“ prohodil Ivan.

Udivila ji upřímnost jeho poznámky. To nebyla planá slova.

„Vůbec žádný důvod,“ pokračoval Ivan. „Podaří se ti to příště.“ Pohlédl na vzdorovité varhánky v koutcích jejích úst. „Určitě. Podívej se na mě, já nebrečím. A přece opouštím institut a jedu domů do Čurymu.“

„Cože, ty jsi z Čurymu?“ zeptala se dívka. „Já také. Ale proč odcházíš z institutu?“ dodala s účastí. Vyměnili si úlohy. Vědomí, že jsou krajané, přimělo ji nasadit starostlivý tón.

Ivan jí vyprávěl o svých potížích později, když si mlčky a samozřejmě uvědomili přátelské pouto, které je spojovalo, zatímco se procházeli městským parkem a dívali se na Angaru a okolní kopce, připomínající rodné hory.

Do tělovýchovného institutu přivedla Ivana náhoda: na sportovním hřišti si ho všiml trenér Burevestniku. V demobilizovaném svobodníkovi rozpoznal trenér budoucího boxera těžké váhy. Ivan nechtěl zůstat v městě, ale trenér ho přemluvil. Napsal dokonce jeho příbuzným: chlapec prý má před sebou skvělé vyhlídky. Diplom, byt, výdělky, titul šampióna.

Příbuzní radili, aby poslechl trenéra. Ivan váhal, ale nakonec souhlasil. Trenér se přimluvil a před Ivanem se otevřely dveře institutu.

Ivan se poctivě snažil. Ale boxerské úspěchy ho provázely jen k prvním opravdovým zápasům. Nebyla v něm sportovní vášeň, choval se v ringu dobromyslně, jak je možné se chovat nanejvýš večer u samovaru. Pěst, jejíž pádnost oceňoval trenér na čtyři sta kilogramů, byla neškodná jako polštář.

Chlapci se stýskalo po autu a po horách. Kdo potom měl zůstat v Čurymu, Marakanu a ve všech těch známých i neznámých osadách a dědinách, přemýšlel Ivan, jestliže všichni odejdou, aby se uplatnili „ve světě“, a usadí se v pohodlném městském životě jako topolové chmýří na vodě? Kdo bude řídit nákladní auta, přiřezávat sobí parohy, sbírat pryskyřici z modřínů?

„Jsem řidič,“ říkal si Ivan. „Jsem řidič, a moje místo je tam, v sibiřských lesích…“

Podal si žádost a byl propuštěn z institutu.

„Dobrá, vrátíme se domů a budeme se scházet tam,“ řekla Nina, když poprvé vyslechla nesouvislé vyprávění svého nového přítele.

Ale sešli se jen dvakrát, když se Ivanovi podařilo dostat propustku do Bludného Pramene, kde žila Nina u svého dědečka. Auta zajížděla do osady zlatokopů jen málokdy.

Ivan se bál, že jejich ostýchavá láska, která sotva stačila vypučet, zvadne, zadušena dálkami a tajgou.

Cedule s inkoustovým nápisem Bludný Pramen zůstala za ním. Ivan vzrušený vzpomínkami otáčel roztržitě volantem. Dieselový motor v korbě auta nadskakoval s žalostným skřípotem na výmolech, až se prkenná podlaha otřásala.

„Ještě jednou k ní zajedu a se vším se jí svěřím,“ rozhodl se Ivan. V duchu stále viděl dřevěnou tabuli přibitou ke stromu. „Určitě k ní ještě jednou zajedu!“

Silnice se stočila do širokého údolí prosyceného vláhou jako houba. Rezavá tráva se ohýbala ve větru a tu a tam v ní prosvítaly kovově se lesknoucí louže zatuchlé vody. Hory se zde rozestupovaly, aby se opět k sobě přimkly v tajemné mlžné dálce. Vůz poskakoval po nerovné cestě.

A teď spatřil řidič znovu modrošedý jak. Letěl nad bažinatým údolím jako osamělý podzimní pták. Nárazy větru ho snášely do stran, ale letadlo vždy jen nepatrně pohnulo křídly a vracelo se do původního směru. Nyní letec naklonil stroj a cosi vyhlížel. Ivan vypnul motor a postavil se na stupačku.

Létalo sklonilo nos k zemi a začalo prudce klesat.

Možná že mu došel benzín, pomyslil si Ivan a zamával široce rukou.

„Je tady plno hrbolů!“ křičel na letce.

Jak proletěl patnáct metrů nad zemí a mládenec ucítil náraz vzduchu zvířeného vrtulí. V kabině letadla se objevila a opět zmizela mladá tvář. Letoun opsal široký kruh a znovu se vracel k autu. Hukot motoru byl stále tišší, už bylo možno rozeznat jednotlivé listy vrtule, letec se klouzavě snášel k zemi.

Jakýsi podlouhlý zakulacený předmět podobný školnímu penálu vypadl z letadla, točil se ve vzduchu a klesal směrem k vozu. Pleskl do louže asi pět metrů od silníce.

Ivan se brodil po kolena mokřinou a spěchal k místu, kam dopadlo pouzdro. Vytáhl ho z kalné vody, odšrouboval víčko, do dlaně mu sklouzl list papíru.

„Ihned do osady Bludný Pramen,“ četl řidič. „Na dole neštěstí, zasypáni zlatokopové. Naléhavě potřebují čerpadlo. Rozkaz ředitele dopravního střediska. Musí se podařit.“

Pilot vystoupil znovu do větší výšky a ohlížel se zpátky k nákladnímu autu. Ivan zamával bílým lístkem a vlezl do kabiny. Třebaže to bylo na cestě ze všech stran obklopené blátem obtížné, otočil okamžitě svůj zil, aby ujistil letce, že rozkaz pochopil správně.

Letadlo, kývajíc nosnými plochami, ještě jednou prolétlo nad autem a hlomoz jeho motoru na chvíli přerušil rachot vozu. Za minutu zmizelo v oblacích.

Vůz těžce poskakoval po vymleté silnici. Rychleji, rychleji! Teď má každá minuta cenu lidského života. Do Bludného Pramene je ještě daleko. Velmi daleko. A únavou mu hučí v hlavě, krev hustá jako rtuť bije ve spáncích.

Jede do vsi, která se mu ještě před chvílí zdála vytouženým snem, ale myšlenky na Ninu odlétly kamsi daleko.

Potřebují čerpadlo. Nikdo mimo něj, Ivana, nemůže kovkopům přinést pomoc. Shodou okolností měl ze všech nejblíž k osadě a. mohl dopravit čerpadlo na místo neštěstí mnohem dřív než druzí. Stovky lidí již určitě vědí o katastrofě a prožívají ji s sebou. Ale pomoci havířům. jimž hrozí záhuba, muže jen jediný člověk, Ivan Saža, řidič okresního dopravního střediska.

Jen aby neselhal motor. Nebo brzdy, nebo olejové čerpadlo… Znovu se přiblížily hory. Šofér přeřadil rychlost a pevnou rukou vedl vůz k prvnímu výstupu. Citlivým řidičským sluchem sledoval chod řinčícího, rachotícího a sténajícího stroje, nespouštěje přitom oči ze silnice.

Myslil na překážky, které musí překonat cestou do osady. Silnice byla v bídném stavu. I znamenití čurymští šoféři říkali: „Kdo nikdy nejel do Bludného Pramene, ten není opravdový řidič.“

Ale to ještě Ivan nevěděl nic o největším nebezpečí, které na něj cestou číhalo.

Ještě dřív než letadlo shodilo pouzdro se vzkazem, vypravili se z vesnice zlatokopů do tajgy dva lidé. Vyšli naproti autu, aby ho zastavili.

Ivanův příjezd do osady pro ně znamenal rozsudek smrti. Byli odhodláni ke všemu.

ŠŤASTNÝ DEN VENI LIŠKOVA

S „lovcem“ Etnikem, který přijel do osady, se seznámil Veňa Liskov, jinak Veňa Tichošlápek, uhrovitý mládenec s úzkým obličejem, v čurymském hostinci Západ, kde podávali jako specialitu ragú a k tomu řídké pivo. V denním, skoro prázdném lokále se Veňa nudil nad prázdným půllitrem a díval se, jak ze skla zvolna mizí pěna.

Před několika léty opustil Veňa Liskov osadu Bludný Pramen, aby si našel nějaké lehké živobytí. Havířina ho neuspokojovala. Překvapující poznatek, že totiž kdo si chce vydělat peníze, musí pracovat, Liškova rmoutil. Věřil, že šikovný, prohnaný člověk se dokáže obejít bez každodenní dřiny.

Liskov pytlačil zprvu na Kaspickém moři, pak se živil šmelinařením v nově osídlovaných venkovských oblastech a nakonec se přidal k tlupě zlodějů provozujících své nekalé rejdy na železnicích. U nich si vysloužil přezdívku Tichošlápek za vzorně pokorné chování a slepou ochotu, s jakou se podřizoval náčelníkovi.

Milice zlodějíčky brzy pochytala, ale Tichošlápkovi se podařilo vyváznout. Zametl po sobě všechny stopy, ale s lupičským řemeslem se musil načas rozloučit. Plný zlosti a závisti se teď vracel chudý jako kostelní myš do rodného kraje. Nenáviděl celý svět, který, jak byl přesvědčen, má na svědomí všechny jeho nezdary.

Veňa seděl už asi půl hodiny v hostinci a pozoroval sebevědomého muže středních let, který zřejmě patřil k těm chytrým a šikovným chlapíkům, kteří si umějí poradit v každé situaci.

Host, ramenatý, osmahlý cizokrajným jižním sluncem, seděl za stolem, kam číšník snesl spoustu zákusků, a nedůvěřivě zkoumal ve sklence barvu koňaku. Měl na sobě koženou bundu a světlé kalhoty z nemačkavé látky, rozšířené dole do zvonu.

Čas od času pohlédl návštěvník na Veňu. Pak pokynul rukou, jako by ho k sobě zval. Tichošlápek vyskočil pružně jako tanečník ze židle, přičemž nepustil z ruky svůj malý kufřík.

Muž se pronikavě zahleděl na Veňu. Mel nevlídnou protáhlou tvář se světlýma bezvýraznýma očima.

Na malý zlomek vteřiny měl Liskov pocit, jako by ho někdo hodil na pult vetešnického krámu: neviditelný zákazník ho mne mezi prsty, ohmatává ze všech stran a odhaduje, kolik za něj může zaplatit.

V drsné tváři neznámého muže se skrývala záhadná hrozba. Ale hned nato se usmál. Byl to tak strnule laskavý. alabastrový úsměv, že Liskovovi přejel po zádech mráz.

„Emik,“ představil se neznámý a podával mu kostnatou silnou ruku. Pak se přestal usmívat a zeptal se:

„Odkud jsi a kam máš namířeno?“

„Já? No… vracím se…“

Veňa pocítil pod tím neúprosným pohledem strach jako začátečník, který se učí plavat a poprvé se octne v hloubce. Topil se, lapal po vzduchu, mě! dojem, že člověk se jménem Emik ví o něm všechno. Ale Veňovi neříkali nadarmo Tichošlápek. Pokorně si sedl na krajíček židle.

Muž v kožené bundě ocenil jeho skromnost. Nalil do sklenky jantarově průzračný koňak.

„Napij se,“ pobídl Veňu.

Liskov se napil a vrátila se mu špetka odvahy.

„Takhle to bývalo u nás taky,“ chvástal se, aby dal Emikovi na srozuměnou, že nemá co dělat s lecjakým otrapou, ale s někým, kdo se vyzná ve zdejších poměrech. „Samozřejmě za starých časů. Chlapi rýžují zlato ostošest, a najednou mají šťastnou ruku. Hoši postaví bednu s koňakem přímo u šachty. Každý, kdo jde okolo, si může zavdat, co hrdlo ráčí. Ať jen všichni poznají, jaký jsme sekáči! Rozumíme své rachotě, jen se na nás podívejte a pukněte závistí! Uměli to roztočit! Zlatokop, když se na něj usmálo štěstí, dovedl pohostit třeba dvě stě lidí!“

Liskov si utřel vlhká ústa a pohlédl ne bez hrdosti na Etnika. V té chvíli se sám cítil jako milionář, jako někdo, kdo dosáhl zázračných úspěchů. Přitom jaksi pozapomněl, že ze stovky zlatokopů, kteří se za starých časů vypravili do tajgy, se štěstí usmálo sotva na jednoho, ostatní navždy zmizeli v neprostupných lesích nebo dožívali svůj věk v bídě a o hladu.

„To znamená, že máš co dělat se zlatem?“ zeptal se Emik.

„Aby ne.“ vychloubal se osmělený Liskov. „Jsem zdejší. Vracím se domů.“

Znovu se napili. Emik trochu vyprávěl o svém životě a ukázal fotografie: Emik na jihu, Emik vedle svého auta, Emik kropí gladioly na zahrádce u své chaty, Emik se známými děvčaty. Vůně cizích úspěchů zavanula jako horká vlna do tváře Veni Liškova.

„Člověk se musí ve světě vyznat,“ prohodil Emik. „A ty se moc nevytahuj, vidím do tebe jako do toho půllitru. Drž se mě, chlapče, a nebudeš litovat.“

Bylo vidět, že přivandrovalec je ze stejného těsta jako Veňa, ale stojí na žebříčku mnohem výš. Rozený velitel, náčelník!

Veňa mlčky a ochotně uznal jeho převahu. Na někoho, jako je Emik, už dlouho čekal. A teď stojí před ním – chlapík, který zná tajemství, jak zbohatnout.

Liskov se díval na cizince oddanýma očima. Ten pochopil, že je vhodná chvíle k vážnému rozhovoru, a zavedl kumpána do hotelu, kde bydlel.

V Emikových slibech a plánech uvízl Tichošlápek jako v pavučině, ale byla to pro něj pavučina z cukrových nití. Všechno vypadalo nadějně a jednoduše. Emik měl styky s lidmi, co potřebovali zlato. Vyváželo se za hranice za dobrou cenu. Emikovi spřeženci věděli, kde a jak najít cizince, kteří ruské zlato ochotně odkupovali.

Emik sem přijel právě proto, aby zařídil pravidelné černé dodávky zlata. Tady dávají lišky dobrou noc, se zlatokopy se už nějak dohodnou. Všechno půjde jako po másle. Za zlato, které Liskov dodá Emikovi, dostane hotové peníze na dlaň. Může se pomalu a opatrně dát do spolku s ostatními chlapy na dole, stát se zkrátka jeho nepostradatelným pomocníkem.

„Dobrá,“ poznamenal novopečený pomocník ochotně. „Vypravím se k Černým modlám, tam je osada zlatokopů, znám to místo dobře. I já sám se tajně dostanu k nějakému zlatu.“

„Černé modly?“ řekl Emik. „Třeba. Ale musíš se činit,“ dodal a obdařil přítele mrazivým úsměvem.

Na okamžik blesklo Liskovovi hlavou: A co když to dopadne jinak, než si představujeme?… Ale cítil, jak ho skrznaskrz provrtávají světlé bezvýrazné oči, a neřekl nic. Konečně – hra stála za trochu rizika.

Když se vracel z hotelu nočními ulicemi Čurymu, díval se nepostradatelný pomocník do oken. V tabulích se zrcadlil jeho dvojník a kráčel vedle něho – Veňa Liskov, jak bude vypadat v nedaleké budoucnosti, v černém přepychovém obleku, s prsteny na rukou, ve tváři alabastrový strnulý úsměv, jaký dovedl vykouzlit Emik a který je nepochybně výrazem vysokého postavení v zločineckém světě.

Zvolna z něho vyprchával pocit křivdy. Zůstávala jen zlost. Zlost na ty, co až dosud bránili jemu, Veňovi, v dosažení vytouženého cíle. „Jen počkejte!“ říkal si znovu a znovu. „Ještě něco uvidíte…“

A pak se konečně Veňa Liskov zvaný Tichošlápek dočkal svého šťastného dne.

První sestoupil pod zem Nikodém Abraamovič, drobný žilnatý stařec, vypadající jako skřítek. Svítil si matnou havířskou svítilnou. Prohlížel si pozorně žebřík i povalce. Za ním bylo možno bez nebezpečí položit nohu na kterékoli prkno nebo příčel. Tmavá propast pohltila postavy jednu za druhou.

Důl byl zastaralý a vyčerpaný už v roce 1945. Od té doby se málokdo z kovkopů odvážil sestoupit do jeho zamračeného, nevlídného jícnu. Ve válečných létech vyztužovali šachtu nedostatečně, chyběli zkušení dělníci. Obrovský tlak zeminy brzy lámal výdřevu. Štoly se měnily v úzké králičí nory. Místy se vyskytovala rozbředlá jílovitá půda.

Sestupovali mlčky. Za Nikodémem Abraamovičem následoval jeho pomocník, pětadvacetiletý Afoňa, stejně hubený a drobný jako předák brigády, jakoby přímo stvořený pro hornickou práci, k prolézání těsnými podzemními tunely. Za Afoňou sestupoval Gorděj Kolobkov, rovněž zlatokop, jeden z velmi schopných. Malý oddíl uzavíral Veňa Liskov, který uprosil předáka, aby ho vzal „do podílu“.

Jakmile se Nikodém Abraamovič se svými chlapci objevil ve vsi, Veňa zavětřil: Ten Šťastný Koďa k nám nezabrousil jen tak pro nic za nic.

A Nikodém Abraamovič opravdu nepřijel do Bludného Pramene pro nic za nic. Už dávno si vzal na mušku tuto starou jámu, která ve své době dala zlatého písku a valounů víc než všechny ostatní v této oblasti. Ve válečných létech se pracovalo uspěchaně, vzácného kovu bylo zapotřebí jako soli, aby se zaplatilo spojencům, celý areál nebyl pročesán důkladně. Pod zemí zůstaly dosud bohaté celiny, nedotknutá ložiska zlatonosné náplavy.

Nikodém Abraamovič byl Veňův vzdálený příbuzný. Tichošlápek přišel za předákem brigády s čepicí v ruce a začal naříkat: všude ve světě prý hledal štěstí a ono je zatím tudy, mi dosah ruky v těžké havířské práci.

V posledních letech se Veňa naučil tvářit se lítostivě, přinutit se k opravdovým slzám, cukat víčky a usedavě vzlykat. U Nikodéma Abraamoviče se jeho přetvářka neminula účinkem. Bylo mu chlapce líto a přijal ho do své čety: ať se jen důkladně vyučí zlatokopeckému řemeslu.

Nyní se tedy Liskov, právoplatný člen brigády, spouštěl po žebřících na kamenité dno staré šachty.

Zdola vanul z temného ústí jámy zatuchlý vzduch, v prkenné stěně oddělující komín pro spouštění dřevěného rudného vědra zely díry vyžrané hnilobou. Přestrašený Veňa se křečovitě držel žebříku, když se šinul okolo těch černých otvorů věstících smrt. Sklouzneš, sletíš dolů, nikde se už nezachytíš!

Stále silněji se ozýval šum tekoucí vody. Na srubových stěnách těžní šachty bylo vidět chuchvalce slizu, seděly na trámech jako černé, fialové a žluté medúzy.

Konečně stanuli dole. V přízračném světle lampiček si byli všichni čtyři – v gumových botách, nepromokavých hornických oděvech a textolitových helmách – podobní jako blíženci.

„A podívejme se,“ prohodil Nikodém Abraamovič, když se rozhlédl kolem sebe. „Překop je zavalený. Musíme to vzít odtokovým tunelem. Teď už tu vody moc není.“

„A co ta druhá jáma?“ zeptal se Afoňa.

„Ta je ucpaná zeminou. To jsme si už ověřili.“

Vykročili. Po kamenitém dnu odvodňovací štoly plynul mělký potůček sahající po kotníky. Veňa, třebaže už dřív pracoval občas v dole, dostal trochu strach v temné chodbě, kde ozvěna vracela každý šramot. Ale brzo si dodal odvahy, když si v duchu představil pěknou celinu plnou zlatonosného písku.

Kamarádi se prokopou k ložisku, uvažoval. Budu sem uhodit v noci a brát si zlato pro Emika. S ostatními kovkopy se nebudu spolčovat, kdoví, jak by se na to tvářili. A taky mě ani nenapadne dělit se s někým o výdělek.

A budou to slušné výdělky!

Naděje, jenže jiného druhu, bez zištných úmyslů, vedla také Nikodéma Abraamoviče. Také on toužil nalézt hodně zlata a věděl, že stará šachta nezklame jeho předtuchy.

Za poslední léta předák brigády valně sešel, je možné, přemýšlel, že budu musit brzy téhle práce nechat. Nikodém Abraamovič neměl děti a bylo mu líto, že zanedlouho odejde a nikdo si už na něj nevzpomene. Toužil vyorat za sebou brázdu, stopu, po které by mohli jít ti, kdo ho přežijí. V době války daroval Abraamovič všechny své peníze armádě, pořídili za ně tank. Ale od té doby uplynulo mnoho let, tank už jistě přišel do šrotu, zmizel.

Ale co tank! Takhle postavit dům, tomu je souzen dlouhý život, nebo mateřskou školu, nebo jesle, školu. Na zeď by přibili destičku: náklady na stavbu věnoval Šedých Nikodém Abraamovič. Něco peněz si už Abraamovič za tím účelem našetřil, ale celou částku neměl ještě pohromadě.

„Tady to je,“ řekl Nikodém Abraamovič a zastavil se, aby si oddechl.

Všichni čtyři si posvítili vzhůru. Strop jako by se jim nad hlavou rozestoupil. Drenážní tunel se v tomto místě dotýkal štoly. Byla to jediná cesta k vyhlédnuté celině.

Kovkopové vylezli nahoru a octli se v štole. Ale už za chvíli museli jít sehnuti. Příčná břevna, podpírající klenbu, zřejmě přivolila, hornina se sesula na polámané stojky.

„Takový už je osud horníků,“ prohodil Nikodém Abraamovič, aby povzbudil ostatní. „Vleže chodíme, vleže stojíme, vleže pracujeme!“

Už téměř po čtyřech prolézali úzkou chodbou. Země se tiskla k tělu ze všech stran, co chvíli zavadily přílby o zborcený trám. Veňa Liskov se plížil za Kolobkovem.

Znenadání se průchod poněkud rozšířil, octli se v úseku s dobře zachovalou výdřevou.

„Již jen asi deset metrů,“ pobízel předák.

Zády se co chvíli otírali o zpuchřelé dřevo, ale brzy se dostali k překopu – úzkému tunelu ústícímu kolmo ke štole. Konečně pronikli k starému porubu.

Před nimi ležel okrouhlý balvan podobný příkrovu bunkru, který zahrazoval přístup k panenské zlatonosné vrstvě.

Nikodém Abraamovič zaklepal špičákem na kámen.

„Vida, chraptí,“ prohodil.

Opravdu, balvan nevydal zvonivý zvuk, jak to bývá, když je kámen celistvý, ale hluchý, tlumený. Za tři hodiny pomocí vrtačky a mlatu rozbili kovkopové balvan na kusy.

Nikodém Abraamovič se zkoumavě zadíval na čelo porubu, které se před ním objevilo.

„Víš,“ upozornil Afoňu, „musíme na to horem. Tam bude ložisko.“

Odstranili zahnívající pažinu a začali odhazovat hlínu, aby pronikli nad skalním základem. Předák brigády hodil půl lopaty těžkého hlinitého písku do velkého měděného hrnce a posvítil si baterkou.

„Podívej se, vidíš ty jiskry? Tady si přijdeme na své. Tahle šachta bývala bohatá.“

V hrnci se tu a tam matně třpytila zlatá zrníčka podobná kouskům mědi. Abraamovič vysypal hrnec na dřevěnou mísu. Pohlédl na Veňu:

„A začneme rýžovat zlato.“

Ve štole se vytvořilo v široké prohlubni jezírko kalné vody. Předák pohroužil mísu do této louže a kolébal s ní ze strany na stranu. Voda odplavovala písek, těžký zlatý prach pomalu klesal dolů ke dnu. Nakonec zbyla v míse jen hutná měděná šedá hmota. Nikodém Abraamovič provedl prastarý zlatokopecký obřad: vytáhl z kapsy malou železnou lopatku a zkumavku se rtutí. Setřepal zbytky z mísy na lopatku a pokapal je rtutí.

Stříbřité kuličky dychtivě přilnuly k zlatu, vstřebávaly je a vytvářely lesklé chomáčky. Velitel podržel lopatku nad svíčkou – rtuť se smrskávala a vypařovala před očima.

Nikodém Abraamovič sfoukl z lopatky příměsi a zůstala na ní vrstvička čistého zlata.

„Není to špatné,“ utrousil stařík.

Liskov stěží potlačil nadšený výkřik. Prý „není to špatné!“ Vykouzlit zlato z obyčejného písku! Čertův chlapík tenhle Koda.

Ve Veňově hlavě jako by někdo zarachotil pákou počítacího stroje. Mozkem se mu honily cifry. Na lopatce byl obsah jednoho hrnce, ale bude-li jich padesát, celý kubický metr… Dokázal by za noc promýt dva nebo tři kubické metry písku?

„Co stojíš jako solný sloup? Nikdy jsi neviděli zlato?“ zeptal se drsně Nikodém Abraamovič. „Pusť se do práce, musíme dát do pořádku výztuhu.“

Za dvě hodiny zesílili podpěry, aby se při výbuších nesesula hornina.

Liskov mlčky pozoroval přesné a zručné pohyby Kolobkova. Ten zatím vyňal z torby válečky výbušniny zabalené do voskovaného papíru. Dlouhým měděným bodcem ostrým jako Sídlo vyhloubil v nich otvory, kam zasunul roznětky. Pak prorazil několik děr v čelbě. Vývrty se černaly se skalní stěně jako hnízda břehulí podél řeky. Kolobkov založil výbušninu do vrtů a zajistil je ucpávkami.

Pak stále s touž zamračenou soustředěností profesionálního střelmistra odřízl z klubka Bickfordovy šňůry doutnák a škrtl sirkou. Doutnák zasyčel, lehký dým se plazil po šňůře. Kolobkov přiložil doutnák k prvnímu vývrtu.

„Ustoupit,“ zavelel Nikodém Abraamovič.

Veňa první uskočil zpátky chodbou, odplížil se do bezpečné vzdálenosti a přikrčil se za výstupkem. Kolobkov pohlédl na hodinky.

„Počítat výbuch!“ přikázal Nikodém Abraamovič.

Čtyřikrát to suše, krátce třesklo, svítilny zamrkaly, vlna horkého vzduchu udeřila do uší a bylo cítit kyselý pach střelného prachu.

Počkali, dokud štola nevstřebá prašný, zakouřený vzduch, pak se vrátili k čelbě. Vršila se tu hornina.

„Odklízejte, chlapci!“

Liskov vzal do rukou lopatu. Už za několik minut ho ruce brněly od nezvyklé práce, tělo měl celé polámané, lepkavé potem.

„Takhle neházej,“ poučil ho stručně předák. „Nestrkej dopředu panděro, ale koleno.“

Ukázal mu, jak má držet lopatu. Veňa se postavil bokem, s jednou nohou pokrčenou kupředu jako šermíř. Lopata se mu hned zdála lehčí. Bujaře vykřikl a házel hlínu na trakař.

Ale další rozmach se mu nepovedl. Lopata se mu náhle pootočila v dlaních, mokrá zemina se z ní sesypala. Liskov se podíval zlostně na předáka, ještě jednou zajel lopatou do hlíny těžké jako olovo, ale držadlo se mu znovu vysmeklo z rukou.

Malý Afoňa a Kolobkov se začali řehtat. Předák se nepřipojil k jejich smíchu.

„Přestaňte cenit zuby,“ napomenul je přísně starý horník, odstrčil Veňu a zajel rukama do vlhké hlíny jako pekař do těsta.

„Kameny nebývají tak těžké.“ bručel si pod vousy. „Posviť mi líp, Afoňo!“

Afoňa namířil svítilnu, kam ukazoval předák.

„Tady to máme!“ hlas Nikodéma Abraamoviče byl podivně přiškrcený. Vytáhl z hlíny tvrdý předmět, trochu zakřivený Jako bumerang. „Polejte to vodou!“

Liskov téměř bez sebe vnitřním napětím odšrouboval víčko čutory. Voda smyla ze záhadného předmětu špínu. Objevil se nažloutlý povrch s červeným měděným odstínem.

Kovkopové hleděli na hroudu zlata!

Byla matně lesklá, s okraji obroušenými tekoucí vodou, s tmavými skvrnami a drobnými jamkami, celkem nijak napohled vábná. Jen cvičené oko mohlo rozpoznat, jakou skutečnou cenu má ten hrubý kus kovu.

Tu a tam byly k valounu přichyceny krystalky křemene, jako by příroda posypala solí tu zázračnou lahůdku, nežli ji uložila v jedné z podzemních slují.

Zkušený Nikodém Abraamovič zachoval v tváři nevzrušený, záměrně lhostejný výraz.

„Bude mít dobrých deset kilo,“ prohodil. „Nebo ještě o něco víc. Už jednou jsme takový našli, Afoňo, pamatuješ? Na třicáté jámě.“

„Jo,“ odpověděl chraptivě Afoňa. Také on se snažil zachovat klidnou a vážnou tvář.

No, měli jsme štěstí, jaké hned tak někoho nepotká, pomyslil si velitel brigády a přelétl pohledem po obličejích kovkopů. „Tři roky jsem se pachtil za takovýmhle nalezištěm.“

„To já ho našel!“ vykřikl Liskov. „Já ho nabral na lopatu. Já!“

Naneštěstí nikdo z horníků nevěnoval pozornost hystericky pisklavém tónu v Liskovově hlase.

„Dostaneš svůj díl,“ ujistil ho předák. „Však tě neošidím.“

Afoňa poklepal nováčkovi na rameno. Všechno mu v té chvíli odpustili.

„Budeme muset sepsat protokol,“ pravil starostlivě Nikodém Abraamovič. „No a teď do práce. Nemá cenu vyvalovat oči.“

Veňa se roztržitě chopil lopaty. V mysli měl zmatek. Po očku se díval na Nikodéma Abraamoviče, který odstoupil poněkud do tmy a hodil zlatou hroudu na havířskou blůzu, kterou kdosi odložil na zem.

Hlupáci, omezenci! Takový nález se člověku podaří jen jednou v životě. A všichni se tváří tak netečně. Vědí vůbec, co je to zlato? To je… to je…

Veňovi se zdálo, že i za zády cítí žár vycházející z valounu. Na špinavé blůze leží to malé slunce, jehož paprsky by mohly ozařovat Liskovovův život až do smrti. Jak nádherný, jak bezstarostný a blahobytný by ten život byl!

Kdyby tak mohl zlatou hroudu svěřit Emikovi!… Rád by šéfovi nechal čtvrtinu toho, co za ni dostane A třebas i třetinu.

Počítací stroj se znovu rozjel a zašramotil v rozpáleném mozku Veni Liškova. Nesmí si dát ujít příležitost. Sám osud mu přihrál valoun zlata právě v den, kdy na hoře čeká všemohoucí náčelník. Taková shoda okolností se už nikdy nebude opakovat. Ale jak to provést?

Tichošlápek setřel z čela pot a podíval se zakaboněným pohledem směrem k porubu. Světla baterek, postavy v havířských mundúrech, ukoptěné, zpocené tváře, svítící bílými zuby, syrový zápach země smíchaný s dotěrným čmoudem, zvonivé údery špičáků, skřípání lopat…

„Nesyp mi hlínu na nohy,“ okřikl ho Kolobkov. „Protři si očí.“

Sebrat zlato a dát se na útěk? Ne, dohonili by mě, jsou moc čilí.

Pojednou se ozval hřmot, shora začaly padat rezavé hroudy hlíny, zavalily a vychýlily stojku. Výdřeva zapraskala, rozestoupila se, od stropu se prodíraly pramínky špinavé vody.

Nikodém Abraamovič sotva stačil uskočit před balvanem, který se mu valil na nohy.

Veňa hleděl s tajnou radostí na popraskanou, prohnutou stěnu čelby. Co kdyby se teď klenba zřítila u pohřbila pod sebou ty tři, kdežto on, Liskov, by zůstal naživu a dostal se nahoru s drahocenným nálezem? Nikdo by se o valounu nedověděl. Nikdo!

„Přines dřevo, rychle!“ nařídil Nikodém Abraamovič Liskovovi. Afoňa a Kolobkov k němu okamžitě přiskočili a snažili se stojku narovnat. „Dělej, Liskové,“ opakoval předák.

Trámy připravené k vyztužení ležely o něco dál vzadu. Veňa se spěšně vracel štolou, ale u blůzy, na které ležel zlatý valoun, se zastavil, jako by byl o něco zakopl.

Jako černý blesk projelo mu hlavou, co musí udělat. Opodál v tmavém hlubokém výklenku složil Kolobkov brašnu s náložemi!

Tři zlatokopové se lopotili kolem stojky. Zatloukali železný sochor, aby podepřeli podvoj držící strop. Mládence si nevšímali. Liskov uchopil těžký zakřivený valoun, přitiskl si ho k hrudi a lezl dál. Zlato mu spalovalo kůži neviditelným plamenem.

Po kamenitých hrbolech se Liskov doplížil k výklenku. Zvedl brašnu s třaskavinou a zavěsil si ji na rameno. Pak vyskočil a spěchal dál. Měl teď v rukou mocnou zbraň, třaskavé válečky uložené v brašně v dřevěné krabičce.

Bez sebe vzrušením hmatal po stěnách, prolezl úzkou, zavalenou částí štoly a octl se u temného otvoru vedoucího dolů k odvodňovacímu tunelu.

Vyhlédl si vhodné místo. Tady! Strop nedrží pevně, podpírají ho výztuhy, které tu havíři nastavěli před dvaceti léty. Jsou prohnilé.

Tady je to pravé místo! Ucpe-li otvor, kterým protéká podzemní potůček, budou kovkopové nadobro odříznuti od povrchu. Za několik hodin zaplaví tunel voda. Nikomu se nepodaří je zachránit.

Ve vsi není čerpadlo. Do Čurymu je daleko.

Chvěje se rozčilením a strachem, sklouzl do odvodního tunelu. Však to Veňa Tichošlápek všem ukáže!

Všechny výbušné válečky, jeden vedle druhého, položil mezi trámy. Osmnáct kusů. To postačí zničit svislé podpěry a strop se zřítí.

Ruce mechanicky vykonávaly všechno, co bylo zapotřebí. Měděné rydlo vyhloubilo jamky do měkkého okraje náloží. Roznětky zapadly do otvorů jako patrony do hlavně vojenské pušky. Liskov ukousl kus Bickfordovy šňůry. Bude hořet sto vteřin. Škrtl zápalkou.

Veselý, ke všemu lhostejný ohníček začal polykat černý doutnák. Liskov se přikrčil a spěchal pryč tunelem. Výbuch ho udeřil do zad jako horká pěst a mrštil jím na zem.

Je živ! Vrací se mu sluch. Za sebou slyšel hřmot sesouvající se horniny.

Je živ. A přece svým způsobem zemřel. Všichni budou přesvědčeni, že Veňa Liskov zůstal zasypaný v šachtě, že zahynul jako hrdina.

Z dolu se vrátí nový člověk. Emik mu obstará potřebné doklady, a potom…

Tichošlápek přitiskl k tělu těžký kus drahého kovu, který svíral v rukou, a brodil se k východu.

DO TAJGY VYŠLI TŘI

„Nikdo tě neviděl?“ zeptal se Emik.

Chodil po pokoji sem a tam, velký, silný, sebevědomý, prkenná podlaha mu vrzala pod nohama. Pomocník se snažil porozumět jeho pohledu, ale světle šedé oči byly neproniknutelné.

„Vyšel jsem z dolu, když už byla tma,“ odpověděl Liskov. „Copak jsem nějaký zelenáč?“

„A sníh začal padat až potom?“

„Sníh začal padat až potom.“

Hrouda zlata ležela na stole přikrytá hadříkem. Petrolejová lampa s prasklým cylindrem čadila v koutě. Okna byla neprodyšně uzavřena okenicemi, v jizbě páchlo plísní a my šinou.

Emik pohlédl na hadřík. Ano, pro takovou kořist stálo za to, podstoupit riziko. Tím spíš, že hlavní prácí obstaraly ruce toho nerudného chlapíka s uhrovitým obličejem. Emik se koutkem oka podíval na svého nepostradatelného pomocníka: je bledý, vystrašený, ale hrdý na svůj úspěch. Zatím se může na něj spolehnout.

Emik spokojeně pokýval hlavou.

„Dobrá,“ řekl a líně se protáhl s úmyslně klidnou tváří. „Všechno je v pořádku. Co nejdříve se vydáme do tajgy. Hlavní věc je dostat se do Čurymu. A potom zmizet. Doklady ti obstarám až lam.“

Pomyslil si přitom: Jestli vůbec dojdeš do Čurymu živ a zdráv. Ale nahlas to neřekl. Liskov se na něj podíval s psí oddaností.

„Považují mě tady za náruživého lovce,“ pokračoval Emik a sňal ze zdi svou belgickou ručnici vykládanou perletí. „Takže, když odejdu do lesů, nebude se nikdo divit. Musíme si s sebou vzít jídlo.“

Veňa okamžitě vstal z postele a starostlivě si přichystal batoh, jen aby byli co nejdříve z vesnice, co nejdál od dolu. Aby mohl už brzy začít nový, ničím nezatížený život.

„Počkej,“ zastavil ho šéf. „Nejdřív půjdeš k Šepeljakovi a zničíš rádiovou stanici.“

„Já radši ne,“ zabručel Liskov. „Co kdyby mě poznali… Bude lepší, když to uděláš ty.“

„Půjdeš a poroucháš motor,“ opakoval Emik suše. Pomalu a vytrvale lámal vůli svého kamaráda. Věděl, že je Tichošlápek stvořený k tomu, aby se podřizoval jiným.

Veňa pootevřel dveře a bojácně se zadíval do tmy. V osadě vládlo ticho. Bití na poplach přestalo. Všichni odešli k šachtě, aby se věnovali záchranným pracím.

„Poradím ti, jak to nejlíp provést,“ poučoval Emik. „Projdi ohradami a počkej, až začne pracovat motor. V té době bude Šepeljaka sedět u vysílače. Vezmi si nějakou železnou tyč a rozbij chladič. Motor za několik minut zhasne. To už můžeš být klidně zpátky.“

„Jasně,“ odpověděl Liskov. Ten Emik je přece jen třída, s ním se člověk nemusí ničeho bát.

Zastrčil si pod vatovanou kazajku zlámaný ostrý nebozez a vyklouzl do noci.

Jen za ním zapadly dveře, spěchal Emik tiše jako kočka ke stolu. Maska chladné lhostejnosti zmizela z jeho tváře. Strhl hadr a vzal valoun do dlaní. Držel ho pevně jako pohádkového ptáka Ohniváka, který mu nesmí za žádnou cenu uletět. Vyzkoušel kov zuby a spokojeně zamručel.

Zas jednou se mi podařil tučný lov, pomyslil si. A co ten podařený pomocník? Dnes tu je, zítra tu nebude… Nikdo ho nepohřeší.

Vyndal z kapsy hrst patron. Jednu zasunul do spodní vrtané hlavně svého belgického zázraku. Kov suše zaharašil.

Když se vrátil Veňa, přespolní „lovec“ Emik stál u stolu, klidně pokuřoval a otíral patrony kapesníkem. Zastával názor, že před podřízenými musíme vždycky zachovávat bohorovnou chladnokrevnost.

„Motor jsem rozbil, jak jsi mi poradil,“ chraptivě oznámil Liskov.

„Nic jsem ti neporadil,“ vpadl Emik. „Rozumíš?“

„Rozumím.“ odpověděl pomocník. Ostrý obličejíček se mu leskl potem. Šel ke stolu a poodhrnul hadřík, aby se přesvědčil, je-li hrouda dosud na svém místě. Celou tu dobu ho neopouštěla myšlenka, že mu Etnik se zlatem uteče.

„Odpočiň si,“ řekl Emik.

„Zaslechl jsem rozhovor,“ pravil Liskov. Přistoupil k lampě a stáhl knot. Ve světnici zavládlo šero, v němž bylo vidět jen tváře obou mužů jako bílé skvrny. „Podařilo se jim odeslat radiogram a dostali odpověď. Jede sem náklaďák. S čerpadlem.“

„Je to sem pět dní cesty. Nepřijede včas.“

„Vůz je už dávno na cestě. Vezl čerpadlo na důl Dražnyj a teď jede sem. Může tu být za čtyřiadvacet hodin.“

Liskov se tázavě podíval na šéfa. Je to přece vynalézavý chlapík. Takoví si dovedou poradit.

„Nic se nestalo.“ Emik pochopil, že mu teď záleží na zlatě víc než na vlastním životě. „Půjdeme autu naproti a zadržíme ho.“

„Samozřejmě,“ souhlasil společník. „Ještě nemají vyhráno. Jenom se nesmím ukázat před šoférem. Zůstal jsem přece tam dole, v šachtě.“

Ukázal prstem na prkennou podlahu.

Na Emikově tváři se objevil nespokojený výraz.

„Dobře. Ale pamatuj si, jestli budeme muset šoféra vyřídit…“

„Já toho mládence znám. Hromotluk, ale hlupák. Je to Ivan Saža z Čurymu.“

„V pořádku. Ivan Saža…,“ řekl Emik přezíravě. „Ale nezamlouvej, co jsem ti povídal. Když to jinak nepůjde, něčím ho klepneš.“

Liskov, budoucí milionář, si bojovně vyhrnul límec u košile.

„Klidně,“ řekl, aby povzbudil sám sebe. „Ke všemu ještě ten Ivan brousí za Ninou.“

„Žárlíš?“ zvolal Emik. „Tím lip.“

Vložil těžkou hroudu do batohu svého společníka.

„Je tvoje, tak si ji nes.“

Veňa s radostí souhlasil. Vzal si kromě toho jednohlavňovou brokovnici a několik nábojů se srnčími broky. Tyhle velké olověné kuličky, které se při nárazu rozletěly na všechny strany a rozsévaly smrt, byly připraveny k lovu na vysokou zvěř a mohly se mu hodit.

„Projdi se před domem a o koukni to, jestli je čistý vzduch,“ rozkázal Emik.

Veňa znovu vyšel do noci. Chvíli stál u ohrady, natahoval uši a čenichal jako pudlík. V osadě bylo ticho. V Dormidontyčově domku na konci vesnice svítilo okno.

Veňa pohlédl k hoře, kde se pod tmavými, stěží rozeznatelnými obrysy Černých model klikatily na bílém svahu zákruty silnice.

Cesta vedla s mnoha zatáčkami mezi kopci, kdežto oni půjdou přímo lesem a zastaví auto daleko od vesnice. Mohou potkat řidiče zítra před večerem.

Ivan Saža! Po návratu do vsi slyšel Liskov jeho jméno poprvé od Niny.

Byl to její šofér… A stala se z ní pěkná holka, k nakousnutí. Dlouhonohá, urostlá, rovný jemný nos, velké oči se zeleným malachitovým leskem.

V klubu, kde se scházelo několik chlapců a děvčat, veškerá vesnická mládež, se Liskov rozkurážil a pomyslil si, že je načase, aby se tahle panenka přestala tvářit jako neviňátko. Ale Nina se mu vyškubla, vlepila mu pohlavek a pohrozila, že jestli nepřestane, bude mít při nejbližší příležitosti co dělat s Ivanem. A Liskov musel přestat: Ivan byl obr, dlouhý jako telegrafní tyč.

Skrývaje se ve stínu ohrady, přikradl se Veňa k Dormidontyčově chalupě, kde žlutě svítilo okno. Přitiskl nos ke sklu a spatřil u plotny nad spoustou kastrolů svou krásnou Ninočku v pilné práci. Teď už se s ní nikdy nesmí setkat!

„Jen počkej, ty i ten tvůj Ivan,“ řekl si tiše sám pro sebe. Hřálo ho vědomí, že je majetníkem zlatého valounu.

Nina zvedla hlavu. Veňa rychle odtáhl tvář od okna, shýbl se a spěchal k svému domku, kde na něj čekal hrozný šéf.

Za hodinu už byli vysoko v horách. Šli přímo vzhůru, přes kamení. Sníh, který ve dne napadl, osvětloval cestu.

Nad jejich hlavami, nad svislou skalní stěnou, takřka na dosah ruky, se nehybně tyčily Černé modly, jako by podpíraly nízké těžké mraky, jejichž pohyb bylo možno tušit na setmělé obloze.

Liskov pohlédl zpátky dolů na osadu choulící se pod sibiřskou nocí. Okno blikalo už jen jako nepatrná žlutá tečka. Aby vám všem tam v údolí čert sedřel kůži z těla!

Liskov kopl botou do velkého oblázku ležícího na okraji srázu. Kámen se svalil dolů a vzápětí bylo slyšet, jak se za ním sype lavina drobné suti.

„Co děláš? Jdi tiše!“ zavrčel Emik.

Ještě chvíli stoupali vzhůru a překročili hřeben.

Už začalo svítat, když se Nina vypravila k horám a vyšla na silnici. Domky ležely v roklině jako krabičky od sirek. I pyramidy těžních věží, pestré, s ostrými špičkami, vypadaly na bílém sněhovém příkrovu jako dětské bábovičky z písku.

Vítr smetl ze svahu všechny stopy a zasypával je čerstvým popraškem. Nina šla po silnici s pohledem upřeným na vyjetou kolej. Kdo jsou ti dva? Proč utíkají z vesnice?

Musím je dohonit, pomyslila si dívka. Pak se vysvětlí, kdo a jak zavlnil tragédii, a havíři budou zachráněni.

Asi padesát metrů dole na svahu ležela mezi kameny rozbitá korba nákladního auta. Před pěti léty tady havaroval vůz. Řidič dostal smyk na kluzké cestě.

Ivan si nezvolil lehké zaměstnání.

Nina se zastavila pod skalní římsou, na které stál v Černé modly. Tam nahoře byl svist větru ohlušující. Na silnici bylo poměrné závětří. Ležel zde netknutý kyprý sníh dýchající svěží horskou vůní.

Náhle zůstala dívka stát. Na rovném úseku silnice, bílém jako sníh, spatřila stopy kročejů. Sněžit začalo nedávno, stopy tedy musely být čerstvé. Šli tudy dva muži, zřejmě v těžkých botách, dlouhými kroky.

Nina vyrostla v rodině lovce, sama se často potulovala tajgou a uměla číst stopy. Podle zbarvení půdy, podle okrajů zanechaného otisku, podle toho, kolik vody zateklo do prohlubeniny, je možno přesně určit dobu, kdy tudy někdo šel. Například je-li sešlápnuté bláto kalné, je stopa docela čerstvá.

Lovec našlapuje zlehka, opatrně, staví nohu měkce na zem, dává pozor, aby za sebou nenechal polámané větvičky. Náhodný chodec kráčí bezstarostně. Když člověk spěchá, podpatek se otiskne silněji, z výšky.

Ještě snáze je možné rozumět stopám ve sněhu.

Ti dva na tomto místě vyšli ze stráně na silnici před dvěma hodinami – ne dřív. Sníh v šlépějích je čistý, bílý, dosud ho nestačil zasypal našedlý poprašek.

Tady se zastavili a odpočívali. Je vidět důlek po batohu. Vedle něho dvě tenké oválné stopy, které tam zanechaly pažby pušek. Při cestě leží oharek cigarety.

Dívka šla dále po stopách. Dvojice náhle odbočila ze silnice a pustila se přímo tajgou směrem k Čurymu.

