Eduard Klein

Cesta mrtvých

I

Polední přestávka právě skončila, slunce svítilo ještě vysoko nad sousedními pahorky a zalévalo údolí řeky mrtvým žárem.

Stál až po bedra v hnědé hlinité vodě, která kolem nich rychle proudila, a cítil, jak mu sluneční paprsky propalují nahá záda plná sotva zacelených jizev a otevřených ran. Věděl, že přesně za dvacet vteřin dopadne těžký beran znovu na hlavici dřevěné piloty, kterou ve vodě drželi ve svislé poloze pomocí ocelového kruhu s dvěma dlouhými tyčemi. Napjal všechny síly, aby svaly čelily nárazu.

Byl to holý nesmysl začínat s prací na novém molu již v tuto roční dobu, kdy deště sotva skončily a voda v řece vystoupila tak vysoko jako právě teď. Ovšem, byl to nesmysl, ale spočívala v něm metoda. Zvláště jestli na tento nesmysl člověk pohlížel z úzkého, nebo ještě správněji z tupého zorného úhlu Vaca Bravy. Stavět molo, dokud břehy ležely pod vodou, vyžadovalo přece dvakrát i třikrát tolik vypětí než stejná práce v době sucha. A právě o to šlo. Neboť vězňům, kteří musí den co den podávat dvojnásobný a trojnásobný výkon, než jaký se na nich může požadovat za jiného počasí, dokonale přejde chuť na všelijaké hloupé nápady. Ostatně podle Vaca Bravova přesvědčení měl každý vězeň nebezpečné, to je hloupé nápady, vždy a všude, když se mu k tomu jen popřál čas. Protože jinak by ani nenosil bíle a modře pruhovaný trestanecký oblek. Kromě toho Vaca Brava dospěl k neomylnému přesvědčení, že vůbec nejhloupější ze všech hloupých nápadů, a na to by vzal jed, měli vězni v Barbasku. Jinak by přece ze všech státních věznic, co jich je, neseděli ve vězení zrovna tady.

Proto tedy, že Vaca Brava pohlížel na věci z tohoto zorného úhlu, proto stál až po bedra v hnědé vodě, napínal každý sval a vzpíral se proti ocelové tyči, tak ohmatané, že se celá blýskala, jak se jí dotýkaly nespočetné ruce v nekonečném řetězu nekonečných dní, a cítil, jak ho slunce pálí do rozbitých zad. Na vodicí dráze teď znovu sjel z veliké výšky beran, dopadl s řinčivou ranou na pilotu a zarazil ji o několik milimetrů hlouběji do tvrdého, kamenitého podloží dole pod bahnitým korytem řeky. Ve vodě přidržovali železné tyče čtyři vězni. Úder je zasáhl jako rána těžkou palicí do napjaté paže a potom jim projel celým tělem, až se jim zachvěl žaludek a nohy. Nahoře nad jejich hlavami stáli jiní čtyři vězni a vytahovali berana zase vzhůru. Pokaždé, sotva beran sletěl dolů, začali znovu svou cestu v kruhu kolem navíjecího bubnu.

V příštích dvaceti vteřinách se mohl na malou chvíli celý ponořit a dopřát zraněným zádům okamžik úlevy v teplé, kalné vodě. A přece se ani nepohnul. Dvacet kroků od nich číhal na břehu Vaca Brava, ukrytý ve stínu palmy burití, a již deset minut ho nespouštěl z očí.

Neexistoval sice žádný předpis, který by vězni zakazoval, aby si při práci v řece zchladil v takovém žáru záda, jestli tím samozřejmě nezdržoval ostatní. Jenomže ten idiot Vaca Brava by si určitě nějakou slabomyslnou poznámku neodpustil, už proto, aby na sebe obrátil pozornost v okamžiku, kdy vidí, že vede, protože ta palice umíněná, vězeň číslo 823, dal najevo slabost a ochlazuje si záda, a jistě by pronesl něco jako: „Můžeme milostpánovi připravit koupel se vším všudy, zrovna královskou koupel, kdyby si snad přál…,“ nebo „Ale, ale, Santa Fé, že bysme byli kapánek vyřízený? Ale ne, to ty přece ne, ty nikdy v životě…“ I když by to ze svého místa v řece zpozorovat nemohl, věděl by moc dobře, že se nejdřív kolem Vaca Bravových úst a hned nato po celém jeho zarudlém kulatém obličeji rozložil vítězný úšklebek.