Stopy přivedly Ninu k hlubokému kaňonu, který vyhloubila ve skalách Burmušanka, kdysi mohutná a divoká řeka. Dnes zurčela mezi kopci již jen jako neškodný potůček. Všechny děti z vesnice dobře znaly tuto úžlabinu s téměř kolmými stěnami, jen zvolna se sbíhajícími dole u řeky. Říkaly jí telefon. Úžlabina měla tu podivuhodnou vlastnost, že zesilovala i ten nejslabší zvuk a nesla ho daleko, od jednoho konce ke druhému. Už jako malé děvčátko zaběhla sem Nina často se svou partou. Vymýšleli si různé hry, posílali si na dálku vzkazy.

Nina skočila na vlhký placatý kámen, vyčnívající nad hladinou. Noha jí pojednou uklouzla, dívka neudržela rovnováhu a spadla do vody. Jako by se jí nějaká obrovská jehlice zabodla do nohy, dole pod kotníkem. Palčivá bolest jí projela tělem. Nina vstala a vyškrábala se jako chromá z potoka. Našlápnout mohla, to znamenalo, že nemá nohu zlomenou, ale jen vymknutou.

Sedla si na kámen a poslouchala. Kaňon kolem ní se zdvíhal jako vysoká chodba. Nad ní, jako klenba opřená o okraje skal, ležela šedá obloha s nesmělým nádechem bělavého úsvitu.

Dívka zřetelně zaslechla kroky. Ťap, ťap, ťap, jako by nějací obři kráčeli po kamenech. Nina se přitiskla ke skále. To mohli být jen oni. Ti dva.

Teď kroky utichly, jakýsi pták vylétl z nedalekého křoví, prudce, jako kámen vržený do vzduchu, a rázem se celá strž rozezvučela šum o tem Jakoby obrovských křídel. Na druhém konci kaňonu, dosud zahaleném v soumrak, cvakl kohoutek pušky. Kdosi zaklel.

„Co to k čertu provádíš. Liškové?“ bylo slyšet hluboký hlas.

„Zdálo se mi, že jsem něco zahlédl…“

Škrtla zápalka. Žluté světélko, kulaté jako pampeliška, zazářilo v ranní mlze a ihned zase pohaslo.

Tak tedy Liskov! Nina neměla vidění, když zahlédla za oknem jeho rozplizlou tvář. Havířská přílba se neopila ve světnici náhodou. Utekl z dolu, opustil kamarády. její obavy nebyly zbytečné. Ani motor rádiové stu nice se neporouchal jen tak bez příčiny.

Liskov má na svědomí neštěstí na šachtě! A co ten druhý, cizí člověk s podivným psím jménem Emik?

„Nepospíchej,“ zaslechla Nina Veňův hlas „Však ho dohoníme včas. Po téhle silnici nemůže jet moc rychle.“

„Dělej, musíme dál.“

Nina zaťala zuby, aby potlačila rozhořčený výkřik. Pochopila, co mají ti dva za lubem, zasáhlo ji to jako úder kladiva do kovadliny.

Chtějí zkřížit cestu Ivanovi s jeho drahocenným nákladem. Zastavit vůz, aby se čerpadlo nedostalo včas do vsi.

Oba společně zavinili to neštěstí a teď se pokoušejí beztrestně zmizet. Dívka nevěděla, proč ten zločin spáchali, a neměla ani čas, aby si nyní lámala hlavu touto záhadou. Bylo jí pouze jasné, že ti dva zlořečení ničemové chtějí, aby zlatokopové v dole zahynuli. A jsou odhodláni se vypořádat i s jejím Ivanem!

Nina polkla naprázdno. Kroky se vzdalovaly. Co má dělat? Běžet zpátky do vsi a vyvolat poplach? Všichni dospělí muži jsou zaměstnáni záchrannými pracemi. A nežli dorazí do vesnice, budou už oba bídáci daleko za horami.

Ne, půjde jim v patách a zabrání dalšímu neštěstí.

Kroky už nebylo slyšet. Liskov a jeho kumpán opustili úžlabinu. Nina vstala. Bota jí svírala opuchlou nohu jako železná obruč. Pokusila se o několik kulhavých kroků a zůstala stát. S ochromenou nohou nemůže v tom kamení uržet krok se dvěma statnými, zdravými chlapy, kteří se bez okolků pustili přímo po kopcích divokou tajgou.

Zbývalo jen jedno: vrátit se na silnici a belhat se bez oddechu, pokud jí budou stačit síly, naproti Ivanovi.

VESELÝ ZÁVOZNÍK

Široká asfaltová silnice, rovná jako pravítko… Ivan Saža rozjíždí vůz na plné obrátky, vítr fičí kolem oken, ručička tachometru ukazuje sto padesát kilometrů. Takový bourák ještě neměl v rukou!

Nina sedí vedle něho, dotýká se ho teplým ramenem.

„Nemůžeš jet ještě rychleji?“

Před ním leží modrá mlha. Ivan šlape na akcelerátor, až k podlaze, vůz se řítí do mlhy – a teď se vznáší ve vzduchu. Nebyla to mlha, silnice prostě skončila v prázdném prostoru.

Ale vůz se nezřítil, zvolna se snáší dolů nad černým spáleným lesem. Teď vletěl do růžového obláčku, něco s ním zatřáslo…

… Ivan se probudil. Chvíli si udiveně protírá oči. V kabině bylo mrtvé ticho, motor zhasl, ale šlo od něj teplo. Ivan kopl nohou do dvířek. Před ním nebyl černý ohořelý les, ale hrudkovitá země porostlá zažloutlou trávou.

Auto stálo napříč silnice, jedno kolo uvízlo v hluboké vyjeté koleji. Čertovská mašina! Usnul, hanebně usnul za volantem, znavený nekonečnou jízdou.

Po stranách cesty se tyčí zakrslý les. Nad stromy, které se v chudé horské půdě ohýbaly k zemi, bylo vidět bílé skály. Bylo pošmourné poledne.

Nedaleko vyvěral pod velkým omšelým balvanem pramen, nad nímž se srážela pára. Řidič nabral do dlaní vodu a vchrstl si ji do obličeje. Chladný dotyk vody ho osvěžil. Ale únava, hluboká a dotěrná jako tělesná bolest, zachvacovala všechny údy. Cítil, jak jsou jeho pohyby malátné.

Ale to nic. Musí si pospíšit. Horníci čekají. Veze jim čerpadlo, přináší jim záchranu, život.

Ivan postavil na tvrdou, umrzlou půdu hever a začal zdvíhat kolo, aby ho vyprostil z prohlubně.

Och, samotnému je v lesích smutno, velmi smutno. Silnice liduprázdná, daleko široko kolem nespatříš lidský příbytek. Potřeboval by spolujezdce, závozníka, aby mu pomáhal zdvíhat vůz, aby mu nedovolil usnout při jízdě, aby ho potěšil srdečným slovem.

Ivan nastartoval motor a rázně vyvezl auto z jámy. Do osady zbývalo padesát kilometrů. Vzdušnou cestou ještě míň. Ale s mašinou nemůže sjet ze silnice a namířit si to lesem.

Spěchat, spěchat! I když je to dřina, pro něho každá minuta znamená vzduch, teplo kabiny, přátelské vrčení motoru, svobodu, život – zatímco pro ty ubožáky zazděné pod zemí je každá minuta čekání peklem!

Vůz sténal, bořil se brzy tím, brzy oním kolem do výmolů.

„Jen trp, starý kamaráde, užij si své…“

Vůz sklouzl do prohlubně vyplněné hladkým zrcadlem ledu. Drcený ledový škraloup bolestně, zvonivě zapraskal, kola se naprázdno točila v bahnité louži, od rozpálených pneumatik se zakouřilo. Řidič se vypravil se sekyrkou k lesu pro chrastí.

Vyprostil vůz. Pomalu, žalostně pomalu popolézala číslíčka v okénku tachometru. Zas o jeden kilometr blíž k osadě. Ale ruce má ztuhlé, jako z litiny.

Čiň se, čiň se, svobodníku!

Ručička ampérmetru se náhle zakývala, zrádně se šinula k minusu. Znova musel zastavit motor a ponořit ruce do rozpáleného nitra stroje.

Dynamo bylo staré, zamaštěné. Ivan měl nové dynamo, ale ještě než dostal příkaz k jízdě na Důl Dražnyj, přišel k němu přihrblý řidič Miťaj. „Vaňko, pujč mi svoje dynamo. Vzal jsem dálkovou služební cestu, chápeš, chci si přivydělat.“ Miťaj měl osmičlennou rodinu. Ivan odmontoval nové dynamo a dal na jeho místo staré Miťajovo.

Garážmistr Spiridonov. bystrý, přičinlivý pracovník, mlčky sledoval tento výjev. Ale když Miťaj odešel, přistoupil blíž a řekl: „Tak na tebe koukám – jsi opravdu zvláštní typ, Vaňko. Takhle pomalu rozdáš celou mašinu. Včera jsi dal Abajevovi řetězy.“

„Když mě ti lidé o to tak prosí…“

Správce garáží jen mávl rukou. „Dělej, jak rozumíš…“

Teď si Ivan vzpomněl na garážmistra, trpělivě rozebral dynamo, vyčistil a přihnul kartáčky a znovu vlezl do kabiny. Přemáhala ho únava a ospalost. Mít tak někoho vedle sebe!

„Jen skřípej, stará káro, ale drž se!“

Vtom spatřil u silnice člověka. Bylo to jako pohádka, která se najednou proměnila ve skutečnost. Zpočátku řidič nevěřil svým očím a zatřásl hlavou, aby zaplašil vidinu.

Ale člověk nezmizel. Seděl na povaleném kmeni, pokuřoval cigaretu a díval se na auto. Měl na sobě koženou bundu, šedou kožešinovou čepici s klapkami na uši a keprové holínky. Za zády pušku. Lovec?

„Hej,“ vykřikl Ivan. „Soudruhu!“

Muž vstal a šel k vozu. Ivan před sebou spatřil neznámou tvář, klidné oči posazené daleko od sebe.

„Kde se tu bereš, soudruhu?“ zeptal se šofér. V tu chvíli si uvědomil pravý smysl slova soudruh, očištěného od nánosu častého používání.

Na obličeji neznámého se objevil alabastrový úsměv.

„Toulám se s flintou,“ vysvětloval. „Přijel jsem nedávno a ubytoval jsem se v Bludném Prameni. Rád bych si trochu zalovil.“

„Ty bydlíš ve vsi zlatokopů?“ zvolal Ivan s takovým nadšením, jako by byl potkal krajana uprostřed australské pustiny. „Co se to tam vlastně stalo?“

Lovec pokrčil rameny.

„Nevím. Odešel jsem z osady brzy ráno…“

„Nic nevíš?“ podivil se Ivan. Domníval se, že všichni lidé v širokém okolí už byli vzburcováni. „Tam u vás jsou lidé zasypaní v dole a já vezu čerpadlo. Vlez si do kabiny, rychle. Nesmím ztrácet čas.“

„Lovec“ usedl bez meškání vedle řidiče a ten okamžitě vyrazil. Cesta se mu již nezdála tak svízelná jako předtím.

„A kdo řekl tobě o tom neštěstí?“ zeptal se závozník.

„Letec mi shodil pouzdro se vzkazem,“ odpověděl Ivan.

Otáčel volantem a nepřestával se usmívat. Přítomnost druhého muže ho hřála. „Teď už bude všechno, jak má být,“ říkal si.

„Jak se jmenuješ?“ vyptával se „lovec“ dál.

„Ivan. Jsem z Čurymu.“

„Správně,“ řekl cizinec s jakýmsi zadostiučiněním, jako by byl už dlouho čekal na tohle setkání.

„A jak říkají tobě?“ zeptal se řidič.

„Emik.“

Jeli po okraji srázu, Ivan opatrně přibrzďoval, po hlinité cestě se rozlévaly teplé pramínky, vůz klouzal po blátě. Den byl chmurný, ze skalních útesů se ploužily chuchvalce mraků a zakrývaly hlubokou strž.

„Nebezpečná prácička, co?“ prohodil Emik.

„Člověk si zvykne.“

„Jak vypadáš s benzínem?“

„Myslím, že vystačím.“

„Tak se mi zdá, že jsem už o tobě slyšel,“ poznamenal Emik. „Ano, vyprávěl mi o tobě starý Dormidontyč. Znáš se s jeho vnučkou?“

„Znám,“ řekl řidič a ze všech sil stiskl volant, až mu kotníky zbělely. „Poslyš, tys ji viděl? jak se jí daří?“

„No, všichni už vědí, že na tebe čeká,“ odpověděl Emik a zašklebil se. Kdyby byl měl Ivan v té chvíli nějaké podezření, byl by v té grimase rozeznal posměch. „To víš, v takové malé vesnici neudržíš žádné tajemství pod pokličkou. Máš štěstí, je to pěkné děvče.“

Řidič se polichoceně usmál. Ten Emik je správný, přímo báječný chlapík. A báječný se inu v té chvíli zdál celý svět. Přijedou co nevidět do osady, vyčerpají ze štoly vodu, zachrání zlatokopy a on, Ivan, uvidí Ninu.

Všechno je v pořádku, všechno se daří. Už brzy budou ve vsi, jen si trochu pospíšit.

Ale vzápětí, jako výstražné znamení, že nejde všechno hladce v tom báječném, růžovém světě, jak si jej Ivan maloval ve svých představách, objevila se napříč cesty hluboká strouha vymletá podzimní rozvodněnou bystřinou.

Ivan rázem vystřízlivěl.

„Pojď, přineseme nějaké chrastí,“ řekl spolujezdci. Přešel kraj silnice a zmizel v lese.

Ale Emik nešel hned za ním, schválně se opozdil. Rychle obhlédl kabinu. Řidiči nákladních aut mívají drobné nářadí obvykle pod sedadlem. Emik odstrčil polštářek poražený dermatinem a vytáhl švédský stavěči klíč.

Řidiče nebylo mezi stromy vidět, bylo slyšet jen lámání větví v hustém porostu.

Emik seskočil ze stupačky, sehnul se a nahmatal pod palivovou nádrží výpustní zátku. Očistil ji prsty, rychle připasoval čelisti klíče a vyšrouboval zátku, že držela jen taktak na jednom závitu.

Emik se v motorech vyznal, byl šikovný a ve světě se lecčemus naučil.

Vrátil klíč pod sedadlo a bezstarostně si pohvizduje vydal se za řidičem do tajgy, aby mu pomohl s klestím.

Brzy vyplnili výmol větvemi.

„Děkuju, kamaráde.“ řekl Ivan uznale svému společníkovi.

Vůz se znovu rozjel po štěrku, který hustě pokrýval cestu. Za chvíli se dostali na dlouhý rovný úsek. Tady konečně mohl Ivan „rozhoupat“ mašinu. Projížděli náhorní planinkou, zvířený vítr sladce zvonil v uších. Ivan vyždímal z náklaďáku všechno, co v té staré káře bylo.

„Proč se usmíváš?“ zeptal se Emika,

„Jen tak, kamaráde,“ odpověděl spolujezdec.

„Dojedeme včas, vysvobodíme chlapce,“ řekl Ivan přesvědčivě. „Určitě…“

Náhle však ustal vprostřed řeči. Motor zakašlal, několikrát sebou škubl a zhasl. Ivan se pokoušel za jízdy dostal motor opět do chodu startérem, ale ten jen bezmocně zavyl.

„Hrome, co to je? Nedostává šťávu.“

Ivan zabrzdil, otevřel dvířka a ucítil ve vzduchu nasládlý ostrý zápach benzínu. Rozpačitě se podíval na Etnika. stále se mu ještě nechtělo věřit, že je potkala nehoda. Poklepal kotníky prstů na plechovou nádrž.

Zvuk byl jasný, jako když tlučeme na buben. Nádržka byla prázdná. Prsty nahmatal otvor tam, kde měla být podle všech předpokladů zátka. Několik vteřin se Ivan díval zaraženě na svůj prst, na kterém se rychle vypařovaly kapky benzínu.

„Co je, Vaňko?“ ozval se spolujezdec z kabiny.

„Zátka od nádrže je pryč,“ odvětil jako bez ducha Ivan.

Emik jen několikrát zamrkal.

„No a co se stalo?“

„Co se stalo?“ opakoval zoufale Ivám. „Co se stalo?“ křičel a měl náhle pocit, že se z něho stal zrádce, vrah, poslední vyvrhel na světě. Tajga, hory, oblačné nebe – všechno najednou zčernalo a vyhlíželo hrozivě, denní světlo zhaslo, vsáklo se do země, jako se do ní před chvílí vsákl benzín. „Vytekl benzín, to se stalo!“

„Copak jsi nezašrouboval zátku dost pevně?“

Ivan neodpovídal. V duchu viděl proud benzínu, jak vydatně kropí kamenitou cestu. To mu měla raději vytéct z žil vlastní krev…!

„Aby do toho…“

„Hlupáku,“ řekl Emik a vylezl z kabiny.

Řidič stál se spuštěnýma rukama. Kdyby se byl Emik v tom okamžiku na něj vrhl, byl by ho bez námahy rozdupal podpatky svých těžkých keprových bot, Ivan by se nebránil. Nedovedl si představit trest, který by byl dost krutý za jeho provinění. Octa kamarádů, práce, láska – všechno bylo nenávratně pryč. Ale to nebylo to nejhorší.

Jeho vinou zemřou lidé!

„Víš co?“ řekl Emik a podíval se na řidiče, který tu stál jako pytel neštěstí. „Půjdu do vsi. Seženu možná benzín. Ty tu na mě počkej.“

Když se Emik po několika krocích ohlédl, spatřil Ivana, jak sedí na kraji silnice, sklání hlavu ke kolenům a tiskne ji dlaněmi svých těžkých červených tlap.

Ve štole hořely svíčky, jejich útlé plamínky se třepotaly a vrhaly na stěny obrovské stíny členů záchranné čety. Předák brigády Prolygin se snažil proniknout k odříznutým zlatokopům.

Špičáky se zakusovaly do tvrdé horniny a odtrhávaly z ní větší či menší kusy, které horníci ihned nakládali na kolečko a odváželi. Výbušné nálože byly vypotřebovány, teď už mohli spoléhat jen na vlastní ruce a na primitivní havířské nářadí: špičák a kladivo.

Statný vousatý Prolygin si utřel rukávem čelo. Dormidontyč, který spolu se zachránci slezl do šachty, stál vedle něho. Starý horník však mohl pomáhat už jen svými zkušenostmi. Pracovat s ostatními, na to neměl dost sil. Pod zemí se mu těžko dýchalo, v srdeční krajině cítil bolest.

„Nepodaří se nám to,“ řekl tiše jeden z horníků. „Bez dynamitu tady můžeme kopat třeba sedm dní.“

Dormidontyč pokýval hlavou. Oba chápali, že práci nesmějí v žádném případě zastavit. Musí podniknout všechno, co je v lidských silách.

„Tuhle chodbu zavalila hlína už dávno. Nikodém Abraamovič šel spodem, odvodňovacím tunelem.“

„Ale ten je zatopený. Sesuv brání vodě v odtoku.“

Radista Šepeljaka, který poslouchal jejich rozhovor, přistoupil blíž. Přes celou tvář se mu táhla odřenina.

„Poslyš, veliteli, za války jsem sloužil u námořnictva. Umím se dost slušně potápět. Co kdybych pod vodou prohlédl ten zával?“

Dormidontyč a Prolygin se ohlédli.

„Docela slušně se potápím,“ opakoval radista. „Dvě minuty pod vodou – to je pro mě hračka, namouduši. Přivažte mě na provaz. Co tomu říkáš?“

Prolygin se zahleděl na Šepeljaku, jako by odhadoval, co v něm vězí. Vypadalo to, že ten vyčouhlý námořníček je dosud při síle.

„Dobrá,“ řekl po krátkém uvažování. Zavolal jednoho z mladších horníků, Kešu Ovčarenka, silného, shrbeného mládence. Všichni tři sestoupili do odvodňovacího tunelu. Vzali s sebou poslední havířskou svítilnu. Voda jim sahala po pás.

Když touto chodbou proraženou ve skále postupoval Nikodém Abraamovič se svými zlatokopy, tekl zde malý potůček. Ale zemina, která se po výbuchu sesula, zatarasila tunel jako vodní přehrada. Voda mezi neprostupnými skalními stěnami stoupala stále výš.

Sehnuti se brodili asi padesát metrů směrem k závalu. Voda jim teď dosahovala po bradu a svírala tělo jako ledový krunýř.

Prolygin dýchal těžce, chraptivě, obličej se mu křivil bolestí. Ozývala se radikulitis, zánět nervových kořenů, obávaná nemoc horníků.

Nízký strop je tlačil k zemi jako kamenná dlaň, podzemní řeka jim šplouchala u samých úst. Ještě dva tři kroky, a snad už se nikdy nevrátí, pohltí je voda.

„To by chtělo čerpadlo,“ povzdechl si Šepeljaka.

Prolygin držel v ruce konec tenkého kapronového motouzu, který uvázali Šepeljakoví kolem pasu.

„Dál se nedostaneme. Potop se!“

Šepeljaka vzal do ruky baterku a zhluboka se nadechl zatuchlého podzemního vzduchu. Pak se odrazil nohama.

Plaval skalní chodbou, kterou zatopila řeka. Úzký paprsek baterky osvětloval kamenité dno.

Počítal vteřiny, aby mu zásoba vzduchu stačila na zpáteční cestu. Dvacet sedm, dvacet osm, dvacet devět…

Kdyby byl v té chvíli narazil na zával, měl by dost sil, aby se pokusil prohrabat přehradu a uvolnit vodě odtok.… Čtyřicet čtyři, čtyřicet pět, čtyřicet šest… V hlavě mu dunivě bušilo – to pulsovala zhuštěná krev zbavená kyslíku.

… Šedesát dva, šedesát tři… K závalu se už nedostane. Podzemní řeka naplnila větší část tunelu, nebylo možné proniknout dál. Radista se obrátil a plaval zpátky. Kamenné stěny jako by se náhle přiblížily k sobě a tiskly mu hruď. Nedostávalo se mu dechu.

Prolygin cítil, jak se mu v ruce napíná konec dvacetimetrové šňůry. Ne, radista nemůže plavat dál, jinak by se nedostal zpět. Zatáhl za kapronový motouz.

„Pomoz mi, Kešo.“

Společnými silami vytáhli zalknutého Šepeljaku. Byl v bezvědomí. Radista si nerozpočítal dobře vteřiny. Oči byly bez života, hlava visela bezvládně dozadu.

Jakžtakž se jim podařilo dopravit radistu ze zaplaveného tunelu do štoly. Byl stále v bezvědomí. Položili ho na měkkou vatovanou kazajku. Prolygin mu začal pravidelnými pohyby stlačovat podžeberní krajinu.

Horník hleděl s bolestí na bledou tvář kamaráda, která jako by se náhle propadla. Radistovi se stále řinula z úst voda.

Konečně byly plíce volné, nasály vzduch, řasy nad očima se zlehka pohnuly.

„Teď si musí odpočinout,“ řekl Prolygin.

„Co kdybych se zkusil potopit já?“ zeptal se Keša Ovčarenko. „Něco musíme dělat.“

Ale Prolygin zavrtěl odmítavě hlavou. Když to nedokázal Šepeljaka, nemůže se to podařit hubenému dvacetiletému Kešovi, který neuměl ani plavat, natož se potápět. Nemá smysl vystavovat lidi nebezpečí. Prolygin položil dlaň na kostnaté chlapcovo rameno.

„Vrátíme se k porubu. Tam budeš užitečnější.“

Ale Prolygin věděl, že bez čerpadla zlatokopy nevysvobodí.

PŘISTÁNÍ V SOUMRAKU

Liskov rozdělal malý oheň z dobře proschlých větví. Hořel bezdýmným, namodralým plamenem jako lihový kahan.

Emik vyndal z batohu láhev citrónové kořalky.

„Na oslavu úspěchu!“

Napili se. Pak si Emik lehl na lůžko, které mu jeho pomocník připravil z borové kleče. Chladné šéfovy oči byly po vydatných doušcích kořalky ještě přísnější a střízlivější. Zřejmě hodně vydržel.

Liskov si nervózně mnul ruce. Nemohl se dočkat, až ukáže paty zdejšímu kraji a vpluje do bezstarostného sladkého života, který se před ním otevíral. Podal šéfovi kotlík s kaší.

„Je to ale hlupák, ten bezelstný dvoumetrový klacek,“ podotkl Emik s úsměškem.

„Ivan?“ zeptal se Liskov a uctivě se zachechtal s lokajsky horlivou neomaleností. „Máš pravdu, jistě jsi ho hladce…“

„Jak to myslíš, hladce?“ přerušil ho Emik. „Na všechno se musí jít s fortelem. Ke krajním prostředkům saháme jen v krajních případech. To si zapamatuj, ty moulo.“

„Kdy se vydáme na cestu?“ zeptal se Liskov.

„Zajdu ještě do vsí.“

„Proč?“ poplašil se Veňa.

„Musím. Aby na nás nepadlo podezření. Řeknu jim, že jsem se setkal s řidičem, a co se mu stalo. Benzín se v té zapadlé osadě stejně nesežene.“

„Já počkám tady,“ řekl Liskov. Nechtěl se za nic vrátit do vesnice.

„Půjdeš se mnou!“

Emik pečlivě vytřel kotlík kůrkou chleba.

„Není mi dobře,“ naříkal pomocník.

Emik klidně vstal a navlékl si koženou bundu. Pak vzal pušku opřenou o strom, profoukl hlaveň, smetl kousky kury, které se na ní cestou přichytily, a podíval se pronikavě na kamaráda.

„Přestaň ze sebe dělat maroda,“ řekl tiše.

Liskov vyskočil. V přitlumeném šéfově hlase rozeznal kruté zabarvení. Uplatňoval se nemilosrdný zákon zločineckého světa: silnější pozře slabšího.

„To nic,“ pospíšil si Liskov s odpovědí. Hodil si na záda batoh se zlatou hroudou a následoval krok za krokem Emika, který měkce našlapoval v hustém mechu.

Díval se na Emikovu nabitou dvouhlavňovku, na jeho mohutná ramena, vlnící se pod koženou bundou, a uvědomoval si živelný strach, který se mu usadil pod kůží a jehož se už nikdy nezbaví. Nemůže ho vytáhnout z těla jako zadřenou třísku.

Vystřízlivělého Veňu Tichošlápka, zločince se strachem pod kůží, totiž náhle napadlo, že by jeho přítel mohl beze všech okolků odjistil pušku, stisknout kohoutek – a předhodit Liskovovo tělo rybám v horské říčce. Nikdo by se nad tím nepozastavil: Veňa je přece „zasypaný v šachtě“

Ale ať je to jakkoliv, nemá na vybranou. Musí bez odmluvy poslouchat svého „dobrodince“ a spoléhat, že to s ním myslí dobře.

Došli na vysoký kopec s holým vrcholkem, odkud mohli pozorovat tmavou sluhu silnice, rozmarně se vinoucí mezi řídkými lesíky a křovinatým podrostem. Ve velké dálce bylo vidět nákladní auto jako nepatrnou tečku.

Už se stmívalo a začal padat sníh. Nad horami bylo slyšet nejasný šumot, jako by se těžké olověné šedé mraky třely o sebe navzájem.

Zůstali stát a zvědavě poslouchali. Šum se přibližoval a změnil se v praskot. Jako by někdo nahoře nad oblaky trhal prostěradlo.

Náhle se z mračen vynořilo letadlo a div nenarazilo do skály, na které stáli. V poslední chvíli poskočilo vzhůru a přelétlo jim nad hlavami. Kola letadla se mihla sotva dva metry nad korunami modřínů, ohořelých loňského roku při lesním požáru.

Liskov se mimoděk přikrčil k zemi.

„Utečeme,“ zašeptal Emikovi.

„Počkej,“ okřikl ho šéf a hleděl stále pozorně za letadlem.

Ne, tenhle šedomodrý a oranžový jak se tady neobjevil jen tak pro nic za nic. Za takového počasí letouny nelátají. To znamená, že pilot má zcela určitý cíl. Jak prudce změnil směr a s nakloněnými křídly zakroužil nad nákladním autem.

V malém pokojíku vedle pracovny velitele eskadry Paramonova seděli dva muži: sám silný červenolící velitel a modrooký nesmělý Somočkin, nejmenší pilot eskadry lehkých letadel.

Velitel chraptěl a kašlal, krk měl zabalený do šály. Přišel do kanceláře s lehkým zápalem plic, ale zanic by byl neopustil budovu velitelství.

„Poletím, Pavle Petroviči, že?“ řekl Somočkin s prosbou v hlase. Žmolil v dlaních svou zbrusu novou leteckou čepici.

Paramonov neodpovídal. Vzal do ruky telefonní sluchátko.

„Haló, je tam meteorologie? jaké je počasí na lince Čurym-Ujkut? Už je to lepší?“

Chvílí poslouchal a chmuřil se.

„Studená fronta od severozápadu, rychlost kolem čtyřiceti…“

Oba letci se zadívali na mapu. Studená fronta a s ní mraky a mlha postupovaly stejnoměrně a neúprosně rychlostí jedoucího vlaku. Z okna bylo vidět na letiště. Šedomodré jaky s oranžovými pruhy vyhlížely jako hračky proti pozadí kopců obklopujících letiště.

Vál ostrý, nebezpečný vítr, pod jeho nárazy sebou letouny škubaly, jako by se chtěly co chvíli odpoutat od země a zavířit ve vzduchu jako suché podzimní listí.

„Letěl bych nejraději sám.“ zachraptěl Paramonov. „Ale podívej se na mě…“

„Já si s tím už poradím,“ ujišťoval spěšně Somočkin. „Nalétal jsem už čtyři sta hodin, bez těch zkušebních.“

„Vím,“ odpověděl Paramonov. „Jsi nedočkavý, Sevo, moc se hrneš do práce.“

Pilot provinile pokrčil rameny.

„Jen mrknu na vesnici, jestli řidič už přijel, nebo ne.“

Vzpomněl si na toho urostlého dobromyslného chlapce, který zdvihl z louže pouzdro se vzkazem. Poznal ho, když kroužil v nevelké výšce nad nákladním autem. Říkají mu, jestli se nemýlí, Ivan. Somočkin se s ním nejednou setkal na letišti, kam řidič jezdil pro zboží přivážené těžkými transportními letouny. Jaik mu asi je samotnému v tajze?

Velitel eskadry znovu sáhl po telefonu.

„Zlatý trust? Volá letiště, Paramonov. Co je s rádiovou stanicí v Bludném Prameni, mlčí? Mlčí… Hm, to je nadělení.“

Stovky lidí ten den spoluprožívaly tragédii, která postihla zlatokopeckou vesnici. Ale nikdo z nich nemohl horníkům pomoci. Všechnu zavřel o na houževnatosti a obratnosti řidiče, jenž se nyní blížil k osadě po bídné silnici uprostřed lesů.

Paramonov vstal.

„Tak dobrá. Leť. Ale nezapomeň, Sevo, že za tebe zodpovídám i já.“

Somočkin hbitě vyskočil. Jeho mramorová tvářička s modrýma očima jako by byla prozářena vnitřním světlem.

„Poletím, poletím,“ volal radostně.

„Co se konečně může stát?“ uvažoval Paramonov. „Když narazíš na studenou frontu, tak se vrátíš. Jestli je v horách oblačno, ani se nepokoušej proletět. Je ti to jasné? Já zůstanu tady, dokud se nevrátíš. A ještě něco. Až budeš kroužit nad Bludným Pramenem, dávej pozor na Černé modly. Trčí do vzduchu nad horami jako zuby. Abys o ně nezavadil.“

Letiště přivítalo pilota basovým hukotem.

Jak se lehce odlepil od země v proudu silného proti – větru. Obloha byla zamlžená, ale vysoká, v dálce bylo jasně vidět horské hřebeny.

Letiště zůstalo vzadu, jak se vznášel nad liduprázdnou tajgou.

Somočkin stoupal stále výš a výš. Kopce postupně vyrůstaly, jako by ho zvedaly k nebi.

Už se objevily první obláčky jako předzvěst postupující studené fronty. Přehouply se v dálce přes modravý hřeben jako výzvědný oddíl přes okraj polního zákopu. Byly světlé a leskly se nevinným šedavým třpytem. Ale Somočkin věděl, že brzy bude následovat řízný, hrozivý útok.

A bylo tomu opravdu tak. Za bílými chuchvalci páry se valila proti letounu olověná kupovitá bouřková mračna. V hustě seřazených šicích zaútočila na lehoučký jak.

„Ne, nevrátím se,“ řekl si Somočkin a semkl rty. Vzpomínal na zlatokopy zavalené v šachtě. Nemá právo se teď vracet zpátky. I Paramonov by se na jeho místě určitě zachoval právě tak.

Letadlo narazilo do mraků, zachvělo se, okna zaplavila hustá mléčná mlha. Kde je země a kde je obloha? Pilot se podíval na svou užitečnou pomůcku: malé stříbřité letadélko plovoucí v kruhovém horizontu. Všechno bylo v pořádku.

Pak se mléčná clona náhle rozplynula, ale nežli druhý sled mračen pohltil letadlo, Somočkin prudce pohnul pákou a řítil se dolů, do světlejšího pásma, stále níž k zemi, která mu mohla přinést buď spásu, nebo smrt.

Teď letěl nad říčním údolím a viděl pod sebou rovinu, ale to ještě neznamenalo, že je nebezpečí zažehnáno. Vrcholky hor se nyní zvedaly do větší výše, než v jaké letěl jak. Dostal se do úzkého koridoru a pilot musel velmi pozorně sledovat jeho zákruty.

Somočkin si otřel pot z čela. Nejdůležitější bylo přenést se přes horské sedlo v místě, kde se vrtošivá řeka Čuda prudce stáčí k severu. Uviděl včas záhyb a zamířil s letounem k těsnému průchodu mezi dvěma kopci.

Teď hrozilo nebezpečí od proudění vzduchu. Vítr se odrážel od skal a nečekaně měnil směr: brzy zdvíhal letadlo do výšky, brzy do něho bušil jako obrovské kladivo shora. Uhodnout sílu a směr vzdušných proudů bylo stejně nemožné jako uhodnout, kam se odrazí střela od cihlové zdi.

Řídící kolo se mu škubalo v rukou. Somočkin ho svíral ze všech sil a udržoval jak v přesně nastaveném kursu.

Pak vystoupil strmě do výšky, aby přeletěl sedlo. Jak se vzepjal a znovu se octl v sněhově bílých mlžinách. Zbývalo prodrat se masou oblaků.

Letec se vynořil z mračen padesát metrů od skály a jen taktak se vyhnul zrádným útesům.

Teď spatřím Černé modly, pomyslil si Somočkin. Ty zakaboněné figury se mi ani trochu nelíbí. Je v nich něco poťouchlého, jako by ustavičně na cosi číhaly. Nejradši bych je srazil do propasti. Je jich dvanáct, vypadá jako by někdo natahoval do výšky dvě ruce, každou o šesti prstech. Až jednou bude tenhle kraj lip přístupný a hustěji osídlený, zavěsíme na modly lampy, aby byly v mlze daleko vidět. Strhneme z nich tu roušku mystiky.

Před ním vyvstal okrouhlý kopec. Jeho vršek, řídce porostlý ohořelými stromy, se přibližoval s hrozivou rychlosti.

Letec přidal plyn a trhl výškovým kormidlem. Jak zasténal a prolétl nad holými větvemi, černými jako uhel. Somočkinovi se zdálo, že se na samém vrcholu na bílé sněhové pokrývce pruhované tmavými kmeny stromů mihly dvě lidské postavy. Jsou to snad lovci? Ale chovají se podivně: když lidé v pusté tajze spatří nad hlavou letadlo, obvykle zamávají pilotovi, přivítají ho. Podobné setkání potěší i ty na zemi, i letce ve vzduchu. Kdežto tyhle dva jako by hukot motoru spíš poděsil.

Ale pilot neměl čas přemýšlet o podivném chování lovců. Spatřil na silnici auto. Somočkin nad ním prolétl a nevěřil svým očím. Podle Jeho výpočtů měl být Ivan už v osadě.

Provedl zatáčku o 180 stupňů, země se v okně sešikmila do strany, levé hluboce skloněné křídlo opsalo polokruh nad korunami limb.

Nákladní auto stálo nehybně na cestě. Řidič při spatření letadla začal vzrušeně mávat čepicí a něco křičel. Somočkin zahlédl jeho otevřená ústa.

„Co asi chce?“ řekl si znepokojeně letec.

Přelétl nad autem a znovu šel do zatáčky. Hory obklopovaly nevelkou planinu ze všech stran, letadlo kroužilo jako ve velkém poháru.

Černý mrak zakryl na okamžik výhled. Začalo sněžit, ochladilo se a zešeřilo.

„Nezbývá mi, než tady chvíli kroužit ve větší výšce a pak letěl zpátky na základnu,“ uvažoval pilot. „Z letiště zavolám dopravní středisko, aby poslali ještě jedno auto… Může tu být za čtyři dny… Ale tak dlouho horníci pod zemí nevydrží…“

Jak zaburácel patnáct metrů nad autem. Řidič ukazoval rukou na motor, kreslil ve vzduchu nějaké kruhy.

V téhle tajze jsou všichni lidé opuštění, myslil si letec. Šofér je sám na silnici, já jsem sám tady ve vzduchu, zlatokopové jsou rovněž sami, zasypaní v dole. Nemáme možnost navázat spojení.

Snili zakryl pilotovi pohled na auto. Ale náhle spatřil Somočkin, jak se v husté mléčné mlze rozsvítily reflektory. Zamířil k jejich světlu. Reflektory signalizovaly: tři krátké záblesky jako přátelské zamrkání, pak tři dlouhé, podobné vzdechům, a opět tři krátké…

Ivan nezpozoroval letadlo hned. Seděl s hlavou v dlaních, neviděl a neslyšel nic z toho, co se dálo kolem něho. Jako by on sám byl jen částí němé tajgy, ztuhlé v očekávání brzké zimy.

Kol dokola rostl limbový les, stromy znetvořené věčnými mrazy a větry. Zasněžené ostré útesy na vrcholech hor svítily kalným odraženým světlem. V dálce stál, u cesty tmavý kopeček s porostem sežehnutým při loňském požáru, Jako by ukazoval směr k osadě zlatokopu.

Řidič necítil chlad, v němž zvolna tulilo unavené tělo. Spolujezdec byl už dávno pryč, ale s jeho pomoci nemohl počítat. I kdyby sehnal ve vsi několik litrů benzínu, už to tak jako tak nestihne. Záchrana přijde pozdě, beznadějně pozdě.

V duchu viděl Ivan bezútěšný obraz neštěstí: zpola sesutou štolu, kde stoupá voda, zoufalé havíře, jimž pomalu. ale jistě ubývají síly. Podzemní řeka postupně zaplavuje poslední útočiště. Zachránci jsou nedaleko, už je slyšet za mrtvou stěnou údery špičáků, ale bez čerpadla neproniknou k cíli. Potřebují čerpadlo, čerpadlo…

Co dělat?

Vstal. Šedivá sněhová oblaka ležela nad údolím. Náhle se v šedé záplavě zatřepotala blankytná a oranžová skvrna jako motýl, jejž vichřice uchvátila a žene před sebou.

Pak bylo slyšet hukot letadla. Ivan zoufale zamával rukama, aby k sobě připoutal pilotovu pozornost. Letadlo..! To znamená, že Velká země nespouští řidiče z dohledu, bdí a je připravena mu přispěchat na pomoc.

Jak proletěl nad nákladním autem. Ivan dával pilotovi znamení, křičel, aby na sebe upozornil, aby pilot pochopil, jaká nehoda ho postihla. Ale v rachotu motoru a svištění větru nemohl letec řidičův hlas slyšet.

Letadlo se drželo nízko nad silnicí, pak náhle zamířilo vzhůru a vzneslo se do výše. Vrátí se. nebo odletí pryč?

Jak naklonil křidla, přešel znovu do zatáčky. Oblaka už zaplnila celou rovinu, dolů k zemi z nich visely skobovité třásně jako nenasytné spáry dravého ptáka. Bouřná mračna užuž hrozila uchvátit letadlo.

Vtom svitl Ivanovi v hlavě nápad: má přece možnost, Jak podat letci zprávu o svém neštěstí! Vlezl do kabiny, počkal, až se letadlo objeví přímo před ochranným sklem, a zapjal reflektory.

Tři krátké záblesky, tři dlouhé, a opět tři krátké. Signál SOS. Úpěnlivé volání o pomoc se neslo k nebi, k oblakům.

Somočkin okamžitě porozuměl tomuto stručnému příkazu. Šofér potřebuje pomoc. Neprosí, nežadoní, praště potřebuje – neboť signál SOS je totéž jako příkaz. Nelze ho přehlížet, nelze ho nedbat.

Pilot se vrátil a znovu usměrnil letadlo tak, aby dobře viděl na reflektory nákladního auta. Tři tečky, tři čárky, tři tečky… Tři tečky, tři čárky, tři tečky…

Stalo se něco mimořádného. A on, Somočkin, má možnost pomoci, jinak by ho řidič nevolal.

Ale Somočkin neměl povolení, aby přistál. A kde se tu vůbec dalo přistát?

Pilot pozorně prohlížel roklinu. Na všech stranách se ježily koruny zakrslých limb. Proletěl nad malou loučkou podobnou hnědé lysině v tmavozeleném limbovém podrostu. Ale jako z udělání právě uprostřed louky ležel velký rozeklaný balvan.

Nezbývala než silnice. Somočkin nejednou viděl, ovšem jenom na filmovém plátně, jak letadlo přistává na silnici. Ale to byla široká asfaltka. Pěkný asfalt hladký jako zrcadlo.

Musím se toho odvážit, nesmím opustit řidiče v nouzi… Ale na druhé straně, přece mi nikdo nemůže nic vytýkat, když nenajdu příhodné místo k přistání a vrátím se prostě na letiště…! Ne, v každém případě se o to musím pokusit.

Letěl tak nízko nad zemí, jak to při svých leteckých zkušenostech dokázal, a snažil se pečlivě odhadnout vzdálenost mezi limbami rostoucími po obou stranách silnice.

Pravděpodobně by to šlo. Jen musím najít to pravé místo. Kdybych se zmýlil jen o deset centimetrů, stálo by mě to život… Škoda že neznám sílu a směr větru. Není tu ani jezírko, aby bylo vidět, kam se ženou vlny, ani vysoká tráva, která by se ohýbala a ukázala mi, odkud vítr vane.

Somočkin zahlédl, jak řidič svléká zamaštěnou starou pletenou vestu a naklání se nad ní. Co to provádí za kouzla?

Nad vestou se objevil kroužek dýmu. Byl stále hustší, černější, nakonec se uhnul pod větrem a jasně naznačil směr i sílu vzdušného proudění, které v tu chvíli vládlo nad rovinou.

„Není hloupý,“ řekl si pilot nahlas. „Pochopil, co potřebuji.“

Řídil letadlo proti ohýbajícímu se kouři. Ubral plyn. Jak letěl teď jen několik metrů nad silnicí a kolébal se ve větru. I kdyby teď chtěl Somočkin znovu do výšky, nebyl by to už mohl provést.

Rozložitá limba se mihla kolem pravého křídla a zlehka se dotkla pružným chvojím impregnovaného plátna, kterým bylo potaženo křidlo letounu. Jak sebou škubl, ale pilot stroj vyrovnal, pak prudce strhl páku k sobě, aby zpomalil rychlost.

Kola zadrnčela o silnici. Somočkinovi se hnala vstříc jiná limba, tentokrát natahovala větve z levé strany.

Proběhne křídlo pod nimi? Pilot přitlačil na brzdu, jak se několikrát vzepjal, ale stále ještě popojížděl a poskakoval na nerovné cestě. Do křídla udeřila větev. Letadlo se stočilo stranou, jedno kolo vjelo do hlubokého výmolu.

Ozval se kovový skřípot. Somočkin vyskočil z kabiny. Levá tyč podvozku se nalomila u základny a nepěkně trčela do strany.

Ale přece jsem přistál, řekl si letec, a aniž to měl v úmyslu, zkřížil nohy a sedl si na zem. Pevná, spolehlivá země mu po nebezpečném letu vracela pocit jistoty.

Řidič se rozběhl k němu.

Liskov a Emik sledovali letadlo z vrcholku kopce. Jak, kolísající v poryvech větru, se snášel k zemi jako dravý pták: ocas spustil dolů a oběma pařáty se dotkl silnice. Skákal chvíli po kamenech jako mechanická hračka. Pak se náhle postavil napříč cesty a otřásl se prudkým nárazem.

„Dobře ti tak,“ vykřikl zlostně Liskov.

Jeho společník mlčel. Díval se, jak šofér běží k letci, jak se oba o něčem dohadují. Potom přinesl řidič kanystr a začal se otáčet kolem letadla.

„Pojede náklaďák na letecký benzín?“ zeptal se Liskov tiše.

„Pojede.“

„Vida. Tak tohle je ta družná pomoc!“

Šéf se zamračil a hněvivě pohlédl na kamaráda. Zdálo se mu, jako by v pomocníkově poznámce bylo trochu závisti.

„Heleď, Tichošlápku…“

Liskov zmlkl, jako když utne.

„No, nic se nestalo,“ pokračoval Emik mírně ji, aby společníka uklidnil. „Toho tvého Sažu tak jako tak zadržíme.“

„Jen žádnou levotu.“ řekl Liskov. To, co se právě tam dole na silnici událo, mu nahnalo strach. Předpokládal, že Ivan bude na pusté cestě mezi lesy sám a že jim nedá mnoho práce se s ním vypořádat. Ale všechno teď vypadalo jinak.

„Zbytečně žvaníš,“ okřikl ho Emik. „Na to je ještě vždycky dost času. Napřed to zkusíme jinak. Ale v žádném případě ho nesmíme pustit dál.“

Chvíli pohyboval naprázdno suchými úzkými rty.

„Vezmeme to přímo tajgou,“ pokračoval pak. „Budeme u brodu dřív než on. Postarám se, aby daleko neujel.“

EMIKOVA HAZARDNÍ HRA

Naplnili palivovou nádrž po okraj.

„Jeď dál,“ řekl Somočkin. „Já se pokusím opravit podvozek.“

Ivan přešlápl nerozhodně z nohy na nohu. Nechtělo se mu nechat malého modrookého pilota samotného v nevlídných lesích.

„Pomohu ti.“

„Jen jeď,“ opakoval letec. „Čekají na tebe.“

Podal svou útlou dlaň řidičovi, který ji sevřel ve své medvědí tlapě.

„No a ještě něco,“ dodal Somočkin. „Nahoře tam na tom kopci,“ a ukázal na pahorek porostlý černými holými stromky, „jsem zahlédl dva lidi. Jsou to patrně lovci. Je možné, že se s nimi setkáš.“

„To by mě jen potěšilo.“

Ivan vystoupil do kabiny. Nikdy nezapomenu na to, cos pro mě udělal, byl by rád dodal, ale rozmyslil si to. V tajze se okázalé fráze nevyjímají dobře.

Nákladní auto se rozjelo. V postranním zrcátku bylo ještě dlouho vidět pilotovu postavičku vedle porouchaného letadla. Ivan sevřel volant. Do Bludného Pramene už nebylo daleko.

Večerní soumrak se v horách snáší náhle. Jako by těkal v každé úžlabině a v každém horském sedle za balvany a skalnatými výběžky, aby znenadání zaplavil údolí jako voda vystouplá ze břehů. Jen bílé holé vrcholky kopců vyčnívají jako majáky z říše šedomodrých stínů.

Ivan dojel k řece, když už protější břeh byl ponořen do večerní mlhy. Na chvíli zastavil, aby motor vychladl. Letecký benzín rozpaloval válce, kov ještě dlouho praštěl a v chladiči bublala horká voda. Ventily se připálí, pomyslil si Ivan. Ale co na tom. Jen když dojedu.