Nehýbal se, jen cítil, jak mu voda oblévá stehna. Připadalo mu, že řeka chladí jako nikdy, třebaže nebylo pochyby, že je teplá a kalná. Ale neponořil se. A znovu napjal všechny svaly, protože na pilotu již zase dopadl beran. Náraz mu projel pažemi a celým tělem až dolů do konečků prstů jako tupá, zlá bolest. Stál ve vodě a cítil na rozbitých nahých zádech pálící slunce a cítil Vaca Bravův pohled i to, jak ho ostatní napjatě sledují.

Vaca Brava. Divoká kráva. Z přezdívky čišela jejich nenávist a jejich opovrženi a nebyl v ní ani stín prostého posměchu, dokonce možná se špetkou dobromyslného tónu jako u jiných přezdívek, a vrchní dozorce Vaca Brava to věděl. Divoká kráva, a dost. Vaca Brava se opravdu choval jako pominutý, jako splašená kráva, když se zaběhne do pustého, neobdělávaného sertaa a tam zdivočí. Z člověka taková kráva strach nemá, protože ho zná ažaž, a tak s hlavou u země každého nabírá na rohy. Když se někde taková zaběhlá, pominutá kráva objeví, nezbývá jiná pomoc, než ji odstřelit. Zdivočelé kusy dobytka postrádaly jakoukoliv vlastnost, která by měla třeba jen vzdáleně cokoliv společného se zvířecím rozumem. Například neznaly trpělivost.

Němý, urputný boj mezi ním a Vaca Bravou trval nyní tři týdny a stravoval nervy vrchního dozorce snad právě tolik jako Renatovy síly. Po celý ten čas Vaca Brava nebyl ani na vteřinku svědkem toho, že by se o něj pokoušela slabost, a to bylo pro Vaca Bravu něco přímo nesnesitelného. Vymýšlel si proto stále nové úskoky a nástrahy a někdy už byl netrpělivostí celý nervózní. Přitom neměl k nervozitě vlastně žádný důvod, protože si přece musel říkat, že má času dost, totiž právě tolik, kolik ho zbývá do konce života, to je tolik času, jak dlouho zrovna trvá život vězně ve státní věznici v Barbasku. Až na to, že Vaca Brava čekat nemohl, neboť čekání neukájelo jeho dozorčí choutky. A právě Vaca Bravova netrpělivost znamenala důležitý faktor, s nímž Renato počítal a který zahrnul do svého piánu. Proto Vaca Bravu před třemi týdny přímo vyprovokoval k napjatému zápasu. Ale teď už to všechno trvalo příliš dlouho. Nevěděl, že bude muset celé týdny čekat.

Začalo to jednou ráno, když jim Vaca Brava celý rozzářený v růžolícím obličeji oznamoval:

„Milánkové, do Barbaska přijede výzkumná expedice. Vědci. Jestli se dá předpokládat, že vůbec víte, co to je. Chtějí dál do vnitrozemí, a my proto budeme tak hodní a ještě dřív, než začne doba sucha, postavíme pro ně nové molo, abychom je u nás uctili. Aby mohli vyrazit se vším pohodlím a odnesli si z našeho milého a krásného Barbaska ten nejlepší dojem. Že vám to způsobí velikou radost?“

A toho rána zahulákal do zlého ticha, které následovalo po Vaca Bravově zlomyslném oznámení „Zajisté, pane vrchní dozorce!“ A když na něm Vaca Brava spočinul ohromenýma telecíma očima a kolem se už potichu a hněvivě smáli, zahulákal ještě jednou: „Tak aspoň nepřijde nazmar všechna péče, kterou nám věnujete!“

A od toho dne věnoval Vaca Brava zvláštní péči právě jemu.