Seskočil na oblázky, přistoupil k ledové drti na okraji řeky a naslouchal šumotu vody. V tomto místě nebyl most, vozy se přepravovaly brodem.

Mračna vystoupila vzhůru, vypadalo to, že bude mrazivá noc.

Únava se rozlévala řidičovým tělem jako olovo, každý krok a každý pohyb mu působil námahu. Patnáct minut odpočinku by mu vrátilo síly a osvěžilo mozek, jenomže ztrátu těch patnácti minut si nesměl dovolit.

Ivan zvedl kapotu a přikryl svíčky poloshořelou vestou. Od motoru sálalo dusivé, uspávající teplo.

„Vaňko!“ zaslechl za sebou.

Hlas byl tichý, přidušený, zdálo se, jako by přicházel zpod kamenů ležících porůznu na břehu řeky. Řidič se rozhlédl kolem sebe a spatřil mezi zakrslými vrbami tmavou postavu. Postava se pohnula.

„Kdo je to?“ zvolal Ivan a narovnal se v zádech.

„Já, tvůj spolujezdec.“

Ivan šel blíž a poznal Emika. Osmahlá tvář se ztrácela v šeru, bylo vidět jen zuby a oční bělma. Seděl na kameni jako načepýřený pták, kterého tma zastihla daleko od hnízda.

„Co je s tebou?“ zeptal se Ivan.

„Přebrodil jsem řeku. Nachladil jsem se. Sirky mi zvlhly…“

Tenhle spolujezdec nějak nevzbuzoval ani sympatie, ani lítost. Byla v něm jakási klamavá přívětivost a měkkost, připomínal polštářek na jehly: napohled samet, ale natáhneš ruku a píchneš se do prstu. Byl by mohl čekat sto let, než tenhle budižkničemu přijde s benzínem… Ale Ivan si nerad myslil o lidech něco špatného.

„Vlez si do kabiny,“ vyzval ho a nastavil rameno. „Zahřeješ se.“

Emik se o něj opřel. Při tom důvěrném pohybu, při pomyšlení na žalostný stav, v němž svého druha nalezl, se Ivan zastyděl za svou chvilkovou podezíravost.

Ale Emik neměl šaty mokré! Kde si je osušil, když nemohl rozdělat oheň? Ivan zrozpačitěl z této nezvyklé rozdvojenosti svých pocitů. Ne, tím je určitě vinna únava a podráždění. Zahnal z mysli zlé předtuchy a opatrně usadil kamaráda vedle sebe.

„Teď pojedeme na druhou stranu.“

K řece vedlo několik sjezdů. V těch místech, kudy jezdily vozy, zůstaly na štěrku stopy od nafty. Ivan zapnul reflektory a spatřil před sebou pěnící se vodu.

„Jen ne tady,“ upozornil Emik a dotkl se řidiče loktem. „Málem bych se tu byl utopil. Tady je hluboko, opravdu, voda stoupla. Níž, u druhého sjezdu, je mělčina.“

„Copak ty ses přebrodil a pak ses vrátil na tenhle břeh?“

„Já totiž…,“ Emik zřejmě nevěděl, jak dál. „Já Jsem se totiž bál tam zůstat. Vrátil jsem se, řekl jsem si, že snad za chvíli přijedeš.“

„Jak sis to představoval? Já přece čekal na tebe.“

„No, víš…,“ Emik rozpačitě pohodil rameny.

Úmyslně krok za krokem budil v jinochovi podezření, házel mu udici s návnadou. Ivan samozřejmě nepojede k druhému sjezdu, uvažoval, bude se mít na pozoru, neuvěří mu. Byl tu případ s benzínem, divné Emikovo chování za jízdy, nejasné odpovědi… Šofér zavětří, že něco není v pořádku, a udělá právě opak toho, co mu radí. Zabere, spolkne vnadidlo.

„Ne, nejezdi tudy,“ opakoval spolujezdec. „Dej na mě, Vaňku. Jeď k druhému brodu, tam je mělko, že by přeběhla slepice.“

Dovedl propůjčit svému hlasu jakousi podivnou zhyralost a čekal jen, jak to dopadne. Lest byla právě v tom, že šoférovi nelhal, druhý brod byl opravdu bezpečný, kdežto tady, kudy chtěl jet Ivan, byla nebezpečná tůň: o něco níž po proudu utvořily ledové kry zácpu a voda stoupla. To si Emik pečlivě proměřil, Veňa Liskov musel na jeho rozkaz několikrát do ledové vody, aby změřil hloubku.

„Je tam báječný brod, asi sto metrů níž,“ ještě jednou opakoval přátelsky, až příliš přátelsky „závozník“.

Na kolenou mu ležela dvouhlavňovka a za keprovou holínkou měl schovaný tenký, dlouhý nůž s ostrou čepelí. Byl ostřílený ničema. Prodělal dobrou školu u zkušených recidivistů, vycvičil se v profesionální trpělivosti a chladnokrevnosti. K použití nože nebo pušky bylo ještě brzy. Dosud zdaleka nevyčerpal všechny prostředky svého arzenálu. Podezření přiměje Ivana rozjet se navzdory varování s nákladním autem do vody právě na tomto místě. Zůstane trčet uprostřed řeky. Žádný pilot už mu nepomůže.

Emik se začal potutelně smát. Přiložil tak další polínko do rozhořívajícího se ohně podezření.

„Co se tak divně směješ?“ zeptal se šofér a jel podle řeky ke druhému sjezdil, jak mu radil Emik.

Pod úderem chladiče se voda vějířovitě zčeřila, postříkala skla. ale vůz bezpečně přejel kamenité koryto. S rachotem a skřípáním se vyšplhal na spásný břeh.

„Namouduši, byl to docela mělký brod,“ pochvaloval si Ivan. „Děkuji ti.“

Emik zaťal pěsti. Ty důvěřivý hlupáku, říkal si v duchu, s tebou není možná žádná hra… Ale počkej, dostanu tě jinak. A vyjdu z tajgy čistý jako nemluvně. Na pušku ani nesáhnu.

Ivan vyjel s autem na silnici. Brzdy zasyčely stlačeným vzduchem. Kol dokola se prostíraly hory jako hřbety spících předhistorických ještěrů.

Silnice se v těch místech svažovala, auto stálo předkem dolů z kopce. Ivan zastavil motor.

„Tak, teď už brzy dojedeme,“ řekl a poklepal společníkovi na rameno. „Jen co sundám ten hadr ze svíček.“

Emik se nervózně krčil na sedadle. Čekal, jen co se pozornost toho hromotluka na chvíli rozptýlí.

Ivan zvedl kapotu, vtáhl chřípím vzduch, ucítil v olejovém zápachu motoru ještě jiný slabý pach, jako když se něco připaluje. Z masivního litinového bloku stoupal proužek šedavého kouře. Že by se přehřála spojka? Řidič vzal přenosnou svítilnu a vlezl pod vůz. Ne. závada bude spíš v ruční brzdě…

Emik vstal. Neměl trpělivost dál čekat. Tady se naskýtá příležitost, jaká se hned tak nevrátí, napadlo ho. Jen ať si někdo později láme hlavu, proč se auto rozjelo a rozmačkalo šoféra!

Ivan ležel pod vozem, z kabiny bylo vidět jen jeho keprové vysoké boty. Emik rychlým pohybem sklouzl na řidičovo místo, sešlápl pedál spojky a uvolnil brzdovou páku.

Vůz se nehlučně pohnul Sedm tun kovu se zvolna dalo do pohybu.

Nina se pomalu vlekla po silnici, opírajíc se o svou malorážku jako o berlu. Noha jí otekla a zdřevěněla bolestí. Ještě jeden nebo dva kilometry, říkala si dívka, a svalí se bezmocně na kamení.

Připadala si tak malá, tak bezbranná mezi chladnými skalnatými kopci. Ale také její Ivan je sám. Ani zlatokopové, co zůstali v šachtě, nejsou na tom lépe. Nina se zastavila a napínala sluch, jako by čekala na nějaký zázrak. Věřila, že se co chvíli v dálce ozve hukot motoru, pak spatří v ohybu cesty vůz, vrhne se mu z posledních sil vstříc, a potom…

Ale hory mlčely. Odkudsi shora sem doléhalo monotónní zurčení vodopádu. Z bílých vrcholků vanul do údolí mráz, stíny byly čím dál hlubší.

Byla už tma, když dívka dorazila k Hadí řece. Jen stěží rozeznávala dole pod sebou chladný třpyt hladiny, bělavý dřevěný most a nízkou starou chatu přitisknutou ke skále. V chatě jsou malá kamínka, vzpomněla si Nina. Aspoň si odpočinu a ohřeju se.

Dívka šla k chalupě a strčila do dveří, které visely už jen na jedné petlici. Dveře se otevřely s krátkým pronikavým zaskřípěním, jako by jí u nohou zaštěkal pes. Světnice na ni dýchla syrovým hnilobným pachem dávno opuštěného příbytku.

Rozškrtla zápalku, která vrhla slabounké světlo na železná kamna s rezivými skvrnami, na lavici a stůl stlučený z prken, kde stála v plechovce od konzervy zpola ohořelá svíčka.

Dívka nesměle vešla. Postavila pušku do kouta a zažehla svíci. Ale rozbitým oknem zavál dovnitř průvan a zhasl plamen. Dívka přistoupila k oknu. aby ho zavěsila šátkem, a vtom zaslechla ve větru kroky. Odstranila kus zaprášeného skla a vyhlédla ven.

Viděla odsud dobře na most s novou prkennou vozovkou. Po mostě se pohybovala temná postava. Prkna vrzala pod těžkými kroky.

Muž zřejmě nesl na zádech těžký náklad. Zdálky to vypadalo, jako by měl ohromný hrb. Muž zamířil k chatě. Kdo je to – přítel, nebo nepřítel? Neznámý shodil břemeno na zem a rozhlížel se na všechny strany, jako by se bál, že ho někdo pronásleduje. Když se ujistil, že je všude ticho, škrtl sirkou a zapálil si cigaretu.

Krátký záblesk stačil, aby Nina poznala Liškova. Veňa nechal náklad ležet na zemi, sňal z ramene pušku a spěšně se drápal po balvanech nahoru k chatě.

Nina se neklidně rozhlédla po všech koutech. Ne, v téhle těsné jizbě se nemá kam schovat. Pohlédla vzhůru. Blízko dveří spatřila v nízkém trámovém stropě tmavý čtverhranný otvor, vstup do podkroví. Přistavila stůl, vyskočila na něj, přitáhla se rukama, prolezla otvorem a ulehla na kulatých silných trámech jako na prutech klece. Mezi trámy byly dost široké mezery.

Dveře pod ní se otevřely pod prudkým úderem.

„Je tu někdo?“ zeptal se muž a namířil hlaveň pušky do temné světnice. Pak rozsvítil svíčku a za chvíli přivlekl dovnitř dva batohy.

Kde zůstal ten druhý? Nina už začínala chápat, oč jde. Všimla si, že i sám Liskov má z něčeho strach. Co chvíli se ohlížel nebo odbíhal k oknu.

Kdyby teď znenádání seskočila z půdy a namířila na něj pušku, och, jistě by kápl božskou, kdo zavinil katastrofu v dole!

Dívka užuž natahovala ruku po pušce, ale prsty nahmataly jen slehlý prach.. To se jen domnívala, že zbraň leží vedle ní – ve spěchu ji nechala dole!

Puška stála naštěstí opřená o zeď za křídlem pootevřených dveří a Liskov ji neviděl. Zřejmě se hodlal ve světnici zdržet déle. Rozdělal oheň v kamnech, usedl vedle nich na bobek a mnul si zimomřivě ruce.

„Tihle šéfové!“ stěžoval si komusi neviditelnému. „Máš je pořád na krku. Vlez do studené vody, změř hloubku! A člověk promrzne na kost.“

Když se trochu ohřál, začal Liskov rozvazovat batohy.

Zbláznil se, pomyslila si Nina, když se dívala na mládence. jak poskakuje kolem svého batohu a rve zuby zadrhnutý uzel tkanice. Svíčka vrhala po jizbě plápolavé světlo, vyhublá, podivně zkřivená tvář brzy mizela ve tmě, brzy zasvítila jako bílá skvrna.

Pojednou hodil Liskov hlomozně na stůl jakýsi těžký předmět vypadající jako kus kamene. Když na něj dopadl bílý jazýček světla, kámen se zatřpytil měděně žlutým leskem. Liskov jej nadšeně otřel dlaní.

Hrouda zlata! dovtípila se Nina.

Ukradl zlato a utíká z vesnice. Toho zločince musí někdo okamžitě zadržet!

Dívka zahlédla za dveřmi konec pažby. Jestli Liskov vyjde jen na okamžik z chaty, seskočí a chytne do rukou pušku.

Ale v téže chvíli se s mužem, který provozoval jakýsi černošský kouzelnický tanec kolem stolu, udála podivná změna. Usedl v koutě, ani se nehýbal, ustrašené oči v křídově bledém obličeji zíraly ke dveřím, obě ruce pevně tiskly v klíně zlatý valoun.

V otvoru dveří stanula postava.

„Odpočíváš, pomocníku, co?“ ozval se drsný hlas.

Ivan si posvítil žárovkou na spodek auta, zamazaný blátem a olejem. Tak to tedy je – ruční brzda zůstává viset.

Náhle mu lanko vyklouzlo z prstů. Kardanový hřídel se začal otáčet.

„Hej, ty tam v kabině, neblázni!“ křičel řidič.

Pedál spojky měkce povolil. Ohromné černé kolo se mu pohnulo nad hlavou.

Veden bezděčným pudem sebezáchovy smýkl sebou Ivan střelhbitě do strany, dál od neúprosně se valících pneumatik. Prsty se křečovitě zachytil nárazníku.

Vůz se pomaloučku šinul z kopce a vlekl s sebou svého pána. Ivan napolo seděl mezi předními koly s hrudí přitisknutou k nárazníku a snažil se udržet v nadlehčené poloze. Ostré kameny mu drásaly tělo.

Nákladní auto ho tlačilo před sebou jako býk. Při nárazu na první strom ho rozmačká na kaši.

„Brzdi! Šlápni na brzdu!“

Odpovědělo mu jen zavrčení spouštěče. „Závozník“ se pokoušel nastartovat motor.

Ivan se ze všech sil odrazil a mrskl sebou jako štika kupředu. Padl zády na silnici, ale okamžitě se otočil a podařilo se mu zvednout na všechny čtyři, tváří k chladiči, který se proti němu valil se zvířecí zlobou.

Nárazník mu měkce přilehl k hrudi, ale jinoch se již stačil opřít botami o kamenitou půdu.

Ivan se tak změnil v živou brzdu, zpomalující vytrvalý pohyb železného kolosu Měl pocit, že mu nezměrným úsilím prasknou kosti.

Emik, který neviděl na řidiče, se znovu a znovu pokoušel nastartovat motor, ale naštěstí se mu to nepodařilo. Ivan se vzepřel ještě silněji. Trenér tělovýchovného institutu kdysi správně odhadl ohromnou sílu jeho tuhých, vystouplých svalů. Vůz se zastavil.

Jedním skokem byl Ivan na nohou a otevřel dvířka. Emik nečekal, že se šofér objeví vedle něho, sáhl po pušce. Ale v těsné kabině ji nestačil napřáhnout.

Auto se dalo znovu do pohybu. Ivan chytil „závozníka“ za límec kožené bundy, odhodil ho do rohu kabiny a vyrval mu pušku z rukou. Pak automaticky, aniž se podíval na pedály, šlápl naučeným pohybem na brzdu.

Zář reflektorů dopadla na zasněženou skálu, světlo odražené jako od projekčního plátna v biografu zaplavilo kabinu. Emik čekal, že ho šofér udeří, a odvrátil tvář.

Byl by rád vytáhl z boty nůž, ale bál se, že by mu Ivan zkroutil ruku a zbavil ho této poslední zbraně. V úzké kabině byl ve výhodě velký, silný řidič.

„Seď a ani se nehni,“ přikázal Ivan. Držel stále Emika v šachu a vyndal mu z kapes kožené bundy náboje. Pušku si položil na kolena hlavni k protivníkovi. „Ať tě nenapadne utíkat,“ varoval. „Mám dobrou mušku.“

Ivan si nedovedl srovnat v hlavě, co se tu vlastně děje. Ale na uvažování a dohady teď neměl čas. Bylo mu jasné jen jedno: tenhle poťouchlý chlap, kterému říkají Emik, ho chtěl připravit o život.

„Až dojedeme, sáhneme ti na zoubek,“ řekl Ivan. „Teď na mě nezkoušej žádné podfuky.“

Emik horečně přemýšlel, jakým úskokem by si pomohl z téhle kaše. Bál se podráždit řidiče neopatrným slovem a probudit v něm zlost. Těm málomluvným váhavcům není co věřit: když se jednou rozběsní, neznají míru.

Bojácně pohlédl na široká, červené Ivanovy dlaně. Ne, nenapadlo ho, že by ten prostoduchý pecivál dovedl být tak hbitý. Přepočítal se. Musí čekat, až se naskytne východisko.

Nůž má sice hned vedle ruky, ale šofér je na stráži.

Ivan řídil auto serpentinami a koutkem oka pozoroval „závozníka“. Jak je možné, že ho neprokoukl hned? Ten studený, nacvičený úsměv, kruté světlé oči, vyhýbavé odpovědi. Podivný tažný pták se to octl v jeho kabině.

Je to snad trestanec, který utekl z kárného tábora a teď potřebuje automobil, aby se dostal do okresního města? Ne, to nebylo pravděpodobné. Uprchlík by šel pěšky, aby nebyl nápadný. A pak, tady už dávno žádný trestanecký tábor není.

„Tos ty vyšrouboval zátku u benzínové nádržky?“ zeptal se řidič.

Závozník mlčel.

Ivan uvažoval: Jestli ten mizera opravdu uvolnil zátku, dokazuje to, že neměl v úmyslu použít vůz. Chtěl prostě, abych nedojel do Bludného Pramene, aby vůz uvízl v tajze. Ale proč?… Auto veze čerpadlo, které potřebují jako sůl k uvolnění zaplaveného tunelu. Zřejmě má někdo zájem, aby se čerpadlo nedostalo do osady. Ale v tom případě je docela dobře možné, že neštěstí v dole nebyla náhoda… Teď však nemělo cenu si tím lámat hlavu. Všechno se vysvětlí ve vesnici.

Emik sebou zavrtěl, jako by se chtěl sehnout.

„Žádné hlouposti,“ řekl Ivan, spustil jednu ruku z volantu a pohnul puškou. Hlaveň se opřela spolujezdci o žebra. Ten se opět narovnal a tvářil se jako neviňátko.

Vůz se šplhal do kopce. Motor se přehříval od žáru leteckého benzinu. Palivo ve válcích vybuchovalo. Auto lačně polykalo vzduch širokým jícnem chladiče, chraptělo, supělo, jako by se s největší námahou znovu a znovu přichycovalo vymleté cesty chapadly drsných vzorů pneumatik. Světla reflektorů bloudila po skalách.

Co má člověk dělat dřív? pomyslil si Ivan. Dávat pozor na cestu, na motor, a ještě na toho darebáka. Už aby tu byl sjezd, aby se motor ochladil.

Přišel sjezd. Auto se octlo v úžlabině vyhlodané ve skalách Hadi řekou. Silnice se zúžila, probíhala po kraji stráně. Vlevo dole se bělala řeka, vpravo, kde seděl spolujezdec, se zvedala do výšky téměř kolmá stěna. Reflektory osvětlovaly skalní útesy strmící nad cestou.

Emik, aniž pohnul hlavou, pozoroval úkosem silnici. Vůz se pohyboval blízko srázu.

Co kdyby teď celou váhou nalehl na řidiče a strhl volant do strany?… Zločinec uvažoval: Ivan nebude mít čas vystřelit, jednou rukou by nezvládl volant. Auto se stočí doleva, ke svahu. Jemu, Emikovi, se podaří vyskočit, protože vůz se začne naklánět na tu stranu, kde sedí řidič. Auto se zvrhne na levou část kabiny a šoférovi se nepodaří otevřít dveře, zůstane ve voze uvězněný jako v kleci. Zřítí se do Hadí řeky.

Emik se podíval na chromovanou kliku, kterou se otvírala dvířka. Stisknout ji, opřít se ramenem o veřej… k tomu stačí několik vteřin.

Auto se stále blížilo k okraji svahu. Modříny rostoucí porůznu na svažujícím se břehu převyšovaly cestu jen svými špičatými korunami.

Emik se rychle natočil, oběma rukama chytil volant a stáčel ho doleva. Vůz se vychýlil z dráhy. Světla reflektorů sklouzla z cesty a rozplývala se v noční pustotě úžlabiny.

Oba dva, řidič i „závozník“, seděli zlomek vteřiny těsně vedle sebe a snažili se vyrvat si navzájem volant.

Ani jeden, ani druhý nemohli uvolnit ruce, aby odstrčili odpůrce. Vůz se potácel a blížil se k samému kraji příkrého srázu. Pod koly se sypalo kamení. Setrvačná síla náhlého škubnutí hnala vůz stále blíž k propasti.

Ivan ze všech sil kladl odpor neúprosné, drtivé setrvačnosti. Cítil, jak se přední kolo již otáčí ve vzduchu. Volant nepovoloval. Emik s obličejem zkřiveným grimasou nalehl na řidiče, že mohl sotva dýchat. Ivanovi se zdálo, že se mlčenlivý souboj protahuje donekonečna. Zabrzdit už nemohl, v tom okamžiku by auto dostalo smyk a sjelo by dolů ze srázu. Překotné myšlenky se mu míhaly v hlavě závratně rychle jako dráty velocipédového kola, ale ani jedna z nich neslibovala záchranu.

Aniž pustil volant, vrazil prudce loktem odpůrci do žeber. Ten zasténal, široce otevřel ústa a zalapal po vzduchu. Pevný stisk jeho prstů na okamžik povolil.

Řidič vyrovnal vůz.

Emik kopl do dvířek a vyletěl hlavou z kabiny.

Ivan nemohl zabrzdit auto naráz. Těžký zil poskakoval několik okamžiků po kamenech. Pak řidič pomalu přišlápl brzdu, vůz se zastavil a stlačený vzduch zasyčel.

Zločince už nebylo na silnici vidět. Jen kdesi dole zarachotil drolící se štěrk a zazvonily padající oblázky. Hadí řeka tlumeně hučela. Třebaže Ivan bedlivě obhlížel tmavý pruh křoví na břehu řeky, nezpozoroval nikde pohyb. Protivník byl vynalézavý a zkušený. Ukryl se ve tmě, věděl, že šofér nemůže opustit auto a pustit se za ním.

„Jen počkej,“ vykřikl Ivan skloněný nad svahem. „Ještě se setkáme. V tajze mi neutečeš.“

Otřel si rukávem zpocený obličej, chvíli si odpočinul a nastartoval motor.

Emik se choulil ve vrbovém mlází a provázel pohledem zvolna se vzdalující světélka. Pak se sehnul k vodě a omyl si krvavé šrámy na tváři.

„Setkáme se! V každém případe se setkáme. Na to můžeš vzít jed,“ bručel výhružně.

Ještě nikdy necítil k nikomu takovou nenávist jako k tomuto řidiči, s nímž ho vlastně na této cestě svedla čirá náhoda. A Emik, který si při prvním „posezení“ v žaláři vysloužil za zlostnou a potměšilou povahu přezdívku Tchoř, dovedl nenávidět! „ještě se setkáme!“

Zakopával o kamení, padal, drmolil kletby a pomalu si klestil cestu po břehu Hadí řeky k mostu. Tam, u staré chaty, měl na něj čekat Liskov. Nežli se šofér dostane k mostu, musí jet oklikou kolem rozložité hory. Emik to měl přímou cestou necelé dva kilometry.

„Setkáme se, setkáme se,“ opakoval si stále dokola zle pošramocený „závozník“, klopýtaje po kluzkých balvanech. „Poslední slovo budu mít já. Jsem zvědavý, jestli ho dostaneš se zdravou kůží přes most. V téhle hře to budu já, kdo vynese rozhodující trumf!“

U HADÍ ŘEKY

Liskov hleděl rozpačitě na svého šéfa a nebyl schopen se pohnout z místa. Matný plápolavý plamen svíčky vrhal světlo na potlučený Emikův obličej, plný modřin. Honosná kožená bunda se podobala spíš rozedranému hadru na podlahu. Ani pušku neměl. Ale i tak zůstával sebevědomým a přísným náčelníkem.

„Co na mě vyvaluješ oči, Tichošlápku?“ řekl Emik. Šel k svému batohu a vytáhl ostře nabroušenou sekyrku s krátkým topůrkem. Podal jí Liskovovi.

„Tumáš. Vležeš pod most a naštípneš kůly, rozumíš? Šofér tu bude za půl hodiny. Prosekej je tak akorát, aby se nezlomily hned.“

„Už zase musím do vody!“ naříkal Liskov. Dával si dobrý pozor, aby nedal najevo údiv nad zbědovaným oblekem společníkovým. Nechtěl vzbudit jeho hněv. „Už teď se třesu horečkou.“

„Co je lepší?“ zeptal se šéf a uvelebil se u rozpálených kamen. „Rýma, nebo sto druhý paragraf?“

Pomocník vzal sekyru, poslušně vyšel z chaty a přirazil za sebou hlučně dveře. Nina pozorovala celý výjev mezerami v stropě a mimoděk přimhouřila oči, když si představila strašné a nenapravitelné neštěstí, které bude následovat po tom prudkém přibouchnutí dveří, od něhož se zatřásly vetché stěny chatrče.

Teď spatří Emik její pušku! Zločinci ji odhalí… Nikdo už nebude moci řidiče varovat, nákladní auto vjede na most. Podpěry mostu jsou tenké jako nožky muchomůrky a Ivanovo auto má pořádnou váhu.

Ti dva zahubí Ivana a zabijí také ji, Ninu, v osmnácti letech, právě teď, kdy tolik touží žít! Zlatokopové už nadosmrti zůstanou ve staré šachtě, jak jen mohla být tak hloupá a nechat neprozřetelně pušku dole v jizbě? Ta jediná chvilka neodpustitelné nedbalosti rozhodne o osudu pěti lidí.

Nebo se snad stane zázrak a nikdo si pušky nevšimne?

Zázrak se nestal.

„Hej, Liškové!“ zaslechla dívka hlasité zvolání. „Čí je to flinta tady u dveří?“ Veňa Tichošlápek se vrátil.

„Nevím,“ řekl po krátkém přemýšlení. „Moje to není. Moje brokovnice je tamhle u stolu.“

„Musíme chatu prohledat.“ řekl Emik a začal pozorně prohlížet světnici. Pak jeho pohled sklouzl ke stropu.

„Okoukni to tam nahoře!“ přikázal a zvedl svíčku nad hlavu.

Na ostrém bledém obličeji Veni Liškova naskočily červené skvrny, snad od plamene svíčky, snad od rozčilení. Vylezl na stůl.

Nina spatřila, jak se ve světlém čtverci průlezu ukázala hlava protáhlá jako okurka, s odstávajícíma ušima. Prsty se natahovaly k ní, hmataly ve tmě. A teď se jí dotkly… usmolené vyzáblé prsty toho podlého ničemy.

Teď už na ničem nezáleží, pomyslila si Nina. Musím skočit dolů, bez dlouhého uvažování, jako do studené tůně. Zvedla nohu a silně udeřila botou do nenáviděné tváře. Liskov s výkřikem zmizel, ozval se dunivý pád těla, svíčka zhasla a v naprosté tmě se ozval Emikův strachem přidušený hlas:

„Polez dolů, nebo střelím!“

Nina využila chvilkového zmatku, seskočila otvorem a vrhla se ke dveřím, ale pocítila nesnesitelnou bolest v noze. Klopýtla, silné Emikovy paže ji okamžitě chytily za kožíšek a smýkly jí na podlahu.

Škrtla zápalka, vzplanul plamínek svíčky. Nina otevřela oči a spatřila dva páry sešlapaných keprových holínek. Vstaň! poručila sama sobě. Neponižuj se před tou chamradí!

Vstala.

Liskov si utřel obličej, na kterém utkvěla narudlá stopa po podrážce, silně udeřil dívku a srazil ji ještě jednou k zemi.

„Podívejme se, jaký plácek se to k nám zatoulal!“ zvolal Emik.

Nina znovu vstala z podlahy. Z úst jí stékala slaná, teplá stružka krve. Na ničem nezáleží… Jako do černé tůně…

„Vy – fašisti!“ vykřikla vkládajíc do svého hlasu všechnu nenávist a pohrdání. Kdyby tak pouhá slova mohla bodat a spalovat! „Nic si neděláte z toho, že zahubíte lidi… Jde vám jen o zlato. Myslíte si, že se vám podaří upláchnout!“

„Svaž ji!“ poručil Emik pomocníkovi. „A strč jí do úst roubík. Teď nemáme čas se s holkou špinit. Promluvíme si s ní až pak.“

Tichošlápek znovu uhodil Ninu, chtěl si na ní vylít zlost, a současně nesmyslnou krutostí v sobě potlačit pocit strachu z toho, co budou muset udělat. Dormidontyčova vnučka byla jediná, která viděla Liškova po útěku z dolu a věděla o zlatu. Nesměla zůstat naživu.

Liskov rozmotal klubko provazu, který jim měl posloužit v případě, že by se museli přepravit přes horskou řeku, a pevně spoutal Nině ruce i nohy. Provaz se jí hluboko zařízl do masa. Dívka vykřikla. Ale rukavice, kterou jí okamžitě ucpali zkrvavělá ústa jako roubíkem, zadusila její hlas.

„Není hloupá,“ prohodil Emik a zapálil si od svíčky cigaretu. „Měli jsme štěstí. Dneska se ještě pobavíme.“

Nina sebou škubala a snažila se přetrhnout pouta. Ale Liskov provedl svůj úkol důkladně, spotřeboval všech deset metrů pevného motouzu.

„A teď k mostu,“ řekl Emik a zhasl svíčku. Byl nervózní. V celé věci nastal nečekaný obrat. Děvče musí zneškodnit, ale tak, aby nezanechali nejmenší stopu. Ale co, kdo se dal na vojnu, musí bojovat. Ta zlatá hrouda za trocha rizika stojí. Koneckonců všichni budou svalovat vinu na toho ušatého nekňubu a budou se shánět jen po něm. A nenajdou ho. Pomocník zůstane v tajze, daleko od Čurymu.

„Sekej rychleji, lenochu. Zbývá ještě jeden pilíř!“

„Zdřevěněly mi ruce,“ ozval se pod mostem Liskov.

Šéf zahromoval, a proklínaje Ivana, vlezl do vody. Jsi tvrdý a houževnatý, Ivane Sažo, ale ani já nejsem z tvarohu!

Vzal sekeru a bil do dřeva tak zuřivě, jako by to byl sám řidič.

Za čtvrt hodiny byl most podsekán, že se s bídou držel na vysokých podpěrách. Prkenný chodníček nad nimi jako by se tetelil pod náporem dorážejících vln.

Těžké nákladní auto se zřítí uprostřed mostu. Emik už v duchu viděl, jak se to odehraje: kůly i prkna se zhroutí, řeka uchvátí trosky, zakrouží jimi ve víru, a v tom zmatku a praskotu zůstane na dně ležet nákladní auto, uvězní ve zprohýbané kabině toho směšného omezence, který si troufal stavět se na odpor jemu, Emikovi.

Společně s Lískovém vylezli na břeh. Uprostřed hukotu vody slyšeli nyní v dálce hlomoz motoru. Vůz se blížil k řece.

„Pojď, zahřejeme se v chatě,“ řekl pomalu Emik společníkovi. „A musíme něco udělat s tou holkou.“

Tajga, noc, liduprázdný kraj – to všechno v něm probouzelo pocit neomezené moci a bezpečí. Dnes je to on, kdo stanoví zákony, kdo je soudcem a i vykonavatelem rozsudku. Život, který stojí za to!

„Podívej se!“ vykřikl náhle Liskov.

Nad zubatými skalisky se rozhořela bílá skvrna, jako by se světlo reflektorů nákladního auta zrcadlilo na obloze. Hřeben hor pod ním zčernal jako uhel, jeho obrysy se rýsovaly ještě výrazněji. Emik docela zapomněl na studený oblek, lepící se mu k tělu, a upřeně zíral na tu světelnou zář, která se rozlézala na všechny strany jako kaňka na pijavém papíru. Chvilku se mu zdálo, že se k Hadi řece blíží letadlo. Že by ještě jednou len pilot?

Pak s úlevou vydechl.

„Fuj, ty potvoro!“

Mezi potrhanými mračny se vynořil oslnivě čistý, větry omytý měsíc. Okamžitě vyrostly na zemi ostré stíny, zaleskly se balvany na břehu řeky, podlaha mostu zasvítila bíle, jako by byla dlážděna březovou kůrou. Po sněhu se rozlil blankytný odstín.

„Schovej se!“ nařídil Emik.

Neměli už čas ukrýt se v teplé chatě, jak měli v úmyslu, a převléci se. Světla reflektoru klouzala po štěrku, auto sjíždělo na břeh Hadí řeky.

Oba společníci se krčili za velkým balvanem. Viděli, jak Ivan nalil do chladiče vodu a jak si prohlíží břeh. Vypadalo to, že je řidič ve střehu.

„Tady zmrzneme,“ stěžoval si Liskov s ústy přitisknutými k uchu svého šéfa. „Říkal jsi, že ho bez řečí odděláš. Co budeme teď dělat?“

Emik by byl s největší chutí vlepil pomocníkovi pořádný pohlavek, aby potlačil vzpouru v samém zárodku. Ale nesměl se ani pohnout. Zdálo se, že řidič hledí přímo k jejich balvanu.

Emik zaťal zuby.

Jen počkej, chlapečku. Dostanu se ti na kůži. Tobě i té tvé holce. Neznáš Emika. Dokázal jsem si poradit s jinými, než jsi ty. Ne nadarmo mi banda svěřuje nejchoulostivější úkoly. Jen trpělivost. Všechno dopadne, jak jsem si umínil já.

„Já… já… uteču,“ naříkal Veňa a slova mu jen s obtíží vycházela z úst. „Už to ne… vydržím, zmrznu.“

„Drž hubu!“ sípavým šepotem odpověděl Emik. Rukou sklouzl k holínce a Liskov ucítil, jak ho ostrá čepel škrábla po ztuhlé kůži.

„Tak co, už ti není zima?“ zeptal se šéf.

Nenáviděný řidič, v ruce pušku přichystanou k výstřelu, od níž visel dolů řemen, vešel na most. Opřel se o zábradlí, hleděl na vodu blyštící se jako matná fólie a na úlomky ledových ker, unášených zpěným proudem.

„Vystřelme na něj,“ šeptal Liskov.

„Jen klid…“

Ivan se vrátil k vozu a za chvíli už těžké nákladní auto vjíždělo na most.

PŘESTŘELKA

Jízda ve tmě nebyla lehká. Baldachýn noci ustupoval před ostrými reflektory, ale na cestě vyvstávaly nové a nové překážky. Ivan musel co chvíli zastavit, odtáhnout z kolejí kmen modřínu nebo zamést kamení padající ze skal. Ale s takovou prací si opravdový chlap poradí.

Řidiči připadalo, jako by se byl už dávno změnil v mechanismus, v součást stroje. Nad jeho košilí i nad motorem se vznášel obláček páry. Už když se blížil k Hadí řece, zastavila ho celá lavina malých balvanů, které vyplavil na cestu potok v době podzimních lijáků.

Kde teď asi je „závozník“, pomyslil si Ivan, rozháněje se železným sochorem, aby uvolnil přimrzlé kamení. Je možné, že mě předhonil a zase mi vběhne do cesty. Ne, teď, když nemá pušku, už nenahání hrůzu… Ale co když… Náhle si připomněl, co mu vyprávěl Somočkin, že zahlédl dva lovce na ohořelém kopci poblíž silnice.

Tehdy nevěnoval Ivan letcovým slovům pozornost. A přece stálo za to se nad nimi zamyslit. Jestli to byli opravdu lovci, proč se vyhnuli autu? Museli přece vidět, jak přistává letadlo. Ta nezvyklá událost musela vzbudit jejich zájem. Podivní lovci, kteří se v noci potulují po lesích! Musí si dát pozor. Ten podařený „závozník“ má možná společníka.

Líně se otáčející rozpálené pneumatiky zanechávaly v půdě hluboké otisky. Silnice obkružovala horu a zvolna se svažovala k Hadí řece, jejíž blízkost prozrazoval slabý lesk pěny na peřejích.

„Ještě chvilku trpělivosti,“ zabručel řidič zpola k vozu, zpola sám k sobě. „Jen docela malou chvilku.“

Srdce mu radostně zabušilo. Od Hadí řeky nebyla už cesta tak nesnadná jako dosud. Kola těžkého auta odhazovala kamínky, které vesele poskakovaly dolů po silnici. Mezi mraky se objevil měsíc a náhle bylo vidět daleko po celém údolí.

„Jen rychle, rychle,“ říkal Ivan.

Vzpomínal na horníky zasypané v dole, na záchranný oddíl – kdyby tak věděli, že jeho zil už přijíždí k Hadí řece! jen rychle, rychle.

Těsně před mostem zastavil Ivan vůz. Voda v chladiči vřela. Vzal kaučukový kbelík vyrobený ze staré duše a sestoupil k řece.

Na protějším břehu stála osamělá stará chajda. Nad ní se tyčily holé konce se stříbřitými namodralými vrcholky.

Ivan roztloukl led, nabral vodu a ve vědru se roztančil odraz měsíce. Nad hlavou se mu klenul most podepření vysokými tenkými kůly, který vrhal přes řeku od břehu ke břehu protáhlý stín. Na temné hladině se na okamžik zaleskla velká kra, zvolna se otáčející na vlnách, prozářená jakoby vnitřním světlem. Ivan nalil vodu do chladiče a zbytek si vchrstl do tváře. Spustil kapotu a ještě jednou si důkladně prohlédl protější břeh.

Zdálo se mu, že nad zchátralou srubovou chatou, při pomínající pohádkový domeček na můří noze, zavířilo několik jisker, jako by z černé kulaté roury vylétl roj nazlátlých včel.

Řidič zatajil dech a protřel si oči. Ale všude bylo ticho. S puškou v ruce se vrátil k mostu, ale nezpozoroval nic podezřelého.

Neměl čas na důkladnější průzkum. Zvolna, s očima stále, pozorně upřenýma k protějšímu břehu, vjížděl Ivan na most. Puška s nataženým kohoutkem mu ležela na kolenou.

Nina se marně snažila vyprostit z pout. Ovinuta provazem zařezávajícím se do těla, s roubíkem v ústech, ležela bezmocně na podlaze jako loutka. Mrazivý vítr deroucí se oknem do světnice přinášel s setou z temnoty šum řeky a nepravidelné údery sekyrou. Tuk, tuk, tuk.

Chystalo se cosi hrozného, nestvůrného!

Nenadále proniklo oknem přízračné mléčné světlo. To přijíždí Ivan? Ne, světlo je klidné, namodralé, nechvěje se. Měsíc prokoukl mezi mračny.

Od řeky sem doléhaly hlasy. To se vrahové spolu domlouvají.

V kamnech kde dohoříval oheň, něco zapraskalo, z pootevřených dvířek vypadl drobný žhavý uhlík. Nezhasínej, uhlíčku! Zapal dřevěnou podlahu, zachvať bílým nenasytným plamenem celou chalupu! Snad se ti padouši, co se chystají zničit most, zaleknou požáru a utečou, aniž dokončí zločinné dílo. Ale uhlík se zvolna měnil v popel, rozpadl se, zhasl.

Vítr zanesl do jizby hlomoz motoru a skřípot kovu. Ano, teď vůz sjíždí po vymleté horské cestě.

Nina zvedla hlavu, pohnula rameny, odstrčila se a popolezla o něco blíž k železným kamínkům. Nyní motor utichl. Řeka dál jednotvárně tlumeně hučí, rachot nákladního auta jako by roztál ve vzduchu. To jistě Ivan zastavil vůz na břehu.

Roubík jí dovoloval jen s námahou dýchat. Se slabým zasténáním zatajila clech, pokrčila nohy a prudce kopla do litinového podstavce, na kterém spočívala kamna. Kov zaduněl, několik uhlíků vypadlo se slabým šramotem na podlahu, bylo cítit doutnající dřevo. Nina pozorovala hasnoucí jasně červené chomáčky a slzy jí vstoupily do očí, když si uvědomila, v jak beznadějné je situaci. Uhlíky nikdy nepodpálí chatu, jsou stejně bezmocné jako ona sama.

Jeden uhlík se přikutálel až zcela blízko k dívce. Nina pohlédla na rudý oharek měnící barvu jako zřítelnice, přivřeme-li oči, a náhle ji napadlo, co musí udělat. Pálilo to, ale dívka jen sykla bolestí a vydržela. Pohnula ještě o kousek rukou, pokud jí to pouta dovolovala, a ohýnek se dotkl provazu. Ve světnici byl cítit pálící se konopí, červený plamínek se plazil výš a výš, měnil nitky motouzu v popel.

Nina vyvlékla jednu dlaň a opatrným, sotva postřehnutelným pohybem posunula uhlík pod další uzel. Provaz zadoutnal a přetrhl se. Teď měla obě ruce volné, ale sotva jimi hýbala, jak byly zdřevěnělé. Svaly zbavené krve ztuhly. Vzpamatujte se, rychle, rychle, prosila Nina své vlastní ruce.

Zřetelně cítila, jak jí v těle začíná opět proudit krev stále silnějším radostným teplem. Dívka dychtivě zatoužila být volná, aby pomohla Ivanovi. Přistrčila k uhlíku loket, další uzel povolil jakoby přestřižen ohnivými nůžkami. Přetrpěná bolest přinesla osvobození. Nina ze sebe shodila pouta.

Potácivě vstala a otevřela dveře. Do tváře jí zavanul vítr. Před jejím zrakem se objevil kraj zkropený měsíčním svitem. Vrací se do života, k boji!

Na druhém břehu se k bílému mostu pomalu blížil vůz s rozžatými reflektory, světla už ohmatávala trámy.

Spatří ji Ivan?

„Hej,“ křičela dívka, ale hlas byl příliš slabý, výkřik zanikl, nedokázal přeletět rozbouřenou řeku.

Zatím se již přední kola nákladního auta dotkla vozovky mostu.

„Ivane!“ vykřikla znovu, napřímila se nad svahem a zamávala šálou. „Ivane!“

Dole u silnice za balvanem se pohnuly stíny. Tam se tedy ukryli li bídáci u čekají na auto!

Ve studeném měsíčním světle zahlédla kovový lesk. Dlouhá hlaveň pušky se vysunula nad kamenem a hledá cíl.

Pochopila: tím cílem je ona sama. Ale zůstala stát nad srázem. Jen ať vystřelí. Rána z pušky je silnější než její hlas. Ivan uslyší, nevjede na poškozený most.

Výstřel divoce zahřměl. Ale dívka se nehýbala z místa. Netrefili ji? Ne, výstřel nepadl od balvanu. Dívka spatřila, jak na kameni, za nímž se zločinci ukrývali, zasvítila jiskra odražené kulky.

Auto – s předními koly na samém kraji mostu zůstalo stát na místě. Reflektory zhasly. Na otevřených dvířkách kabiny se zatřpytil odlesk měsíčního světla.

Ivan ji slyšel. Sám zahájil boj.

Nina! Poznal ji okamžitě. Stála nad svažujícím se břehem ve svém krátkém kožíšku stáhnutém v pase, v stříbřitém měsíčním světle, bílá na pozadí temné, pochmurné skály.

Zamávala šálou – Ivan zatím ještě nic nechápal, jen srdce se mu prudčeji rozbušilo –, dole za velkým oblým balvanem se vysunula hlaveň pušky a zamířila na okraj srázu, kde stála dívka. Čísi hlava vyrostla nad balvanem jako rozplizlá houba.

Řidič vyskočil z kabiny a zvedl pušku. Už zde nestál váhavý dobrosrdečný mládenec – ale bojovník, hbitý, bystrý a nemilosrdný.

Stiskl kohoutek. Předejít protivníka, znemožnit mu vystřelit na Ninu! Kule narazila na balvan a s hvizdem se odrazila kamsi do tmy.

Hlaveň trčící za kamenem změnila směr, Ivan soustředil palbu na sebe. Vrhl se na prkennou podlahu mostu o zlomek vteřiny dřív, než zazněl výstřel. Od dřevěného zábradlí odlétlo několik třísek.

Broky! Střílejí po člověku broky jako po divoké zvěři!

Bývalý svobodník se rozpomněl na zkušenosti z vojenského výcviku. Po kozáckém způsobu se plížil po mostě, aniž zvedl tělo od prken, aby se dostal na protější břeh, kde se usadil nepřítel.

Další výstřel. Broky zasáhly tupým úderem tlustý trám na kraji mostu. Ivan se nadzvedl, sevřel pušku, ale střelec na druhém břehu se stačil ukrýt.

Což vrátit se k autu, zapnout reflektory, oslepit protivníka? Ne, v tom případě by vystavil nebezpečí auto. A to nesmí utrpět škodu. Musí zůstat pojízdné, ať to stojí cokoliv.

Vyskočil, proběhl několik metrů a zaujal postavení dál od vozu. Na druhém břehu znovu bleskl oheň. Střela zasvištěla vzduchem jen několik centimetrů nad Ivanovou hlavou.

Vzápětí se ozvalo suché zařinčení kovu pod prudkým úderem olova. Ivan se zachvěl, jako by střela zasáhla jeho vlastní tělo. Přitiskl se k podlaze a zaslechl od nákladního auta syčivý zvuk unikajícího vzduchu. Stalo se, čeho se obával. Broky proděravěly brzdový systém.

Rozzuřený řidič střelil téměř bez míření směrem k balvanu. Náhle vyskočila za kamenem temná postava a úprkem se vzdalovala mezi pruhy měsíčních stínů. Jen na okamžik zasvítila kožená bunda.

„Závozník!“

Ivan se už chystal vyskočit a pustit se za ním. Ale včas si připomněl Somočkinovu zmínku o dvou záhadných lovcích. Ovšem, za balvanem se nepochybně skrývá ten druhý, čeká s přichystanou puškou na můj neopatrný krok. Je to léčka… Zachovej klid a vezmi oči do hrstí!

Ještě jednou vystřelil k balvanu, aby dal odpůrci na srozuměnou, že prohlédl jeho lest. A druhý nepřítel okamžitě odpověděl. Tříska, odštípnuvší se od břevna, zranila Ivana na tváři.

Otřel si krev. Ano, jsou dva. Ten za balvanem kryje ústup spoluviníka, který zatím… Z mostu bylo zřetelně vidět světlou úzkou stezičku vinoucí se mezi kameny k okraji srázu, kde se za křovím u chaty ukryla dívka. Na této stezce se mihla postava v kožené bundě. Emik se drápal vzhůru.

Svobodník vystřelil několikrát za sebou, aby odřízl cestu k chatě. Od střel se zajiskřilo v samé blízkosti stezky. „Závozník“ okamžitě odbočil jiným směrem. Hbitě jako ještěrka.

Nepřítel byl na ústupu. Druhý muž za kamenem, který kryl kamaráda střelbou, teď rovněž vyskočil. Vyzáblý, v třírohé čepici, s batohem na zádech, kličkoval jako zajíc a pelášil za prvním. Ivan znovu stiskl kohoutek. Drobné kamení u nohou uprchlíka vylétlo do vzduchu jako bílý obláček. Muž hlasitě vyjekl a běžel ještě rychleji. Pušku vlekl po zemi, batoh se mu na zádech kymácel jako velbloudí hrb.

Ivan zlomil pušku, aby vložil do hlavně novou patronu, ale kapsa jeho sportovní košile byla prázdná, zásoba střeliva došla.

Dvě malé postavičky přeběhly přes silnici, aby se skryly v jedlovém lese.

Opět se rozhostilo ticho a ničím nerušený klid horské noci. Ozvěna zmlkla. Ivanovi se zdálo až neuvěřitelné, že tu před chvílí padaly výstřely, že mu srdce zběsile bušilo v bojovém zápalu.

Opatrně zvedl čepici nad zábradlí a pozoroval břeh, zda se snad neobjeví mezi roztřepenými stíny a skvrnami třetí nepřítel. Ale nic nerušilo hrobové ticho v celém okolí.

Vstal a přeběhl s hlomozným dupotem most. Co nejrychleji k chatě! Stezka stoupala příkře vzhůru, nohy klouzaly po kamení.

Nina seděla na vysokém skalnatém břehu opřená o strom a foukala si na popálenou ruku. Zvedla tvář, která vypadala v měsíčním světle jako z křídy. Nové, sotva znatelné vrásky se objevily na té známé, milé tváři. Ivan se sklonil a zvedl ji do výše – zdála se mu lehčí než pírko.

„Kde se tu bereš, co se stalo, kde jsou ti dva?“ chrlil ze sebe jedním dechem.

Dívka jako by dosud nemohla uvěřit té zázračné spáse. Utkvěla pohledem na Hadí řece, na vratkém mostě, který se málem stal smrtící pastí. Ivan byl rozpálen bojem, dýchal ztěžka, po obličeji, rozedraném ostrou třískou, stékala stružka krve.

„Všechno ti budu vyprávět,“ řekla Nina. „Tolik jsem spěchala, tolik jsme spěchala…, a přece se mi to nakonec podařilo.“

Přitiskla se k Ivanovu ramení, k uklidňujícímu, konejšivému teplu jeho těla. Žije, žije! A pak si náhle vzpomněla na Emikův povel: „Nech poslední patronu v hlavni,“ vykřikl na svého společníka, nežli v bezhlavém spěchu vyběhl z úkrytu za balvanem. „Jednu patronu nech, slyšíš!“

V lese byla tma, měsíční světlo rozhazovalo bílý poprašek po hustém jedlovém chvojí, bylo cítit tlející mech.

„Podej mi batoh,“ řekl Emik.

Vyndal láhev s kořalkou a pil dlouhými doušky.

„Rozdělej oheň,“ nařídil, když konečně odtáhl ústa od láhve. Liskov nevzal rozkaz na vědomí.

„Teď je zle,“ naříkal jen, ruce ochable spuštěné podél těla. „Viděli mě, uhodli, jak to bylo… Teď je se mnou konec.“

Šéf neviděl společníkovi do tváře, stínila ji košatá jedle. Veňův hlas k němu doléhal jako ozvěna z temnot. Emik přistoupil blíž, natáhl ruku, chytil kamaráda za límec a důkladně jím zatřepal.

„Ty budeš ještě mlít pantem? Kdo svazoval tu holku? Kdybys nebyl takový nemožný pitomec, byl by šofér už dávno ležel v řece i s mostem. Rozdělej oheň, ničemo!“

Liskov se sehnul a začal lámat spodní suché větve. Ostré jehličí ho píchalo do rukou. Šéf škrtl zápalkou – krabičku se mu podařilo udržet v suchu, měl ji schovanou pod čepicí. Rudý plamen s praskotem pohlcoval suché chrastí a šířil kolem sebe životodárné teplo.

Emik si svlékl mokré šaly a rozvěsil je po větvích.

„Poslyš, ten oheň hoří moc jasně,“ bručel Liskov. „Co když se sem on připlíží a přepadne nás?“

„Šoféříček ti nahnal pořádný strach, co?“ posmíval se Emik.

Podal milostivě příteli láhev. Ten se napil, stáhl ze sebe vatovanou kazajku a usedl těsně vedle ohně. Z mokré košile začala okamžitě stoupat pára. S teplem se mu vracel pocit síly, věřil, že to nakonec přece jen dobře dopadne. Ne nadarmo se šéf chová tak chladnokrevně, jistě už něco vymyslil. Hlavní věc je, že dosud mají zlato v batohu. Zlato, celou hroudu zlata…

Emik natáhl nohy k ohni a přivřel oči. Nebylo na něm znát, že ještě před chvílí zděšeně utíkali před řidičem, před střelami, které se s hvizdem odrážely od balvanu. Tvářil se opět sebejistě, jako vítěz.

„Tak řekni něco,“ naléhal netrpělivě Liskov.

„Počítal jsem výstřely,“ odpověděl Emik. „A co ty, nemehlo, měl jsi snad v uších vatu? Řidič vystřelil osmkrát. Už nemá žádné další patrony. Teď se ho nemusíme bát. Kdežto my máme aspoň jednu.“

„Proč jsme teda vzali nohy na ramena?“

„Poslední náboj musíme použít s rozvahou, rozumíš? Poslední rána musí sedět.“

Emik zavřel oči a promýšlel, co dělat dál.

„Přes most se šofér nedostane,“ řekl pak.

„S rozvahou, s rozvahou…,“ bručel Liskov. „No, zlatokopové bez čerpadla natáhnou bačkory, to je fakt. Ale teď už o nás ví Ivan. Nina mu jistě všechno vyprávěla.“

„Drž hubu,“ řekl tiše šéf.

Liskov ničemu nerozumí, je to vrták. Teda: náklaďák se nedostane přes řeku, Ivan zůstane trčet na břehu. Sám nemůže most opravit, tudíž musí čekat, až mu někdo přijde na pomoc. Má za sebou dlouhou cestu, je unavený, svalí se a bude spát. V chatě nebo v kabině auta. Dívka možná zůstane vzhůru a bude hlídat. Ale co dokáže mladá holka? Brzy ráno se vrátí s Veňou Tichošlápkem k řece, nepozorovaně se připlazí k chajdě a zúčtují s řidičem.

A pak – co nejrychleji do Čurymu. Vzduch buče čistý, svědci odklizení z cesty. Na Liškova dojde potom. Jen o něco později.

Emik se zašklebil. Pozorně prohlédl poslední náboj, zda nenavlhla zátka skrývající vražedné olověné broky. Patrona byla v pořádku, suchá. Zvolna, s očividným potěšením ji vložil do dobře promazané, nablýskané hlavně.

„Teď se trochu vyspím,“ řekl Liskovovi. „Ty zůstaneš vzhůru a budeš na stráži. Vzbuď mě, než se rozední.“

Ale Emikovi se nepodařilo hned usnout, i když byl notně unavený. Ten zatracený řidič! Už dávno měl ležet pod srázem, zřítit se spolu s troskami mostu do horského proudu, dusit se v bahně uprostřed řeky vedle rozbitého auta… A přece je pořád naživu. A do vesnice je už, co by kamenem dohodil.

Šéf pečlivě skrýval před kamarádem svůj neklid. Liskov nesmí nic tušit, musí se bez odmluvy podřizovat vůli svého náčelníka, jinak nadobro propadne panice. Na takového společníka pak není spolehnutí, je zbabělý. Už teď se bojí toho Ivana Saži.

Ten prokletý šofér! Vypadá, jako by neuměl počítat do pěti, jako neškodný blbeček. Kdo mohl čekat, že vyvázne se zdravou kůží ze všech léček, které mu nastražil? Jako by mu pomáhala sama tajga, jejíž záhadná tvář zůstávala Emikovi nesrozumitelná.

Nebylo lepší to vzdát, nechat na pokoji Ivana i s jeho tajgou? Ne, rozhodl se Emik, na to je už pozdě. Nepodařilo by se jim dostat se do Čurymu a odtud dál do Velké země, ztratit se ve zmatku a chaosu velkých měst. Řidič přijede do osady, ztropí poplach. Zdejší lovci se vypraví za nimi, odříznou jim všechny cesty…

Ne, na ústup je rozhodně pozdě. Je tu jen jediné východisko – odstranit svědky a zahladit všechny stopy po novém zločinu. Hromský šofér! Jen trpělivost, za několik hodin si vyřídíme účty. Kdo se směje naposled, ten se směje nejlíp. Tentokrát se už Tchoř nedopustí chyby.

POSLEDNÍ NÁBOJ

Měsíc nahlížel do malého okénka v zadní stěně kabiny. Ninina tvář byla ve stínu, světlo padalo jen na její vlasy a propůjčovalo tmavě kaštanové barvě našedlý odstín. Nebo snad za tu jedinou noc zešedivěla?

Skrývala před Ivanem popálené ruce. Bála se, aby ho hněv, který v něm probudila podlost obou zlosynů, nadobro nezbavil soudnosti. Právě nyní si musel víc než kdy jindy zachovat chladnou hlavu a ostražitost.

„Teď aspoň víme, co jsou zač,“ prohodil Ivan, když vyslechl poněkud nesouvislé dívčino vyprávění.

Zaťal pěsti. Teď bylo všechno jasné jako slunce. Ti dva – to jsou zločinci, vrahové, kteří mu chtějí zabránit, aby dojel včas do vsi, vrahové, kteří chtějí vzít hynoucím zlatokopům poslední naději. Teď čekají v záloze někde před ním, v jedlovém lese.

Sestoupil po svahu dolů. prohlédl si poškozené pilíře. Most držel pohromadě jen zázrakem. Stačí jediný silnější náraz ledové kry a celá konstrukce se promění v hromadu prken a trámů.

Na opravu mostu nebylo ani pomyšlení. Takovou práci jeden člověk nesvede.

Ivan se vrátil k svému zilu zamračenější než sama obloha nad ním. Byl úplně vyčerpaný, sotva se držel na nohou, v hlavě cítil tupou bolest. Zbývá už jen pár kilometrů, povzbuzoval sám sebe. Docela málo.

Zaslíbený pravý břeh má před očima, necelých patnáct metrů před sebou. Za Hadí řekou už nejsou na silnici překážky. Stačí projel jedlovým lesem, vyšplhat se na holý kopec, kde stojí Černé modly, pak už bude mít osadu před sebou jako na dlani. Potom několik kilometrů dolů serpentinami – a bude u cíle.

Pravý břeh je blízko, na dosah ruky…

„Co je, Ivane?“ zeptala se neklidně dívka.

„Nic, všechno je v pořádku,“ ujišťoval ji. Měla toho rozčilení dost, teď on odpovídá za to, co bude dál.

Musí něco vymyslit. Dostat se nějak přes rozbouřenou Hadí řeku s jejími vysokými, strmými břehy. Most jako by už ani nestál. Brzdy u auta nefungují. Střela proděravěla brzdové trubičky. Z toho musí vycházet. Přemýšlej, přemýšlej, řidiči! Podíval se na hodinky, je skoro půlnoc. V osadě určitě nikdo nespí. Všichni jsou v dole, pomáhají zasypaným horníkům. A čekají na něj, na Ivana Sažu. Věří, že je nezklame, že dojede včas.

Ivan si ještě jednou prohlédl most. Podlaha z prken byla čerstvá a soudíc podle pilotů, již trochu omšelých, se známkami začínající hniloby, nestála tu ta primitivní dřevěná konstrukce déle než nějakých deset dvanáct let. Zatímco silnici do Bludného Pramene vybudovali už dřív. Kudy vlastně tehdy řidiči jezdili?

Otevřel dvířka. Dívka poplašeně pohlédla do jeho nasupené tváře, jakou u něho neznala.

„Co je, Ivane?“

„Poslyš, tys přece jela někdy přes Hadí řeku už tenkrát v dětství. Vzpomeň si. Ten most tady vždycky nestál.“

„Počkej, počkej… Vraceli jsme se jednou s dědečkem z Čurymu v takové směšné mašince – měla jednu a půl tuny. Šofér každou chvíli zastavoval a doléval vodu… Přes řeku byl brod. Vedl k němu takový příkrý sjezd, rovnou do vody.“

„A kde byl ten brod?“ zeptal se netrpělivě Ivan.

„Někde tam, níž po řece…“ Dívka ukázala neurčitým směrem. „Myslím, že blízko peřejí.“

„Podíváme se,“ řekl Ivan a nastartoval motor.

Jel zvolna podél břehu. Teď, když nemohl spoléhat na brzdy, musel být zvlášť opatrný. Každá nerovnost terénu mohla hrozit nebezpečím.

Břehy byly hustě zarostlé. Jak najít v divoké tajze plné stínů stopy, které tu před deseti roky zanechala kola automobilů?

A přece. Na Jednom místě jako by kdosi před mnoha léty prosekal a zválcoval břeh, jedličky zde byly menší než jinde. Řidičský instinkt napovídal Ivanovi: tady jezdily kdysi vozy. Pootočil volantem a posvítil si reflektory na podrost. Ano, podle počtu a tvaru, větví nebyly stromky starší než deset dvanáct lei. Stejně jako most. Všechno souhlasilo.

Auto odbočilo stranou, a prodírajíc se mezi tenkými pružnými stromky, postupovalo po dávném průseku. Mladé jedle chtivě natahovaly sukovité pařáty ke kabině a co chvíli drhly o plech karosérie s nepěkným skřípotem, při němž se Nina pokaždé zachvěla.

Zarostlé koleje zavedly konečně vůz k Hadí řece. Světelné paprsky se náhle odpoutaly od cesty a ozářily vzdálený protější břeh. Ivan seskočil ze stupačky.

Dole se klidně leskla hladina řeky, která v tomto místě tvořila širokou mělčinu. Tady určitě jezdily ve starších dobách vozy brodem: zátočina nebyla hluboká, tu a tam vyčnívaly z vody oblé balvany. Ale ten sjezd!

Smrt řidičů, tak bylo možno ten sjezd nazvat. Sklon dosahoval skoro pětačtyřiceti stupňů. I se zabrzděnými koly by nákladní auto sklouzlo po zasněžené jílovité půdě. A za řidičovými zády bylo dobrých pět tun nákladu: čerpadlo, hadice stočené do kotouče, Dieselův motor, tří sudy paliva. A všechno to vzácné zboží leží na voze, u něhož nefungují brzdy: co nevidět se těžké stroje utrhnou z místa a rozmlátí se o sebe.

Ivan opatrně sestoupil k vodě. Za ním se nad srázem zvedal hranatý předek vozu a promítal jeho stín na hladinu. Riskovat to a rozjet se dolů nazdařbůh? Ne, k tomu nemá právo. V korbě veze čerpadlo. A jestli čerpadlo skončí v řece, nikdo už nevyprostí zlatokopy z dolu.

Ivan si zoufale uvědomoval svou bezmocnost. Stiskl zuby: vymysli něco, šofére, najdi východisko! Až dosud šťastně překonal všechny překážky. Do osady už není daleko. Jen se dostat na druhou stranu řeky.

Kdysi zde sráz patrně nebyl tak strmý. Řidiči, kteří jezdili přes brod, udržovali cestu v dobrém stavu. Ale pak postavili most. Deště a řeka rok po roce podemílaly břehy, ty stále ustupovaly a byly čím dál příkřejší… Ivan pohlédl na vysokou jedli rostoucí na okraji svahu. Čněla strmě do výše k bílým oblakům ozářeným měsícem jako raketa před odpálením.

Mít tak rumpál! Přivázal by ke kmeni lano… Přestaň, řekl Ivan sám k sobě, nepřemýšlej o nemožnostech. Představ si, že jsi první šofér na téhle cestě, vzpomeň si, co vyprávěli staří lidé o dobách, kdy se začaly na silnicích objevovat první automobily. Byly to slaboučké stroje, mechanické brzdy nestály za nic.

Ivan znovu pohlédl na vysoký strom jakoby zabodnutý do oblohy. Proč jen stále přitahuje jeho pozornost?

„Už to mám… Padák. Ano, tak tomu říkali.“

Řidiči, nemohouce se spolehnout na brzdy, porazili před prudkým sjezdem v lese mladý modřín nebo jedli a přivázali ji vzadu k vlečným hákům. Větve stromu drhly o zem a zpomalovaly pohyb auta. Padák, říkali tomu řidiči, kteří přišli jako pionýři do těchto končin. Nebylo spolehlivější brzdy.

Ivan rychle vylezl nahoru k autu.

„Přepravíme se přes řeku, Nino,“ řekl dívce.

Nina se usmála. Poprvé ten večer viděla v tváři svého přítele obvyklé chlapecké nadšení. Ale v hloubi duše si nebyla jistá, zda se má z Ivanova odhodlání radovat, nebo naopak pociťovat úzkost Na druhé straně stál les, kde se skrýval Liskov a jeho společník. Ti byli nebezpečnější než přejezd přes řeku. Nešetřili si jen tak pro nic za nic poslední patronu.

Ale Ivan v té chvíli nemyslil na nástrahy nepřátel.

Změřil si zrakem výšku stromu a odhadoval sílu větví, skloněných pružně dolů pod tíhou jehličí. Pak vycouval s vozem tak, že chladič směřoval k řece a zadní nárazník se téměř dotýkal kmene.

No, musíš mi to odpustit, řekl v myšlenkách jedli a udeřil sekerou. Ostří lehce vniklo do dřeva a odštíplo bílou třísku. Ivan pracoval spěšně a dával pozor, aby strom padl správným směrem.

Jedle se zakymácela, větve zaharašily a strom se s praskotem skácel k zemi. Ne nadarmo vyrostl Ivan v rodině sídlící odedávna v tajze, kde uměli zacházet se sekerou. Strom se položil právě tak, jak si Ivan přál.

Vysekal v kmeni na jeho širším konci drážku a pevně k němu přivázal lano, které pak navlékl na hák a pojistil zástrčkou.

„Ty počkej nahoře, dokud nesjedu,“ řekl dívce naoko lhostejně, tak, aby jeho slova vyzněla co možná nejvšedněji. Ale dobře si uvědomoval, že dostat se dolů bez brzd z tak krkolomného srázu je povážlivá věc.

Ivan byl zřejmě špatný herec. Nina okamžitě uhodla pravdu.

„Zůstanu s tebou!“

Upřeně se na něho zahleděla. Prošla jsem tajgou, abych se s tebou setkala, říkal její pohled, a podařilo se mi to, i když to nebylo lehké. Mohu tě po tom všem nechat samotného v nouzi?

„Tak dobrá,“ souhlasil Ivan. „Jedeme.“

Zařadil první rychlost a silně škubl kmenem, aby se přesvědčil, že lano pevně drží. Jedle se posouvala kupředu, větve s praskotem drhly o zem.

Dole pod svahem šplouchala stříbřitá řeka. Vyhlížela v jasném měsíčním světle tak zadumaně, tak záhadně a krásně, že se podobala spíš obrazu na idylické barevné pohlednici, jen krajkoví bílé pěny zvířené kolem balvanů varovalo před nebezpečím. Jestli brzda zeleného chvojí neudrží auto, rozbije se vůz o tvrdé koryto jako o skalní stěnu. Čerpadlo, sudy s palivem, Dieselův motor – všech pět tun kovu se svalí na kabinu a rozmáčkne ji jako plechovou konzervu.

„Kdybychom začali klouzat, lehni si na podlahu,“ upozornil Ivan dívku a zvedl nohu z plynového pedálu.

Auto se naklonilo tak silně, že nebylo snadné udržet se na dermatinové podušce sedadla. Řidič nalehl hrudí na volant. Reflektory mířily přímo do reky, pod vrstvou vody prosvítalo kamenité dno.

Jeden sud se posunul ze svého místa v korbě a narazil prudce na přepážku. Vůz zakolísal. Vrčení motoru přehlušoval praskot jedlových větví.

Kola se sunula po drolícím se kamení a jejich pohyb se postupně zrychloval. Před ochranným sklem bylo vidět už jen vodu. Jen aby se strom předčasně neutrhl, aby vůz rázem nepřišel o svou brzdu!

Kameny, které jedle vytloukala ze stráně, se kutálely dolů, předbíhaly auto a při pádu do vody zvedaly drobné blýskavé vodotrysky. Zdálo se, že klesání nikdy neskončí. Ivan cítil, že setrvačná síla auta roste a že kmen už jí nedokáže vzorovat.

Voda byla už blízko. Auto se chystalo do ní vpadnout jako potápěč. Kabinu naplnilo světlo reflektorů odražené od hladiny.

Rychlost nebezpečně roste! To je konec, v příštím okamžiku se chladič roztříští o tvrdé říční koryto. Náraz…! Ale to jen jedle zachytila o pobřežní křoví, škubla vozem a zabránila skluzu. Auto sjelo do řeky.

Kolem chladiče se rozprostřel třpytný vějíř vodní spršky, vůz poskočil a narovnal se do vodorovné polohy. Voda zasyčela při dotyku s rozpálenou troubou výfuku. Motor nepřestal pracovat. Studený pramínek šplouchl škvírou v podlaze kabiny. Ale to už překonali nejhlubší místo, kola vozu vyjela na plochý písčitý břeh. Řeka zůstala za nimi!

„No, povedlo se nám to,“ poznamenal Ivan. „Teď už moc nezbývá.“

Na obličeji se mu perlily kapky potu. Otřel si čelo dlaní, opřel se pohodlně na sedadle a přivřel oči.

Mohl si dopřát chvíli odpočinku.

Před nimi se černal jedlový les.

Emik první zaslechl hukot motoru. Věrný strážce Liskov spal vedle ohně s puškou v náručí. Měsíc visel nad stromy jako chladný bílý disk, do úsvitu bylo ještě daleko.

Emik pozorně naslouchal. Ano, po silnici od Hadí řeky se blížilo nákladní auto.

Bylo to neuvěřitelné, přímo strašné. To znamená, že se Ivanovi podařilo přejet most, třebaže podpěry byly podsekány tak, že by neunesly ani lehký osobní automobil, natož plně naložený zil.

„Hej, Veňo,“ křikl šéf, „uhas oheň.“

Liskov, ztrápený a vyplašený, začal házet na oheň hlínu.

„Vstaň, hni sebou!“

Auto se nepochopitelným způsobem dostalo přes řeku a Emik si uvědomoval, že to v hloubi duše očekával, že se toho bál. Tomu prokletému šoférovi pomáhá samo peklo… Ale dobrá, jen ať přijede!

Pružným měkkým krokem šel k silnici, neohlížeje se na Liškova, který se loudal za ním.

„Střelíš po něm ty,“ řekl za chůze. „Ta flinta je tvoje, dovedeš s ní lip zacházet.“

Postupovali kupředu mezi temnými kmeny stromu. Les byl stále řidší. Na mechu přibývalo měsíčních skvrn, nebylo možno rozeznat, co je sníh a co světelný pruh. Liskov byl zamračený a skleslý. Ivan nad nimi i tentokrát vyzrál, nečekal v chatě, až ho přijdou zabít. Všechno – probíhá jinak, než jak si představoval šéf. Červ pochyb nahlodal bázlivou duši Veni Tichošlápka. Teď ještě ke všemu Emik chce, aby vystřelil on, Liskov. Dobře ví proč. Jestli se to nepovede, bude mít šéf další výmluvu: on přece nezamýšlel vraždu. Horké kaštany má za něj tahat z ohně někdo jiný.

Kumpáni vyšli na silnici, která se vinula lesem jako bílá stuha. Ve vzdáleností dvou či tří kilometrů bylo slyšet vrčení motoru nákladního auta. Pro Liškova to byl zvuk asi stejně příjemný jako bzučení vrtačky v ordinaci zubního lékaře.

„Tady ne, tady pojede moc rychle,“ poznamenal Emik.

Šli ještě kousek směrem ke vsi, byli teď nahoře na kopci. Cesta se prudce stáčela a v místě zákrutu, kudy se volně proháněl vítr, ležely napříč cesty dva trouchnivějící jedlové kmeny.

„Tady,“ řekl Emik.

Reflektory zdaleka ohmatávaly větvoví stromů a nad hlavou se jim co chvíli zaleskl modravým světlem ježatý vrcholek jedle. Liskov se podíval směrem, kde ležela hornická osada, spatřil temnou siluetu Vysokého kopce, na kterém stály Černé modly. Ano, Bludný Pramen byl docela blízko. Nesmějí řidičovi dovolit, aby projel lesem.

Zalehli poblíž silnice, po její levé, řidičově straně, skryti v hustém podrostu za tlustým kmenem šikmo rostoucí jedle.

„Nevystrkuj hlavu, dokud kolem tebe nepřejedou reflektory,“ vysvětloval Emik. „Musí zabrzdit před těmi kládami. Pak teprve střel. Ale pamatuj si: jestli se nestrefíš, zabiju tě.“

Liskov místo odpovědi jen zakýval hlavou. Smířil se se svým osudem jako tele, které zahnali do ohrady na jatkách. Ale v jeho ušaté kotrbě začalo klíčit mlhavé tušení, co bude dál. Stále zřetelněji si uvědomoval, že jakmile zabijí Ivana Sažu, oddělá Emik i jeho, věrného pomocníka Veňu, a uteče se zlatým valounem.

Ať tak, nebo tak, říkal si odevzdaně Liskov, nakonec to dopadne stejně. Ale když se strefím, bude tu ještě slabá naděje, mám přece taky nůž. Ale když se nestrefím, je se mnou konec.

Několikrát zdvihl na zkoušku pušku, představoval si v bočním okně kabiny Ivanovu mohutnou hlavu s vysokým čelem.

Emik ležel vedle něho, opíral se o batoh a žvýkal stéblo trávy. Nůž s tenkým ostřím vytáhl z boty, aby ho měl při ruce.

„Až šofér vyleze z kabiny, nemiř n a hlavu, ale trochu níž. Tak ho spíš zasáhneš,“ řekl šéf. „Poraníš ho a pak ho dorazíme.“

Auto chraptělo už docela blízko, jelo do kopce. Oba muži se nehybně krčili ve tmě. Vypadali teď jako dva tmavé hrboly na uzlovitých kořenech jedle.

Ivan jel opatrně, otáčel volantem na obě strany, aby si posvítil co nejhlouběji do tmavých koutů mezi stromy. Ale světelné paprsky ozařovaly jen clonu holých větví, hustého křoví, vousatého lišejníku a zakrslého jedlového mlází. Všechno se proplétalo, kroutilo a zachvívalo pod kolísavým světlem reflektorů.

Měsíc zašel za rozeklaným hřebenem hor. Jen asi třicet až čtyřicet metrů osvětleného bezpečného prostoru se pohybovalo před autem, všechno ostatní halila lesní tma. Nina si s hrůzou představovala, jak se ta bezútěšná temnota táhne za autem Jako voda zčeřená lodním kýlem.

Seděla vedle Ivana a tiskla se k němu ramenem. Řidiče hřálo pomyšlení, že je zde, blízko něho, ale současně pociťoval neklid. Bál se, že se mu nepodaří ji ochránit před zákeřnou střelbou banditů. Sklo je příliš křehká záštita. Oni se skrývají někde tady v lese a číhají. Určitě neodešli, nenechali mu volnou cestu do vsi. Poslední patronu si nešetřili pro zábavu.

Ivan se snažil zdálky odhadovat místa vhodná pro přepad a projet jimi co nejrychleji. Ale jakou rychlost dovoluje tahle rozbitá silnice! Ručička tachometru se jen o málo zdvíhá nad nulu.

„Ještě osm kilometrů a jsme ve vsi,“ prohodil Ivan, aby přerušil tísnivé ticho.

„Ano,“ odpověděla tiše Nina. Nespouštěla oči ze silnice. „Už je to jen kousíček.“

Ivan stiskl silněji volant. Nijak se mu nelíbil přibližující se kopec, kde ležely přes silnici dva kmeny. Motor pracoval s velkou námahou, bylo načase zastavit, aby vychladl, ale lesu stále nebyl konec. A ještě ke všemu ty dvě klády.

Podíval se na teploměr, voda se vařila, a pak znovu na silnici. Ten pahorek se mu opravdu nelíbil.

Stejně budu muset vystoupit z kabiny a odtáhnout kmeny, pomyslil si. A tohle místo je k zákeřné raně jako stvořené. Po levé straně rostlo husté mladé jedloví, za oponou tmavého jehličí nebylo vidět ani na krok.

Plechové stěny kabiny mu připadaly poměrně spolehlivým útočištěm při pomyšlení, že za okamžik mu nezbude než vyjít na silnici. Octne se sám bez jakékoliv ochrany v noční temnotě. Ale co dělat. Chtě nechtě bude musel z auta ven. Vůz vjížděl na kopec.

„Sehni se,“ přikázal dívce a uvolnil plynový pedál, „a nevystupuj, dokud ti neřeknu.“

Prudce otevřel dvířka a seskočil na zem. Srdce mu divoce bušilo. Košile se mu lepila na tělo.

Les tiše šuměl, jen tu a tam se pohnula větévka. Ale napjaté nervy okamžitě vytušily nebezpečí.

Ivan uskočil stranou právě v okamžiku, kdy se ozval tlumený výstřel. Z křoví vyšlehl plamen.

V levé paži u samého ramene se ozvala pronikavá bolest. Okamžitě se vyřinula krev. Střela zasáhla cíl, dotkla se sice jen zlehka těla, ale hluboce zranila sval.

Ivan upadl, ale ihned opět vyskočil. Nina! Co kdyby opustila kabinu, když uvidí, jak leží na zemi.

Paže mu bezvládně visela podél těla, krev nepřestává la téci a prosakovala košili. Oni teď vyšli na silnici. Nespěchali. Viděli, že je řidič zraněný, a nemínili svou práci skončit ukvapeně. Chtěli mít jistotu.

Liskov držel pušku za hlaveň jako obušek, čepici si posunul furiantsky do čela. Emik, ve střehu a ukryt za zády svého kumpána, svíral v ruce nůž. Našlapoval měkce jako šelma, mírně sehnutý, chystaje se nehlučně zaútočit na nepřítele.

Všichni tři se nyní octli na kamenité cestě jasně ozářené reflektory. Krev stékala po kapkách z Ivanovy košile na silnici. Liskov začal plíživě obcházel řidiče, aby se za jeho zády mohl rozmáchnout puškou. Bledý Emikův obličej vypadal klidně. Měl dost času. Hra se blížila ke konci, o výsledku nebylo pochyby. Co zmůže ten dlouhán s jednou rukou proti dvěma útočníkům!

No tak, pospěšte si, lákal je v duchu Ivan. Schválně s sebou nevzal ani natáčecí kliku, ani těžký maticový klíč. Bandité zapomenou na opatrnost, zapomenou se krýt, tak jako boxer v ringu, když podceňuje unaveného protivníka. Tak se jen do toho dejte, vidíte přece, že pořád krvácím a že už melu z posledního. Otočil se tváří k Liskovovi, aby se mu ničema nedostal za záda.

Emik usoudil, že přišla vhodná chvíle k činu. „Začni,“ pobídl kamaráda.

Šéf chtěl, aby jeho pomocník zahájil útok a připoutal k sobě řidičovu pozornost. Úder do týlu – to je ten nejlepší úder, uvažoval. Tenký nůž nabroušený jako břitvu držel v ruce tak, že jen jeho ocelové ostří mu vyčnívalo mezi prsty jako žahadlo. Věděl, jak zacházet s nožem. Uvidíme, šofére, jakou budeš zpívat teď!

„Začni, Veňo!“

Liskov pokročil kupředu a rozmáchl se puškou. Ivan se přikrčil, dělal, jako by zapomněl na Emika. Šéf přiskočil s nožem ve zdvižené pravici. Skočil, ale zanedbal základní pravidlo ostražitosti – zaslepila ho zuřivá nenávist, která se v něm nahromadila v průběhu toho dlouhého souboje s řidičem na cestě k Černým modlám.

Byla to poslední chyba, které se Emik dopustil. Nevěděl nic o boxerské zkušenosti Ivanově, o drtivosti jeho úderu, jejž trenér oceňoval na čtyři sta kilogramů.

Ale trenér nikdy neviděl Ivana takhle udeřit v ringu, při sportovním boji. Tehdy jeho svěřenec netloukl plnou silou, nebyla v něm náruživost.

Tentokrát udeřil doopravdy. Bleskově se vyhnul pažbě Liskovovy pušky, která dopadla do prázdna, jeho pěst vylétla proti Emikovi rychlostí dělové koule.

Šéf teprve teď poznal, že přece jen nebyl dost hbitý. Na zlomek vteřiny měl pocit, jako by narazil na lokomotivu elektrického vlaku. Opsal ve vzduchu oblouk a padl zády a týlem na kameny. Zůstal nehnutě ležet. Jeho tvář jako by splaskla k nepoznání.

Řidič se otočil k Liskovovi. Veňa Tichošlápek zůstal bez šéfa a poslední zbytky jeho odvahy se rázem rozplynuly. Zahodil pušku a zmizel v křoví. Ještě dlouho bylo slyšet, jak se chrastí láme pod jeho nohama.

Ivan se mdlým krokem vrátil ke kabině. Teprve nyní cítil, jak mrazivá je noc, chlad mu vnikal lebkou sportovní košilí do těla. Levý rukáv byl promočený a červený, bolest se stupňovala.

„Zavaž mi paži,“ požádal Ninu.

Dívka roztřesenými prsty utáhla řemen okolo paže u samého ramene.

„Silněji, silněji,“ naléhal Ivan.

Bál se, že se dívka co nevidět rozpláče – její tvář na to vypadala.

„Ještě přitáhni. Tak. Vidíš, krev už neteče.“

Pak spojenými silami zvedli Emika jako žok a uložili ho v korbě auta.

„Neuteče?“ zeptala se Nina.

„Ne.“

Ivan myslil už jen na to, aby dojel s autem bezpečně k cíli. Při řazení rychlostí bude muset volant přidržovat hrudí. Snad to půjde. Čeká ho ještě jeden sjezd. Ale teď už stačí vyjet na Velký kopec a odtud, od Černých model, pořád dolů až do osady.

A pak co nejrychleji k dolu, k havířům, kteří z posledních sil zápasí o život.

Nastartoval motor, volant držel pravou rukou, pak sešlápl spojku. Dojede včas, musí prostě dojet po tom všem, co zakusil za té strastiplné jízdy.

POD ČERNÝMI MODLAMI

Somočkin si hrál až do tmy s porouchaným podvozkem. Letadlo obklíčila tma ze všech stran, pilot byl sám v tajze, uprostřed noci. Ještě jednou se zkusil dorozumět s letištěm pomocí vysílačky, ale odtamtud neodpovídali. Hory stály v cestě rádiovým vlnám.

Zato Somočkin slyšel ostatní. Hledali ho… Na letišti chystali ke startu průzkumné letouny. Piloti jen čekali, až se rozední. Ze sousedního letiště měly vzlétnout vrtulníky. Ze základny už vyjel sanitní vůz po silnici k Bludnému Prameni.

Nezbývalo než čekat. Somočkin vystoupil z kabiny a rozdělal oheň. Oslnivě bílý měsíc vyplul nad hřebenem hor a zalil údolí chladným svitem. Letec přihazoval na oheň suché větve a vzpomínal na řidiče. Podaří se Ivanovi dojet bezpečně do vsi? Noc v tajze je k lidem drsná a nepřátelská.

Somočkin pohlédl na bílé skály, za nimiž se skrývala osada. Tam kdesi bloudilo nyní nákladní auto Ivana Sazi po nesčíslných serpentinách. Hlomoz motoru už dávno zanikl v nočním tichu. Zdálo se, že v okruhu mnoha set kilometrů není živé duše, lidského příbytku, fen němé studené hory.

Teď zazněl od kopců slabý ohlas výstřelu, jako by kdosi přejel prstem po měděném plechu.

Pilot zbystřil sluch. Někdo z lovců, kteří se vypravili do lesů, zřejmě dnes v noci nespí.

Teď znovu. Jako když někdo luskne prsty. Jako odpověď zazněla celá salva. Ne, to nejsou lovci, usoudil Somočkin, to je skutečná přestřelka. A ozvala se z té strany, kde před hodinou zmizel Ivan. Rozhostilo se ticho, ale pilot už nemohl potlačit znepokojení. Ti lidé tam nestříleli jen z kratochvíle. V tajze lidé zacházejí s puškou rozvážně, tady nikdo zbůhdarma nevyprázdní karabinu. Že by někdo v téhle hodině střílel po zvěři, není pravděpodobné. Kdo by se vydával na lov uprostřed noci?

Na horské silnici se něco děje. Somočkin si vzpomněl na dva podivné lovce na vrcholu ohořelého kopce. Jeho neklid vzrůstal.

Přinesl si z kabiny služební pistoli ve zbrusu novém žlutém pouzdře a připjal si ji k pasu. Odhadl od oka, jak daleko odtud leží kopce, které ostrými namodralými vrcholky podpíraly měsícem ozářenou oblohu. Nějakých deset až dvanáct kilometrů. Do rána mohu být zpátky, řekl si letec. Tak jako tak se mu nepodařilo dokonale opravit poškozenou část podvozku. Vzlétnout nemůže.

Zapjal si svou kanadskou blůzu, vyhrnul límec a spěšně se vydal po stopách, které zanechaly vzory pneumatik nákladního auta. V rytmu kroků se měsíc pohupoval na obloze, pod botami zvonily zamrzlé louže.

Brzy došel k Hadí řece. Silnice zde běžela po jakési římse, po levé pilotově ruce se bělal dole pod příkrým svahem světlý pruh vody. V měsíčním světle byla dobrá viditelnost, letec zřetelně rozeznával před sebou otisky pneumatik. Dvě rovné souběžné koleje, hluboce vtlačené do silnice těžkými koly nákladního auta. Ale v jednom místě, kde se cesta více než jinde zužovala a tvořila ostrou zatáčku, byly stopy rozmazané.

Zdálo se, že tady řidič ztratil vládu nad svým strojem… Nebo snad ten Ivan Saža usnul za volantem? Nevšiml si, že jede těsně při kraji srázu? Somočkin, který se od mládí náruživě zajímal o všechny technické problémy, znal dobře řidičské řemeslo. Stopy mu říkaly: šoféra nákladního auta potkala v tom místě nějaká nemilá příhoda.

Se sevřeným srdcem pohlédl pilot ze svahu dolů na bílou stuhu řeky. Ne, vůz nebylo nikde vidět.

S úlevou si oddechl. Tady o kus dál Ivan zastavil. Zabrzděná kola zanechala za sebou tmavší a hlubší stopy.

Somočkin se sehnul a zvedl ze země cár z kožené bundy s lesklým kovovým knoflíkem. Takovou bundu šofér na sobě neměl a Somočkin ji neviděl ani nikde v autě. Na to by mohl přísahat. Měl dobrou zrakovou paměť, která dosud nikdy neselhala.

Co se tady vlastně stalo? Letec se rozhlédl kolem sebe. Řeka hučela na peřejích, hory spaly, vrbové keře se jen lehce zachvívaly ve větru. Světlý pruh silnice se svažoval a zmizel za skálou. Ale znenadání nastala v nerušeném tichu podřimujících hor jakási změna. Somočkin zatím nic neviděl, ale vycítil změnu všemi smysly.

Někdo šel po silnici. Na serpentinu padl stín, zazvonil kamínek odkopnutý nohou. Pilot se ukryl za skalním výstupkem.

Na cestě se objevil hubený nevzhledný muž s batohem na zádech. Dýchal ztěžka a ustavičně se ohlížel, jako by mu byl v patách neviditelný nepřítel. V celém jeho vzezření bylo něco zlodějského: bezohledného a současně zbabělého.

„Stůj!“ poručil tiše Somočkin.

Muž tlumeně vykřikl a přikrčil se. V ruce se mu zableskla ocelová čepel. Shodil batoh a plížil se kupředu, nespouštěje z oči Somočkina vykukujícího za skaliskem.

Pilot nyní vyšel na silnici tak, aby si neznámý musel všimnout kovového lesku jeho pistole. Hlaveň mířila přímo na záhadného uprchlíka.

„Zahoď nůž!“ přikázal Somočkin.

Finský nůž břinkl o kámen. Pilot jej zvedl. Neznámý chytil batoh, přitiskl si ho k hrudi a s široce otevřenýma očima hleděl na letce.

„Kdo jsi?“ zeptal se Somočkin.

„Liskov,“ zabručel muž. „Z Bludného Pramene. Rád bych se dostal do Čurymu, ale… nechci, aby o tom někdo věděl.“

„Potkal jsi na cestě nákladní auto?“ otázal se Somočkin.

„Nic jsem neviděl,“ pospíšil si s odpovědí Liskov.

„Neslyšel jsi ani výstřely?“

Liskov sevřel ještě pevněji v rukou drahocenné břemeno.

„Já o ničem nevím…,“ koktal.

„Dej sem ten batoh!“

Vida, nějak příliš nerad se chlap loučí s tím svým plátěným pytlem. Se stále mířící pistolí rozvázal Somočkin tkanici. Z batohu se vyvalil na silnici těžký valoun, zajiskřil žlutým leskem. Zlatý zázrak ležel u Liskovových nohou.

„Tak říkáš, že se chceš dostat do Čurymu, ale aby o tom nikdo nevěděl?“ řekl posměšně Somočkin.

Liskov jen pokrčil rameny. Byl nadobro zdrcen událostmi té strašné noci. Utéci? Není kam. Neměl sílu pohnout se z místa. Pistole v pilotových rukou ho hypnotizovala černým okem hlavně. Teď, když neměl vedle sebe náčelníka, cítil se Veňa Tichošlápek bezmocný.

„Nemohl jsi ten vůz v žádném případě minout,“ řekl letec. „Kde je šofér…? Mluv!“

Liskov pohlédl zamračeně na pistoli.

„Tam,“ mávl rukou směrem k vesnici. „Je raněný. Ale já nic neudělal. To on, Emik, mě k tomu donutil.“

„Dej valoun zpátky clo rance,“ nařídil Somočkin. „A přidej k němu tenhle kámen.“

Dotkl se botou těžkého buližníku ležícího na silnici.

„A ještě tenhle menší. A hni sebou. Tak. Teď máš batoh pěkně naditý.“

Liskov se prohnul pod tíží batohu. S takovým břemenem není na útěk ani pomyšlení. Nedá se ani jedním rázem shodit ze zad. A dva kroky za ním jde pilot se zbraní v ruce.

„Teď marš kupředu!“ nařídil Somočkin.

„Je to strašně těžké. Bolí mě záda,“ naříkal Liskov.

„A budou tě bolet ještě víc. Plav!“

Nákladní auto zastavilo na svahu Velkého kopce. Do osady bylo odtud asi šest kilometrů. Měsíc se skryl za horami, bělal se jen úzký proužek oblohy nad skalisky.

V přehřátém chladiči kypěla voda. Ivan seděl s hrudí opřenou o volant. Hory se mu před očima kymácely, poskakovaly, točily se v jakémsi ďábelském tanci. Ztratil mnoho krve, příliš mnoho…

Neměl už sil, aby rozjel vůz ze stráně. Silnici jako by halila kalná bělavá mlha, kterou žádný reflektor nemohl rozptýlit. Nedojede!

„Ivane,“ šeptla zoufale Nina. „Ivane!“

Vesnice byla dosud ukryta za Velkým kopcem. Ivan s velkou námahou zvedl hlavu, spatřil strmou skalní výspu a na ní řadu temných postav. Zlověstné Černé modly! Tolik legend o nich kolovalo. Tak přece jste nakonec zvítězily, pomyslil si zpola zlostně, zpola s lítostí.

Věděl, že se mu už nepodaří dojet k cíli. I tu pravou, zdravou ruku má jako z vaty. Rozbije na sjezdu vůz, z čerpadla, na němž závisí osud zlatokopů, zůstane jen hromada kovového šrotu.

„Skoč do vesnice,“ řekl Nině. „Snad se tam najde aspoň jeden šofér. Přiveď ho.“

„Přece tě nemohu nechat samotného,“ namítla dívka.

„Jdi.“

Nina pohlédla okénkem do korby, kde ležel Emik.

„Co když přijde k sobě? A já se nevrátím včas…“

„Jdi!“

Ivan se za ní díval skleslým, bezvýrazným pohledem. Ale ještě dřív než dívka zmizela ve tmě, ozvalo se odkudsi zhora, z kopce, po jehož úbočí se cesta vinula v mnoha zatáčkách, hlasité volání.

„Ivane!“

Nina zůstala stát. Dvě postavy sestupovaly po špinavě bílém pruhu silnice. Dívka strnula hrůzou: vpředu s batohem na zádech šel Liskov! Spěchala zpátky, aby chránila Ivana třeba vlastním tělem.

Ale uřícený Liskov se nerozhodně zastavil dva kroky před autem. Za jeho zády se vynořil drobný muž s vojenskou leteckou čepicí na hlavě. V ruce držel pistoli a šel rovnou ke kabině vozu.

„Och, pilot,“ vydechl ochable Ivan.

Somočkin spatřil roztrhanou zakrvácenou košili, řemínek pevně stahující zraněnou paži.

„Však už nějak dojedeme,“ uklidňoval řidiče. „Zbývá malý kousek.“

Sundal Liskovovi batoh, svázal mu ruce tenkým pevným řemínkem od svého mapového pouzdra.

„Vlez si do kabiny. A seď tiše jako pěna. Rozumíš?“ Liskov přikývl. Zvykl si ve všem a okamžitě poslechnout pilota.

Somočkin vystřídal Ivana za volantem. Nina zůstala stát na stupačce. Somočkin stlačil startér. Motor zavrčel a jakoby neochotně naskočil.

„Neboj se,“ řekl letec. „Umím trochu řídit. A kdybych něco nevěděl, tak mi poradíš.“

Zařadil rychlost. Ivan poslouchal, jestli kolečka v převodové skříni nezaskřípou. Ne, pilot měl zkušenou, citlivou ruku.

Vůz projel kolem skalní stěny s Černými modlami, překonal ještě menší stoupání a dole v údolí probleskla světla osady.

„Vyhráli jsme,“ křičela Nina oknem do kabiny. „Slyšíš, vyhráli jsme!“

Vesnice se zvolna přibližovala jako osvětlená loď. Pilot rozčileně svíral rty a opatrně vedl auto po silnici, která začala prudce klesat.

Ivan viděl jeho vzrušenou tvář jen jako v mlze… Jak by byl dopadl, nebýt Somočkina! S pocitem vděčnosti si připomínal, jak pilot riskoval život při přistáni na bídné silnici, jak mu již dvakrát přispěchal na pomoc v největší nouzi. Myslil také na Ninu, věrnou, milující, neohroženou Ninu, která se vydala vstříc nebezpečí… On, Ivan, nezůstal sám v nekonečné tajze, kolem byli lidé, lidské teplo, lidský zájem. Vzpomněl si na neznámé radiotelegrafísty, kteří zachytili nouzový signál a poslali letadlo, na horníka Nikodéma Abraamoviče, který za války věnoval všechny úspory armádě, na starého Dormidontyče, jak šel zachraňovat zlatokopy, na všechny neznámé lidi žijící v dobrém, prostém světě… K nim patří také on, Ivan, i on je nepatrnou částí tohoto světa.

Hory před jeho očima kroužily, poskakovaly, kymácely se, ale vesnice se nezadržitelně blížila, a lidé, kteří zaslechli rachot motoru, vyběhli autu vstříc.

KONEC

Bílé zlato

I

„Vstávej, lenochu,“ řekl starý Kovalčuk a snažil se probudit spícího chlapce. „Už je čas, kamaráde…“

Kirjuškovi se strašně chtělo spát, a navíc byla ještě hrozná zima. Pokoušel se zabalit do starého ovčího kožíšku a odsunul se až ke stěně zemljanky.

„No tak, nezlob…,“ laskavě opakoval stařec. „Je čas do práce…“

V zemljance bylo tma a vlhko. Světlo prosakovalo pouze nízkými dvířky, do nichž jste museli vcházet sehnuti. Když staříka omrzelo budit vnuka, stáhl z něho kožich… Kirjuška, kterého rozklepala zima, se posadil na pryčně a nemohl rozeznat, kde je a co je to s ním.