Molo se už rozkročilo pěkný kus do řeky, ale ten pravý okamžik, kdy by svůj plán mohl uskutečnit, se dosud nepřiblížil. Ještě věděl příliš málo, jen to, že expedice opravdu do Barbaska dorazila a že ji tvoří pouze muž a mladá dívka, ale nevěděl, kdy se vydají na cestu. A hlavně neměl zatím ponětí, kde a kdy chtějí přesednout z velkého motorového člunu do kánoí najatých Indiánů. V Barbasku byly novinky vzácná věc a k vězňům pronikaly se zpožděním. Ale Renato nepochyboval, že všechno vypátrá ještě včas. Ano, konečně tu byla příležitost, o jaké po celé dlouhé roky snil, v niž doufal za horečnatých, bezesných nocí a nekonečných, žhavých dní. Aby této příležitosti mohl využít, potřeboval především trpělivost.

Teď ho náraz berana zasáhl nečekaně, protože myšlenkami bloudil jinde, a chyběl jen vlásek a byl by ztratil rovnováhu. Udržel se na nohou jen s vynaložením vší síly a věděl, že se Vaca Brava na břehu šklebí, protože inu okamžitě svitla naděje, že už stačí jenom dva nebo tři dny a bude ho mít tam, kde by si přál.

Nikdo z vězňů nevěřil, že vydrží. Ale urputný a němý zápas, který sváděl s vrchním dozorcem, sledovali se zájmem a každý večer, když se vraceli do vězeňských baráků, stoupl zase o notný kus v jejich očích, když ani toho dne ještě nepřilezl ke křížku, nepostavil se do pozoru před Vaca Bravou a neřekl: „Pane vrchní dozorce, prosím o nějakou lehčí práci.“ Ale že prohrát musí, to věděli. Budil v nich respekt pro to němé, tvrdošíjné zápolení s Vaca Bravou, ale zároveň ho právě kvůli tomu pokládali za hlupáka, protože přece všechny trumfy držel v ruce Vaca Brava, to chápal každý jasně, a čím déle vězeň vydrží, o to bude jen úplnější jeho zhroucení na konci. Nerozuměli mu a o jeho plánech věděli zrovna tak málo jako Vaca Brava. Asi by těžko pochopili, že skutečnost vypadala docela jinak. Ne Vaca Brava jeho, ale on dostane Vaca Bravu tam, kde ho potřebuje mít. Jen musí vydržet. Ale byl si vědom toho, že příliš dlouho už čekat nemůže, protože jinak by mu nezbyly síly k tomu, co ho ještě čekalo.

Beran sletěl zase dolů na pilotu a rána se rozlehla jako úder na tympán daleko za řeku a křovinatý les, skoro jako by měla světu oznámit něco neuvěřitelně důležitého. A znovu se mu chvěly pod nárazem svaly, cítil na sobě pohled Vaca Bravy i ostatních kolem a záda mu spalovalo slunce.

Na břehu v tu chvíli nastal ostražitý pohyb, jako by se blížil někdo, jehož slovo tady platí, možná velitel věznice osobně jisté bylo, že i Vaca Brava opustil svou pozorovatelnu pod palmou a rychlým krokem odcházel. Když dozorce zmizel z dohledu, Renato ještě počkal, až mu nový náraz projel celým tělem, a pak se ponořil do kalné řeky. Voda laskala a osvěžovala a slunce se pojednou nepodobalo kouli roztaveného olova, kterou ten hlídací pes Vaca Brava schválně upevnil na nemilosrdnou oblohu, aby mu způsoboval nesnesitelnou trýzeň. Teď už se zase proměnilo v docela obyčejné slunce nahoře na nebi a on si znovu uvědomoval, že mu ještě zbývá síla a že ještě vydrží.

Vězni se na něho ve vodě zubili. Přáli mu každou přestávku a každou malou výhru a výhodu v tom souboji s Vaca Bravou, ačkoliv věděli docela bezpečně, že na konci přece jen bude muset povolit. Ale do té doby, než se to stane, byl vězeň číslo 823 jejich hrdina a byl také jejích pomsta.

„Jseš už pěkně vyřízenej, co?“ řekl ve vodě jeden z nich, hubený a dost vysoký, až se zdálo, že na něm není nic než šlachy a kosti. Ale ze špičatého liščího obličeje se dívala dvojíce temných, hluboko zapadlých a podezřele bdělých oči. Na trestaneckém obleku měl číslo 711. Renato o něm nevěděl nic, jen to, že tady už byl, když on sám přišel do Barbaska, a taky že se třikrát pokusil o útěk a pokaždé ho zase dost brzo chytili a že měl kromě vězeňského čísla ještě jméno Asunción. Vlastně všichni měli kromě čísla jako označení jméno města, odkud pocházeli. Jména, která jim patřila dřív, jím tady vymazali, upadla v zapomenutí a byla pohřbena už v době, kdy vězni ještě žili, a nijak se nepočítalo s tím, že by jejich jménům snad osud někdy popřál oslavovat zmrtvýchvstání. Protože v Barbasku byli jen doživotní vězni. A tak se Liščí nos jmenoval podle města, odkud pocházel, Asunción, což tady znělo trochu směšně, neboť to znamenalo nanebevzetí, a jemu tak říkali Santa Fé, to je slovy, kterými se označuje svatá víru.

Renato mu na jeho otázku neodpověděl, jen pokrčil rameny. Liščí nos si toho nevšímal a civěl mu dál do tváře, jako by chtěl každou změnu jeho výrazu navždy a spolehlivě zaznamenat jako na fotografickou desku a někam si ji uložit.

Vaca Brava se objevil na břehu a zapískal na píšťalku. Pronikavý zvuk prorazil k nim do řeky a nahoře u bubnu všichni čtyři zarazili krok, jako by vletěli hlavou do nějaké neviditelné stěny, a dole ve vodě přestali tlačit na ocelové tyče. Hlavy se obrátily ke břehu. Vaca Brava tam poskakoval a na někoho z nich mával, aby šel k němu.

Dozorcova ruka se napřáhla, zapíchla se do vzduchu a ukazovala do vody tam, kde stál. Kdyby někdo napřáhl tak nečekaně hlaveň pušky na jeho prsa, nemohl už víc zatoužit, aby se proměnil v maličký bod a ztratil se mezi tisíci těch ostatních. Vaca Brava měl podle všeho velmi naspěch, protože se ani nerozkročil na svém místě pod palmou a stál přímo na pražícím slunci. Ještě okamžik Renato doufal, že se zmýlil, že hvizd píšťalky a napřažená paže vůbec neplatí jemu. Ale to už slyšel Vaca Bravův hlas:

„Hej, Santa Fé…! Povídám, číslo 823! Hni sebou trochu!“

Pustil se neochotně tyče a brodil se kalnou vodou na břeh. Ne tak rychle, jak by to vyhovovalo Vaca Bravovi, ale zase ne tak pomalu, aby si to z jeho strany mohl někdo vykládat jako novou vzpurnost Za řetěz, který měl upevněný v pase a který byl dole u chodidel přikovaný k uzamčeným poutům, nadlehčoval si železné okovy, aby mu nerozbíjely kotníky. Potřeboval čas, aby mohl uvažovat. Kde jenom udělal chybu? Něco nebylo v pořádku, když ho Vaca Brava uprostřed práce volá k sobě. Jestli ten čmuchal něco zpozoroval nebo jestli něco jen tušil, pak je se vším konec.

Šel hnědou vodou ke břehu a najednou si uvědomoval velmi přesně, že by prohru již neunesl. Čekal už příliš dlouho a vložil do svého plánu už příliš mnoho úmorné snahy a ještě víc nadějí. Kdyby se to nepodařilo, skoncuje se vším. Stál před Vaca Bravou jen v úzké kožené zástěře, nosili takové zástěry při práci ve vodě, a snažil se, aby se jeho pohled setkal s dozorcovýma slídivýma očima, jako by se nic zvláštního nepřihodilo. Voda mu stékala po nohou a teď na břehu slunce zase nelítostně pálilo.

„Oblíknout a k šéfovi!“ sykl Vaca Brava. „Za co sis vysloužil tuhle přestávku, to mi nejde do hlavy. Mazat, mazat!… A je tam dáma, tak si to zapiš za uši! Chovat se slušně!“

Kus odtud za dozorcovými zády, tam, kde začínalo molo, stála na čistých, čerstvě ohoblovaných prknech malá skupina, tři muži a dívka. Při pohledu na malou společnost mu srdce divoce poskočilo a začalo bušit tak hlasitě, že se téměř bál, aby to Vaca Brava neslyšel. Ne, nikdo nic nezpozoroval. Nikdo nic zpozorovat nemohl, protože se před nikým neprozradil ani slovem. Nevědí nic.