„To tak, budeš vyspávat…,“ říkal stařec a hladil ho po rozcuchané hlavě. „Všichni chlapi už vstali…“

„Dědečku, já bych si ještě chvilku pospal,“ zafňukal Kirjuška a protíral si oči.

Děda ho chytil v podpaží, zatřepal jím a vynesl ho ze zemljanky.

„Co se s tebou budu bavit,“ bručel, ale dával pozor, aby neupustil vzpouzejícího se vnoučka.

Když ho vynesl na vzduch, ještě jednou jím zatřásl a postavil ho na zem. Nikoli bez hrdosti řekl:

„Tady ho máte, zlatokopa!“

Kolem ohně, nad nímž visel železný kotlík, sedělo několik mužů a žen. Jeden z mužských se podíval na Kirjušku a řekl:

„Je to kus chlapa, jen co je pravda…“

Byl to známý lovec Jemelja, který přišel k zemljance Kovalčukových k ohýnku. Ostatní muži, mezi nimi i Kirjuškův otec, zarytě mlčeli, a jen matka řekla:

„Jdi ke studánce a umej se… To ti zažene spaní jedna dvě. Kaše bude hned hotová…“

Poslední slova udělala na Kirjušku silný dojem. Rozběhl se pod kopec, protože ho děda postrčil.

„Ech, bude z něj Kovalčuk,“ řekl zamyšleně stařík, provázeje vnoučka pohledem. „Kirjuško, drž se napravo… Ta studánka je pod keřem. Ty jeden uličníku!“

„Našel jsem ji, dědečku!“ vesele křikl Kirjuška. „Tady je…“

„Tos už měl udělat dávno… Studená vodička tě vzpamatuje a kaše bude na to šup, kamaráde. Rád se láduješ horkou kaší, co, darebo?“

Zemljanka Kovalčukových se přitiskla k úbočí příkrého svahu, který se opíral o malou horskou říčku Marťjan. Starý děda našel suché místo, a hlavně veselé. Od zemljanky se otvíral krásný pohled na celé Aurorinské naleziště, kde se dobývala platina už třicet let. Hned za říčkou Marťjan se rozložila zalesněná hůrka Momynicha a za ní se modral vrcholek hory Bílé jako veliký pecen chleba. Kousek vpravo se hrbila Solovjevova hora a proud řeky se rozděloval, jako by voda odstrkovala hory, pahorky a svahy, které ji tísnily. Pracovalo se daleko po proudu, kam oko dohlédlo. Země byla rozryta všemi směry, voda se valila úplně kalná a unášela s sebou hlínu od rýžoviště. Na obou březích byly jako ptačí hnízda nalepeny zemljanky, podzemní chatrče a boudy kutačů, nalevo bylo vidět hlavní správu rýžoviště. Za časného letního rána je v horách chladno a Marťjan se dlouho halí do třásnitého závoje mlhy. Potrvá to, než slunce vysuší rosu a zvedne mlhu. U podzemních chatrčí kutačů všude kouří ohníčky, z lesa se ozývá cinkot koňských zvonečků, kdesi lenivě štěká pes – na rýžovišti začíná pracovní den.

U ohníčku před zemljankou Kovalčukových zamračeně sedělo několik mužských: starší syn Parfen, Kirjúškův otec, zet Frol a výrostek Jefim. Všichni byli ospalí, ale práce nečeká. Ženy byly tři – Kirjuškova matka Darja, Frolova žena Marja a Kirjuškova teta Anisja, mladé děvče. Marja se opodál zabývala dítětem. Darja vařila kaši a Anisja spravovala dědečkům čekmen1. Darja vypadala rozhněvaně. Byla to vážná, starostlivá žena, na níž stála celá domácnost. Rodina Kovalčukových žila chudě, protloukala se všelijak. Dalo to starání, když k obědu usedalo osm lidí. jenom chleba se člověk nenají, o vařeném jídle škoda mluvit. Teď se Darja zlobila, že lovec Jemelka přišel tak nevhod. Děda Jelizar ho jistě pozve k jídlu, jenže ona je má rozpočítané na lžičky.

Je to takový ztřeštěnec, zlostně si myslela Darja, když míchala v kotlíku vařící kaši. Nechce se mu dělat, tak se potlouká po lese. Kdyby šel radši po svém, ale to ne, on se posadí k cizímu jídlu. Ani trochu se nestydí, dřepne si tu…

Skutečně, stalo se to, čeho se Darja obávala. Když sundali kotlík z ohně, děda Jelizar řekl Jemeljanovi:

„Vem si s námi, Jemeljaue… Horká kaše je dobrá.“

„Já nevím, opravdu,“ odpověděl Jemeljan a díval se stranou; měl hlad a zároveň se trochu ostýchal.

„No, proč ne…“

Celá rodina usedla do trávy. Kaši jedli rovnou z kotlíku a pečlivě olizovali lžíce. Mluvit při jídle se neslušelo. Klrjuška jedl jako dospělý a upřeně se díval na Jemelku, kterého dávno znal. A kdo ve Visimu by neznal Jemelku? Měl na krku šedesátku a plnovous celý šedivý, ale přesto ho nikdo nepovažoval za pořádného chlapa. Byl to prostě Jemelka. Dneska dělá jednu práci, zítra jinou a potom zmizí na čtrnáct dní do hor, na lov – copak tohle je nějaký chlap? A chodil jako žebrák – roztrhanou kazajku, roztrhanou čepici, rozedrané boty, a někdy dokonce láptě.2 Jemelka neměl rodinu a nejmíň ze všeho na světě dbal sám o sebe. Žil jako ptactvo nebeské, nestaral se, co bude zítra.

„Kam máš namířeno, Jemeljaue?“ ptal se Ivo děda, odkládaje lžíci.

„Ale na Osikovou horu,“ neochotně odpověděl Jemelka. který neměl rád takové vyptávání, když šel na lov, – ještě ho uhranou. „Čeká tam na mě žalmista“3 Matvejič…“

„Budete prohánět po lese jeleny?“

„Jakýpak jeleny…“

Jemelka se zamračil a mlčel. Potom vstal a úsečně řekl:

„Měl bys ke mně někdy zajít, dědo Jelizare… Měli bychom si spolu promluvit. Nebo se v neděli zastav u Matvejiče…“

„Dobře. Vyšetřím si chviličku…“

„Děkuju za pohoštění,“ řekl Jemelka, když zvedal ze země svou flintičku. „Musím jít… Tak nezapomeň, dědo Jelizare…“

„Dobrá, dobrá.“

Jemelka šel pomalu z vršku. Nohy měl křivé a táhl je za sebou, jako by mu nepatřily. Mužští se za ním dívali s úsměvem a Kirjúškův otec řekl:

„Vás taky nic nenapadne, ženské… Měly jste mu některá přeběhnout přes cestu, nebyl by šel na lov, vrátil by se domů. A Matvejič by se ho byl nedočkal…“

„Slyšels, že má za lubem nějakou práci!“ přisadil si Frol. „To by jeden nevěřil…“

„Nestyda nestydatá,“ bručela Darja. „S tou kaší jsem to stejně netrefila, zapomněla jsem na Kirjušku, a pak se ještě přihrne Jemelka.“

Děda Jelizar neměl rád, když se o lidech za zády mluvilo nepěkně, a přísně, poznamenal:

„Vy si hleďte svého, a Jemelku nechte na pokoji. Nikomu, chválabohu, neublížil, tak mlčte. Každý má své starosti… No tak, Kirjuško, je čas do práce, kamaráde. Naší zlatokopecké kaše ses najed, tak teď koukej odvést taky zlatokopecké dílo… Dávno jsi chtěl s námi na rýžoviště.“

Stařec šel k rýžařskému dvoukoláku, k němuž byl přivázán grošovaný kůň, a pomalu ho začal zapřahat. Navlékl mu na krk chomout a popruh, zavedl ho mezi oje, nasadil duhu a s hekáním utáhl chomoutník. Kirjuška zatím nasadil koni sedélko a přehodil hřbetní popruh. Grošák neměl rád, když mu ho podvlékali spodem, a kopal zadní nohou.

„Nelíbí se ti to, co?“ vlídně bručel stařec, když omotával řemen kolem oje. „Nemáš to rád, povídám. Ach ty šibale… No tak, Kirjuško, posaď se na kozlík, a já si pojedu na voze jako pán.“

Starý se s námahou vyškrábal na vozík a Kirjuška obsadil své místo na dřevěném kozlíku. Grošák se nedal pobízet a klusem se rozběhl po pěšině pod kopec – věděl, kudy má jet. Děda Jelizar stál, jednou rukou se držel za žebři nu vozu a druhou si stínil oči před sluncem. Díval se na cestu vedoucí k rýžovišti, která obcházela Momynichu, a přemítal nahlas:

„Hele, tamhle rázuje Jemeljan… Vidíš ho, Kirjuško?“

„Vidím, dědečku…“

„Proč člověka urážejí?… Nic nám přece neudělal, a Darja bručí. Pro kousek žvance…, jako by jí byl něco dlužen… Dej a pánbůh ti nadělí. Tak to říkávali staří…“

II

Díl Kovalčukových byl půl versty od zemljanky. a tak bylo vidět všechno, co se děje „doma“, jako na dlani. Kirjuška byl na rýžovišti poprvé a s údivem se rozhlížel kolem.

„Dědečku, kdo to rozkopal tolik země?“ ptal se, když si prohlížel skládky a haldy, hluboké jámy a poruby.

„To všechno my, Kirjuško,“ samolibě mu vysvětlil děda. „To je naše práce… Na pána už jsme se nadřeli dost, teď děláme pro sebe, co si nakopeš, to je tvoje…“

Haldy a skládky – tak se na dolech říká hliněným násypům, vznikajícím z promytých písků, oblázků a z horních vrstev země, které neobsahují vzácný kov; to je hlušina, jalová hornina, a zlatokopové tomu říkají kutací jáma. Porub je hluboká jáma, z níž se dobývá písčitá půda.

„Koukni, jak se Bělochvostovi otáčejí!“ pochválil starý. když jeli kolem jednoho kutačského úseku. Hej, buď zdráv, Archipe.“

Z hluboké čtverhranné jámy odpověděl člověk s rezavým plnovousem, který šilhal nu levé oko.

„Taky buď zdráv… Vezeš si nového zlatokopa?“

„Něco na ten způsob.“

„Že si neposadíš na kozlík rovnou kočku..

Kirjuška znal Bělochvostovy a měl radost, když k porubu přijel 11a dvoukoláku desetiletý klučina, mladší Bělochvostův syn.

„Nazdar, Timko.“

„Ahoj,“ odpověděl lhostejně Timka. „Přijel jsi makat?“

„Jo…“

Porub Bělochvostových byl veden stejně jako u Kovalčukových. Do jámy čtyři čtvereční metry nebyl vykopán vjezd, písek vyhazovali nejdřív nahoru, na dřevěné lešeníčko, a odtud už ho Timka nakládal na vůz. Byla to dvojí práce, ale Bělochvostovi byli líni a nechtělo se jim skopat svah do porubu, po němž by vůz mohl zajíždět až do jámy.

„Někdy to taky uděláme,“ říkal šilhavý Bělochvost málem každý den. „Až se to bude hodit. Támhle starý Kovalčuk to má šikovně zařízeno, a ostatní taky. Až někdy…“

A tím to končilo. Bělochvost byl hovorný a upřímně záviděl ostatním, kterým jako by šlo všechno samo.

„A my jsme na svém, Kirjuško,“ řekl dědeček Jelizar, když dvojkolák dojel k jejich porubu.

Jáma, v níž pracovali Kovalčukovi, byla stejně velká, jako měli Bělochvostovi, s tím rozdílem, že s vozem se dalo po svahu za couvat až na dno, kde se do něho nakládala písčitá zemina. Brzy přišli mužští. V porubu pracovali dva – Kirjuškův otec Parfen a Jelizajův zeť Frol. Jeden rozkopával krumpáčem slehlou písčitou vrstvu a druhý ji nakládal na vůz. To byla nejtěžší práce, a starý Jelizar jen dohlížel a motal se u propíradla. Dřív odvážela zeminu Anisja, teď ji vystřídal Kirjuška.

„Tak, Kirjuško, hni sebou,“ řekl otec, když naložil první vůz modravě šedivou písčitou zeminou. „Zavez to ženským… Uvidíš, jak ti poděkujou…“

Grošák znal dobře cestu, vytáhl dvoukolák z porubu a opatrně sjížděl k Marťjanu, kde se písek promýval. Ale vpůli cesty měl Kirjuška menší nehodu. Odkudsi z postranní pěšiny na něho najel Timka, který se vracel k jejich porubu s prázdným vozem.

„Koukej na cestu a nezevluj!“ křikl Timka mávaje otěžemi.

Vozy se do sebe zaklesly koly a Kirjuška málem spadl, když Timka schválně pobízel koně, aby převrhl Kirjuškův dvoukolák.

„Nech těch skotačin, uličníku!“ zavolal z rýžoviště děda Jelizar. „Já ti ukážu, Timko…“

Timka Kirjuškovi vynadal, mávl opratěmi a odjel.

Propíradlo bylo hned na břehu Marťjanu. Dědeček Jelizar vykopal odvodní stružku a udělal malinký rybníček, z něhož padala voda dřevěným žlabem do propíradla. Zařízení bylo docela prosté: dlouhá dřevěná bedýnka s otevřenou bočnicí a svislým dnem, shora přikrytá plátem plechu, děravým jako struhadlo. Tomu plechu se říká síto. Písek obsahující platinu padá na síto, ze žlabu se na něj spouští proud vody, písčitá zemina se rozmíchává krátkými lopatkami-akrabáky, aby voda odplavila hlínu a jemný písek. Po takovém promývání zůstanou na sítě jen velké oblázky, které se vyhazují, a na nakloněném dřevěném žlabu se postupně hromadí droboučký černý píseček – šlich, obsahující zrnka platiny. Platina a šlich jsou těžší než písek a voda je neodplaví.

Kirjuška přijel k propíradlu, kde už čekaly maminka s Anisjou. Děda Jelizar sundal tyč, připevněnou vzadu na voze, která zajišťovala sklápěcí dno, a písek se vysypal na zem.

„No chválabohu, Kirjuško, už je z tebe zlatokop jedna radost,“ laskavě řekl stařec, když nadzvedával dřevěné dno dvoukoláku. „Dneska budeme rýžovat platinu tobě pro štěstí…“

Anisja a Darja se daly svorně do práce, rozmíchávaly písek na sítě. Jefim jím přihazoval další porce a v přestávkách nakládal na kolečko oblázky a kameny vyházené ze síta a odvážel je na nejbližší skládku. Dědeček Jelizar opravoval hráz, poškozenou nedávným lijákem, a pořád si něco bručel pod nos.

„Takhle mít koně… ještě jednoho koně… to bychom si pořídili ještě další síto… Jefim s Marjou by dělali u druhého síta, a já bych odvážel kamení, jo, tamhle Šinkarentkům, těm to s dvěma koni jde! A Kisljakovovům a Sotnikům taky… Ach mít tak ještě jednoho koně!“

Myšlenka na druhého koně pronásledovala dědu Jelizara už celých deset let. To by šla práce dvojnásob rychle. O tom druhém koni se mu dokonce v noci zdávalo. Ale sen zůstával snem. Rodina byla chudá a stěží si vydělávala na chleba. To se ví, jiní měli štěstí; jako Škaraburovi – narazili na bohatou platinu, a hned se celá jejich rodina zmohla. Koupili si naráz tři koně, postavili novou chalupu, mladšího syna oženili – jedním slovem, zbohatli.

„Jenže druhého koně nemáme,“ mluvil starý nahlas a díval se, jak Kirjuška přiváží zeminu.

Kirjuška byl dokonale šťastný. Cítil se jako dospělý kutač. Tak se na zlatých a platinových dolech říká lidem, kteří tuhle práci dělají na vlastní pěst, to znamená, že si na rýžovišti najmou nevelký díl, dobývají na něm zlato nebo platinu a za sjednaný plat je odvádějí majiteli naleziště. Na platinových dolech byla v době, o níž mluvíme, cena za kutačskou platinu velice nízká, všehovšudy pětadvacet kopejek za zolotnik4 Při průměrném výtěžku, jako u Kovalčuků, narýžovali za den okolo šesti zolotniků, což představovalo pro celou rodinu každodenní výdělek půldruhá rublu. Za tyto peníze se i při sebeskromnějších potřebách jen velmi těžko protloukali. Ke stolu usedalo osm jedlíků, a kromě toho na nich při téhle práci všechno oblečení a hlavně boty jen hořely. Celý rozpočet domácnosti spočíval na bedrech snachy, Darji, a ona musela chtě nechtě oddělovat každé sousto. Zatímco pracovala se škrabákem, uvažovala v duchu, co budou obědvat, a hlavně, co bude k večeři. S chlebem, který si přinesli z domova, nevystačí do konce týdne, ať si tím lámala hlavu jak chtěla. Dřívější úvahy teď nebyly k ničemu, když přibyl nový jedlík v osobě Kirjušky. Chlapec není sice velký, ale sní toho jako chlap, zvlášť když bude muset pracovat. Darja zkušeným mateřským okem pozorovala svého malého dělnická a na jednu stranu měla radost, že už nebude jíst svůj dětský chleba zadarmo, a na druhou stranu jí ho bylo líto: teď, za dobrého počasí, jde práce snadno, ale jak mu bude, až nastane nepohoda a on bude moknout, hlavně na podzim.

Rodina Kovalčukových žila na Visimo-Sajtanských dolech, zkrátka ve Visimu, jak se všeobecně říkalo. Doma zůstávala jenom stará matka, babička Paraskovja. Vedla domácnost: starala se o krávu, ovce a slepice a dělala různé domácí práce. Doteďka s ní“zůstával doma Kirjuška. Pomáhal babičce ve všem a byl svým způsobem užitečný. Ale na jaře umřela jedna vzdálená příbuzná Kovalčukových a nechala po sobě osmiletou holčičku, úplného sirotka. Neměla kam jít, a Kovalčukovi ji vzali k sobě.

„Však nezchudnem,“ rozhodl dědeček Jelizar. „A až děvče vyroste, bude v domě pár rukou navíc.“

Darja se dlouho nemohla odhodlat vzít sirotka k sobě. Sami nemají co jíst, a teď přibude ještě jeden strávník. Je jí děvčátka líto, a zároveň má vlastních starostí nad hlavu. Ale vyšlo to tak nějak samo sebou. Vzali holčičku k sobě na několik dní, trošičku ji vykrmili, oblékli do starých obnošených hadříků – a co naplat, ať u nich nějaký čas pobude. A tak sirotek u Kovalčukových zůstal. Hlavně ji litovali, byla moc hodná. Taková poslušná a rozumná.

„Ani psa by člověk na ulici nevyhnal,“ rozvažoval starý Kovalčuk, „a tohle je živý člověk. Až vyroste, ještě nám poděkuje.“

„Najdou se bohatší, než jsme my, ti by se ji měli ujmout,“ bručela Darja.

Teď už se babička mohla obejít bez Kirjuškovy pomoci, a proto ho vzali s sebou na rýžoviště.

III

Dopoledne pracoval Kirjuška s radostí. Vlastně to ani nebyla práce, spíš zábava. V poledne už byl tak vyhládlý, že se nemohl dočkat, až dědeček „dodělá“ platinu. „Už to bude, dědečku?“ dorážel Kirjuška.

„Dočkáš se…“

„Ženské už šly k zemljance.“

„No tak jdi taky, jestli chceš. Safra, to to jiskří…“

Ostatní mužští také nešli, a Kirjuška tedy zůstal. Otec a Frol srovnávali zatím sjezd do porubu a Jefim pokládal prkna, aby po nich mohl jezdit s kolečkem.

Platinu „dodělával“ vždycky sém starý Kovalčuk. Práce na sítě se přerušila, proud vody se zmenšoval a děda Jelizar vsedě na bobku rýžoval zbylou zeminu na nakloněném dně propíradla, dělal to malým kartáčem. Jezdil jím vzhůru, vířil písek, a voda unášela lehké částice a nechávala ve žlabu jen šlich a platinu. To všechno se muselo dělat náramně opatrně, aby proud vody neodnesl s pískem i droboučká zrníčka platiny. Stejným způsobem se rýžoval šlich a platina, až nakonec zůstala jenom platina, která měla narezlou barvu. Starý ji nabral na plechovou lopatku, a než ji vysypal do plechového hrníčku, řekl: „No, Kirjuško, to tvoje štěstí není nějak zvláštní… Vydá to sotva čtyři zolotniky. To je bohatství, že nestojí za řeč…“

„Dědečku, pojď už…“

„Copak, kručí ti v břiše?“ smál se stařec, neboť se dovtípil, proč ten spěch. „Vyhládnul jsi?“

Před zemljankou už dávno čadil veselý ohýnek, podobně jako u ostatních zemljanek a chatrčí. Slunce pražilo. Starý vypřáhl grošáka, spoutal mu přední nohy, pověsil mu na krk měděný zvonek a pustil ho do lesa. Kůň byl také hladový a lačně se sklonil k trávě.

Oběd chystala Marja, která zůstala doma s dítětem. Ženské se v hospodaření střídaly: jeden den jedna, druhý den druhá. Ostatně práce nebylo moc – jen uvařit nějaké teplé jídlo. Ráno měli jáhlovou kaši, k obědu uvařila Marja polévku z krup. Na zakousnutí do ní přidala sušenou rybu a zelenou cibuli. Unavení lidé jedli mlčky, pomalu, a když přikusovali chléb, drželi pod ním nastavenou dlaň, aby jim neupadl na zem ani drobeček božího dárku. Hladový Kirjuška spěchal a cpal si plnou pusu, ale dědeček ho zarazil:

„Copak tak kvaltuješ, Kirjuško? Musíš hezky po pořádku!“

Matka uličníka také okřikla. Kirjuška zkrotí a nabíral svou lžící z kotlíka jako ostatní muži.

„No vidíš, takhle to je lepší,“ pochválil ho dědeček a pohladil ho po hlavě. „Rolníci, co hospodaří, když si najímají čeledína, posadí ho nejdřív k obědu; jak začne jíst rychle, tak to značí, že z něho bude špatný pracant, ale když jí, jak se sluší a patří, bude dobrý. Tak je to, Kirjuško…“

Po obědě se všichni mužští natáhli, aby si zdřímli. Dědeček odešel do zemljanky, ale ostatní se uložili rovnou na trávě. Z ženských si lehla jenom Anisja. Kirjuška zůstal s matkou a byla mu dlouhá chvíle. Spasil ho Timka, který šel kolem a zamával na něho zdálky. Kirjuška slétl z kopce jako střela.

„Nikde mi dlouho neběhej!“ zavolala za ním Darja.

„Tak pojď…,“ řekl Timka. „U nás taky všichni chlapi spí. Kam půjdeme?“

„Nevím.“

„Buď ke státní mašině dopalovat poháněče Jegorku, nebo do kanceláře dráždit psa štajgra5 Mochova… Mochov mi dávno vyhrožuje, že mě utluče.“

„Třeba do kanceláře… jenže já se bojím, Timko.“

„Čeho se bojíš, ty truhlíku?“

„Co když tam bude správce?“

„No tak bude… Taky se u Machova napijem čaje, vždyť je to kmotr, a zahrajeme si s Minyčem šachy.“

Chlapci se o závod rozběhli po cestě vlevo. Ještě nevěděli, jako dospělí, co je to únava, a vítali každou příležitost pohrát si a zaskotačit.

Ke kanceláři to bylo, co by kamenem dohodil. Byl to nízký dřevěný barák na návrší nad Marťjanem. Celé koryto řeky bylo rozkopané, teď se pracovalo dál, vzhůru i dolů po řece. Kolem kanceláře nebyla ohrada ani plot. Stranou stály kůlny s těžařským zařízením a potravinami a stáje. Budova kanceláře byla rozdělena na dvě poloviny. V přední bydlel správce se ženou, v zadní byl čeledník a kuchyně. Ve stínu pod kuchyňským oknem seděl zrovna na lavičce štajgr Mochov, mužský s vyholenou bradou a kníry, a Minyč, hubený vrásčitý človíček, bývalý důlní úředník, který teď zastával místo skladníka a písaře v kanceláři.

„Tak táhni, Minyči…,“ řekl Mochov, když posunul figuru na šachovnici. „A nešusti bradou.“

Minyč se slzícíma očima dlouho díval na figurku, kterou mu Mochov sebral, potom rychle hmátl po jiné, a vítězoslavně prohlásil:

„A já si beru tuhle… che-che!“

Mochov nadskočil překvapením. Skutečně přehlédl jeden tah a teď byla hra prohraná.

„Tak a teďka táhni, no!“

Mochov dlouho koukal do šachovnice, škrábal se na vyholeném zátylku a skončil tím, že všechny figury smíchal. To už Minyč vyskočil, a dokonce se na něho rozpřáhl vyzáblou rukou.

„Tohle není žádná hra, Mochove. To nejde. Za to bys moh taky dostat po hlavě, takovéhle špásy já nemám rád, kamaráde.“

Hráči se pohádali, nadali si navzájem a znovu se pustili do hry. Mochovovi ležel u nohou stočený černý psíček. Timka mrkl na Kirjušku a nenápadně hodil po psíkovi kamínek. Pes zakničel a začal vrčet. Poznal svého nepřítele.

„Ty už jsi tu zas?“ vykřikl Mochov. „Utrhnu ti palici!“

„Já namouduši nic,“ dušoval se Timka. „Má vzteklinu, proto kňučí.“

„No dobře, jen si mluv. Já s tebou zatočím, darebáku!“

Mochov byl na tahu, a Timka toho využil. Dráždil psa tak, až psisko začalo chroptět. Mochov se několikrát pokusil chytit uličníka za pačesy, ale ten uhýbal s pozoruhodnou mrštností. Navíc Minyč vzal Mochovovi další figurku, a ten se celý vzteklý rozběhl za Timkou. S Timkou mohlo být zle, protože Mochov už ho doháněl, ale ze zápraží domu se ozval přísný ženský hlas:

„Mochove, že se nestydíte! Vždyť už nejste kluk!“

„Ale když on dráždí psa, Jevpraksije Nikandrovno! Já ho přerazím vejpůl!“

„Přestaňte, to není hezké. Vy, dospělý člověk, a budete se prát s klukem.“

Kirjuška se lekl, když spatřil milostpaní. Vůbec se bál všech pánů a chtěl nenápadně zmizet, ale zastavil ho týž ženský hlas.

„Pojď sem, chlapče… Čí jsi?“

„Kovalčuk…“

„Jelizarův vnuk?“

„Ano…“

„Že jsem tě ještě neviděla? Jsi na rýžovišti dlouho?“

„První den.“

Přišel k nim Minyč, pohladil Kirjušku po hlavě a řekl:

„Měli by ho poslal do školy, paní. Učit by se měl… Jenže rodina je chudá, teď vzali do práce i jeho. Bude mu těžko, je ještě malý.“

Kirjuška stál a díval se na paní vyjevenýma očima. Něco takového jaktěživ neviděl: vlasy ostříhané nakrátko jako mužský, brýle, a kouří cigaretu jako Mochov.

„Kirjuško, pojď domů!“ zavolal z dálky Timka.

Když se zase během vraceli domů, Timka kamarádovi vysvětlil:

„Viděl jsi naši milostpaní? Milostpaní se jí jenom říká, ale je to vojačka… Všechny vojačky kouří. Celkem ujde, je hodná, zbytečně je to vojačka. Léčí všechny ženské a taky děti. A o prázdninách dává děckam perníky.“

Druhá polovina dne proběhla stejně jako první. Kirjuška už věděl, jak tu všechno chodí, a snažil se jezdit stejně jako Timka. Padla jim pozdě, slunce už zapadalo. Dědeček zase „dodělával“ platinu a jen zakroutil hlavou, když nabral hnědý těžký písek na plechovou lopatku.

„To tvoje štěstí za moc nestojí, Kirjuško,“ poznamenal. „A já si myslel, že s tebou si vyděláme na koně. Jak vidět, budeme s tím muset počkat.“

IV

Dny na rýžovišti ubíhají rychle a málo se od sebe liší. Za pár týdnů se Kirjuška seznámil s poměry natolik, že byl na nalezišti jako doma. S Timkou obešli všechny úseky. Všude pracovali kutači a všichni žili stejně jako Kovalčukovi a Bělochvostovi. Rozdíl byl jenom v tom, že některým platina „šla“, a ostatní pracovali na chleba s vodou. Ostatně, šťastlivců bylo málo, i když všichni mluvili jenom o nich a zveličovali jejich bohatství.

„Nám tak pude platina,“ chvástal se Timka. „Mochov je náš kmotr, a to si teda budeme moct vzít takový díl, jaký budeme chtít.“

Všichni záviděli Bělochvostovým, kteří těžili ze svého příbuzenství se štajgrem. Jenže doposud z toho příbuzenství moc neměli. Bělochvostovi vystřídali už několik úseků, ale platina jim pořád nešla. Na jednom úseku se stala úplně trapná historie. Vedle si vzal díl nejchudší kutač Afoňa Kanusik, který neměl ani na koně a pracoval jen sám se ženou. A tenhle Kanusik najednou „objevil bohatou platinu“. Hned si samozřejmě pořídili koně, najali si pomocnici a „postavili se na nohy“, jak se říká na dolech. Na vedlejším úseku Bělochvostových nebylo nic, a oni hrozně zuřili.

„Vy byste měli hledat platinu v kapsách kmotra Mochova,“ posmívali se jim ostatní. „My vezmem, co se nám přidělí, ale vy si můžete vybrat.“

Bělochvost klel a hnal kutače, jak se říká, svinským krokem.

Vlastní důlní práce na státním úseku probíhaly jenom na jednom místě, pod horou Momynichou. Tady pracovala „mašina“, takzvaná káď Komarnického. Do pohybu ji uváděl pár koní, kteří bez konce chodili kolem sloupu. Poháněčem u koní byl právě onen Jegorka, kterého Timka pravidelně chodil dopalovat. Jegorka totiž nemohl ani na okamžik zastavit koně, a Timka toho zneužíval. Házel na Jegorku hroudy čerstvé hlíny, šlehal ho svým bičíkem nebo po něm házel kameny. Jegorka se div nepominul, jak toužil obhájit svou čest a ztrestat toho lotříka, ale nesměl zastavit stroj ani na chvilinku.

„Jegorko, vylez!“ křičel Timka. „Já ti předvedu vejprask!“

Kirjuškovi se tohle štvaní nelíbilo. Měl vůbec mírumilovnou povahu a neustále krotil rváče Timku, který sice nebyl zlý, ale rád vyváděl psí kusy.

Promývání platiny strojem se provádělo zcela jednoduchým způsobem, stejně jako na kutačských propíradlech, ale ve značně větších rozměrech. Základem všeho byl veliký kotel z děrovaného kotlového plechu, který nahrazoval síto. Do něho se splavovalo několik desítek pudů písečné zeminy. Písek se v kádi míchal zvláštními paličkami, které se otáčely na křížové hlavě. Promytý písek a hlína byly odnášeny také dřevěným splavem a platina rovněž zůstávala v „hlavě“ splavu spolu s černým šlichem. Stroj zpracovával tolik zeminy, kolik by se nezpracovalo na třiceti propíradlech.

Nejzajímavější doba na dolech byl sobotní večer, kdy končila týdenní práce a všichni dělníci se scházeli se svými plecháčky u kanceláře rýžoviště. Každý pospíchal, aby co nejdříve odevzdal narýžovanou platinu. Příjem se prováděl na zápraží, kde u stolu seděl správce Fjodor Nikolajič, vyzáblý dlouhán, který nosil nátělník a červenou rubášku. Platinu vážil štajgr Mochov a Minyč zapisoval položky do knihy. Fjodor Nikolajič vyvolával kutače a vyplácel jim peníze.

„Afanasij Kanusik… čtyřiašedesát rublů.“

Zástup se zavlnil. Ten Kanusik měl z pekla štěstí. Nejvíc reptal starý Bělochvost: „To holt, jak komu bůh pošle štěstí…“ Někteří sklíčeně vzdychali a škrábali se za uchem. Našli se i šprýmaři, kteří rozezleného Bělochvosta popichovali:

„S tím kmotrem Mochovem jsi pochybil… Měl sis najmout díl hned vedle. Jen o fous dál.“

„Kdo to moh vědět, kamarádi,“ hájil se Bělochvost. „Měl jsem vyhlídnutý úsek… Namouduši měl! Jenže Mochov mi to rozmluvil, aby ho husa kopla!“

„Ožulil tě, a to si říká kmotr!“

Pro místní kluky bylo odevzdávání platiny pravým svátkem. Rejdili v davu jako vrabci, lezli všude, někdy slízli i pořádný štulec, ale byli šťastní. Měli před sebou celou neděli, kdy nemuseli vozit písek. Zvlášť Timka byl rozjařený a rozdováděný. Že byla sobota, smířil se dokonce s Jegorkou, který mu zas odpustil všelijaké hříšky. Spolu teď dráždili Mochovova psa, který se jmenoval Vykuk.

„Pojď, půjdeme pozlobil vojačku,“ navrhoval Timka.

„To se bojím,“ odmítal Jegorka, „ať jde Kirjuška.“

Kirjuška také odmítl. Timku to tak dopálilo, že popadl kámen a hodil ho na neoblomného kamaráda. Kámen uhodil Kirjušku přímo do oka, a on hlasitě vykřikl, sedl si na bobek a chytil se rukama za obličej. Na jeho křik se sběhly ženské a Darja spustila takový nářek, až měl Kirjuška dojem, že má jistě na kahánku.

„Ach lidičky, lidičky,“ hlasitě lamentovala Darja. „Dočista ho zmrzačili. Co si s ním teď s chuděrou počnu? Propána… Že to byl ten uličník Timka? Zabít ho, darebáka, by bylo málo…“

Na hluk a křik shromážděného davu se v okně ukázala paní, a když poznala, co se děje, nařídila, aby přivedli Kirjušku k ní do pokoje Otevřela mu poraněné oko, na němž začínal nabíhat brunátný otok, pozorně je prohlédla a uklidnila Darju:

„Nic to není, Darjo, oko je celé: Teď mu udělám obklad z arniky, a za týden se mu to zahojí.“

Kirjuška úpěnlivě plakal bolestí, ale hlavně leknutím.

„Je takový maličký,“ divila se Jevpraksija Nikandrovna, když mu dávala obklad. „Že je to vnouček dědy Jelizara…“

„Je…“

Dlouho ho hladila po rozcuchaných vlasech a dívala se na něho se zalíbením. „Takový pěkný chlapec, a jaká má chytrá kukadla.“

Tato scéna skončila zcela neočekávaným návrhem Jevpraksije Nikandrovny:

„Nemohli byste nám toho chlapce dát, Darjo?“

„Jak to dát, milostpaní?“ podivila se Darja.

„No tak… Ať žije u nás. Práce na rýžovišti kloučka úplně umoří, a u nás by mu bylo dobře. Dávno už potřebujeme nějakého chlapce… Naučil by se číst a psát jako nic, a potom bychom ho nechali pracovat v kanceláři.…“

„Co vás vede, milostpaní! To není nic pro nás, pro obyčejné lidi…“

„Rozmyslete si to dobře, poraďte se doma.“

V první chvíli se zdál Darje takový návrh nepěkný a kdovíproč jí začalo být Kirjušky strašně líto. Žilo se jim teď sice špatně, ale celá rodina byla pohromadě, a najednou by měli dát Kirjušku z domu, svěřit vlastní dítě cizím lidem, jako by to byl sirotek. Darja se dokonce rozplakala, když si představila, že by Kirjuška odešel z domova. Ale když si to pak rozmyslela, zapochybovala, má-li pravdu, a pověděla všechno muži. Parfen zpočátku nechápal, oč jde, ale nakonec řekl:

„To se ví, že mu tam bude lip… Zbytečně o tom mluvit. Mohl by z něho být štajgr jako Mochov. Jenomže… je to taková nezvyklá věc… Musíme promluvit s otcem, ten to nějak rozhodne.“

K Darjinu údivu se dědeček Jelizar hrozně rozzlobil, a dokonce začal dupat:

„Co jste si to vymysleli, blázni? Kirjuška pude do kanceláře a bude z něj druhý Minyč… To tak! Ani slyšet o tom nechci… Děláte si zuby na dobré bydlo, že prý se kluk nají dosyta, a práce žádná – docela jako pán. Ale to já nechci, jen ať zůstane obyčejným člověkem. Jako se narodil… Co vás to jenom napadlo za fantazie?“ Parfen jako obvykle zarputile mlčel, ale Darja se do dědy pustila:

„Nikdo nic neříká… Ani to nejmenší. Nabídla nám to milostpaní, a my nevíme, co máme dělat. Bylo jí Kirjušky líto. A to je všechno… Bude po tvém udělej to, jak budeš chtít.“

Milostpaní, milostpaní… Dneska sedí naše milostpaní v kanceláři a pije si čaj, a zejtra tu po ní nemusí zůstat ani stopa. A co si pak počneme s Kirjuškou, když se od našince odtrhne a mezi pány se nedostane? Zkrátka nechci… Je to hloupost!“

„Tak jdi k milostpaní sám a pověz jí to.“

„Taky že povím… Je můj a já ho nedám.“

Kirjuška slyšel celý ten rozhovor a pochopil jen jedno: že se dědeček zlobí. Měl z kanceláře strach jako z obecního úřadu. Byl to dětinský strach.

V

Cesta z Aurorinského závodu do Visimu je velice hezká. Nejdříve vede přes horské sedlo k vesničce Zacharová, a odtud je to státní závodní cestou všeho všudy nějakých deset verst. Vesnička Zacharová tvořila jenom jedinou ulici, a i ta byla pustá. Část chalup byla zatlučená, a na místě jiných zůstala jen rumiště.

„Tady hořelo, dědečku?“ ptal se Kirjuška, který ještě neviděl takový obraz zkázy.

„Je tu jako po vyhoření… Když zrušili nevolnictví, odešla polovina vesnice do Orenburské gubernie, nechtěli pracovat v továrně a v dolech, chtěli jíst svůj vlastni rolnický chleba.“

„A je jim lip, dědečku?“

„Dobrému člověku je všude dobře… Z Visimu tehda taky odjelo půldruhé stovky rodin. Někteří se sem vrátili… Nechutnal jim vlastní chleba, hlavně ženským ne, protože v zemědělství je nejhůř ženským. Hodně lidí přišlo tenkrát o všechno. Někteří se vrátili jako hotoví žebráci. Ach jo…“

Pod Zacharovou u řeky zůstaly velké skládky a náspy vytěženého platinového dolu Rublevik. Všechno pomalu zarůstalo trávou a nízkým lesním porostem. Když přejížděli po strmém dřevěném mostě přes řeku. děda Jelizar si těžce povzdechl:

„Tady se nadělalo práce, na tomhle Rubleviku, Kirjuško… Tehda jsme ještě patřili pánovi, pracovali jsme na bárina, byl přísný až hrůza… A jaká bohatá platina nám šla, o takové se nám teď ani nezdá. To jsme přinesli čepici písku, a narýžovali jsme platiny někdy dobrý zolotnik. To bylo obrovské bohatství. Ryzího kovu jsme nacházeli na kila. a ještě víc, tady na Rubleviku. Druhé takové místo aby pohledal. Copak u nás na Marťjanu je nějaká platina? Je jí jako šafránu.“

Děda s Kirjuškou jeli na dvoukoláku a ostatní šli pěšky. Všichni pospíchali, aby se dostali domů za světla. Babička Paraskovja už na ně jistě čeká s lázní.

„No tak, Kirjuško, popožeň koně,“ řekl děda, když vyjeli od Rubleviku na kopec. „Než ostatní dojdou, my si zaskočíme do lázně.“

Grošák jako by rozuměl, o čem ti dva mluví, sám přidal do kroku. A už se dvoukolák prudce rozjel po široké závodní cestě, že se dědovi Jelizarovi hlava jen třásla. Kirjuška stál, rozhlížel se a smál. Zapomněl na své poraněné oko.

„Vytřese z nás duši,“ stěžoval si děda Jelizar a držel se za žebřiny „Objížděj ty kameny, Kirjuško…“

Cesta vedla borovým lesíkem, potom stoupala do vrchu, pak se spustila do úžlabiny, obešla jakýsi úval a začala příkře klesat k horské říčce Visimu, obcházejíc Puginu horu. A potom už míjely kolem vozu po obou stranách cesty louky a les zůstal daleko stranou.

Visimo-Sajtanské doly rozházely svá stavení na soutoku tří horských říček – Visimu, Utky a Šajtanky. Závod se rozkládal v horské kotlině a bylo ho vidět jen z posledního návrší. Všechny tři říčky se spojovaly v jednu, která tekla dál pod jménem Utka. Řeka Šajtanka vytvořila hlavní neboli starý rybník, kolem něhož se usídlili Keržakové. jak se v místě říkalo starověrcům.6 Na pravém břehu rybníka byla Náhorní ulice, na levém Prašivý konec a Konopiště. Teď se za rybníkem zvedal lučina i ý svah Kokurnikovy hory. Řeky Utka a Visím vtékaly do nového rybníka, zřízeného nedávno. Tady rozdělovala řeka Visím osadu na dvě části – na Tulskou a Chochlovskou. Starověrci byli prvními osídlenci, Tulští a Chochlové byli „nahnáni“ na Ural teprve ve třicátých letech devatenáctého století. Vlastní závod, to znamená vysoká pec a továrna, ležel v hluboké kotlině pod hrází starého rybníka. Zdálky byl pohled na závod velice krásný, stejně jako na ostatní uralské závody.

Chalupa Kovalčukových stála na Chochlovském konci – museli proto přejet po dřevěném mostě přes řeku Visim, zahnout nalevo do kopce, kde stála pec na páleni vápna, a zatočit do ulice.

„No slávabohu, jsme doma!“ řekl děda Jelizar, když s námahou slézal z dvoukoláku. „Jsem celý rozlámaný“

Vrata jim otevřela schovanka Nasťa, hubená černooká dívenka s tenkým rusým copánkem.

„Tak mrskej sebou trochu!“ hrubě na ni křikl Kirjuška, napodobuje svého kamaráda Timku.

Nasťa zrudla námahou, jak otvírala těžká vrata, ale neodpověděla. Ještě si nezvykla na novou rodinu a všech se bála.

„Je lázeň připravená, Nasťuško?“ ptal se děda Jelizar a hekal.

„Babička Paraskovja ji roztopila,“ tenkým hláskem odpověděla dívčinka. která tu přešlapovala bosýma nohama.

Chalupa Kovalčukových nebyla valná, zvlášť pro takovou velkou rodinu. V přední světnici bydleli staří a děti, v zadní se usadili mladí. Všem bylo těsno. Ale vystěhovat mladé nebylo kam. A tak tu bydleli rok za rokem. Stará kůlna se už dávno rozpadala a potřebovala opravit, ale „nedostávalo se rukou“, jak říkal děda. Babka Paraskovja, shrbená vrásčitá stařena s uslzenýma očima, si pořád něco bručela pod nos a věčně vzdychala. Nepřivítala příchozí zvlášť přívětivě, a jako by se divila, co je to napadlo, že přijeli. Ale vnoučka Kirjušku milovala.

„Tak co, pomocníku?“ vyptávala se babička, hladíc vnoučka po hlavě. „Okoštoval jsi zlatokopeckého živobytí? Co to máš s okem?“

„To nic není, babičko…“

Líbila se ti práce?“

„A jak… Lepší ani neznám.“

„A co to máš s tím okem? To je trest!“

„Dáreček, jak vidíš,“ zažertoval děda.

Oko Kirjuškovi oteklo a nad ním se mu dělala pořádná modřina. Babička Paraskovja zakroutila hlavou. „Potlučou kluka pro nic za nic, a co pak s ním, s mrzáčkem? Bože můj, takový hřích! Tihle kluci pořád chodí s takovýma dárkama. Copak Jefim, ten jich málo utržil, než vyrostl?“

Dědeček se zběsile pařil v lázni. V zimě vybíhal z lázně a válel se přímo ve sněhu, a pak se zas utíkal napařit. Seděl na pryčně, šlehal se věchtem a říkal:

„Já tě, Kirjuško, do kanceláře nepustím… Ani nápad! Ať je z tebe mužik, a basta… Slyšíš?“

„Slyším,“ odpovídal pokorně Kirjuška, který si nedovedl ani představit, jak by tam v té kanceláři žil a co by tam dělal. „Já nechci do kanceláře, dědečku.“

„To jsi pašák… Zejtra ti koupím perník.“

Časně ráno vstali všichni kromě Kirjušky, který spal tak dlouho, dokud nezačali vyzvánět na mši. Vzbudil ho dědeček.

„Půjdeme do kostela, Kirjuško… Nemůžeš vyspávat, to nejde!“

Kirjuška se rychle umyl a svátečně se oblékl, to znamená, že si vzal novou plátěnou košili. Brát si čepici a boty nebylo zvykem Z Tulského a Chochlovského konce se lidé do kostela jen hrnuli. Mužských bylo málo, hlavně šly ženy či děti. Mezi ranní mší a hrubou seděli starci bolem kostela nebo na tržišti. Malý dřevěný kostelík stál na prostranství, které vzniklo mezi dvěma rybníky. Trh se otvíral teprve po velké mši. Cestou do kostela zdravil dědeček napravo i nalevo. Všichni se znali a kromě toho tu bylo hodně všelijak spřízněných lidí. Ve Visimu bylo kolem tří tisíc obyvatel a všichni se osobně znali, zvlášť staří. Den byl jasný a v kostele bylo plno lidí. Vyskytli se tu i známí kluci, kteří si Kirjušku dobírali:

„Hele, zlatokope, ztratils čepici! A kde ti flikovali to oko?“

„Kirjuško, neudav se platinou… Ukaž, spravíme ti i to druhý!“

Kluci na Kirjušku doráželi jako diví, a on měl náramnou chuť se poprat, ale když u toho byl dědeček, musel to mlčky strpět. Spokojil se s tím, že nastavoval uličníkům pěst.

Když přišli do kostela, mše už začala. Vpravo na kruchtě četl a zpíval třaslavým stařeckým hlasem sám žalmista Matvejič, sehnutý stařík s dvěma směšnými copánky na zátylku. Lidí bylo tolik, že by jablko nepropadlo. Dědeček se stěží protlačil ke kostelníkovu stojánku, aby odevzdal svůj pětník na svíčku.

„Hospodine, smiluj se nad námi hříšnými…,“ šeptal děda a hluboce se klaněl.

Kirjuška se moc nemodlil, víc se rozhlížel kolem. Všichni byli svátečně ustrojení, zvlášť ženy. Starci měli přísné obličeje. Když se kluci prodírali dopředu, odstrkovali je beze všech cavyků. Vlevo na kruchtě stáli dva úředníci ze závodu a obecní písař a napravo se k Matvejičovi připojili dva popovi synové a štajgr Mochov, který jím přizvukoval basem.

Po mši počkal děda na popa7 a dlouho s ním o čemsi rozprávěl. Kirjuška zaslechl jen poslední popova slova:

„A ty neváhej… Klidně mu to odevzdej. Uvidíš, že mu ještě poděkuješ.“

Děda se vrtěl a žmoulal v rukou klobouk. Několikrát potřásl hlavou a potom řekl:

„Inu, opravdu nevíra, co mám dělat…“

VI

Z kostela šel děda Jelizar na trh, kde už byly stánky otevřené a lidu pořád přibývalo. Zvlášť hodně jich přišlo z Keržackého konce. Starověrci pracovali hlavně v továrně nebo v dehtárně a byli vyšňořeni v kabátech z černého sukna a v hedvábných cylindrech. Na tržišti byla jen jedna rada krámků a za ní stály stánky, pulty nebo jen stoly, na nichž bylo rozloženo všelijaké zboží.

Děda Jelizar zamířil ke známému trhovci.