Ano, teď přišla jeho chvíle. Protože nebylo pochyby, že na molu stáli ti dva potřeštěnci a chtěli mermomocí dál do vnitrozemí, dva blázni, kterým tu spásnou myšlenku vnukl snad pánbůh nebo ďábel, aby ho jeden i druhý nenechali bez pomoci. Při tom si někdo vzpomněl na něho, a teď ho volají… Vlastně je všechno jasné jako na dlani. Jestli se do toho jen trochu chytře pustí, v příštích patnácti minutách bude vědět všechno, co vědět potřebuje.

„Ty neslyšíš, Santa Fé!?“ řekl Vaca Brava už podrážděně. „Oblíknout…! Nebo je ti to úplně jedno, že tam budeš stát jako pohan, když budeš mluvit s dámou?“ Vaca Brava ještě něco ve zlosti prskal, ohnul se a odemkl mu na nohou železná pouta.

Oblékal si rychle kalhoty, vězeňskou kazajku a čepici, všechno z modrobílého pruhovaného plátna, a přitom si všiml, že ti na molu se tváří obrátili směrem k němu. Připadalo mu, že mluví o něm a že na něho opravdu čekají. Vaca Brava mu hrozil pěsti, ať pospíchá:

„Šéf nerad ztrácí čas! Zase tě už svrbí kůže?“

Zapínal se v chůzi. Poprvé za celou tu dobu, vlastně už ani nevěděl, jak dlouho to bylo, netížily ho kolem kotníků železné okovy. Měl pocit, že se mu nohy vznášejí samy, jako by pro ně přestal platit zákon tíže. Snad se to podaří. Musí se to podařit.

„Vězeň číslo 823 se dostavil na váš rozkaz!“

Vaca Brava ze sebe vyrážel hlášení s podlízavou dozorčí poslušnost a hlas mu přeskakoval jako na kasárenském dvoře. Vězeň číslo 823 stál rovně jako svíčka a díval se podle předpisu před sebe. Ale M čtyři trn opírali těsně u sebe na molu o zábradlí a mohl je všechny dobře pozorovat. Velitel věznice hledal pohledem červené písmeno nahoře nad jeho vězeňským číslem vyraženým na čepici. Dělal to už ze zvyku, ačkoliv rozhodně neměl zapotřebí, aby se očima na místě přesvědčoval, protože jistě i tak dobře věděl, proč si má vězeň číslo 823, kterého nechal předvolat, zbytek života odsedět tady v Barbasku. Cizinec, jenž stál vedle něho, a dívka byli určitě otec a dcera, protože jejich podoba až zarážela. Dokonce se i stejně tvářili, při tom, jak se pokoušeli nedat najevo přirozenou zvědavost. Muž měl téměř bílé vlasy a hubenou, skoro až kostnatou postavu jako lidé, kteří museli hodně, vydržet a mají za sebou veliké strádání. Ale z hubeného, úzkého obličeje se dívaly přes brýle jiskrné tmavé oči. V očích a v jiskřivém pohledu byla podoba otce s dcerou nejnápadnější. Z obou vyzařoval zvláštní klid, jiný, než pozorujeme někdy u lidí, snad jako by toho už viděli příliš a zažili velmi mnoho a teď věděli přesně, co chtějí. Jenomže u dívky takové vysvětlení sotva přicházelo v úvahu, bylo jí nanejvýš dvacet let a něco málo k tomu. Se skupinou přišel Indián oblečený jako městský člověk. Indián byl zřejmě obchodník, který měl v Barbasku krám. Totiž o tomto obchodníkovi se říkalo, že je Indián a že před dvaceti lety, ještě napůl dítě, uprchl z tábora, kde bílí drželi násilím sběrače kaučuku, a zůstal tady v Barbasku. To z jeho skladu pocházely ty věčně červivé bílé fazole, které tvořily neměnný základ vězeňské stravy.

Návštěvníci na molu taky asi věděli, co znamená rudé písmeno na pruhované trestanecké čepici, protože i jejich pohled nejdřív spočinul několik centimetrů nad temenem jeho hlavy, právě tam, kde křičelo na čepici nápadné písmeno, a teprve potom sklouzl dolů na jeho tvář. Nad čelem mu svítilo veliké červené A. Asesino. Vrah.

Dívce se na zlomek vteřiny zachvěly brvy, ale nestočila pohled jinam, dívala se mu přímo do tváře a v jejích očích nebyl ani soucit, ani hrůza, jenom stále ten podivně jistý klid a teď snad ještě kratičká otázka. Byla to velmi hezká dívka a hodila by se kamkoliv jinam lépe než do Barbaska a na molo rozestavěné doživotními vězni. Měla dlouhé černé vlasy, které přecházely až do modra, a vůbec se nepodobala stvoření, jež se chystá na mnoho měsíců do pralesa.

Velitel věznice ho zavolal blíž a oslovil ho: „Ty znáš vnitrozemí dobře. Je to tak, Santa Fé?“

„Ano, seňore,“ odpověděl a srdce se mu zase tak hlasitě rozbušilo, až mu hučelo v uších. To znamená, že se nemýlil, a v příštích minutách se opravdu doví všechno, co musí nutně vědět. Začali o tom sami.

Teď jen být ve střehu a nedat najevo žádný zájem. Pak ho nezadrží nic, může to konečně podstoupit, možná už zítra. Snad by opravdu bylo nejlepší podniknout to hned zítra.

Velitel věznice mu položil otázku: „Když chce výprava napříč pevninou až k horám, Santa Fé, až na východní svahy And, jakou cestou by se podle tebe měla dát?“

„Po řece Santo Dios,“ odpověděl bez váhání a hlas se mu nezachvěl, „pořád nahoru po řece a pro poslední úsek pěší cesty si najmout nosiče v indiánské vsi.“

„Počkej, nerozumím ti. V jaké indiánské vsi? To je možné všude?“

Teď se vmísil do jejich hovoru obchodník.

„Jsou to divoši a pohani,“ řekl a dával důraz na každé slovo. „Nikdo neví, co je v příští chvíli napadne. Oni taky ne. Mezí divochy není místo pro bílou ženu. Ještě byste to měli uvážit a nikam se nevydávat.“

Individua toho druhu našel člověk všude. Byli přesvědčeni, že jim s takovými slovy vždycky zbledne o stín vlastní kůže. Jenomže teď šlo o víc. Ten indiánský hejsek nesmi to děvče zviklat a možná v poslední chvíli všechno úplně zhatit.

Na dívčím obličeji se objevila mezi obočím maličká vráska. Ale jen na zlomek vteřiny, a byla to taky jediná známka, která nějak nasvědčovala tomu, že obchodníka vůbec poslouchala. Prostě si ho nevšímala. Podívala se na vězně a řekla: „Opravdu jsou Indiáni tak nesnášenliví? Vy jste prý mezi nimi žil.“

Neslyšel špatně, skutečně mu vykala a všiml si, že vy řekla ještě s nepatrným důrazem. A vůbec mluvila tak, jako by ještě pořád před ní a před ostatními nestál v pozoru, jak to vězeňské předpisy nařizovaly. Nijak nebrala na vědomí, že před ní stojí vězeň v pruhovaných šatech, ani to, že mu na čepici křičí krvavé písmeno A.

„Indiáni se většinou chovají tak, jak se ostatní chovají k nim,“ odpověděl. „Jak vidíte, jsem živ.“

„Ale jsou to divoši,“ přerušil je obchodník znovu. „Za poslední léta už jsem viděl hodně odvážných lidí, co se pustili nahoru proti proudu. A zpátky se nevrátil nikdo. Rozhodně to není pro ženu.“

Ani teď o něho dívka nezavadila pohledem a řekla: „Dříve doprovázela otce moje matka, a tentokrát s ním pojedu já. To je úplně samozřejmé.“ Dívala se při tom na vězně, jako by se pokoušela přečíst si na jeho tváři, co nevyslovil.