„Buď zdráv, Makare Jakovliči…“

„Dobrý den, Jelizare… Tak co, neseš mi dloužek?“

„Platina jde špatně…“

„U vás jde všechno spalně…“

Stařec se zavrtěl. Styděl se, ale potřeboval nakoupit potraviny na celý týden, a na splátku dluhu mu peníze nezbývaly

„Posečkej mi s dluhem, Makare Jakovliči. Nějak už se vyrovnáme…“

Makar Jakovlič, hubený trhovec s červenými tvářemi. Pop – pravoslavný kněz a dlouhým nosem, malýma očkama a zkaženými zuby, dělal chvíli drahoty, ale potom mu zboží prodal.

„S vámi by člověk přišel hnedle na buben,“ vrčel. „No tak, co si vemeš?“

„To víš co… Potřebuju kroupy, sůl potřebuju, drobátko mouky, solenou rybu…“

Při posledním slově se dědovi Jeli za rov i zadrhl jazyk jako kolo, které najelo na kámen. Vždyť solená ryba stojí pětadvacet kopejek, a to už je přepych. Taky by měl vzít kousíček špeku, potom mu žena nakazovala, aby koupil hrnec, Anisja už má úplně rozbitě střevíce – zkrátka celá kopa nezbytných věcí. Zatímco děda Jelizar nakupoval potraviny a účtoval s Makarem Jakovličem, nahrnul se ke stánku se střižním zbožím dav lidí. Bylo slyšet hluk, žerty a smích.

„Afoňa Kanusik nakupuje látky!“

„Kamarádi, koukejte, Afoňa skoupí celý bazar!“

U pultu se střižním zbožím stál skutečně Afoňa Kanusik, tonul v rozpacích a nevěděl, kam se vrtnout, Ulekl by od stánku, nebýt ženy, která ho držela za ruku.

„Ustřihni mi plátno na sarafán,“ říkala, nevšímajíc si nikoho. „A taky bych potřebovala červenou bavlněnou látku na košili, a nové střevíce, a jehlu.“

Poslední přání všechny rozesmálo.

„Kup si rovnou dvě. Budeš to mít při jednom…“

Všem bylo veselo a zástup rostl, dokud trhovec všechny nerozehnal.

„Tohle jste ještě neviděli? Jděte pryč… Zatím sami jen koukáte, jak byste nakoupili na dluh. Bože, to jsou hlupáci… Dotěrní jako mouchy.“

Děda Jelizar pořád myslel na svou rozmluvu s žalmistou a třásl hlavou. Honily se mu hlavou protichůdné myšlenky – takhle je to dobré, ale takhle by to taky nebylo špatné.

„Dědo Jelizare!“ zavolal na něho někdo opatrně.

Byl to lovec Jemeljan. Měl na sobě stejné hadry jako vždycky, přestože byl svátek. Odvedl Jelízára stranou a pošeptal mu:

„Pojďme si promluvit s Matvejíčem… Je to ohromně důležité, uvidíš.“

„No tak pojďme,“ souhlasil starý.

„Každou chvíli půjde z kostela. Křtí děti.“

Čekali na trhu. Hrdiny tržiště byli ti, kterým šla dobře platina – Škaraburovi, Sotnikovi, Kisljakovovi a Sinkarenkovi. Nakupovali potraviny a různé „panské“ zboží – čekmeny. koňské postroje, holínky, ženským šátky, dětem pamlsky. Děda Jelizar se na ně díval a jen vzdychal. Představte si, jak jsou lidé marnotratní. Ne nadarmo se říká, že peníze nemají oči. Stařec si opět vzpomněl na druhého koně a byl celý zkormoucený.

„Tamhle jde Matvejič,“ zašeptal Jemeljan.

Děda Jelizar koupil Kirjuškovi slíbený perník a poslal ho s nákupy napřed.

Unavený Matvejič kráčel klopýtavě přes pláň domů a vyhrnoval si šosy rozpínající se bavlněné kleriky. Děda Jelizar a Jemeljan ho dohonili u vrat dlouhého dřevěného křídla, kde bydlelo duchovenstvo továrního kostela: diákon8, pekařka prosfor9 a žalmista.

„Matvejiči, jdeme k tobě!“ řekl Jemeljan.

„Aha,“ ozval se Matvejič, dívaje se na ně šedivýma očima s překvapivě malou zřítelnicí. „Tak račte…“

Cestou vytáhl tabatěrku z březové kůry a nabídl hostům. Děda Jelizar si nevzal, ale Jemeljan si s podivnou urputností nabil nos.

„Prima tabáček… Děláš si ho sám, Matvejiči?“

„Sám.“

Prošli dlouhým dvorem a po dřevěných schodech vystoupili do Matvejičova bytu. Byla to jedna veliká místnost, rozdělená dřevěnými přepážkami na tři. V přední, v níž měl žalmista pracovnu a dílnu, visely na stěně dvě pušky a malá dřevěná skříňka s různými nástroji. Byla to Matvejičova nejmilejší světnice, protože se z jejího okna otvíral pohled na hory – vpředu se tyčila zelená Šulnicha, za ní bylo vidět Sedlo, Osikovou horu a Kirjuškův Kámen. Bílou zakrývala Šulnicha.

Na Matvejiče už čekal kypící samovar. Jemeljan pil a jedl všechno, s chutí vypil dva šálky čaje, ale Jelizar zase odmítl.

„V životě jsem to nepil…,“ vysvětlil. „A proč se nalejvat horkou vodou, je to řídké.“

„Jen ochutnej…“

„I nech tak…“

Matvejič zašel za přepážku, pošeptal něco ženě a poslal někam mladšího syna. Za čtvrt hodiny se chlapec vrátil s lahvičkou vodky. Jemeljan jen hekl a uhladil si kníry.

„Ale vždyť my za tebou jdeme kvůli práci, Matvejiči,“ vysvětlil mu. „Je to taková záležitost…“

„No dobrá, práce není medvěd, do lesa neuteče…“

Vodku děda Jelizar neodmítl, i když mu bylo trochu hanba pít z Matvejičova. Žalmista byl chuďas, dostával menší plat, než jaký si vydělal ten poslední nádeník, a byl živ jen z toho, co mu dávala vlastní zahrada a kráva, a z toho, co si nalovil. Skákal po venku, ale nikdy si nestěžoval a snášel strašlivou bídu s důstojností pravého filozofa. Jemeljan měl také sklon k filozofování, a proto nedbal na svou zoufalou chudobu. S Matvejičem byli nerozluční a trávili spolu v horách celé týdny.

Po druhé skleničce si Matvejič svlékl kleriku a pečlivě ji pověsil na stěnu – byla to nejcennější věc v domě. Zůstal jen v košili ze vzorkovaného kartounu a jeho hodnost teď připomínaly jen copánky na zátylku. Jemeljan zavedl řeč na bohaté zlatokopy, kteří dneska roztáčeli na trhu peníze.

„Z čeho se radujou, hlupáci,“ zlobil se. „Nemají ani potuchy, co peněz bejvá na světě…“

„Ti vědí víc než my dva dohromady,“ poznamenal Matvejič, který rád škádlil závistivého přítele.

„Ale nevědí! Já kdybych chtěl, bude ze mě zejtra boháč…“

„Nestraš nás, Jemeljo!“

„Mluvím pravdu. Já bych jim ukázal…“

Jemeljan do sebe obrátil sklínku vodky, plácl dědu Jelizara přes rameno a řekl:

„Chceš, já tě polepím zlatem, dědo. A nejen tebe, ale všechny kutače… Budete pamatovat na Jemelku, to vám povídám…“

Matvejič poslouchal a jen se usmíval. Jemelka se chvástal hrozně směšně. Děda Jelizar se také culil a cítil, jak se mu začíná točit hlava.

„Takže ty z nás uděláš boháče, Jemeljane?“

„Náramně jednoduše. Tadyhle Matvejič ti to taky poví. Bať… Znáš louku Doroni Borodina na Marťjanu?“

„Kdo by ji neznal…“

„Tak tam je to bohatství… Nabírej platinu plnejma hrstěma. Ale to vy se jen rejpete v zemi, Škaraburovi, Sinkarenkovi, Kanusik… tfuj! Mám pravdu, Matvejiči?“

Matvejič jenom přikývl.

„Na louce u Doroni Borodina? Co ty toho semeleš…“

„Ale vždyť ti říkám… Odtamtud se jen tak nehneš,“ dušoval se Jemeljan. „Tam je hotový bohatství…“

„Nesmysl,“ řekl Matvejič. „Myslíš, že to tam před tebou nikdo nezkoušel? Prošťourali přece celý Marťjan… Jestli sis tam nic neschoval, tak tam nic nehledej.“

Jemeljan se nakonec dopálil, popadl čepici a odešel bez rozloučení.

„Ty jeho řečičky,“ poznamenal Matvejič. „Něco se mu zdálo, a teď pořád jen mele o bohatství. Hlouposti… Copak neznám Marťjan? Chválabohu, stokrát jsem to tady prošel… Co šachtic je tu všude kolem dokola. Taky tady lidi kutali…“

Když se děda Jelizar vracel domů, styděl se dvojnásob; jednak že zbůhdarma pil, jednak že nic nevyřídil. Jen Jemelka toho naplácal až nad hlavu.

„Nalít jsem mu,“ vyčítal si starý. „Práce…“ Stařík zůstal stát. vyčítavě kýval hlavou a nahlas četl levity sám sobě:

„Komu jsi to uvěřil? Jemelkovi…? Potrhlýmu jankovi! Že ti není hanba, Jelizare, škoda žes už tak starej! To je ostuda… Copak já snad neznám louku Doroni Borodina? Sám Jemelka nenarýžoval ani zrnko platiny, ale z ostatních že prej nadělá boháče… Ech Jemeljane, ty jsi mluvka…“

VII

Doma čekala na dědu Jelizara nová pohroma. Darja pověděla babičce Paraskovje všecko: že si milostpaní z Aurorinských dolů chce vzít Kirjušku k sobě a že si děda postavil hlavu. Ženské probraly tu otázku ze všech stran a usoudily, že se starý pomátl na rozumu.

„Ten náš dědek se zbláznil!“ říkala babička Paraskovja. „Cožpak o to, on si svoje prožil, ale Kirjuška má život teprve před sebou…“

„Vždyť by moh být potom štajgrem, maminko…,“ vysvětlovala jí Darja. „Namouduši… Zrovna jako Mochov“

„Štajgrem?

Babka Paraskovja spráskla rukama. O takovém štěstí se jí ani nesnilo. No tak jestlipak se ten děda opravdu nezbláznil?

A právě když byl rozhovor v nejlepším, vrátil se děda Jelizar. Babička Paraskovja se na něj jenom podívala a spustila:

„Vždyť on je namol! Ach já nešťastná…“

„Já že jsem namol?“ kasal se děda Jelizar a snažil se vypadat přísně. „Ničemu nerozumíte, proto taky jste ženský.. cheche…! Náhodou, já mám něco v hlavě, žádný strach, ale Jemelka je hlupák… ten největší hlupák pod sluncem! Teď už to nevzdám.“

„Ty jsi naše moudrá hlava,“ bručela babka Paraskovja. „Jakou radost jsi to musel zapíjet vodkou?“

„Ale takovou..“

„Jemelka je hlupák, to ví každý, tak co se s ním dáváš dohromady?“

„Máme něco za lubem… Jenže tomu vy nerozumíte.“

Dědečkova nálada se opět zlepšila a jen mával rukou, jako by odháněl mouchu.

Potom spustily babička Paraskovja a Darja najednou. Obě na staříka dorážely. Nejdřív děda Jelizar vůbec nechápal, oč jde, ale pak se dovtípil, že se mluví o Kirjuškovi.

„Jak to se mnou mluvíte!“ rozlobil se a začal mávat rukou. „Se mnou!“

„Kdybys jen pomyslel, jak se protloukáme a živoříme,“ stěžovala si babička Paraskovja. „Zase neseš jídlo na dluh, vid? A doma je jako vymeteno.. Jiní mají svátek, ale u nás pořád kde nic tu nic…“

„No, no, jen se vypovídej!“

„A taky že jo… Všechno ti povím. Od té doby, co chce vzít milostpaní Kirjušku k sobě, není s tebou k vydržení. Tam by aspoň neměl hlad, byl by obutý a v teple… Ale na podzim se při té vaší robotě něco namrzne. Je mi kluka líto… A místa tu taky moc nemáme.“

Děda Jelizar se posadil na lavici. Darja stála u okna a plakala. Starší syn Parfen ležel na pryčně s hlavou svěšenou dolů. Když mluvil otec, museli synové mlčet.

„Zavolejte sem Kirjušku,“ řekl konečně stařec.

Darja běžela ven a přivedla Kirjušku, který měl trochu nahnáno a pra všechny případy zůstal stát u dveří.

„Pojď sem, Kirjuško,“ vyzval ho děda.

Objal ho, pohladil po hlavě a řekl:

„A co myslíš ty, Kirjuško? Zůstaneš mezi obyčejnými lidmi, nebo budeš radši jíst snadný panský chlebíček?“

„Já nevím…,“ plačtivě odpověděl Kirjuška.

„Bože, Kirjuško, je mi tě líto… Je mi tě moc líto! A tak konec… Jdu spát.“

Ale s čím je konec, to dědeček neřekl. Po obědě se jako obvykle natáhl, aby si zdříml, a večer někam odešel. Babička Paraskovja s Darjou si tiše šeptaly. Anisja si oblékla nový sarafán, vzala si nový šátek a šla na chorovod; tančilo se na vršku u vápenky. Kirjuška běhal venku s kluky.

Příští den časně ráno se celá rodina vypravila na rýžoviště. Nasťa zase stála u vrat a provázela je smutnýma očima. Bylo jí teskno, když zůstala doma sama s babičkou Paraskovjou, která věčně bručela a vzdychala. Děda Jelizar byl navztekaný a s nikým nepromluvil. V takových chvílích mu šel každý z cesty. Pořád pokukoval po Kirjuškovi, kroutil hlavou a brblal:

„Líto mi ho je… Hrozně mi ho je líto… Ale co s tím…“

Když už se blížili k Zacharové, dalo se do deště a všichni promokli do poslední nitky. Zvlášť zmáčené byly ženy, jimž se na podolky sarafánů nalepila žlutá hlína. Aby se dostali ke svému úseku, museli jet kolem důlní kanceláře na Aurorinském. Paní seděla před domem u samovaru a zavolala k sobě dědečka Jelizara.

„Tak co, dědo, dáš mi toho chlapce?“ zeptala se ho.

Stařec smekl klobouk, jak tu bylo zvykem, a neodpověděl hned.

„Naučíme ho číst a psát,“ vysvětlovala mu paní a zapalovala si přitom cigaretu.

„Já myslím, milostpaní, že kluka zbytečně umoříte. A opravdové chlapské práci odvykne.“

„Dělej, jak rozumíš. Násilím ti ho brát nechci…“

Z domu vyšel Fjodor Nikolajič, zakašlal – kašlal pořád – a řekl:

„Chlapci by tu bylo lip…“

Děda Jelizar přemýšlel ještě dva dny. Jako naschvál začalo špatné počasí. Všichni pracovali promáčeni. Kirjuška se krčil zimou na kozlíku dvoukoláku a vypadal jako zmoklá slepice. Největší potíž byla v tom, že se neměli přes noc kde usušit. V zemljance bylo syrové vlhko. Darjino maličké děcko zoufale prokřičelo celé dvě noci. Děda Jelizar chodil zamyšlený, a teprve třetí den řekl:

„Kirjuško, oblíkej se!“

Šli do kanceláře. Kirjuška šlapal bosky blátem a třásl se zimou. Potkali štajgra Mochova na koni. Dědeček se zastavil a dlouho se za ním díval. Honí toho koně úplně zbytečně. Takovýhle panáček by mohl chodit po dolech i pěšky. Nebo si šetří ty své vrzavé holiny? Starci opět prolétla hlavou toužebná myšlenka na druhého koně.

V kanceláři byla jen paní. Fjodor Nikolajič odešel, aby se podíval na porouchaný stroj. „Rozmyslel sis to, dědo?“ zeptala se ho paní.

„Já se nerozmyslel, ale už to asi bude jeho osud… Taky je mi ho, drobka, líto, když mokne v dešti. Je ještě malý..

„No tak výborně. A co oko? To je ale pořádná modřina! Chceš u nás zůstat, Kirjuško?“

„Já nevím…“

„To teprve pozná,“ odpověděl za něho stařec. „Je to ještě hlupáček…“

„Bude spát v komůrce s Minyčem a přes den bude u nás. Práce se pro něj najde.“

„To už jak myslíte, paní. A kdyby něco, tak mu nasekejte…“

Jevpraksija Níkandrovna se jenom usmála.

„Proč bych ho bila, dědo? Člověk není dobytek, a ani dobytek se nemá bít.“

Kirjuška stál u dveří a nechápal, co se děje.

„Ale vždyť on je úplně mokrý!“ zhrozila se paní.

Zavolala kuchařku Spiridonovnu a nařídila jí, aby dala chlapci na převlečení starou košili Fjodora Ivanoviče a také jeho holínky a sako. Kirjuškovi to nepadlo, a proto vyšel před dům celý nesvůj.

„To nevadí, to je jen prozatím,“ vysvětlila mu paní s úsměvem. „Nepadne ti to sice, ale pořád je to lepší než mokré šaty.“

Potom přinesla skleničku vodky a podala ji dědovi Jelizarovi. Stařík zakroutil hlavou, ale vypil vodku s chutí. Už třetí den chodil a spal celý promáčený. Vodka na starce účinkovala, sedl si na schůdek a rozpovídal se.

„Jde vám špatná platina, dědo?“ vyptávala se Jevpraksija Nikandrovna.

„Ani se nedá říct, že špatná, ale spíš je jí málo…“

Děda se rozpovídal o druhém koni s takovým nadšením, s jakým se mluví jen o nejdražším člověku. Jevpraksija Nikandrovna ho pozorně poslouchala a jen žasla, na jakých maličkostech závisí někdy blahobyt celé rodiny.

„Ale vždyť kůň stojí jen třicet rublů,“ řekla.

„Dostane se i za dvacet. Jenže je nemáme… Honíme se celá rodina, ale nejsme s to vydělat si na koně. Taktak se protloukáme o chlebu a o vodě…“

„Ale ostatním jde dobrá platina.“

„To už, jak komu bůh pošle štěstí. Všechno je od boha…“

Vrátil se Fjodor Nikolajič. Byl také promoklý a rozesmál se nad Kirjuškou.

„Nechte ho,“ řekla paní. „Stydí se. Zítra mu se Spiridonovnou ušijeme košili.“

Dědeček ještě jednou vyprávěl Fjodoru Nikolajičovi o druhém koni a pořád kýval hlavou.

„Ano, s dvěma koni jde práce opravdu mnohem rychleji,“ souhlasil Fjodor Nikolajič, přecházeje po zápraží jako jeřáb.

Když se děda Jelizar vracel do své zemljanky, pořád potřásal hlavou a bručel si něco pod nos. Zase potkal Mochova na koni. Stařec opět zůstal stát a uvažoval nahlas:

„Koně má Mochov jedna radost, a stejně mu není k ničemu… Opravdu by mohl chodit pěšky.“

Doma vysvětlil Darje, že dal Kirjušku do služby. Darja se dala do pláče.

„No tak si je vem, ženské,“ rozzlobil se děda Jelizar. „Nejdřív mě s bábou div nesnědly, a když člověk udělá po jejich, tak řvou…“

VIII

Celý první týden svého života v kanceláři prožil Kirjuška jako v mize, protože byl ze všeho úplně tumpachový. Byl to úplně jiný svět, kde. všechno bylo svérázně a dokonce i slova měla jiný význam. Paní čte například nějakou knížku nebo něco píše, najednou se protáhne a řekne unaveným hlasem:

„Uf, to jsem dneska nadělala práce. Feno…“

Nejdřív si Kirjuška myslel, že žertuje, ale pak poznal, že ne. Někdy milostpaní ze vší té dřiny tak heká, že je to Kirjuškovi k smíchu. Copak tohle je nějaká práce? Postavit ji tak se škrabákem k propíradlu nebo ji přinutit, aby celý den vozila na dvoukoláku písek – to by byla práce! Také Kirjušku udivovalo panské jídlo: každý den pili čaj, a cukru si házejí do sklenice celé kus v a vždycky je na stole bílý chléb, a k obědu bývá pokaždé hovězí a vejce. Kirjuška přišel na to, že Fjodor Nikolnič je strašně bohatý, nejbohatší ze všech lidí na rýžovišti a ve Visimu, a že zkrátka neví, kam s penězi. Vždyť takhle by se mohly rozkutálet všechny peníze za jediný den… Kirjuška si bezděčně vzpomínal, jak matka počítala každou kůrku chleba a každou lžičku jídla a jak dědeček Jelizar bral potraviny na dluh a také obracej každý groš. Ale tady všichni jedí, až nemůžo… Kirjuška se dokonce zeptal Minyče na to dozorcovo nesmírné bohatství.

„Jaképak bohatství?“ podivil se Minyč a docela se rozzlobil.

„Jsou to stejní boháči jako my dva. Nic nemají. Žijí z platu, a taky mají dluhy…“

Minyč byl zřejmě neupřímný a něco před Kirjuškou tajil, protože Fjodor Nikolajič bral měsíční plat sedmdesát rublů. Tak jak, to, že není bohatý? Jasně. Minyč se přetvařuje, třeba mu nechce říct pravdu. Druhou nerozřešenou hádankou bylo pro Kirjušku to, že byl Fodor Nikolajič tak hubený. Po té jejich panské stravě by byl měl být tlustý jako sud, ale on je jako pára nad hrncem. Kirjuška se první týden vrhal na panské jídlo s takovou chutí, že kuchařka Spiridonovna ustavičně bručela:

„Co se tak cpeš, uličníku?! Dospělý chlap toho tolik nespořádá, a Fjodor Nikolajič by to nesněd ani za tři dni…“

„Jen ať se nají,“ krotil ji Minyč. „Však sám přestane… To je tak vyhládlý.“

Jevpraksija Nikandrovna z toho měla naopak potěšení, když se Kirjuška tak cpal. To je správná chuť k jídlu, jakou má mít zdravé dítě. Při pohledu na Kirjušku dostávala sama hlad.

Ale nejvíc ze všeho se Kirjuška divil tomu, jak spolu páni žijí. Začněme tím, že paní se ani trochu nebála muže, spíš to vypadalo, že se Fjodor Nikolajič trochu bojí ženy. Ne že by se bál, ale jako by jí ve všem ustupoval. U večerního čaje se často přeli a Fjodor Nikolajič se rozčiloval a křičel tenkým hlasem. A hádali se vždycky o jedno a totéž – o nějakou „ženu“.

„Žena žije v porobě, v otroctví,“ říkala Jevpraksija Nikandrovna. „Ano, v úplném otroctví.“

„Přeháníš, Frosjo,“ přel se Fjodor Nikolajič. „Ovšem, nemá to snadné, ale otroctví to není.“

Kirjuška nic z toho nechápal, a proto požádal o vysvětlení štajgra Mochova, který podle jeho mínění musel znát naprosto všechno, protože žil kdysi nejen v Tágilu, ale i ve velkém městě. Mochov dlouho přemýšlel, a nakonec řekl:

„Nejspíš to bude tak, že ta žena, teda ženská, žije někde v Tagilu. Naše milostpaní je moc outlocitná, a tak ji lituje. Někdo té ženské asi ublížil, a třeba si to zavinila sama.“

Když se Jevpraksija Nikandrovna náhodou dozvěděla o tomto Mochovově vysvětlení, smála se, až jí tekly slzy. Fjodor Nikolajič se také smál, až se rozkašlal. Kirjuška už se vůbec v ničem nevyznal.

„Ach jste vy to hlupáci!“ smála se paní. „Chceš se naučit číst a psát, Kirjuško?“

„Mám z toho strach,“ přiznal se upřímně.

„Z čeho, hlupáčku?“

„Že mě budeš bít…“

„Kdo ti to povídal? Taky Mochov?“

„Hm… Jeho taky bili, celý rok. Učil se dva roky u raskolnické učitelky.“

„Řekni mu, aby neplácal hlouposti. Budu se s tebou učit sama, rozumíš?“

Ale Kirjuška měl z učení přece jen strach. A taky Mochov ho popichoval:

„To paní jenom tak říká, ale až dojde na věc, ukáže ti, zač je toho loket. Mě učitelka taky pěkně proháněla.“

„Přestaň s tím blábolením!“ vložil se do toho Minyč. „Jen klukovi naháníš strach… Tebe učitelka ještě málo bila, Mochove.“

Učení začalo docela nenápadně, a během několika lekci se Kirjuška přesvědčil, že žádné bití nebude, a paní ho dokonce chválila a o svátcích mu dávala perníky.

Kirjuška už nejezdil s rodinou domů do Visimu, ani se mu nechtělo. V kanceláři bylo veselo. Jen by byl rád doma ukázal své nové holínky, kabát a čepici, které mu všichni záviděli, a nejvíc Timka.

„Ty jseš teď něco jako bratránek dozorce v slepice,“ dráždil ho kamarád. „A stejně jsem ti k tomu dopomoh já. Poděkuj mi, že jsem ti tenkrát rozbil to oko. Měl jsem ti roztřískat obě.“

Kirjuška se dělil s Minyčem o maličký kamrlík. Měl dokonce svou vlastní postel, stlučenou z prken. Nejvíc ho udivil polštář, který mu dala Jevpraksija Nikandrovna. Doma nespal na polštáři. Práce v kanceláři byla docela lehká. Kirjuška čistil šatstvo, holínky Fjodora Nikolajiče, paniny střevíce, při obědě nosil na stůl jídlo, sklízel ze stolu nádobí, a hlavně chodil po pochůzkách. Vlastně se tomu nedalo říkat práce, a Kirjuška se skoro celý den nečinně potloukal. Ale ani ostatní toho neměli moc na práci, kromě soboty. Mochov chodil spát třikrát denně; spal tolik, že mu z toho „puchly voči“, jak říkala Spindonovna. Minyč aspoň rád četl, zvlášť „zprávy“, jak říkal novinám. Četl obyčejně nahlas, a Kirjuška zpočátku ničemu nerozuměl, ať se snažil poslouchat sebepozorněji.

„No tak si přečteme, co se děje na tom božím světě,“ říkal Minyč, když opatrně otvíral velký arch novin. „Všude žijou lidi.“

Někdy si přišel poslechnout i Mochov a nevyhnutelně vyvolal hádku. Mochova nejvíc zajímali Turci.

„No tak tam najdi, jak žijou Turci,“ požádal Minyče. „Kdybych tak moh zabít aspoň jednoho Turka. Jsou to všechno pohani…“

„Jsou to lidi jako my,“ říkal Minyč. „Jenomže mají jinou víru… Tuhle naši Tataři jsou taky musulmani, vyznávají Mohamedovo učení. Proč bys je zabíjel?“

„Zrovna pro to samý… Kdybych byl car, všechny bych překřtil na pravoslavnou víru, Zavolal bych Turka a rovnou bych mu řek: ‚Přijmi naši víru, ty sviňský ucho, nebo hlavu dolů!‘ A bylo by to.“

Kirjuška stranil Mochovovi a také nenáviděl Turky, hlavně proto, že jsou to Turci. Pak nenáviděl ještě anglickou královnu, tu úplně bez příčiny. A ještě zbývali Němci, Francouzi a Židé, jenže s těmi si už Kirjuška vůbec nevěděl rady. Ale jinak byly jeho znalosti s každým dnem větší. Když uklízel v pokoji, zůstával stát před poličkou s knihami. Že by je Fjodor Nikolajič znal všechny nazpaměť, jak tvrdil Minyč? Teď už Kirjuška chápal, proč je pán tak hubený. Tuhle Mochov se za dva roky naučil stěží polovinu žaltáře, ale tady je pěkná halda knih!

Ke „svým“ chodil Kirjuška časně ráno, když v kanceláři ještě spali. Darja jenom kroutila hlavou, když jí vyprávěl o svém životě. Děda Jelizar se mračil a mlčel.

„Copak ti, jsou to páni, to se ví,“ říkala Darja, „jim se žije snadno. To není plahočení jako u nás.“

„Cizí připadá člověku vždycky lepší.“ poznamenal děda Jelizar, který neměl rád, když někdo záviděl druhým. „Co bůh komu nadělil, to mu taky patří.“

Platina šla Kovalčukům mizerně jako dřív a rodina se protloukala všelijak. Ať Darja počítala sebelíp, ke konci týdne se stejně nemohla dopočítat. Ale sousedé jim přesto záviděli.

„Zaopatřili kluka, jak nejlíp mohli. Má nové holiny, čepici i šaty. Ti Kovalčukovi mají ale štěstí!“

IX

Začátkem srpna začaly studené horské deště, a Kirjuška teprve teď plně ocenil své výsadní postavení. Všichni, co pracovali na dolech, mokli celé dny v dešti. Večer nebylo slyšet písně ani veselý hovor a smích. Všichni chodili zamračení a mrzutí. Timka jezdil se svým dvoukolákem celý naštvaný a vybíjel si špatnou náladu na svém koníkovi. U Kovalčuků bylo také neveselo. Děda Jelizar si stěžoval na bolesti v zádech a v nohou, byl celý promrzlý. Zvlášť zle bylo ženským, kterým se mokré sukně lepily na nohy. Vypadaly jako zmoklé slepice. A platina jim šla pořád špatně.

„Nechám toho kutání,“ říkal děda Jelizar. „Nechám toho, už jsme se nadřeli až dost.“

Ostatní mužští mlčeli jako zařezaní. A co měli říkat, když museli celé dny tvrdnout v té zimě? Nejhorší bylo, že se neměli kde usušit a chodili spát mokří. Kirjuškova matka zkusila přinést do kanceláře mokré sarafány a chtěla si je tam usušit, ale kuchařka Spiridonovna ji vyhnala:

„Ty máš taky nápady, ženská jedna. To by se tu moh sušit rovnou celý důl. Kdybys radši poděkovala, že Kirjušku vychováváme, ale ona ještě přitáhne mokré hadry!“

Jen jediný člověk se nebál podzimní nepohody – lovec Jemelka. Potuloval se po lese jako dřív, přespával v lesních boudách a lovil. Každý druhý den pravidelně přicházel do kanceláře na Aurorinském dole a přinášel různou zvěřinu – jeřábky, tetřeví kohouty a slepice. Jevpraksija Nikandrovna měla zvěřinu moc ráda a pokaždé něco koupila, aby se Jemelka neurazil a nepřestal k ní chodit.

„Ty máš život, Jemelko,“ záviděl mu Mochov. „Jen přijdeš, hned dostaneš třicet kopejek, a někdy shrábneš i padesát.“

„A co prach, a broky, to stojí peníze!“ Jemelka jako by se omlouval za svou hamižnost. „A taky moknu celé dny v lese, a chodím a bloudím jako hříšná duše.“

V kanceláři se Jemelka sušil u Minyče v jeho komůrce. Málokdy zůstal na noc, protože v teple člověk spí moc dlouho a zvěř nečeká. Ta se musí ulovit časně ráno, když se přijde napást na bobulích. Jemelka měl na všechno svou pranostiku a kuchařka Spiridonovna ho považovala tak trochu za čaroděje.

„To se ví, je to kouzelník,“ tvrdila. „Žije v lese sám jako tetřev hlušec, to já bych v noci v lese umřela strachy. Kdoví co ho tam na noc láká.“

Jemelka mlčel. Opovrhoval všemi ženskými na světě a nevedl s nimi žádné řeči, natož aby se s nimi přel. Minyč ožil, když přišel Jemelka, a potichu spolu propíjeli část peněz, které Jemelka utržil za zvěřinu. Když se Minyč napil, byl neobyčejně dobrosrdečný, rychle mrkal slzícíma očkama, šňupal tabák ostošest a bez konce něco vyprávěl. Jemelka také šňupal jako divý a pozorně ho poslouchal.

„Kam se Jenom ta platina děje, Minyči?“ divil se někdy Jemelka. „Co místa je tu už rozkopáno, a platina se pořád někam vozí. Někdo ji zřejmě potřebuje. Prý se z ní dělají peníze?“

„Dřív se dělaly, ale teď už ne,“ vysvětloval mu Minyč. „Naše platina jde do ciziny, do Anglie. Dělají tam z ní všechno možné…“

„A co?“

„Ale kdopak ví… Ta platina je tvrdá, nebojí se žádné kyseliny kromě carské vodky,10 a proto se Angličanům hodí. Fjodor Nikolajič jednou povídal, že Angličani si naší platiny náramně cení, protože nikde na světě už není žádná. Trošku se těží v Americe, ale to nestojí ani za řeč… A taky Fjodor Nikolajič povídal, že jednou bude platina dražší než zlato.“

„No tak to lže,“ nevěřil Jemelka. „Jak ji může přirovnávat ke zlatu? Za zolotnik zlata dávají čtyři ruble a za platinu všeho všudy třicet kopejek. Ne, to páni jen plácají hlouposti… Kdo by potřeboval platinu? Až ji přestanou Angličani kupovat, bude po všem.“

„Tak ji budou kupovat Němci.“

Jemelkou lomcovaly silné pochybnosti, pokud šlo o budoucnost platiny. Přemýšlel dál o Borodinově louce, kde podle jeho mínění ležely nesmírné poklady. Nevydařená rozmluva u žalmisty Matvejiče v nejmenším neotřásla Jemelkovou jistotou. Každý týden se šel podívat na to posvátné místečko jako dobrý hospodář, který přehlíží své panství, kýval hlavou, spílal hloupému žalmistovi, který mu nevěřil, a vůbec se rozčiloval.

Kuchařka Spiridonovna dávno Jemelku podezírala, že nechodí do kanceláře jenom tak a zvěřinu že přináší, jen aby „jim zalepil oči“. Přijde a přinese jeřábky, ale v palici má něco jiného. Toto podezření se brzy potvrdilo. Jednoho nepřívětivého dne zůstal Jemelka v kanceláři na nocleh. Minyč někde sehnal láhev vodky a oba bendili, jak se sluší na skutečné přátele. Když se Jemelka napil, vypravoval Minyčovi o Borodinově louce.

„Vím, jakpak ne,“ přitakával Minyč. „Tedy, znám tu louku, ale co se týče platiny… Budu se muset zeptat Mochova.“

Byl pozván Mochov. S radostí vypil zbytek vodky, říhl, utřel si rukou tvrdé rezavé kníry a řekl:

„Nic není příjemnějšího než dobrá parta…“

Jemelka ponuře mlčel. Minyč mluvil za něho a šel na to od lesa. Bůhvíproč začal mluvit o Turcích, kteří ničemu nerozumějí, potom pochválil Američany (Mochov tvrdil, že Američané a Cikáni jsou jedno a totéž), potom si docela nemístně vzpomněl na nebožtíka otce (při tom považoval za svou povinnost ucedit slzičku), a pak konečně přednesl Jemelkův návrh o bohaté platině. Mochov vyslechl všechno úplně lhostejně, a pak se zcela nečekaně urazil:

„Co si vlastně myslíš, že jsme úplní hlupáci?“ zaútočil na mlčícího Jemelku. „Co? Že ničemu nerozumíme? Že si neumíme s ničím poradit? Ale zato ty že jsi největší chytrák pod sluncem? Ach ty strašáku do zelí! Jsou to hotové třesky plesky, co nám tu vykládáš. Myslíš, žes spolknu! všechnu moudrost, a zatím nemáš za mák rozumu.“

„A co nadáváš?“ rovněž nečekaně se rozkatil Jemelka. „Tady se s tebou mluví vážně, tak mluv taky vážně!“

„Já mluvím vážně!“ Mochov už křičel a mával rukama. „Nejsem chválabohu žádný trumbera. Ale co ty jsi za člověka, Jemelko, když se tak na tebe podívám. Pleva jsi! Ani oblíct se jaksepatří neumíš, a to si troufáš poučovat jiné!“

„No, šaty mám trochu, tento…,“ souhlasil Jemelka a prohlížel si své háby. „Dám se trochu do pořádku. Ale to nemá co dělat s platinou.“

Minyč nerozhodně podporoval Jemelku, a to, že se Jemelky zastával, Mochova rozlítilo. Vstal, začal mávat pěstmi a tlačil se na Jemelku.

„Tak to já jsem podle tebe štajgr, který za nic nestojí, čerte jeden stará? Cože? No mluv! já teda podle vás ničemu nerozumím? Jím tu chleba zadarmo, že jo? Já s váma s oběma vyrazím dveře, že budete koukat…“

Mochov se tak rozběsnil, že Jemelka skutečně vyskočil a bez čepice vymázl ze dveří.

„Já ti přerazím tu tvou flintu!“ křikl za ním Mochov. „A ty děkuj pánuboliu, žes vyvázl živ… Vy budete Mochova učit! Chlapi prohnaní!“

Na ten hluk přiběhl Fjodor Nikolajič a vůbec nemohl pochopit, oč se jedná. Všichni mluvili najednou, skákali si do řečí, a teď byl nejdivočejší Minyč. Popadl dokonce špetku šňupacího tabáku a hodil ji Mochovovi do očí. Málem se strhla rvačka, Fjodor Nikolajič znesvářené mužské jen stěží dostal od sebe. Také se rozčilil a rozkašlal se, až mu tekly slzy.

„Jaká platina? Kde je jaká platina?“ ptal se.

„Ale on tu plete lidem hlavy a mě ostouzí!“ vysvětloval Mochov celý udýchaný. „Vypadám, jako bych zanedbával službu… A zatím dělám všechno bezvadně, starám se, co můžu…“

Když se věc konečně vysvětlila, Fjodor Nikolajič mávl rukou, jako by se byli ti tři docela zbláznili.

„Ne, jen nás rozsuďte, Fjodore Nikolajiči,“ naléhal Minyč a zatínal vyzáblé pěstičky. „Takhle to nejde… Kdybyste nebyl přišel, tak nás snad Mochov zabil.“

„Co já můžu rozsoudit?“ nechápal Fjodor Nikolajič. „Musí se udělat zkouška, pak se uvidí.“

„Jestli na to pošlete Mochova, tak neuvidíte nic,“ zamračeně řekl Jemelka. „Mně je to jedno… Moje platina to není… Ale je tam. Aspoň ostatní mi poděkujou.“

„Na kolenou ti budou děkovat,“ poškleboval se Mochov. „To se našel dobrodinec! Podle tebe Fjodor Nikolajič asi taky ničemu nerozumí?“

„Nechte toho, Mochove, že se nestydíte,“ domlouval Fjodor Nikolajič dopálenému štajgrovi. „To nikdo neříká…“

Mochov zase vzplanul. Praštil čepicí o podlahu a řekl:

„Urazil jste mě, Fjodore Nikolajiči, to mám za svou službu. Dotklo se mě to, ano… Vynadejte mi, jak chcete, ale jenom se nezastávejte Jemelky.“

„Nechci se nikoho zastávat… Vy jste se snad zbláznil, Mochove.“

Mochov si odplivl a vyběhl z pokoje. Fjodoru Nikolajičovi to bylo k smíchu a také odešel.

Při večeři vyprávěl ženě o tom, co se stalo, a smál se, až slzel.

„To je typické,“ vysvětloval. „U nás všichni myslí jenom na bohatství, všichni by chtěli honem zbohatnout. A Jemelka… Nejzajímavější na tom je, že Jemelka se vůbec nestará o sebe.“

„Je to zvláštní člověk,“ poznamenala jevpraksija Nikandrovna.

„A Mochov byl ohromný! Moc nechybělo, a byl by snad zmlátil i mě. Je to beznadějný hlupák. Představ si, že se vážně strašlivě urazil. Cheche… To ti byla scéna!“

„A co ty si myslíš o Jemelkovi?“ zeptala se Jevpraksija Nikandrovna Kirjušky, který posluhoval u stolu.

„Co bych si myslel,“ odpověděl plaše Kirjuška. „Všichni vědí, že je to kouzelník. Proto taky žije pořád v lese. Chtěl nalákat i našeho dědečka…“

„No a co dědeček?“

„Jen se mu vysmál.“

„Stejně budeme muset tu zkoušku udělat,“ usoudil Fjodor Nikolajič, „zkontrolovat Jeramku. Třeba něco objevíme…“

Fjodor Nikolajič stejně jako ostatní na visimskou platinu moc nevěřil. Byly časy, jenže jsou tytam, a teď už se jen paběrkuje. Všechna místa v okolí jsou prozkoumána, každá píď země, a kutači by byli platinu dávno našli, kdyby tu nějaká byla. Jsou to lidé zkušení, ve své práci se vyznají.

„A co když má Jemelka pravdu?“ zeptala se Jevpraksija Nikandrovna.

„Stejně by z toho nic neměl, protože nikdy nebude pracovat na dolech. Ten na takovou práci není…“

Jemelka se už v kanceláři neukázal. Nejspíš se urazil, a Jevpraksija Nikandrovna zůstala bez zvěřiny.

„To je nějaký div! Jeřábci!“ bručel Mochov. „Přinesu jich sám, kolik kdo bude chtít. Proč ne…“

A opravdu šel dvakrát ráno na Momynichu a přinesl odtud jeřábky, ale pak se mu nechtělo a nechal toho.

Fjodor Nikolajič šel udělat zkoušku sám. Louka Doroni Borodina nebyla nic zvláštního.. Obyčejná zelená louka na pravém břehu Marťjanu, nic víc. Místy už někdo nadělal zkušební jámy – šachtice, a teď v nich stála voda. To je špatné znamení. Ale Fjodor Nikolajič nařídil, aby udělali pět nových šachtic. Pracovali celý den a nic zvláštního nenašli. Platiny tam bylo stejně jako na Aurorinském a na Suchém dole.

„Jemelkovi se o platině jenom zdálo,“ poznamenal Mochov. „Chtěl se zdát chytřejší než druzí. Chtěl si z nás jen vystřelit.“

Kirjuška byl také u toho, když se dělala zkouška, a souhlasil s Mochovem.

X

Podzim skončil pro Kovalčukovy smutně. Rozstonala se Darja, Kirjuškova matka. Nastydla od nohou ve studené podzimní vodě. Odvezli ji domů v bezvědomí. Na rýžovišti jim teď neměl kdo vařit a parta se rozpadla. Nějaký čas zůstal v zemljance jenom děda Jelizar. Rozhodl se, že si vymění úsek, a hledal nové místo. V tom spočívala záchrana celé rodiny, ale jak přečkají zimu. na to se bál děda Jelizar jen pomyslet. Mužští budou dělat nějakou nádenickou práci – v továrně, jako povozníci nebo v dehtárně, kde se štípe dříví pro továrnu a pálí uhlí. Ženské nemají v zimě kam jit. Ty aby seděly doma a pískaly kudlu.

„Bože můj, jak tu zimu přečkáme!“ hořekoval starý. „A já si ještě dělal zálusk na dalšího koně, na Kirjuškovo štěstí… Tohle je ten tvůj druhý kůň…“

Teď přicházel děda Jelizar každý den do kanceláře za Kirjuškou a rád si za tmavého podzimního večera poseděl v teple u Minyče. Stařík si nikomu nestěžoval a vůbec nerad mluvil o svých domácích záležitostech. Živil se jen černým chlebem, který zapíjel pramenitou vodou, ale i chleba už mu docházel. Jenom Kirjuška věděl, jak se dědeček protlouká, a dětsky ho litoval, ale také mlčel. Jen jednou se neudržel, když se ho Jevpraksija Nikandrovna začala vyptávat, proč zůstal děda na rýžovišti a žije tam v zemljance sám.

„Doma nemá co na práci, tak tam zůstal,“ vysvětloval.

„A co jí? Kdo mu vaří?“

Kirjuška se musel zasmát. Paní neměla o ničem ponětí.

„A co vařit, milostpaní? Žitný chleba zaplaťpánbůh má. Má ho ještě na pět dní. Hlavně aby našel do jara nějaké lepší místo.“

Kirjuška mluvil tónem dospělého člověka, ale Jevpraksija Nikandrovna měla dojem, že se chová k hladovějícímu starci necitelně. Nedovedla si představit, jak je možné, aby člověk hladověl, a dokonce starý člověk, který potřebuje klid, péči a pohodlí. Ale Kirjuška to všechno moc dobře chápal, protože býval také často o hladu.

„Proč jsi mi o tom dávno neřekl?“ vyčítala mu paní. „Zůstává nám hodně zbytků od oběda i od snídaně…“

Kirjuška mlčel. Všechny zbytky obyčejně dojídal Mochov, který byl velký jedlík. A pak – děda není takový, aby se živil nedojedky po cizích. Ale Jevpraksija Nikandrovna to nenechala jen tak, promluvila s mužem a potom si pozvala dědu Jelizara.

„Podívej, dědoušku,“ řekla trochu s ostychem. „Tvůj vnouček už je u nás dva měsíce. Zaslouží si mzdu.“

„Jakoupak mzdu… Ujali jste se chlapce, díky i za to. Nemá hlad, je oblečený, v teple…“

„Ne, vážně. Budeme mu platit dva ruble měsíčně. To znamená, že máš dostat za dva měsíce čtyři ruble.“

Děda Jelizar se jen poškrábal za uchem. Čtyři ruble teď pro něj představovaly celé jmění. Za ty peníze si bude moci najít místo, milostpaní má šťastnou ruku. Ale přece bylo starci zatěžko vzít si ty peníze, jako by bral z cizího.

„Vezmu si je pro štěstí,“ řekl. „Snad nám přinesou štěstí…“

„Já mám šťastnou ruku,“ žertovala Jevpraksija Nikandrovna, když mu peníze dávala. „Měla jsem ti je dát dřív, ale vždycky jsem na to nějak zapomněla. o vánocích bude už tvůj Kirjuška umět číst a psát, a pak uvidíme. Je to šikovný chlapec.“

Současně Spiridonovně co nejpřísněji nařídila, aby dala dědovi Jelizarovi najíst, kdykoli přijde.

„To jsou nápady,“ vrčela kuchařka. „Copak to jde, nakrmit všechny? Dřív se tu motal Jemelka, a teď se tu vochomejtá tenhleten. Copak je na rýžovišti málo lidu?“

Děda Jelizar okřál, když dostal peníze. Byl pověrčivý jako všichni lidé na dolech, a teď mu spadly do klína peníze, s nimiž nepočítal. Jestli bude mít štěstí, tak to jen díky těmto nečekaným penězům. Štěstí nespadne člověku samo do klína, to je známá věc.

Aby dělal průzkum sám, to nešlo. Ale jednou k němu zašel Jemelka a usadil se v jeho zemljance. Starý byl rád, že nebude sám. Přece jen tu s ním bude nějaká živá duše. Bude mít s kým ztratit slovo. Jemelkovi skončila lovecká sezóna. Musel čekat do prvních mrazíků.

„Zůstaň zatím u mě, stejně nemáš doma co na práci,“ přemlouval ho děda Jelizar. „Hledám nové místečko, třeba budeš mít šťastnou ruku…“

„Já? Nemůžu mít šťastnější…“

Tenhle Jemelka byl podivín. Byl by to docela dobrý chlap, kdyby ho trochu bavila práce. Pro cizí bude ještě pracovat, ale pro sebe nehne ani prstem. Teď chodil od časného rána s dědou Jelizarem hledat a pracoval celé dny jako ten nejpilnější pracant. Denně kopali každý deset šachtic.

„Ach, Jemeljane, Jemeljaue, takhle bys měl žít!“ divil se děda Jelizar a bylo mu Jemelky líto. „Vždyť ty máš zlatý ruce… Mladík by se nemusel za takovouhle práci stydět.“

„I to je mi jedno,“ umíněně opakoval Jemelka.

O louce Doroni Borodina se žádný z nich nezmínil ani slovem. Jemelka o tom nechtěl začínat, když ostatní nechápou, v čem je jejich štěstí. A děda Jelizar věděl, že Fjodor Nikolajič tu byl dělat průzkum a nic nenašel.

„Platina se musela podrazit až někam k řece,“ opakoval děda Jelizar. „Tam ji musíme hledat.“

Průzkumné šachtice kopali velice jednoduše. Do země se vykopávaly jámy ve tvaru hrobu. Pod drnem se obyčejně objevil nejdřív říční štěrk, pak narazili na šedou hlínu, a pod tou už byla písečná vrstva, obsahující platinu. Zkouška se dělala na velké plechové lopatce a provádělo se to podobně jako na propíradle: velké oblázky se vyhazovaly, hlína se propírala vodou a na dně lopatky zůstával černý písek, šlich, v němž byla obsažena zrnka platiny. Aby se zkouška mohla považovat za úspěšnou, stačilo, aby na takovou lopatku připadly dva díly vzácného kovu. Na jednom místě, kde dělal zkoušku děda Jelizar, dostali několik dílů. Starci se až roztřásly ruce, a vylil zkoušku do vody. Neudělal to ze strachu, že by Jemelka něco předčasně vybrebtal, ale prostě proto, aby to štěstí nezakřikl. Nechtěl na svůj nález ani myslet, jako by se platina už jen proto mohla ztratit.

Příští den děda Jelizar řekl:

„No, Jemeljane, už jsme se dost natoulali. Je načase vrátit se domů. Však jsme si tu už dost pobyli. Jen podívej, kroměvá nás už tu nikdo nezůstal.“

„Jemelka nic nenamítal a šel s dědou Jelizarem domů. Na rýžovišti zůstalo pracovat deset skupin, které stejně neměly kam jít. Bohatí zavčas odjeli, chudáci hledali své štěstí do zámrazu, kdy voda začínala v propíradlech mrznout. Jediným pánem všech šachet zůstával Mochov, protože v zimě se dělalo pouze na „panském“, to znamená, že se trochu rýžovalo na stroji, a hlavně se hloubily průzkumné šachtice – skopávala se vrchní vrstva hlušiny, která přikrývala vrstvu písečné zeminy, obsahující platinu. Doly jako by na celou zimu usínaly, aby se opět s novými silami probudily, až v horských řekách a říčkách zabouří voda z tajícího sněhu.

Když se děda Jelizar vrátil domů, neřekl nikomu ani slovo. Jen krátce vysvětlil, že vybral nový úsek pod Momynichou.

„Uvidíme, až jak pánbůh dá.“

Ve Visimu už věděli, že hledal platinu s Jemelkou, a kolovalo o tom nemálo dohadů, řečí a žertů. Zvlášť si z toho dělali legraci Chochlové.

„To se dali dohromady dva kouzelníci – teď už tu platina opravdu musí být, když si ji přičarovali.“

Děda Jelizar nedbal na řeči. Trápila ho neodbytná myšlenka na objevenou platinu. Co když mu pánbůh nadělil bohatství? Už to tak bude, vytrpěli bídy ažaž, a přece nepracovali o nic hůř než druzí. V noci nemohl stařec dlouho usnout, a když usínal, pořád dělal zkoušky na platinu. Někdy se probouzel, posadil se na posteli a dlouho se nemohl vzpamatovat.

„Hospodine, smiluj se… Co je to? Pokušení?“

Bylo mu až úzko. Ve dne v noci se mu nezdá o ničem jiném než o platině. Jako by mu ďábel zatemnil rozum… A navíc myslí pořád na drahého koně. Viděl ho před sebou jako živého – hnědáka s dlouhou hřívou, s dlouhým trupem, se silnýma nohama. Ten se jim šikne. A práce jak jim půjde od ruky, to se budou otáčet.

Ale doma jako s uděláním šlo všechno od deseti k pěti. Darja se sice trochu zmátořila ze své nemoci, ale pořád nemohla nabrat dost sil a ploužila se po domě jako mátoha. Potom se stala nehoda mladému Jefimovi. Nastoupil v továrně jako nádeník a pracoval u vysoké pece. Tam mu stříkla na nohu žhavá litina a teď měl nohu bolavou. Proto musel také zůstat doma. Živiteli rodiny byli teď jen dva – Kirjuškův otec Parfen a zeť Frol. Velkou pomocí jim byla Kirjuškova mzda. Dva ruble, to jsou peníze, to je skoro metrák žitné mouky. Tři by se dobře uživili. Ale takhle sotva vycházeli a ještě nikdy neměli takovou nouzi.

Děda Jelizar pověděl o svém nálezu jako o velikém tajemství jen trhovci Makaru Jakovličovi, u něhož nakupovali potraviny.

„Vám jde všem bohatá platina, když berete na dluh,“ nedůvěřoval mu dobrácký Makar Jakovlič, „ale když dojde na placení, je naráz po platině.“

„Co to povídáš, Makare Jakovliči!“ urazil se děda Jelizar. „Nemluvím do větru. Na to už jsem starý, a taky na to nejsem zvyklý. Jen abychom vydrželi do. jara… Sám uvidíš…“

„Když neuvidím, tak uslyším. No dej bůh. Nikdo v tvé rodině nepije, vyrůstají ti noví pracanti. Nějak se z toho dostanete…“

„Všechno je od boha, Makare Jakovliči. Každý má takové štěstí, jaké mu Hospodin sešle.“

Prvního každého měsíce chodil děda Jelizar na Aurorinský pro Kirjuškovu mzdu. Chodil pěšky. Parfen se najal na práci i s koněm, proto si ho nemohl vzít.

„Tak jak se vede, dědoušku?“ ptala se pokaždé Jevpraksija Nikandrovna, když mu vyplácela dva ruble.

„Ale celkem to ujde, milostpaní. Jakžtakž se protloukáme… Jen abychom vydrželi do jara.“

Spiridonovna už bez příkazu věděla, že musí starého nakrmit, a už nebrblala. Zato Mochov byl uražený. Říkal hostu darmožrout a posmíval se mu.

„Však nejím z tvého,“ ospravedlňoval se děda Jelizar. „Tak proč tě to tak žere?“

„Nesnáším darmožrouty, kteří si na sebe neumějí vydělat. Ti se všichni naučí žít na účet pánů…“

„A nejsi ty sám darmožrout, jak tak na to koukám?“

Mochov si vymyslel šprým, aby se mu pomstil. Jednou v neděli přijel do Visimu a roztrousil tam pověst, že Kovalčukovi našli bohatou platinu a přede všemi to tají. Byla to ošklivá pomluva, a snad proto se jí všichni chopili s podivnou radostí. Děda Jelizar se až polekal, když ho potkal na ulici zrzavý Bělochvost a křikl na něj:

„Buď zdráv, ty pracháči!“

„Jakýpak jsem já pracháč? Co to meleš, ty janku?“

„Jsi zazobanec… Našel jsi platinu a mlčíš Jenže o tom stejně všichni vědí, brachu…“

Stařec jen mávl rukou. Snad to Makar Jakovlič nevyžvanil?

„Máš strach, že si zaberu díl vedle tvého?“ nepřestával Bělochvost, mávaje rukama. „To není hezké, dědo.“

„Kdo říká, že jsem našel platinu?“

„Teď to povídal v hospodě Mochov. jak jste si ji s Jemelkou přičarovali. Dostali jste to od ďábla asi lacino, vy černokněžníci zatracení!“

Nejdřív dědu Jelizara hodně mrzelo, že je jeho tajemství vyzrazeno, ale pak se uklidnil. Lidé si požvaní a přestanou. A když na něj dotírali někde na trhu. odbýval je žerty:

„Našel jsem, milánkové… Opravdu. Je tam platiny, že se dá nabírat holýma rukama.“

„Vem nás k sobě, dědo. jako příručí.“ pokřikovali mládenci.

„I co bych nevzal. A vejplata bude čtyřikrát do měsíce.“

XI

Začala zima. V horách napadlo místy přes dva metry sněhu. Les jako by si oblékl druhý bílý kožich Domky na rýžovišti zasypal sníh. Nebylo vidět šachtice ani náspy. rybníčky ani strouhy, jen u stroje práce pokračovala. Zima v lese byla úplně Jiná než v osadě, a Kirjuška se divil, kde se bere tolik sněhu. Aurorinské naleziště bylo s ostatním světem spojeno jedinou úzkou cestičkou, po níž se dalo projet jen v řadě, a to ještě ne vždycky. Všechno kolem jako by pomřelo, pohřbeno pod sněhobílým rubášem.

V kanceláři rýžoviště také utichl veškerý život. Fjodor Nikolajič ustavičně četl a strašlivě kouřil. Mochov celé dny spal a probouzel se jen k jídlu. Minyč vysedával od rána do večera u železných kamínek, rozpálených do ruda. Miloval teplo a spal pod kožichem, zalitý potem.

„Ty jsi jako komár, Minyči,“ žertoval Mochov. „Dej si pozor, aby ti to tvoje komáří sádlo nenastydlo…“

Jenom jediný člověk se nebál mrazu, vánice a nepohody – lovec Jemelka. Byl teď pořád kdesi v horách, stopovál jeleny, divoké kozy a lišky. Jednou přijel na lyžích a přinesl zabitou mladou kozu. Dostal za ni celé dva ruble, Jevpraksija Nikandrovna se dlouho kochala pohledem na zabité zvíře a s lítostí říkala:

„Taková pěkná kozička. Nebylo ti jí líto zabít, Jemeljane?“

„Proč by mi jí bylo líto?“ podivil se Jemelka. „Na to je to koza.“

Když přišla zima, stala se v Kirjuškově životě významná událost: koupili mu krátký kožíšek z vydělané ovčí kůže, novou kožešinovou čepici a nové válenky. Takový přepych Kirjuška jaktěživo neviděl. Všechno bylo zbrusu nové. Kožíšek se mu tak líbil, že ho nechtěl svléknout ani v pokoji, ať ho paní sebevíc přemlouvala.

„Vždyť ti v něm musí být vedro!“

„To nevadí. Však je nový…“ Dříve nosil Kirjuška jenom obnošené šaty po mužských a po Jefimovi, ale tohle všechno mu padne, jako by to ušil krejčí na míru. Nové oblečení jel koupit do Visimu šraigr Mochov, a byla z toho celá historie. Kuchařka Spiridonovna prohlédla nákupy zvlášť pozorně a jen zakroutila hlavou.

„Trhnul na tom nejmíň půllitřík, neřád jeden,“ usoudila. „Je to nesvědomitý chlap…“

Jevpraksija Nikandrovna považovala Mochova za největšího hlupáka na světě, ale byla přesvědčena, že není schopen podvodu. Sniridonovna se urazila, poptala se ve Visimu, kde a co Mochov nakupoval, a dokázala, že má pravdu. Jevpraksije Nikandrovny se ta Mochovova otevřená zrada velice dotkla. Řekla mu:

„To jsem si nemyslela, že jste takový, Mochove. Že se nesedíte podvádět…“

Mochov z hlouposti nejenže nelitoval svého prohřešku, ale ještě byl na paní hrubý a vyhrožoval, že Spiridonovně zláme žebra.

„Musíme ho propustit,“ řekla paní muži. „Je všeho schopen, i když je to takový hlupák. Jednoho krásného dne nás ještě všechny podřeže.

Fjodor Nikolajič tentokrát nedal ženě za pravdu, a ještě Mochova hájil.

„Všichni jsou stejní, Frosjo. Vezmeme jiného štajgra, a ten bude ještě horší.“

„Proč myslíš, že bude horší?“

„No tak. Lidi na dolech jsou zkažení.“

Fjodor Nikolajič měl takovou slabost, že nerad měnil lidi. Podle jeho mínění jsou všichni lidé stejní, jen je třeba nevystavovat je pokušení. Zkrátka, měli jet do Visimu sami a sami všechno pro Kirjušku koupit.

„Jenže nás by to stálo celý rubl,“ vysvětloval ženě. „Jistě smlouval ostošest, a to bychom my neuměli.“

„Zkrátka, snad abychom Mochovovi ještě poděkovali, že se napil na náš účet, ne?“ rozčilovala se Jevpraksija Nikandrovna. „Jak chceš, ale já mu už stejně nevěřím. Ano, nevěřím mu…“

Kdyby Mochov věděl, jaké bude mít jeho proradnost následky, byl by koupil pro Kirjušku všechno za své, ale Mochov byl ve své hlouposti šťastný a neměl nejmenší podezření.

Bezprostředním důsledkem toho, že Kirjušku oblékli, bylo, že se před vánoci dostal do Tagilu. Paní nechtěla jet sama. Fjodor Nikolajič postonával, Mochova nesnášela, a tak nezbývalo než vzít s sebou Kirjušku.

„Přece jen je to mužský,“ říkala. „Pojede se mi veseleji, a v Tagilu mi pomůže. Musím nakoupit na svátky, jezdit po obchodech, zkrátka, nehodí se. abych jela sama.“

Kirjuška byl šťastný jako nikdy. Tagil si představoval jako něco kouzelného a pohádkového. Mochov mu vyprávěl, že tam jsou i kostely kamenné, i domy, i krámy, a na trhu že není k dostání jen ptačí mléko.

Z rýžoviště do Tagilu to bylo něco přes čtyřicet kilometrů. Kolem dvaceti do Černoistočinského závodu a něco přes dvacet odtud. Cesta vedla horami a lesem. Potkávali uhlíře s vozy naloženými uhlím a mnoho nákladních aut převážejících rudu, litinu a železo. Malé saně s košatinou letěly po uježděné zasněžené cestě jako střela. Kirjuška seděl a mlčel, stísněný očekáváním čehosi neobyčejného. Černoistočinský závod – prostě Černá, jak mu říkali dělníci – byl mnohem větší než Visim. Kirjušku ohromilo, že hospodyně tu myly chalupy zvenčí, smývaly z nich tovární saze. Místní ženy byly čistotnější než Tulské a Chochlušky.

Do Tagilu se vjíždělo kolem velikého dolu na měď. Kirjušku udivil zejména vysoký železný komín, z něhož se valil hustý dým. V osadě, rozložené na březích továrního rybníka a řeky Tagilu, stála selská stavení obvykle jenom na předměstí, ale uvnitř osady měly všechny domy plechové střechy, malované okenice a natřená vrata.

„Tady žijou bohatí lidé?“ ptal se Kirjuška, udiven tou nádherou.

„Bohatí i chudí,“ vysvětlovala mu paní, kterou bavil údiv malého divocha z rýžoviště.

Kirjuškův údiv dosáhl nejvyššího stupně, když saně začaly od továrny stoupat na kopec, na němž stál před budovou hlavní závodní správy pomník jednoho z majitelů Děmidovových. A tady už je také zděný kostel, a dál – ulice, kde stály hustě vedle sebe samé zděné domy s obchody v přízemí. Saně přijely na rozlehlé tržiště, za stavěné dlouhými řadami dřevěných krámků, a potom zahnuly do jedné z ulic vpravo a zastavily u vrat kamenného domu. Koně zřejmě tento dům znali a sami k němu zamířili.

Nahoře přivítal hosty světlovlasý pán v prosté červené bavlněné košili a soukenné vestě. Byl to starý známý Jevpraksije Nikandrovny, který byl dvakrát na Aurorinském rýžovišti. Jmenoval se Alexandr Alexejič. Mluvil klidně, nikdy se nerozčiloval, a Kirjuška byl rád, že potkává známého člověka. Začínal pociťovat strach a připadal si náhle maličký a bezbranný jako kuřátko.

„To je dobře, že jste tu,“ říkal Alexandr Alexejič. „Zrovna něco pro vás mám. Možná že budu muset zajet k vám na Aurortnský.“

„My budeme jen rádi. Bude nám spolu veseleji.“

Když pili čaj, přišel ještě jeden pán, také ve vestě, s tmavou kozí bradkou, s vysokým čelem a velikýma tmavýma očima. Jmenoval se Sergej Alexandrovič. Byl to náramně veselý člověk, který každého rozesmál.

„Co to s sebou máte za mužského?“ ptal se na Kirjušku.

„Žije u nás,“ vysvětlila mu Jevpraksija Nikandrovna. „Je to budoucí zlatokop. Učím ho číst a psát. Je to nadaný chlapec.“

„Zkazíte ho, Jevpraksije Nikandrovno. Odcizí se svým lidem a bude z něho nějaký škrabák.“

Po čaji se paní vydala obstarat sváteční nákupy. Kirjuška ji provázel. Dlouho chodila z obchodu do obchodu, a Kirjuška měl dojem, že jsou v nich shromážděny všechny poklady světa. Chlapci přecházel zrak, když viděl tolik různého galanterního zboží. Nejvíc ho zajímala otázka, kdo bude kupovat všechny ty zázraky. Kde jsou ti šíleně bohatí lidé? Copak kartouny a všelijaké nádobí, to ještě skoupí ti, komu platina dobře jde, ale co s tím ostatním? Ať o tom Kirjuška uvažoval, jak chtěl, nemohl na to přijít. Bylo mu jasné jen jedno: že existují ještě bohatší lidé než visimští Kanusikové, Škaraburové a Jermolenkové, a dokonce bohatší než Fjodor Nikolajič. Jeho maličké srdce se bezděčně sevřelo při pomyšlení na vlastni visimskou chudobu a na to, že maminka musí počítat každé sousto žitného chleba a že dědeček bere u Makara Jakovliče potraviny na dluh.

„Tak co, líbí se ti Tagil?“ ptala se ho Jevpraksija Nikandrovna.

„Tady se žije hodně bohatě…,“ odpověděl Kirjuška.

Nakonec na něj padl smutek z toho všeho a zatoužil domů na rýžoviště.

Zůstali na noc v Tagilu a příští den ráno odjeli domů. Alexandr Alexejič daroval Kirjuškovi obrázkovou knížku, papíry a tužky. Kirjuška držel ty poklady celou cestu v rukou, jako by mu mohly uletět.

Tato první cesta zanechala v chlapci hluboký dojem. Jak asi žijí lidé v takových městech, jako je Jekatěrinburg11? Hrozil se na to jen pomyslet… Mochov říkal, že ve městě je pěkně jako v ráji. Všechny domy jsou z kamene a všichni lidé boháči. Pořád vzpomínal na městské rohlíky, a jak jídal pelmeně12‚ u stánků s občerstvením.

„Počkej, až budeš učený, Kirjuško, pak to všechno poznáš,“ říkal Minyč. „Jaká města jsou na světě a jak žijí dobří lidé. V knihách to všechno stojí, kamaráde.“

Kirjuška se rozhodl, že si přečte všechny knihy jako Fjodor Nikolajič a všechno se dozví.

O svátcích přijeli na návštěvu Alexandr Alexejič a Sergej Alexandryč. Bylo hodně veselo. Fjodor Nikolajič naléval všem vodku, a Mochov přikoupil ještě za vlastní peníze. Večer tančil Sergej Alexandryč se Spiridonovnou kozáčka a Mochov jim k tomu hrál na balalajku. I Minyč se rozdováděl a dal se do tance. Potom jeli ve dvojích saních do Visimu. Kirjuška je uprosil, aby ho také vzali s sebou. Chtěl se podívat domů, aby se pochlubil svým novým oblečením, a hlavně aby jim pověděl o své cestě do Tagilu.

Doma bylo všechno při starém, a Kirjuškovi připadalo, že je to tam ještě nuznější než dřív. Teprve teď si všiml té zoufalé bídy. Ani svátky neměli čím oslavit. Když nejsou peníze, je každý den všední.

Děda Jelizar chodil zamračený a moc toho nenamluvil. Matka byla pořád tak bledá.

„Žije se nám špatně,“ vysvětlovala Kirjuškovi Jako dospělému. „Na svátky jsme koupili pět kilo vepřového, a to bylo všechno. Kdoví jestli vydržíme do jara. Tamhle Jefim pořád stůně.“

Visim teď připadal Kirjuškovi úžasně maličký. Jakýpak je to závod – obyčejná vesnice. Dřív to nepozoroval, že ve Visimu je odevšad vidět les. Člověk vyjde ze zahrady, a už je v lese. V Tagilu to bylo jiné. Kirjuška teď všechno měřil Tagilem.

Jeho nové oblečení neudělalo dojem, s nímž počítal. Ženské to sice všechno zevrubně prohlédly a nadávaly na Mochova, který si podle jejich mínění nakapsoval na víc než na jeden půllitr, ale přinejmenším na dva. Mužským to bylo zcela lhostejné, a jen dědeček poznamenal: „To je rozmazlování… Peníze pro pány nic neznamenají, a tak je rozhazujou. Mohl dobře chodit i ve starém.“

XII

Konečně přišlo jaro. Děda vyjel na důl s obavami. Co asi bude… Tři dny stavěli novou zemljanku pod Momynichou a pak se pustili do práce. Darja se pořád nemohla sebrat a slabostí se sotva držela na nohou. Jefima také ještě nohy bolely a nemohl pracovat v porubu, a tak odvážel místo Kirjušky na dvoukoláku písek k Marťjanu. Teď museli vozit písečnou zeminu dál než dřív. První rýžování dalo tolik platiny, kolik dřív dobývali celý týden. Děda ji rukama třesoucíma se rozčilením sebral do plecháčku a pokřižoval se. Ano, tohle bylo skutečné bohatství… Starci se točila hlava a slzy mu svíraly hrdlo. Parfen a zeť Frol viděli tu bohatou platinu, ale mlčeli, protože mlčel i děda Jelizar. Zato ženské šeptaly a vzdychaly údivem, že je starý nakonec okřikl:

„Co jste tak vyjevené, vy husy?“

Čím lip platina šla, tím víc se děda Jelizar mračil. Zvlášť neměl rád, když některý z kutačů přišel na jeho úsek. Častěji než ostatní sem zabrousil zrzavý Archip Bělochvost. Přijde, posadí se a šprýmuje se ženskými.

„Kdybys šel raději po svým, Archipe,“ bručel děda Jelizar. „Lip bys udělal… Práce nečeká.“

„I co, práce mi neuteče. A taky bych moc rád viděl tu tvou bohatou platinu…“

„Jdi pryč, než se stane hřích!“

V sobotu přišel děda Jelizar odevzdat platinu do kanceláře nejpozději ze všech, když už se ostatní rozešli nebo odjeli. Bylo tam snad jen pět lidí. Když Mochov rozpečetil plecháček, zůstal s otevřenou hubou.

„Ty ses snad zbláznil, dědku!“ řekl hrubě. „Bude toho za dobrých čtyřicet rublů… A to je jen za tři dni. Ty jsi opravdu kouzelník!“

Fjodor Nikolajič byl naopak rád a s radostí vyplatil dědovi Jelizarovi osmatřicet rublů a nějaké drobné. Přišla Jevpraksija Nikandrovna a blahopřála staříkovi k bohaté platině.

„Tak byste neměla mluvit, paní,“ jako by se polekal děda Jelizar. „To je jen takové lákadlo pro začátek. Kdepak my – a bohatá platina! To jen díky tvým penězům jsme měli první týden trochu štěstí.“

„Jen to nezamlouvej, kouzelníku,“ bručel Mochov. „To jste onehda s Jemlkou čarovali, a tak jste kápli na platinu. Takhle by ji našel každý, kdyby uměl čarovat…“

Pověst o tom, že Kovalčukovi našli bohatou platinu, se rozlétla. Když dědeček Jelizar přijel večer domů, všichni kutači už tu novinku znali. Zrzavý Bělochvost se přišel už dvakrát zeptat starého, kolik dostal v kanceláři peněz. Než se Kovalčukovi vrátili z rýžoviště domů, narostla suma, kterou Jelizar dostal, na sto dvacet rublů. O tom se mluvilo hlavně v hospodě, kde Bělochvost vypil z hoře přes půl litru vodky.

„Namouduši, že jsem si chtěl tenhle úsek vzít já!“ zaklínal se. „Myslel jsem, že vykopu šachtici někdy po svatodušních svátcích… Ať se na místě propadnu. Ale ten dědek to vyčuchal. Teď bude hrabat mou platinu.“

Úplně opilý Bělochvost zašel potřetí ke Kovalčukům pozdě večer, ale babička Paraskovja ho vyhnala beze všech štráchů.

„Co se tu potloukáš, ty sůvo? Starý se napařil v lázni a teď spí. Jdi domů, čeká tam na tebe žena.“

„Jen se nevytahuj, stará,“ bručel Bělochvost. „Ještě jste nezbohatli z mý platiny, a už mě vyháníš. Jen počkej, ještě přijdeš a pokloníš se Bělochvostovi po pás…“

„Syp, syp!“

V neděli ráno šel děda Jelizar jako vždy do kostela. Všichni teď po něm pokukovali a šeptali si. Hloupá Bělochvostova pomluva udělala své. Mazaně se Kovalčuk zmocnil cizí platiny… Lip by to nikdo nesved. Jak se dědek modlí, a svíčku koupil za šesták.

„To postavil svíčku za Bělochvosta,“ špitaly si ženské.

Na tržišti se kolem dědy Jelizara nahrnul dav lidí. Stařec se nakonec rozzlobil.

„Vydělal tři sta rublů za tři dni!“ pokřikovali kluci.

Před dotěrnou zvědavostí davu se děda Jelizar stěží zachránil v krámku Makara Jakovliče, který zástup rozehnal.

„Já můžu počkat,“ prohlásil Makar Jakovlič, když mu starý vysázel celý dluh. „Vždyť je to jen osumnáct rublů. To není velká položka…“

„Ne, jen si to vezmi,“ naléhal děda Jelizar. „Nikdo neví, co bude dál. Díky, žes mě v zimě zachránil. Nenech mě na holičkách ani v budoucnu.“

Kromě nejnutnějších potravin nekoupil starý na trhu nic a schoval si zbytek peněz na horší časy. Příští týden nebude třeba žádná platina, to se taky stává. Babička Paraskovja na něho bručela pro jeho lakotu, ale starý si postavil hlavu a nedal nic.

Příští týden vydělali Kovalčukovi kolem sta rublů. Takové peníze rodina ještě neviděla. Děda Jelizar si nedovedl představit, co s penězi udělá – potřebujou toho tolik. Tohle to a tamhleto, ale všechno se stejně koupit nedá. Potřebovali na chalupě opravit střechu, koupit nějaké to ošacení, a hlavně musejí koupit druhého koně. S tím posledním je to zas taková bída. Peněz bylo na koně dost, jenže pro něj neměl kdo zajet. Darja znovu ulehla, takže druhé dvě ženy mohly pracovat jen u jednoho propíradla. A Jefim už vůbec nemohl na nohy, když bylo pracovitých rukou nejvíc zapotřebí, nedostávalo se jich.

„Vezmi Kirjušku domů,“ radila mu babička. „Co bude lajdačit v kanceláři?“

Děda Jelizar na to taky myslel, ale proč s chlapcem hýbat? Nikdo neví, co je ještě čeká v budoucnu, a takhle se Kirjuška aspoň nají, je oblečený, a ještě se učí. A potom, je mu také trapné urazit Jevpraksiji Nikandrovivu, která byla vždycky tak hodná. Budou muset vystačit s vlastními silami. Mimochodem, hned na jaře si starý najal ještě dva vedlejší úseky, jeden na staršího syna Parfena a druhý na zetě Frola. Když narazili na bohatou platinu, všichni kutači se vrhli pod Momynichu, aby si tam najali díly, a každý se snažil dostat místo co nejblíž Kovalčukových. Děda Jelizar si pozdě vzpomněl, že měl tenkrát vzít úseky také na Jefima a na Kirjušku: nejsou sice dospěli, ale stejně už pracujou na rýžovišti. Šel za Fjodorem Nikolajičem, aby to zařídil.

„Vždyť už máš tři díly, ne?“ optal se Fjodor Nikolajič. „A platina ti jde znamenitě, že? No tak buď spokojen… Dopřej taky ostatním.“

„No, milostpane, správně by…,“ v rozpacích se zajíkal starý. „Já vím, ostatní jsou taky potřební, ale platinu jsem přece našel já. Druzí už přijdou k hotovému…“

„Nemůžu, dědo!“ postavil si hlavu Fjodor Nikolajič, a dokonce se rozhněval. „To vy vždycky tak, nejdřív nemáte nic, ale pak je vám všeho málo.

Děda Jelizar odešel z kanceláře s nepořízenou. Byl rozezlený na správce pro jeho tvrdošíjnost. A co že mu najednou bylo líto druhých? Je, Kovalčukovy. taky nikdo nelitoval. Zkrátka, člověk nepochopí, proč to dělá.

Díly pod Momynichou byly rychle rozebrány, a nejhorší zbyly na Bělochvosta. Odjakživa uměl přijít všude pozdě, ale teď vinil ze všeho Kovalčukovy.

„Dřív jsem zkoušel od Kanusika, a teď mě otravujou Kovalčukovi,“ tvrdil všem Bělochvost a sám věřil vlastním slovům jako všichni snadno vznětliví lidé. „Ale ta moje platina vám nepůjde k duhu…“

Během prvního měsíce si Kovalčukovi vydělali okolo tří set rublů, skoro celé jmění. Děda Jelizar škudlil každý groš jako dřív a nikomu nepovolil. Zvlášť na něho žehraly ženské. Babička Paraskovja zkoušela ztratit po straně slovíčko ve prospěch dcery a snachy, ale nepořídila.

„Ani nápad! Ať to pustí z hlavy,“ zlobil se děda jako nikdy. „Já jsem našel platinu, takže všechno patří mně. Ženské počkají… Musí se koupit kůň, šatstvo, a nahledá se ještě ledacos.“

Všechny tři díly byly spojeny v jeden a pracovalo se společně jako dřív. Všechno řídil děda a nikdo z mužů se mu nesměl postavit. Však děda ví, co je třeba dělat, a ušetří každou kopeječku. Všechny trápil problém druhého koně, měli by ho koupit, ale když ho koupí, aby vzali do domu cizího člověka. Všichni pracovali sami, jen s vlastní rodinou, a oni teď najednou aby si najali člověka.

„Počkáme,“ rozhodl děda Jelizar. „Za koníka musíme vysolit dvacet rublíků, a pak za vůz, za postroj a za všelijaké nářadí. Na to nebude pomalu stačit padesát rublů. Ne, musejí to odložit. Kůň jim neuteče. A pak, koně bývají všelijací, a nakonec by ještě mohli litovat.

XIII

V kanceláři pochopitelně znali výdělky Kovalčukových přesně. Kirjuška už dovedl číst nejen tiskací písmena, ale i psaná, a sám si mohl v účetních knihách ověřit, kolik dostal dědeček Jelizar každý týden. Matka, která se s bídou ploužila kolem zemljanky, se na to někdy Kirjušky ptala. Pracovat nemohla a strašně kašlala

„Všichni nám závidí,“ stěžovala si synovi. „Ale my jsme od starého ještě neviděli, co by za nehet vlezlo. Ani za desetník ještě nikomu nic nekoupil. Je na peníze jako čert, a všechny nás utejral prací, je tak strašně lakomý…“

Jednou se Darja dlouho dívala na Kirjušku, potom ho objala vyzáblýma rukama a řekla: „Na podzim umřu, Kirjuško…“ Kirjuška mlčel.

„No jo, umřu,“ klidně řekla Darja. „Zůstaneš hlavou rodiny… to víš, tatínek se možná ožení, a pak, Kirjuško, nesmíš dopustit, aby macecha ubližovala bratříčkovi. Je ještě maličký…“

Darja se rozplakala a hladila Kirjušku po hlavě.

„Já řeknu naší paní, ta tě vyléčí,“ řekl Kirjuška, který nevěděl, čím by maminku potěšil. „Má všelijaké léky.“

„Od smrti se nikdo nevyléčí…“

Kirjuška byl přesvědčen, že Jevpraksija Nikandrovna má lék na každou nemoc. Sám viděl, jak v Tagilu nakupovala léky v lahvičkách, v papírcích i krabičkách.

Když Kirjuška vyprávěl Jevpraksiji Nikandrovně o matce. sama se za ní vypravila, aby ji prohlédla, a jen pokývala hlavou. Podle všech příznaků měla Darja tuberkulózu.

„Měla bys jet domů,“ radila jí Jevpraksija Nikandrovna. „V zemljnace je vlhko jako ve sklepě.“

„To je… Kašlu celou noc. Jenže děda mě nepustí…“

Děda Jelizar skutečně rázně odmítl pustit Darju domů. Kdo by jím vařil?

„Tady umře,“ řekla Jevpraksija Nikandrovna.

„To je vůle boží. Všichni tam musíme…“

„Copak ti jí není líto, dědo? Máš přece peníze, můžeš si najmout nějakou pomocnici.“

„Jaképak peníze, paní? A Darju nepustím..

Paní se rozhněvala na umíněného starce, kterému nebylo snachy ani trochu líto. Dřív, když měla rodina nouzi, by se to ještě dalo pochopit, ale teď to bylo něco jiného. Ostatně na dolech nemá nikdo slitování s ženskými. Koně si budou hlídat, za toho museli zaplatit, ale když umře ženská, vezmou si jinou.

„Já snad toho protivného dědka začnu nenávidět,“ stěžovala si paní muži. „Dřív mi ho bylo líto, ale teď… Snad nebude Kirjuška taky takový bezcitný?“

„To je všechno nevzdělanost,“ klidně jí vysvětloval Fjodor Nikolajič. „S tím nic nezmůžeš, když lidi sami nechápou, co jim slouží k prospěchu. Vždyť je to jednoduchá úvaha, aby všichni v rodině byli zdraví; ale oni klidně nechají ženy, aby se udřely, to by neudělali ani s koněm. Všechno to souvisí se vzděláním.“

Kjrjuška poslouchal ty jejich rozhovory a podivoval se dobrotě pánů. Všeho je jim líto. Poprvé v životě zapochyboval chlapec, má-li děda Jelizar pravdu, ačkoli dosud bezvýhradně věřil každému jeho slovu. Bylo mu čím dál víc líto maminky, která jim hasla před očima. Našli bohatou platinu, ale ona stejně umře.

Jednou ráno probudila Kirjušku Spirodortovna.

„Běž se na něco podívat. Děda Jelizar ti přivedl ukázat nového koně. Chce se pochlubit.“

Skutečně, před kanceláří stál dědeček Jelizar a držel na uzdě hnědáka, kterého včera koupil a o němž snil už patnáct let. Kolem koně chodili coby odborníci Minyč a Mochov a prohlíželi ho do nejmenších podrobností. Zvlášť horlivý byl Mochov. Šťouchal nešťastného koně pěstí do boku, zvedal mu ocas, foukal mu do nozder a nakonec mu po čtyřech prolezl pod břichem.

„Ujde, je to správný kůň,“ schvaloval Minyč. „Má silné nohy, něco uveze.“

„Dobrý, je dobrý, ale ne tak docela,“ říkal Mochov. „Má kulaté oko, bude jankovitý, a taky má slabá kopyta…“

Kirjuška ještě nikdy neviděl dědečka tak šťastného. Chlapec sám měl radost z koně, jako by byl svátek. Co se o něm v rodině namluvili, a teď tu stojí živý a docela takový, jak si ho Kirjuška představoval.

„Tak si pojď na něj sednout, Kirjuško!“ přikázal děda. „Vyzkoušej si ho… Ale dej pozor, ať z něho nešťastnou náhodou nespadneš.“

Kirjuška se projel na koni a byl na vrcholu blaha. To se nedalo srovnat s grošákem, který člověka natřásal a neuměl běhat. Pes, kterému dal Mochov jméno Vykuk, se také velice živě zúčastnil té scény a s hlasitým štěkotem skákal před koněm a snažil se ho zastavit.

„I jo, je to dobrý koník,“ opakoval Minyč a šňupl si. „Na tom dojedeš třeba do Moskvy.“

„No dědo, tohle se bude muset zapít,“ řekl Mochov. „Pro jistotu…“

„Co bychom zapíjeli,“ cukal se děda Jelizar.

„No no, co se kroutíš? Platinu nabíráš lopatou, koně jsi koupil, a je ti líto zaplatit půllitřík?“

„Kde na tu vodku vemu, co? A je tak časně…“

„To nevadí, já na tom koni zajedu k Zacharovovi. Jen mi dej peníze…“

Ke Kirjuškovu údivu vyndal dědeček ze záňadří váček s penězi a odpočítal Mochovovi dvacet kopejek v měďácích. Mochov bujně vyskočil na koně a jel po cestě do vršku. Děda Jelizar ho provázel pohledem až k lesu a celou tu dobu se usmíval šťastným úsměvem, jako by se mu zdál nádherný sen.

„A my se zatím napijeme čaje, dědo,“ navrhl Minyč. „A ze samé radosti poprosíme Spiridunovnu o něco k zakousnutí. Ta nám usmaží vajíčka, že budeš koukat… jinak to nejde, všechno má svá pravidla. A zatím se Mochov vrátí…“

Spiridonovna ani nebručela, jak měla ve zvyku. Také s nimi sdílela společnou radost.

Mochov se skutečně brzy vrátil a přivezl láhev vodky. Vajíčka byla hotová. Když usedli ke stolu a děda Jelizar nalil první skleničku, objevil se v okně Jemelkův obličej.

„No jestlipak to není kouzelník!“ podivil se Mochov. „Jen jsem si na něj vzpomněl, a on je tu. To je člověk!“

Jemelka byl bledý a těžce dýchal. Vypadalo, že je nemocný.

„Nu tak jen pojď,“ zval ho děda jelizar. „Budeš náš host.“

„Kde ses toulal, Jemelko?“ ptal se Mochov.

„Ale byl jsem marodný… Měsíc jsem ležel v boudě pod Osikovou horou. Sedla na mě nemoc…“

„Jak to, žes tam neumře! hlady?“

„Matvejič mi tam nosil jíst. Chodil dvakrát týdně a nosil mi jídlo. Rozstonal jsem se už na jaře… No, myslím si, v lese to rozchodím, ale pak mě to v horách povalilo. Ležel jsem jako dřevo, nemohl jsem hnout rukama ani nohama.“

Koně zapili. Nabídli skleničku i Spiridonovně. Minyč už pomrkával a blaženě se usmíval. Slavnostní náladu kazil jenom Jemelka, kterého nerozjařila ani vodka.

„Kdyby tak byla ještě jedna lahvinka,“ loudil Mochov.

„Ne, ne!“ polekal se děda Jelizar a vstal. „To stačí… Beztak jste toho vyzunkli za dvacet kopejek. Tobě se to lehko řekne…“

Když stařec vyšel ven, aby Jemelkovi ukázal nového koně, lovec si ho svědomitě prohlédl a pochválil ho, ale pak odvedl dědu Jelizar a stranou a řekl mu:

„Povídá se. že prý ti jde dobrá platina.“

„To lžou, všichni lžou,“ zapíral děda Jelizar.

„Nelži. Všechno vím… Hele, pújč mi dvacetník. Až se trochu zmátořím, vrátím ti ho.“

„Co tě napadá? Máš ty vůbec rozum?“

Děda Jelizar zamával rukama, ale pak se rozzlobil:

„To jste si našli boháče… Zrovna jsem probendil dvacet kopejek, a ty teď po mně chceš taky dvacet.“

„Přece jsme to místo hledali spolu, ne? Pracoval jsem pro tebe celých čtrnáct dní.“

„A za co jsem tě těch čtrnáct dní asi živil, co?“

Lovec Jemelka se mlčky obrátil, odplivl si a pustil se klopýtavým krokem dolů, jako by ho odvál vítr.

Kirjuška slyšel celý ten rozhovor, a najednou se mu udělalo smutno. Dědeček přece mohl ten dvacetník Jemelkovi dát, a nedal mu ho. To je ta jeho lakota, jak si stěžovala maminka. Najednou bylo Kirjuškovi nemocné maminky tuze líto. Tak už mají nového koně, jde jim bohatá platina, a komu je lip? Tomu Jemelkovi děda zbytečně ublížil. Stalo se něco špatného a nespravedlivého a Kirjuškovo dětské srdíčko se sevřelo bolestí.

XIV

Na Aurorinský přijel z Tagilu světlovlasý Alexandr Alexejič, který měl ještě víc knih než Fjodor Nikolajič. Páni žili velice družně, hodně četli a často spolu debatovali. Alexandr Alexejič učil Kirjušku aritmetiku a ochotně mu vysvětloval všechno, nač se ho chlapec vyptával: jak daleko je slunce, jak se dělají hodiny, kam se vozí platina, proč se čert bojí kohouta, kam teče voda, od čeho bolí zuby. Některé otázky malého divocha z rýžoviště Alexandra Alexejiče rozesmávaly, a on se smál tak. jak se smějí jen velmi hodní lidé.

„Chtěl bys být bohatý, Kirjuško?“ ptal se Alexandr Alexejič, když si nacpával dutinky.

„Jak by ne? To by chtěl každý…“

„A já po tom vůbec netoužím.“

Kirjuška mu nevěřil. Visimští chlapi, a zvláště kutači, nesnili o ničem jiném než o bohatství. Kirjuškovi se zdálo, že se jim milostpán posmívá jako malým.

„Ne, mluvím vážně,“ vysvětloval mu Alexandr Alexejič. „Když budeš bohatý, myslíš, že si budeš oblíkat tři kožichy najednou a že sníš na posezení tři obědy?“

„To ne.“

„No vidíš, tak nač by ti to bohatství bylo?“

„Život by byl veselejší… Nechal bych práce, koupil bych si harmoniku, vrzavé holiny a pár koní, a ještě hromadu věcí.“

„A pak by tě to všechno omrzelo.“

Ale ještě veseleji bylo, když v neděli přijel na Aurorinský Sergej Alexandryč. Jako by to veselí přivezl s sebou, všichni hned byli samý úsměv. Po večerech se u kanceláře tančilo a Sergej Alexandryč nabízel všem perníky a ořechy, bez nichž nikdy z Tagilu nikam nejel. Po celém rýžovišti zněly veselé taneční písně a Sergej Alexandryč vycházel doprostřed kruhu a tancoval kozáčka. Všichni na rýžovišti ho měli rádi a říkali mu „veselý bárin“.

Sergej Alexandryč se ke každému chová zdvořile. A co slovo, to průpovídka.

Na podzim odjel Sergej Alexandryč do Visimu, kde pracoval jako úředník v tovární kanceláři, a býval teď na Aurorinském ještě častěji. Jenom Mochov ho neměl rád, protože si ho Sergej Alexandryč dobíral.

„Je to nanicovatý člověk,“ říkal o něm Mochov. „Copak se sluší, aby pán chodil na vesnické tancovačky? Já jsem obyčejný štajgr, ale v životě bych na takovou tancovačku nešel, protože to je pod mou úroveň. Ať si trdlujou křupáni…“

Pod Momyniohou práce jen kypěla a nejlíp se dařilo Kovalčukovým. Platina jako by sama lezla ze země. Pracovalo tu dvanáct part. Štěstí se konečně usmálo i na Bělochvosta. Také mu šla dobrá platina. To ho smířilo s Kovalčukovými. Neštěstí bylo jenom v tom, že Bělochvost si rád přihnul a jezdil do práce až v úterý, protože držel modrý pondělek. Při těžké dřině na rýžovišti se vůbec hodně pilo, protože práce byla namáhavá a často museli lidé pracovat promáčení na kost nebo po kolena v ledové pramenité vodě.

„Archipe, Archipe, to není pěkné!“ domlouval děda Jelizar Bělochvostovi, protože neměl rád opilce. „Všechno propiješ a zas nebudeš mít nic…“

„I dopřej mi to potěšení!“ blábolil Bělochvost. „Dřív si užívali jiní, teď je řada na nás.“

V červenci si Bělochvost koupil koně a nový kožich a přijel na rýžoviště v kožichu, přestože bylo vedro. Ostatní kutači, když si vydělali dvě stě tři sta rublů, také ztratili hlavu a začali pít. Ženské nakoupily kartouny a bavlněné šátky a také rozhazovaly. Bylo vidět, že nejsou zvyklí mít v rukou peníze jako všude na dolech.

„Je to rozjívenost,“ bručel děda Jelizar, který držel rodinu zkrátka. „Peníze nesmí člověk pustit z ruky…“ Starší syn Parfen byl celý po otci, byl to přísný a odolný chlapík, ale zeť Frol měl slabší náturu a dvakrát přišel od Bělochvosta s náladičkou. Jeho žena Marja se bála, aby se to děda nedozvěděl, a schovávala muže.

Do podzimu našetřil děda šest set rublů, hotové jmění. A to ještě počítal, že do zimy vydělají dalších dvě stě. S takovými penězi se mohli ve Visimu dobře zařídit. V první řadě měl starý v úmyslu přistavět novou světnici, aby oddělil zetě, a Parfen ať zatím bydlí v zadní. Potom bylo třeba opravit kůlnu, koupit krávu, a vůbec zvelebit celé hospodářství. Rodina byla velká – když koupí všem holiny, bude na mizině. A Jefim dospíval, co nevidět aby se oženil, a to budou zase výdaje, dobře nějakých sto padesát rublů. Starý měl všechno spočítáno do halířku. Jen Kirjuška mu nějak vypadl z rozpočtu, jako by už nepatřil do rodiny. A když pomyslel děda na mladší dceru Anisju, jen se mračil. Už má taky čas na vdávání, ale to znamená zase peníze; jenže to bude, jako by ty peníze oknem vyhodil, a ještě přijde o pracovnici. Starý měl plnou hlavu starostí, že se mu vydělané peníze rozkutálejí, sotva na ně sáhne.

Koncem léta přišel Mochov o místo. Hýřil u Bělochvosta a přijel domů opilý, pro nic za nic uhodil Spiridonovnu a byl hrubý na Jevpraksiji Nikandrovnu, když se kuchařky zastala.

„Propouštím vás, Mochove,“ klidně mu řekl Fjodor Nikolajič.

„Jak to, že mě propouštíte?“ podivil se Mochov.

„Prostě tak… Chováte se nemožně. To nejde.“ Když se Mochov vyspal, nemohl uvěřit, že je bez místa. Pán ho chtěl jistě jenom postrašit. Ale pán trval na svém. Byl zdvořilý, a dokonce jako by Mochova litoval, ale přesto ho vyhání z místa. Mochov se nakonec dopálil a odešel sám.

„Však se, chválabohu, neztratíme!“ opakoval. „Vykuku, jdeme. Díky za všechno, jde se jinam!“

Mochova nejvíc zajímalo, koho vezmou za štajgra místo něho. Ale i tenhle problém se vyřešil hladce: dozor nad pracemi převzal Alexandr Alexejič a přibral si na pomoc Kirjušku. Pro Mochova to byla ta největší urážka. Byl přesvědčen, že se bez něho na rýžovišti neobejdou, a oni si vezmou takové štěně! Zatím se Mochov usadil u Bělochvosta a nedělal nic.

Děda Jelizar se ulakomil a pracoval do pozdního podzimu. kdy už začalo mrznout. Všichni ostatní už odjeli, ale on mořil dál rodinu těžkou prací. Jenom Darju poslali domů dřív, protože se úplně položila.

Jednou, než začaly mrazy, přijel z Visimu „veselý bárin“ Sergej Alexandryč a dlouho o čemsi rozprávěl s Jevpraksiji Nikandrovnou. Kirjuškovi se sevřelo srdce, když na něj paní zavolala a řekla mu:

„Pojedeš se Sergejem Alexandryčem do Visimu. Tvoje maminka je moc nemocná…“

„A co děda Jelizar?“

„Tomu je to jedno. Ostatně, dám mu vědět…“

Cestou byl Sergej Alexandryč na Kirjušku zvlášť vlídný a vyptával se ho na rodinu, na maminku, na otce a vůbec na jejich život. Když přijížděli k závodu, Kirjuška instinktivně vytušil neštěstí a dal se do pláče.

„Proč pláčeš. Kirjuško?“

„Maminka přece umřela…“

„Když jsem odjížděl, byla ještě živa. ale bylo jí moc špatně.“

Darja opravdu umřela, aniž se dočkala Kirjušky, po němž se jí zvlášť stýskalo.