„Ještě nikdo neprošel odtud z východu až k horám,“ připomněl indiánský obchodník úslužně a dotčeně. „Píše se rok 1905, ale nikdo to zatím nedokázal. Za tři sta let se to ještě nepodařilo, a teď by měla žena…“

„Tím spíš je načase, abychom se o to pokusili. Na západě vymřela mezi indiánskými kmeny i poslední matná vzpomínka na vlastní minulost. Ti nám nepomohou najit, co hledáme.“ Bylo to poprvé, kdy cizí návštěvník něco pronesl. Řekl to stejně samozřejmě jako předtím dívka a tak, jako by až dosud byla řeč jen o věcech, které oba již dávno překonali. „Vyplujeme, jak řeka dostatečné klesne. Tak se dostaneme do Peralesu právě v době, kdy i ve vnitrozemí řeky začnou opadat, a budeme pokračovat v obyčejných člunech.“

Renato věděl, že v budoucnu bude ze všeho nejvíc potřebovat chladnokrevnou rozvahu, s níž tento muž a dívka hovořili. Rozvaha a odhodlání jako by k těm dvěma lidem patřily. Otec a dcera neměli ani zdání, že oni dva jsou jeho spásonosný maják, o který se bude opírat na dlouhé cestě napříč pevninou, že oni jsou ten záchranný člun, který ho bude unášet po rychlých, zrádných řekách.

Teď se zeptal velitel věznice: „A v čem je největší nebezpečí při styku s pohany? A postav se laskavě do pozoru, Santa Fé!“

Postavil se víc zpříma. Byl si vědom toho, že s ni nemluví tak jako vězeň s návštěvou. Protože to, jak se na něho dívala a jak s ním mluvila ona, zastřelo na okamžik v jeho vědomí, kdo je a kde s ní hovoří.

„To všechno způsobili sběrači kaučuku. Přišli do indiánských vesnic už před časem a vehnali Indiány na práci do svých táborů. Není tedy divu, že je každý cizinec pro Indiána nepřítel.“

Obchodník už zase dával najevo nelibost: „Ale sběrači kaučuku jsou bílí…“

Nenechal ho domluvit a skočil mu do řeči: „Právě o to jde, že to dělali bílí…“

„Co bys našim hostům radil, Santa Fé, myslím, jaké předměty si vzít na cestu na výměnu?“ ptal se velitel věznice. Bylo vidět, že by rád celý rozhovor ukončil.

„Především nástroje z kovu. Sekery, nože, motyky a mačety. Ale neprozrazovat, kolik toho s sebou vezou. V pralese může mít sekera nebo motyka cenu života… Proto je i nebezpečná. Někdy Indiáni zabíjejí, aby se nástroje zmocnili.“

„U mne můžete dostat všechno, co ještě budete potřebovat,“ řekl obchodník. „A lacino. Mám také umělé perly a knoflíky… „

„Ne.“ V dívčině hlase teď zněla příkrost. „Koupíme od vás jen věcí, které mohou v pralese k něčemu sloužit.“. Nechtěl je podceňovat, ta dívka a její otec viděli možná už dost, ale Indiány z nitra pralesa neznali. O tom nebylo pochyby. I když se ho na nic neptali, řekl jim svůj názor, protože teď šlo už také o něho. Třebaže to zatím věděl jen on:

„Ve vnitrozemí budete skleněné perly často potřebovat. Perly jsou v pralese jako peníze. Indiáni se jich často dožadují, protože za ně mohou se svými sousedy všechno možné vyměnit. V pralese mají umělé perly větší cenu než papírové bankovky.“

Muž vytáhl z kapsy hodinky a odklopil víčko. Ozvalo se pět kratičkých, slabých úderů a po nich křišťálově čistá melodie.

„Stačí, Santa Fé!… Můžeš jít.“

Podle předpisu udělal na patě čelem vzad, pokud to bylo v sandálech z lýka vůbec možné, a sestoupil z mola. Vaca Brava se na něho okamžitě přilepil a polohlasem, aby to na molu neslyšeli, ho poháněl zase zpátky.

„Tak hybaj, hybaj, a nechrápej…! Už na tebe toužebně čekají.“

Ještě zaslechl několik prvních slov z toho, co velitel věznice vysvětloval cizinci a dívce:

„Takhle to dopadá, když někdo klesne až tak hluboko. To je bývalý důstojník, který…“

Trestanecký oblek pečlivě stočil a položil zase do řady vedle ostatních pruhovaných hromádek složených na břehu. Než vstoupil do řeky, ještě otočil nenápadně hlavu. Malá skupinka již odcházela a nikdo se neohlédl.

„Koukej už dělat…!“ vrčel na břehu Vaca Brava.