To ona poslala Nasťu za „veselým bárinem“, aby povolal syna na rýžoviště. Kirjuška strašně plakal a nedovedl si představit, že už není maminka naživu a že už ji nikdy neuvidí. Pomyšlení na smrt drahé bytosti mu nešlo z hlavy. Pořád se mu zdálo, že je to jenom tak, jen prozatím, ale později zas bude všechno postaru.

Děda Jelizar se Kirjušky dotkl, když bručel, že Darja umřela tak nevhod, když ještě nebyli hotoví s prací na rýžovišti, a že budou muset utratit takové peníze za pohřeb a že po sobě nechala dva sirotky. A to se třeba Parfen bude chtít znovu oženit – a zase budou výdaje, a kdoví jakou macechu děti dostanou. Zkrátka, vyjevila se nelítostná pravda života chudáků, u nichž je každé neštěstí spojeno s řadou dalších neúspěchů a nezdarů, jenže děda zapomínal, že teď už není takový chuďas. Ale Kirjuška si to uvědomil a byl uražen za maminku.

Parfenovi bylo ženy upřímně líto, ale mlčel. Jen jednou promluvil, když šel s Kirjuškou ze hřbitova:

„Ach Kirjucho, Kirjucho, takhle jsme si s maminkou život nepředstavovali… Co naplat, je to vůle boží.“

Také Nastě bylo Darji líto, ale její dětské hoře nebral nikdo na vědomí.

XV

Druhá zima, kterou Kirjuška strávil na Aurorinském, mu zůstala navždy v paměti jako krásný, svěží sen. Už plynně četl a docela slušně psal. Alexandr Alexejič se s ním učil každý den a Kirjuška dělal rychlé pokroky. Teď nebylo na rýžovišti moc práce, jako ostatně vždycky v zimě. Kirjuška obešel časně ráno s Alexandrem Alexejičem všechna pracoviště a zapisoval do knih všecko, co bylo třeba. Rychle si osvojil nové povinnosti a dokázal pracovat samostatně, přestože mu bylo třináct let.

„Ten bude pracovat lip než Mochov,“ divila se Jevpraksija Nikandrovna, jak je Kirjuška schopný. „Tyhle děti z dolů jsou dost nadané. To se nedá srovnat s vesnickými děcky…“

Zvlášť pěkné to bývalo večer, když se všichni shromáždili v kanceláři kolem rozpálených kamen. Úmyslně dlouho nerozsvěcovali a drželi černou hodinku. Někdo něco vyprávěl, a Kirjuška se dozvěděl hodně věcí, o jejichž existenci neměl ani tušení. Alexandr Alexejič byl v jeho očích ještě učenější než Fjodor Nikolajič, protože měl mikroskop, nejúžasnější věc, jakou kdy Kirjuška viděl. Doma ve Visimu se mu smáli, když vyprávěl, že myší noha je pod mikroskopem veliká jako psí a zrnko písku jako kámen, kterým mu Timka rozbil oko.

„Nech těch žvástů,“ říkal Kirjuškovi děda Jelizar. „Co to má za smysl? Je to zhejčkanost.“

Ještě víc se divili, když Kirjuška vyprávěl o platině, že se jí nejvíc těží na Urale, a potom taky ještě v Americe, na ostrově Borneo a ještě kdesi, a zároveň taky zlato: že je platina těžší než zlato (specifická váha 17,19), že se taví při mnohem vyšší teplotě než zlato (zlato při 1000°, platina při 1500°), že se z ní dělají přístroje na výrobu kyselin, laboratorní tyglíky a různé fyzikální a chemické pomůcky. Kutači jen kroutili hlavami, když Kirjušku poslouchali, ale když jim vysvětloval, že je země kulatá, nevěřili mu. Mochov schválně zašel do důlní kanceláře, aby se Sergeje Alexandryče přeptal ohledně té země a přece tomu také nevěřil

„To je jasné, páni se mezi sebou domluvili a pletou nám hlupákům hlavy. A Minyč, ten je s panstvem jedna ruka. Země že je kulatá? A jak to, že jsem zjezdil kraj světa a nevšiml jsem si toho? A že prý se točí… Je to rouhání, ty jejich řeči…“

Pokud šlo o to, že se země točí, měl i Kirjuška určité pochybnosti a nijak zvlášť na tom bodě netrval.

Děda Jelizar se horlivě staral o hospodářství a byl šťastný. Parfen s Frolem vozili z lesa klády na budoucí stavbu a nový kůň se jim opravdu moc hodil. Zimu musela rodina přečkat ještě postaru, a časně na jaře se mělo začít se stavbou. Opravili kůlnu a lázeň, koupili nové saně, koňské postroje, různé šatstvo – zkrátka rodina Kovalčuků se pořádně vybavila, jak se sluší na solidní rolnickou rodinu.

Dědeček Jelizar využíval Kirjuškových návštěv, aby si zapsal vydání. Staříkovi přestávala sloužit paměť.

„Ty jsi vzdělaný člověk, Kirjuško, tak mi to zapiš.“

Kirjuška pozoroval, že se doma ve Visimu cítí najednou jako cizinec a mnohému nerozumí, ale na Aurorinském že je jako doma. Táhlo ho to na rýžoviště. Nelíbily se mu hovory ve Visimu – tam se mluvilo jenom o penězích: jak co nejvýhodněji nakoupit, kde sehnat něco levněji a podobně. Kirjušku táhlo do Visimu jen jedno: malinký bratříček Iljuška. Byly mu už dva roky a začínal běhat. Kirjuška si dobře pamatoval příkaz umírající matky a žárlivě na bratra dohlížel. Dítě bylo zcela ponecháno péči schovanky Nasti. Ženské měly své práce nad hlavu, a Marje se narodilo vlastní dítě. Siroteček Ilja vyrůstal, ponechán sám sobě. Naštěstí byla Nasťa hodná a starala se o něho jako pravá matka. Kirjuška to oceňoval a začal jí vozit z rýžoviště všelijaké dárečky, jaké se mu poštěstilo sehnat. Nasťa se pokaždé červenala radostí a rozpaky.

„Jen dohlížej na Iljušku za nás za oba,“ nakazoval jí Kirjuška tónem dospělého. „Nebožka maminka mě prosila, abych ho neopouštěl. To víš, je to sirotek.“

Nasťu takové rady urážely.

„Vždyť je to takový drobeček, jak bych ho mohla nechat?“ divila se.

Kirjuška rád mluvil s Nasťou o mamince. Ostatní na Darju nevzpomínali, jako by jakživo nebyla. Otec ponuře mlčel a Kirjuška na něho nesměl sám promluvit. Zato u Nasti si vyléval srdce. Děti, zvyklé na opuštěnost, hovořily teď jako dospělí.

„Co myslíš, ožení se otec brzy?“ vyptával se Kirjuška. Pomyšlení na macechu ho den ze dne víc trápilo.

„Jak by ne? Určitě se ožení… Dřív řídila celou domácnost Darja, na všechno stačila, a teď ji nemá kdo nahradit. Teta Marja je za tuhle zimu celá uštvaná, a teď má ještě svoje dítě. Babička Paraskovja už je stará, má ochrnutá záda. A Anisja jen kouká, jak by se dostala pod čepec. A kdo se bude starat o domácnost?“

Kirjuška sám chápal, že bez ženské to nejde, a bylo mu maminky ještě víc líto.

„Když tě k nám přivedli,“ vyprávěl, „maminka se toho nějak polekala… Měli jsme takovu bídu, počítali jsme s každou kůrkou, to nebylo jako teď. Ale pak se maminka nad tebou slitovala. Prý kam by se poděla, sirota ubohá? Maminka byla hodná, nejhodnější ze všech…“

Nasťa poslouchala to vyprávění, opakující se s různými obměnami, se slzami v očích. Každý den se modlila za Darju a v duchu jí říkala maminko. Kirjuška byl pro ni jako příbuzný a teď, díky maličkému Iljuškovi, byl ten vztah ještě těsnější. Když přijížděl Kirjuška z rýžoviště, Nasťa mu vyprávěla, jaké dělá Iljuška pokroky.

„Už všemu rozumí,“ dojemně ujišťovala Nasťa. „A ví, kdy přijedeš z rýžoviště.“

„Jak to může vědět?“ pochyboval Kirjuška.

„No ví to. Jak se začne dívat do okna a chodit ke dveřím, to už vím, že jedeš. Iljuška je chytroušek…“

Jevpraksija Nikandrovna se dozvěděla, jaké si dělá Kirjuška starosti, a moc ji to potěšilo. Vždyť laskavé srdce, to je to nejdůležitější u každého člověka. Nemluvila s ním o tom přímo, ale příležitostně se ho jakoby mimochodem vyptávala na rodinu. Kirjuška jí s dětskou upřímností všechno vyprávěl a dělal různé plány.

„Otec se ožení a bude mít jiné dětí,“ uvažoval jako dospělý člověk, a to se paní moc líbilo. „Pak jim bude Iljuška na obtíž. U macechy dost zkusí. A Nastě bude taky zle.“

„A co chceš dělat?“

„Až trochu vyrostu, tak…“

„Co pak?“

„Pak si vemu Iljušku k sobě. A Nasťu taky…“

Nedlouho před vánočními svátky přijel na Aurorinský děda Jelizar. Jevpraksija Nikandrovna ho přivítala dost chladně.

„Potřebuješ něco, dědo?“

„Jdu jenom tak, paní… Teda kvůli Kirjuškově mzdě

„Na to nemysli. Plat bude teď dostávat Kirjuška… Divím se, že o tom vůbec mluvíš. Chválabohu, teď máte vlastních peněz dost.“

„Jaképak peníze, propánajána. Po svátcích budu ženit syna, to stojí peníze.“

„Kterého syna?“

„Ale Parfena…“

„Ožeň ho za své, Kirjuškovy peníze ti nedám. Měla jsem o tobě lepší mínění.“

Parfen se opravdu v masopustě oženil. Snachu vybral děda Jelizar z chudé rodiny, ošklivou, ale pracovitou.

„Na kráse nesejde,“ řekl starý.

XVI

Rodina Kovalčukových začala rychle bohatnout. Všechny potřeby velkého rolnického domu byly uspokojeny, a ještě jim zbývaly volné peníze. V příštím létě si vydělali na rýžovišti pod Moniynichou víc než tisícovku. Mužští se oblékli, ženské chodily naparáděné v nových bavlněných šátcích. Ale děda Jelizar nepovolil žádnou rozmařilost a pevně držel peníze u sebe. Babička Paraskovja byla teď také skoupější a pořád Nastě vyčítala každý kousek chleba.

„Bože, to je darmožrout,“ bručela stařena při každé příležitosti. „Je malá, ale spořádá toho jako dospělá.“

Nasťa si nejednou tiše poplakala, vzpomínajíc přitom na hodnou Darju. Za ní bylo všechno jiné. Nová snacha byla nemotorná a hloupá, a taky se po ní vozili. O hospodářství se musela starat Marja, Frolova žena, a ta pořád říkala:

„Jestlipak to takhle chodilo za Darji? Radši bych se neviděla… Jde to u nás od deseti k pěti. To si přivedl do domu nevěstu, učiněné nemehlo.“

Nenadálé bohatství přineslo dědovi Jelizarovi mnoho nových starostí, a hlavní byla ta, že jim scházely ruce na práci. Babička Paraskovja zůstávala doma, dcera Marja. zaměstnaná dítětem, pracovala jen napůl, mladší dcera Anisja se nestará o nic jiného, než jak by se honem vdala, mladá snacha je nešika, malá Nasťa pomáhala babičce – z ženských zkrátka nebyl vůbec žádný užitek. Mužští ještě pracovali, ačkoli Frol si teď rád přihnul a občas se i pořádně opil. Všechnu naději vkládal děda Jelizar do mladšího syna Jefima, kterého chtěl také oženit. To pak přibude do domu nová pracovnice. Ale stejně jich bylo na práci pořád málo. Přivést do domu cizího člověka, k tomu se nemohl děda Jelizar dlouho odhodlat. Nějak se to pořád nehodilo.

Pak se všechno vyřešilo samo sebou. Bývalý štajgr Mochov se jen tak potloukal po dolech a přilípl se k rodině Kovalčukových. Koně dávno propil a pracoval jako nádeník, jako obyčejný dělník.

„Nu což, pracuj s námi,“ dohodl se s ním děda Jelizar. „Jenom abys nevzpomínal na lehké živobytíčko v kanceláří.“

„K čertu s kanceláří,“ vrčel Mochov. Měl bys odtamtud Kirjušku vzít, dědo. Zhejčkají ti ho tam…“

Mochov se chtěl tímto způsobem pomstít Jevpraksiji Nikandrovně, kterou považoval za hlavního viníka svého pádu. Děda Jelizar o tom také mockrát uvažoval, ale nemohl se k tomu odhodlat. Fjodor Nikolajič mu sice tenkrát ukřivdil, když šlo o nájem těch dílů, a paní mu nevyplatila Kirjuškovu mzdu, ale přece jen se zmohl hlavně díky jim. Paní mu přinesla štěstí, za její peníze přece tenkrát hledal platinu pod Momynichou.

Když Mochov nepil, dřel jako vůl, a přitom byl bábovka. Děda Jelizar se ho trochu bál, ale přesto občas bručel. S Mochovem přišel i pes Vykuk, s nímž se štajgr nechtěl zanic rozloučit. Za toho psa byl ochoten se rvát, a děda Jelizar, který psy nesnášel, nic nezmohl.

„Vykuk je možná chytřejší než leckterý člověk,“ ujišťoval Mochov zcela vážně. „A všemu rozumí, když se mu to pěkně poví.“

Když si děda Jelizar přes léto Mochova oťukal, začal potajmu uvažovat. Stařec se nerad s kýmkoli dělil o své myšlenky a promýšlel si všechno sám. Kdo by také mohl rozumět jeho záležitostem?

Občas zašel pod Momynichu lovec Jemelka. Chodil pořád tak otrhaný a byl rád, když se Marja slitovala a dala mu něčeho najíst. O peníze už Jemelka starého nikdy nepožádal, ale děda Jelizar ho bůhvíproč přestal mít rád. Co se zbůhdarma potlouká po dolech? To se uvelebí někde na haldě kamení a dřepí tam celý den jako sůva.

„Kdybys šel radši po svém, Jemeljane,“ domlouval mu rozzlobený děda Jelizar. „Co tady zbytečně zevluješ? Tos ještě neviděl, jak pracujou řádní lidé?“

„Co tě mrzí, prosím tě?“ odsekával Jemelka. „Jen se neboj, nic odsud neodnesu. Stal se z tebe krkoun, Jelizare, jak se tak koukám.“

„A co je ti do toho?“

„I je… Hledali jsme platinu spolu. Tos asi zapomněl. Nadarmo se neříká, že s boháčem není žádná domluva stejně jako s ďáblem.“

„Hele, nech toho!“

„Máš platiny plnou hlavu,“ nepřestával Jemelka. „Ale dobývat ji neumíš.“

„Ty mě budeš poučovat. Jdi pryč, povídám ti.“

„Taky že pudu.“

Jemelka se podivně usmál a odcházel. Děda Jelizar byl v Jemelkově přítomnosti vždycky celý nesvůj a trochu se styděl, je to pravda, hledali platinu spolu. Ale co z toho? Co s tím má co dělat Jemelka?

Pod Momynichou šla platina dobře a všichni kutači vydělávali hodně peněz. Děda Jelizar se na ně díval se závistí, když v sobotu přicházeli do kanceláře, jako by odevzdávali jeho vlastni platinu. A za všechno může Fjodor Nikolajič, zatvrdil se tenkrát, nedalo se s ním hnout. Děda Jelizar mu to nemohl zapomenout a řekl mu jednou:

„Tenkrát jsi mi ublížil, Fjodore Nikolajiči.“

„Nerouhej se, dědo,“ odpovídal mu Fjodor Nikolajič. „Co ještě chceš? Vyděláváš zaplaťpánbůh pěkně…“

„Musím oženit mladšího syna… Dceru abych vyvdal. To jsou pořád jen peníze…“

„Však jich máš dost… jsi teď moc chamtivý… Ostatní si taky chtějí vydělat.“

Jevpraksija Nikandrovna už s dědou Jelizarem nemluvila, protože neměla ráda lakomé lidi. Měla strach jen z jednoho, že se děda rozhněvá a vezme jim Kirjušku. Ale chlapec se učil dál a udělal za zimu velké pokroky. Vůbec to byl schopný a rozumný hoch.

Na podzim, když práce skončily, děda Jelizar vybral Jefiniovi nevěstu. Tentokrát se spříznil s bohatou rodinou. Dcera Marja a Parfenova žena předem staříkovi vytýkaly:

„Však ona ti ta bohačka ještě ukáže, uvidíš!“

Babička Paraskovja byla také nespokojená, třebaže nic neříkala. Bohatí jsou zvyklí na dobré bydlo, ale oni žijou pořád jako dřív. Jenomže nemají dluhy, že si koupili koně, přistavěli světnici a pořídili si trochu toho šatstva. Ale kampak se hrabou na boháče.

A děda Jelizar pořád počítal a pořád se nemohl dopočítat, jak by tu veselku pořídil co nejlevněji. Penízky se umějí rozkutálet. Starý se zhrozil, když si v duchu spočítal, že ho svatba přijde na dvě stě rublů. Takovou sumu člověk hned tak nevysloví nahlas.

Dokonce se mu v noci o těch svatebních výdajích zdálo. Ale co naplat. Přece se neukáže horší než ostatní…

Nakonec vykoumal, jak z toho, a jako první to oznámil babičce Paraskovje:

„No, stará, vyvdám Anisju. Přece nezůstane svobodná…“

Babička Paraskovja se tak lekla, že dlouho ze sebe nedostala ani slovo. Najednou jí bylo dcery líto. Ale děda Jelizar jí to s úsměvem vyložil:

„Když vezmeme zetě do domu, přibude další pracovník. A Anisja nám zůstane doma… Nemám pravdu? Cheche… A hlavně, obě svatby, Anisjinu i Jefiniovu, uděláme společně. Bude to za jedny peníze… A přibudou dva noví pracanti – zeť a snacha. To jsem to vymyslel…“

„A co je to za ženicha?“

„Jen hádej, kdo je ten můj ženich… A nehledej daleko.“

Celá rodina se podivila, když vyšlo najevo, že ten ženich je Mochov. Ženské se vrhly na dědu jako vosy. Nejvíc vyváděla Marja.

„Ten tvůj ženich je chudý jako kostelní myš. A až se opije, uvidíš, jak tě zmáčkne. To sis vyhlíd ženicha! Horšího bys nenašel v celém Visimu. To je nápad…“

„Ticho, ženský!“ křičel děda Jelizar. „Udělám, co budu chtít. Vy na to máte krátký rozum.“

Anisja, jak se slušelo na nevěstu, se přede všemi schovávala a naříkala na celé kolo. A to ji ještě ostatní ženské popichují:

„Děda je mazaný! Dělá si zuby, že mu bude nový zeť makat zadarmo, proto si vybral takového nuzáka. A vystrojit dvě svatby najednou, to taky přijde levnějc. Jenže on s ženichem žít nebude..“ V rodině Kovalčukových vůbec panovaly silné rozpory, jen mužští ze zvyku mlčeli. Zato ženich, Mochov, byl na vrcholu štěstí. Všem vyprávěl, že starý dá dceři věnem tři sta rublů.

„To si budeme s Anisjou žít,“ vytahoval se. „Starý si myslí, že mu budu pod Momynichou rejžovat platinu. To akorát… Už jsem si svoje odpracoval.“

„A co budeš dělat, Močhove?“ vyptávali se ho zvědavci.

„I mám něco za luhem. Dědek mi ještě poděkuje.“

„Poděkuje ti holí, tou nejtlustší.“

Mimochodem, Mochov se vypravil na Aurorinský a řekl tam, že chce mluvit s Fjodorem Nikolajičem. Ten přišel.

„Co chcete, Mochove? Jak se máte?“

„Chválabohu, Fjodore Nikolajiči, žijeme si dobře, nestěžujeme si. Budu se ženit, Fjodore Nikolajiči, tak vás jdu pozvat na svatbu. I Jevpraksiji Nikandrovnu, a Alexandra Alexejeviče… Nezlobte se už na mě a neodmítněte mé pozvání. To se ví, bude to vesnická veselka, ale přesto víme, co se patří.“

Fjodor Nikolajič slíbil, že na svatbu přijede. Když se o tom dozvěděl děda Jelizar, jen vzdychal. Ten mu zavařil, budoucí zeťáček.

„Jen žádný strach, koupíme pro pány červené víno,“ vysvětlil mu Mochov.

„Ale na to jsou třeba peníze, ty hlavo skopová! A kde je vemeš?“

„A proč já se vůbec starám, co? Jenom kvůli tobě… Bože, ty jsi nedovtipa! Lidi nám budou závidět, že máme na svatební hostině správce… A taky se bude muset koupit samovar.“

„Samovar?“

„No bodejť! Bez samovaru to nepůjde… Musíme se ukázat, když máme známosti s panstvem.“

V tomto bodě se děda Jelizar vzepřel. Jakýpak samovar? Ani za nic. To by vydání neměla konce. Ale Mochov si věděl rady i teď. Nastrojil to tak, že by Jefimova nevěsta měla dostat do výbavy i samovar.

„To já nevím,“ říkal děda Jelizar zoufale. „Přivedete mě na mizinu s těmi svými nápady. Jak vůbec budem z toho samovaru pít?“

„Ale to je jednoduchá věc, dědo,“ uklidňoval ho Mochov. „To už je tak dneska zvykem. Uvidíš, jak ti čaj zachutná.“

Svatba u Kovalčukových byla bohatá a mezi hosty byli všichni bohatí mužici. Přijel i Fjodor Nikolajič se ženou, i Alexandr Alexejič a Sergej Alexandryč. V chalupě bylo těsno a horko jako v parní lázni. Babička Paraskovja hostila Jevpraksiji Nikandrovnu a pobízela ji:

„Kousni si cukru, matičko, jen si kousni pořádně. Nedali jsme za to zbůhdarma tolik peněz…“

Když byla slavnost v nejlepším, stalo se to, co nikdo nečekal. Parfen, který nikdy nepil, pronesl přípitek na mladé, opil se a začal vyvádět.

„Z čeho máte takovou radost, co?“ křičel na hosty. „Děda všechny ty peníze vytřískal na našich hřbetech… A teď se začal kamarádit s boháči. Ale já měl svatbu jako žebrák…“

Žena rozlícenému Parfenovi marně domlouvala. Rozzuřil se ještě víc a mluvil už úplně z cesty:

„Nic nechci vědět a basta! Oddělím se od otce. Mám svůj díl… Budeme živi i bez táty. Ať si teď žije s bohatou snachou a s tím frajerem zeťáčkem.“

Děda Jelizar tu seděl a mlčel. Svatba dopadla hůř než pohřeb. Jestli se Parfen oddělí, budou se chtít oddělit i ostatní. A on zůstane s novým zeťem. Potom se pokusil rozkuráženého Parfena uchlácholit, ale ten vzal ženu a odešel.

„Sbohem, otče, nevzpomínej na mě ve zlém… První ženu jsi mi udřel, ale druhou umořit nedám!“

Kirjuška byl také na svatbě, ale připadal si v tom všeobecném veselí jako cizí. Skoro všechen čas strávil v zadní světnici, kde se shromáždily děti. Iljuška už chodil a trochu žvatlal. Během léta se Kirjuška nedostal domu, protože v kanceláři bylo hodně práce. A proto ho překvapilo, jak Nasťa vyrostla.

„Vždyť ty už budeš skoro velká,“ říkal Kirjuška.

„Ještě dlouho ne,“ odpovídala Nasťa.

„Děti spolu mluvily jako dospělí. Nasťa litovala, že dědeček provdal Anisju za Mochova, a Kirjuška taky. Stejně to nebude dělat dobrotu. Kirjuška Nastě vyprávěl, jak Fjodor Nikolajič tehdy Mochova vyhnal ze služby.

„Kde teď budeme žít?“ uvažovala Nasťa. „V zimě nám tu bylo vždycky těsno, ale teď se tu teprve nehneme.“

Ale všecko se vyřešilo samo. Příští den po svatbě Parfen, ačkoli se prospal, na nic ze včerejška nezapomněl. Nečekaně se k němu připojil Frol, a hlavně Frolova žena Marja.

„Náš děda se úplně zbláznil,“ stěžovala si. „Ať si teď tejrá mladé, my už toho máme po krk. I kdybychom se udřeli, stejně z toho jaktěživo nic nebude.“

Marja měla ráda bratra Parfena a chtěla následovat jeho příkladu. Nebylo nač čekat, museli se zařídit sami pro sebe.

„Jen klid, nějak to dopadne,“ uklidňoval ji Parfen. „Nebudeme živi o nic hůře než ostatní.“

Frol byl smířlivý člověk a sám by se byl nikdy neodhodlal k rozhodnému kroku. Zvykl si ve všem poslechnout ženu a teď stál při ní.

„Díly jsou naše,“ říkal Parfen. „Ať si otec zůstane na svém, a my si taky vezmeme svoje. Přes zimu se už nějak protlučeme…“

Kirjuška byl svědkem těch hovorů a bylo mu líto, že se rodina rozpadá. Jak žili dřív svorně, ale teď se rozejdou každý jinam. Měl z toho strach hlavně kvůli Iljuškovi, který teď jistě zůstane v rukou macechy. Babička Paraskovja byla příbuzná a nedala vnoučkovi ubližovat. A pak, co bude s Nasťou? Co když si ji dědeček nechá u sebe? Macechu neměl Kirjuška rád. Byla to taková škareda nemotorná.

Zatímco hosté slavili svatbu druhý den, Parfen se vypravil za lovcem Jemelkou. Žil ve své chaloupce jako starý mládenec. Žádné hospodářství neměl, držel si jen psa a ta jeho chalupa už byla na spadnutí. Parfen všechno obhlédl zkušeným okem a usoudil, že by zimu mohli nějak přečkat u něho. Opravit trochu střechu, kůlnu a vrata – to by stačilo. Studená chodba dělila chalupu na dvě poloviny. V přední se usadil Parfen s rodinou a v zadní Frol.

„Místa tu budete mít dost,“ říkal sám Jemelka. „Už jsem to chtěl taky opravit, ale pořád mi nezbýval čas.“

„My ti to teď všechno pospravíme,“ říkal Parfen. „Budeš přes zimu bydlet ve světnici s Frolem. On má jen jedno děcko.“

„O mně je zbytečné mluvit… Jak napadne sníh, vypadnu odtud. Domů přijdu až na svátky.“

Děda Jelizar si nepředstavoval, že všechno vezme tak rychlý obrat. Byl přesvědčen, že Parfen tak mluvil v opici, ale že zas přijde k rozumu. Starci klesly ruce, když se k Parfenovi přidala také Marja. Byla tvrdohlavá po něm, s tou se nedomluví. V době ubyly najednou čtyři zdatné pracovní síly.

„Jak je to možné?“ divil se stařec. „Vždyť jsem se tolik staral jenom kvůli nim, a oni se najednou oddělí!“

Sám se nemínil se vzpurníky dohadovat, ale poslal za nimi babičku Paraskovju. Jenže to bylo zbytečné. Babka Paraskovja jenom plakala, a nakonec ještě s dětmi souhlasila, že jim bude lip, když se osamostatní.

„Jenže jak to bude s dědou,“ vzdychala ubohá stařena. „Má tvrdé srdce. Nic vám nedá.“

„I ať nedá,“ řekl Parfen. „Naše díly nám zůstanou. Pomalinku si na všechno vyděláme…“

„Děda vám ty díly nepřepustí. O to už se postará…“

„Jen ať se postará. Bude lidem leda pro smích. My mu nebereme, co mu patří, ale své mu nenecháme.“

Stařec se opravdu začal starat a nejdříve se vypravil na Aurorinský za Fjodorem Nikolajičem. Začal oklikou, stěžoval si na vzpurné děti, ale Fjodor Nikolajič mu zapravdu nedal.

„Měl bys jim dát jejich podíl, dědo. V takové, velké rodině se špatně žije. Bylo by ti snáz…“

„Snáz, snáz…,“ vrtěl hlavou stařec. „To se ví, nejsou už malí. Ať si žijou podle své hlavy. To se rozumí… Ale díly jim nedám, Fjodore Nikolajičí.“

„To nepůjde, dědo…“

„Proč by to nešlo?“

„Díly jsou zapsané na Parfena a na Frola. Tobě zůstane tvůj.“

„Platinu jsem přece hledal já.“

„Přece nemůžeš všechny úseky dostat sám. Ostatní si taky musejí přijít na své. Ty sis teď pomohl, máš i úspory na zlé časy, tak co ještě potřebuješ?“

Děda Jelizar se s tím nespokojil a vypravil se do Tagilu, aby si to zařídil u nájemce rýžovišť. Jel s ním Mochov, který se všem zapřísahal, že tam z nich ty díly „vyrazí“. Ale nepořídili a děda Jelizar se vrátil domů zachmuřený jako mrak.

„Nic jim nedám, žádný podíl,“ vyhrožoval stařík. „Neváží si otce, sami se potrestali.“

Za několik dní po svatbě se Parfen a Frol odstěhovali do Jemelkovy chaloupky a rodina Kovalčukových, která začala nedávno bohatnout, se rozpadla. Děda Jelizar se s tím nakonec jakžtakž smířil.

„Co se dá dělat, je to vůle Páně,“ usoudil. „Nic zlého jim nepřeju. Mají víc rozumu než táta.“

Ale přesto starý ani synovi, ani dceři nic nedal.

„Až umřu, ať si dědictví rozdělí, jak budou chtít,“ rozhodl.

Nasťa odešla s Parfenovou rodinou. Když se jí děda Jelizar zeptal, kam chce jít, dívenka s pláčem odpověděla: „Já chci jít k Iljuškovi, dědečku…“

„Ty jsi chytrá hlavička,“ pochválil ji stařík. „Tak je to správné. Bůh ti ještě pošle štěstí za tvůj sirotčí osud.“

Kirjuška byl moc rád, že se Nasťa přestěhovala od dědečka k otci. Tím byl zajištěn Iljuškův osud. Ale bylo mu líto dědečka Jelizara, kterého měl rád.

„Neboj se, všechno se srovná,“ uklidňovala ho Jevpraksija Nikandrovna. „Co rodin se takhle rozvadilo, a pak se zase smířily.“

Jevpraksija Nikandrovna znala všechny Kirjuškovy rodinné záležitosti a ležely jí na srdci. Také měla radost, že Nasťa zůstala u maličkého Iljušky. Takovému drobečkoví by bylo bez matky těžko. Při pohledu na Kirjušku paní někdy říkala:

„Co z tebe bude, Kirjuško? Až vyrosteš, budeš vydělávat peníze a začneš pít vodku…“

„Ba ne, já pít nebudu,“ odpovídal Kirjuška.

U chlapce se brzy začala projevovat otcova pevná povaha, byl jiný než ostatní děti na rýžovišti, jiný než třeba Timka Bělochvost. Jeho myšlenky byly zcela nedětské. Například po svatbě s rozhořčením vypravoval Jevpraksiji Nikandrovně, jak strašně visimští mužští pili, jak hulákali písně a vůbec řádili. Už odvykl svému prostředí a bezděčně srovnával s tím, co se dělo v kanceláři. I tady se někdy pilo, avšak nikdy tolik, aby byli opilí, nýbrž tak, jak pijí skuteční páni – při obědě a se zákusky. Mluví třeba i hlasitěji, přou se, jsou veselí – ale nic víc, Fjodor Nikolajič vypil pokaždé jedinou skleničku před obědem. Kirjuška si toho dávno všiml, a proto ho nepříjemně překvapilo, jak mužští o svatbě nezřízeně pili.

Teď už vedl účetní knihy v kanceláři Kirjuška téměř sám. Alexandr Alexejič ho jen občas kontroloval a málokdy našel nějakou početní chybu, ale Kirjušku to přece pokaždé přivedlo do velkých rozpaků. Z těch knih Kirjuška viděl, kolik kdo na dole vydělával. Nejvíc ze všech vydělávali Visimští. Bylo tam už několik desítek opravdu bohatých rodin, kterým platina „pomohla na nohy“. Blízko Visimu byla vesnice Zacharová, ale tam nikdo nebohatl. Na rýžovišti pracovali také lidé z Černoisločinského závodu, z Visimo-Utkinského závodu, lidé z Tagilu, ale ani z těch se nikdo nezmohl na bohatství. Visimští měli víc štěstí.

Zima byla pro Parfena a pro Frola dost těžká. Ale utěšovalo je, že teď pracovali jenom pro sebe. Každá kopejka šla do vlastní kapsy. Zato v dědově domácnosti to neklapalo. Mladá snacha nechtěla o práci na rýžovišti ani slyšet.

„Jak vás mohlo napadnout, že se tu budu brodit v blátě?“ řekla dědovi Jelizarovi rovnou do očí. „To jste si měli vzít za snachu nějakou žebrotu.“

Děda Jelizar jenom funěl. Copak s ním dřív směly snachy takhle mluvit? Jefim byl slaboch a neuměl ženě poručit. Ale nejvíc starého dopaloval Mochov, s nímž nebyla možná žádná domluva. O práci v hospodářství nechtěl Mochov ani slyšet, ten jen napít se čaje, zapálit si cigárko a jít se potloukat na trh. Se staříkem se nikdy nehádal, naopak se mu všemožně snažil zavděčit.

„Počkej, dědoušku, uvidíš, jak si my dva budeme žít,“ ujišťoval dědu Jelizara. „To víš, na práci nikoho nenachytáš… I kdybys z kůže vyletěl. To se ví, je to příjemné, když jde aspoň průměrná platina, ale stejně to není ono. Dneska jde, a zejtra jako by se po ní zem slehla.“

„A jaká je podle tebe správná práce?“ ptal se děda Jelizar.

Mochov se dlouho zdráhal, než mu prozradil svoje tajemství. Když řekl, že bude prodávat na trhu různé zboží pro zemědělce, napadlo dědu Jelizara, že se snad Mochov pomátl na rozumu.

„To je hrozně jednoduché,“ ujišťoval Mochov. „Nakoupím za pět set rublů na hotovosti a za pět stovek vezmu na dluh. A to je celý ten zázrak… Obchodují jiní, tak proč bychom to taky nezkusili? Budeme si pěkně sedět v krámku. To nebude jako brodit se blátem na rýžovišti nebo moknout v dešti, a ještě se nám budou lidi klanět…“

„Ne, ty ses zbláznil!“ tvrdil mu děda Jelizar. „Měli by tě spoutat špagátem!“

„Ne, vážně, dědo. Jen si to spočítej., takový trhovec vydělá na všem, ať je to, co je to.“

Za zimu Mochov dědu Jelizara omrzel svým přemlouváním. To navíc vzal někdy počitadlo a začal počítat budoucí zisky. A vycházelo mu, že skutečně neexistuje výnosnější zaměstnání. Z každé tretky je nějaký zisk – někdy to hodí pětník, a jindy celý desetník. Člověk může jen brát peníze a strkat si je do kapsy. Mochov nějak vyšťáral, že má děda Jelizar naspořeno dobrých tisíc rublů, a naléhal na něj čím dál víc.

„Vždyť se nám všichni vysmějou, až pojedeme na trh,“ říkal děda Jelizar. „Lidi budou říkat: ‚Podívejte, noví kupci – staří žebráci.‘ Bude z toho ostuda…“

„Tak ty zatím na trh nechoď. Obstarám to sám. A až večer přijdu domů – tumáš! počítej výdělek. Mám pravdu? V zimě stejně není co dělat.“

Všichni se moc divili, když se děda Jelizar najednou oblomil a vysázel Mochovovi rovné tři stovky. Dřív se třásl o každou kopejku, a teď mu najednou beze všeho navalí celý kapitál. Dcera Marja to nevydržela a rozběhla se za otcem:

„Co to děláš, tatínku? My jsme se na ty peníze něco nadřeli, a ty je teď cpeš Mochovovi…“

„Taky že mu je budu cpát,“ umíněně odpověděl stařec. „Nikdo mi nebude nakazovat, co mám dělat. Udělám si, co budu chtít.“

Byla to hotová událost, když si Mochov postavil na tržišti malý krámek a přivezl z Tagilu různé zboží. Byly tu koňské postroje, kabáty, kroupy, čepice, dehet, cukr, tabák – račte si vybrat, co srdce ráčí.

„Hej, velevážení,“ vyvolával Mochov a klaněl se lidem, kteří se nahrnuli kolem nového krámku. „Rozeberte si honem, co tu leží. Dneska za peníze, zejtra na dluh.“

Děda Jelizar se na trhu ani neukázal a seděl celý den doma. Bylo mu najednou hanba a uvědomil si, jakou hloupost provedl, když dal na Mochovovy plané řeči.

XVIII

Nastalo léto. Kirjuška měl práce nad hlavu. Musel vstávat brzo a spát chodil pozdě. Nebyl rád, když musel jít pod Momynichu, kde pracovali jeho příbuzní. Zvlášť bolestný pro něho byl pohled na dědečka Jelizara, který chodil jako tělo bez duše. Mochov totiž zkrachoval za nějaké tři měsíce – polovinu zboží rozdal na dluh a druhou prošustroval. V Tagilu už nové zboží na dluh nezískal a děda Jelizar mu další peníze nedal. A tak se celý obchod položil.

„Tím vším je vinen ten čert stará!“ klel Mochov. „Jen kdyby mi dal ještě tři sta rublů. Obchod se docela dobře rozjel, ale on je paličatý jako býk. Nemá potuchy, z čeho mu kouká prospěch, s tím nikdo nic nesvede…“

A na rýžoviště Mochov také nejezdil. Vydal se do Tagilu hledat si tam nějaké místo.

„To je pod mou úroveň, abych se s vámi čvachtal v bahně.“ řekl starci. „Na to nejsem zvyklý…“

„A copak jsi dělal na rýžovišti dřív?“ vytýkal mu děda Jelizar.

„Dřív bejvalo všelicos.“

Mochovova žena Anisja zůstala u otce a pracovala jako dříve. Na rýžoviště teď chodili čtyři: děda, Jefim se ženou a Anisja. Ale platina jim šla dobrá, a tak se dalo žít.

Vedle nich pracovali na svých dílech Parfen s Frolem. Jim se také práce dařila, a tak se při práci všichni pomalu smířili. Děda Jelizar jim dal každému koně, různé nářadí, a když bylo třeba, příležitostně jim pomáhal. Stařec vůbec nápadně zjihl a byl laskavější, a dcery Marji jako by se dokonce trochu bál.

Když se Parfen jakžtakž zmohl, začal si první najímat nádeníky, a Frol později také. Bylo jich na práci málo. Jen děda Jelizar se držel a nebral do své party nikoho cizího.

Mladá snacha měla Jefima ráda a smířila se s prací na rýžovišti. Vůbec se začali Kovalčukovi zmáhat a Archip Bělochvost jim závistivě říkal:

„Dřív jste nabírali platinu jednou lopatou, a teď hrabete třema. Mají ti Kovalčukovi štěstí…“

Vprostřed léta došlo k události, která změnila celý Kirjuškův život. Jednou se vrátil Fjodor Nikolajič z Tagilu, kde byl odevzdat platinu, a dlouho o čemsi mluvil s ženou. Ráno u čaje Jevpraksija Nikandrovna Kirjuškovi řekla:

„Podívej, Kirjuško, s námi to vypadá špatně… Nájem rýžovišť skončil, teď přechází všechno zase do vlastnictví Děmidova. To znamená, že teď tu zas budou sloužit Děmidovovi úředníci…“

„A co vy, Jevpraksije Nikandrovno, co budete dělat?“

„To ještě nevíme. Budeme si muset najít něco jiného. My už se o sebe postaráme, ale co ty?“

„Nevím,“ odpověděl Kirjuška. „Půjdu pracovat k otci.“

„Ty už jsi teď velký, neztratíš se. Nechtěl bys zůstat v kanceláři? To by se snad dalo nějak zařídit.“

„Ne, bez vás tu nezůstanu.“

„Jak chceš.“

Kirjuškovi se leskly slzy v očích a Jevpraksiji Nikanrirovně ho bylo líto. Takový zdatný chlapec, tak dobře se učil, a teď bude muset všeho nechal. Paní chtěla vzít Kirjušku s sebou, ale on odmítl.

„Co by tu bylo beze mě s Iljuškou?“ řekl na vysvětlenou. „Maminka mě prosila, abych ho neopouštěl.“

Nasťa s lljuškou zůstali nejdřív ve Visimu, ale když postavili chaloupku pod Momynichou, převezli je na rýžoviště. Nasťa se musela starat i o Marjino dítě. Malá schovanka už nejedla cizí chleba zadarmo, ale vydělávala si ho vlastní prací. Marja ji měla ráda a starala se o ni. A co si Marja umanula, toho dosáhla. Taková už byla.

Když Kirjuška otci vyprávěl, že nájem dolů skončil, Parfen nejdřív ze zvyku mlčel, ale pak řekl:

„Tak budeš žít s námi… Asi jsi odvykl naší práci, viď?“

„Ani ne.“

Parfen litoval hlavně paní, která tak pečovala o Darju. „Je hodná, i když kouří cigarety.“ Kirjušky mu bylo také líto, že bude muset dělat špinavou práci na rýžovišti, v kanceláři mu bylo mnohem lip. Časem by se postavil na vlastní nohy. Teď už přečetl Kirjuška každou knihu a vyznal se v číslech. Se svými myšlenkami se Parfen nikomu nesvěřoval, jak byl zvyklý. Co se dá dělat, když to takhle dopadlo.

Konec léta uběhl rychle. Nové bylo na dolech jen to, že nečekaně přijel Mochov a přivezl mladé ženě dárky – červený šátek a botky.

„Kdes na to vzal peníze, prosím tě?“ podivil se děda Jelizar.

„Snad jste nemysleli, že Mochov bez vás pojde hlady?“ chvástal se bývalý štajgr, pokuřující cigaretu. „Na to si počkáte! Ještě uvidíte, jak si bude Mochov žít. Všichni mi budou závidět…“

Kde vzal Mochov peníze, to zůstalo záhadou. Ale peníze měl. Chodil po dolech, naparoval se a všem ukazoval náprsní tašku. A pak zase nenadále zmizel, stejně jako se objevil. Ani se ženou se pořádně nerozloučil. Děda Jelizar jen kroutil hlavou. Vypadalo to na nějakou nepoctivost. Zadarmo nikdo nikomu peníze nedá, a práce Mochovovi nevoněla.

Přišel podzim a pomalu se přestávalo pracovat. Proslýchalo se, že níž po proudu Momvnichy našli lidé z Černoistočinského závodu dobrou platinu, ale zanechali práce až do jara. Kovalčukovi zase vydělali hodně, až jim ostatní záviděli. Ostatně dobrá platina šla i Šuruginům a leckomu jinému z Visimských. Parfen už počítal, že si co nejdřív postaví někde novou chalupu. Nějaké peníze mu chyběly, a tak uvažoval, že si od někoho vypůjčí. K jeho údivu mu peníze nabídl děda.

„Co bys to byl za chlapa bez vlastní chalupy,“ uvažoval stařík. „Až si vyděláš, vrátíš mi to.“

Ukázalo se, že děda Jelizar dal peníze i Marje. Konečně se rodinná rozepře urovnala a všichni se smířili. Všichni vydechli volněji. No co, jiné rodiny se také rozdělily, třeba Škaraburovi.

Když práce skončily a kancelář byla zavřená, Fjodor Nikolajič se ženou odjeli do Tagilu. Alexandr Alexejič odjel s nimi. Kirjuška je provázel s pláčem. Paní mu darovala na rozloučenou pár kopejek.

„Přijeď se na nás podívat.“ pozvala ho.

Uplynulo mnoho let. Z Kirjušky vyrostl dospělý člověk, kterému všichni říkali Kirill Parfenyč. Oženil se s Nasťou a žil ve svém vlastním domě. Kovalčukům se skoro pořád vedlo dobře jako všem Visimským. Když bylo otevřeno rýžoviště Varlamicha, objevili takovou platinu, jakou do té doby nikdo neviděl. Kromě toho byla teď cena platiny dvojnásob i trojnásob vyšší než dříve. Děda Jelizar byl ještě naživu, ale protože už byl moc starý, nemohl vycházet z domu a když ho přišel navštívit vnuk Kirill, prosil ho:

„Spočítej mi, Kirjuško, kolik peněz nám to dělá…“ Staříkovi se už trochu mátly myšlenky a pořád litoval, že dřív dával platinu tak lacino, teď teprve by mu řádně zaplatili.

Platinu na Varlamiše objevili právě tam, kde ukazoval lovec Jemelka. Už dávno umřel, ve stejném roce jako jeho přítel žalmista Matvejič. Kovalčukovi zbohatli teprve na Varlamiše. A celý Visim se zmohl tak, že nebyl poznání. Všude stojí nové chalupy s natřenými střechami a různé stavby.

S dědou Jelizarem žil už jenom Jefim, Mochov se ženou dávno odešel. Říkalo se, že kšeftuje načerno s kradenou platinou, tím se teď ve Visimu zabývali mnozí. Tajní nákupčí platiny zvedli cenu na rubl.

Brzy po svatbě se Kirill vypravil s mladou ženou na návštěvu k Alexandru Alexejičovi, který pracoval jako vesnický učitel někde u Kušvy. Fjodor Nikolajič sloužil v Permu a Sergej Alexandryč odjel na Sibiř. Kirill by se byl rád sešel se všemi, ale byl tu jen Alexandr Alexejič.

Měl velkou radost, když k němu Kirill přijel, a dlouho se ho vyptával, jak to chodí ve Visimu, a na visimské známé.

„Děda Jelizar má pravdu,“ poznamenal Alexandr Alexejič. „Dávali jsme platinu úplně zadarmo. Uvidíš, jednou bude dražší než zlato…“

Lev Kassil - Max Poljanovskij: ULICE MLADŠÍHO SYNA

„Achtung! Halt! Stát!“ zařvalo to div ne přímo nad průzkumníkovou hlavou.

Vláďa na vteřinu strnul. Hned si však uvědomil, že voják nekřičí na něho, ale na šustící keře, a ze vší síly zatahal za svůj provázek. Uslyšel, jak zabouchaly boty strážných a jak se od něho spěšně vzdalují k houští.

Bylo by ho velmi zajímalo, co budou hitlerovci dělat dál, neztrácel však čas. Dávno už přivázal ke konci provazu, který držel v ruce, nevelký kamínek. Když se přesvědčil, že vojáci odběhli dosti daleko od jeho vchodu, rázem byl u něho. Vší silou odhodil po svahu kopce kamínek, který sebou odtáhl, l provaz. Teď už nemohl provázek přivést hitlerovce k podzemní chodbě. Vláda se ještě jednou ohlédl, skočil do štěrbiny a byl tentam.

Za několik minut se dostal přes podzemní překážky, po paměti našel v temnotě známou cestu, a co mu nohy stačily, letěl podzemními chodbami. Spěchal tak, že když přiběhl do štábu, div se nezalkl a nemohl hned vyprávět Lazarevovi o svém strašném objevu. Ale velitel se k jeho údivu choval k této novince dosti klidně. Zavolal ovšem hned Zučenkova a pohotovostní mužstvo, rozkázal, aby ihned stavěli dvě pevné stěny v horní chodbě, tam kde bylo v posledních cínech slyšet vrtání země.

„Posad se, Vláďo, a oddechni si,“ uklidňoval chlapce. „No, co ses tak poděsil? Vypořádali jsme se s ohněm, přemůžeme i vodu. Ale že jsi dnes vyzvěděl takovou věc, to je ovšem velmi důležité. Mohli nám natropit pěkné věci! Ty jsi nás zkrátka zachránil…“