Vracel se hnědou vodou k místu, kde zaráželi do dna pilotu. A najednou měl před očima úplně živý obraz a viděl, jak by se rychle vytratil z Indiánovy kupecké tváře ten samolibý výraz, kdyby musel někdy spolykat jeden jediný talíř nedovařených, červy prolezlých fazolí, jaké dostávali den co den. Pří té představě pocítil neobyčejně komické uspokojení a poprvé, vlastně nevěděl od kterého dne poprvé, dral se mu z prsou upřímný smích, ale nedostoupil až ke rtům.

A znovu stál až po bedra ve vodě a ještě s třemi vězni přidržoval těžkou pilotu ve vodorovné poloze. Každou chvíli na sloup dopadl beran a vrážel jej do dna řeky.

Slunce se zatím svezlo níž po obloze, už se dotýkalo nejvyšších pahorků, a sluneční paprsky nepálily tak nesnesitelně. Ani Vaca Brava se nerozkročil na svém místě pod palmou. Ale i kdyby slunce žhnulo jako v poledne a kdyby Vaca Brava stál na svém místě ve stínu, teď by tomu už nevěnoval pozornost. Protože přišla jeho chvíle. Konečně a opravdu nastala. Že se Vaca Brava chytí na lep, o tom nepochyboval. A to bylo samo o sobě nesmírně důležité. Celé roky čekal, až se naskytne příležitost. Zpočátku ani nevěděl, jaká příležitost by to měla být… A potom vsadil na tuto expedici. A teď jeho naděje skutečně dospěly až tam, kam si přál.

„Jsem z toho vyvedenej z míry,“ křenil se Liščí nos, „to oni tě nepozvali na večeři s pěti chody a se všemi těmi ciráty a tak a to se ví, ve fraku?“

Nejdřív chtěl tak jako předtím jen pokrčit rameny. Ale přinutil se a odpověděl: „Jen klid. Pozvali. Ale nechtěl jsem. S takovým ksindlem se nebudu zahazovat.“

Ve vodě a nahoře na molu se zachechtali. Ne nahlas, jen tlumeně, aby to Vaca Brava neslyšel. A nebyl to veselý smích, ale tak nějak hranatý a tvrdý. Liščí nos se jen šklebil a jeho malé pichlavé oči v propadlých jamkách zase vypadaly, jako by jednou provždy snímaly na nějakou fotografickou vrstvu každý detail z toho, čeho byl svědkem. Skoro jako by pro něho bylo důležitější, co viděl, než co slyšel. Ale teď už na tom příliš nezáleželo, co si Liščí nos myslí, protože přesně vzato šlo jen o hodiny. Renato se rychle ovládl, aby ho oči nezrazovaly, protože na okamžik, a možná, že na celou minutu nebo dvě, neměly jen a jen výraz utahaného vězně ze státní věznice v Barbasku.

Odpoledne mu připadalo krátké, ale byl roztržitý a nedával při práci pozor. Žádné poznámky na svou adresu nebral na vědomí a náraz berana ho několikrát zasáhl tak nečekaně, že chyběl jen vlásek a byl by málem pustil tyč. Kolem si určitě všichni mysleli, že se o něho pokouší slabost a že je se silami u konce. Jen bylo těžké uhodnout, co si v té chvíli myslel Liščí nos. Ale záleželo na tom?

Renato se po celou dobu zaměstnával jedinou otázkou: S kým se toho má odvážit? Vlastně na to už myslel dlouhý čas. Odpověď nemohl déle odkládat. Musí ji najit ještě dnes. Sám by to nedokázal, ne, na to není ani pomyšlení, musí být aspoň tři. Možná že čtyři, to by bylo ještě lepší. Ale ne, i tři budou dost. A hlavně nesmí postoupit nikomu své místo. Rozhodovat musí stále a v každé minutě jenom on.

Určitě s sebou vezme toho chlapce, Niňa,… Přistihl se při tom, jak se mu hlavou kmitla myšlenka, Že Niňo si svobodu zaslouží víc než kdokoliv tady v Barbasku. Ale zaťal zuby a přinutil se uvažovat jinak. K čertu, teď záleželo ze všeho nejmíň na tom, kdo si co zaslouží, nebo ne! Důležité je, aby ty dva zvolil správně, aby to společně za každou cenu dokázali, především aby to dokázal on.

Na Niňa se můžu spolehnout, říkal si, a když bude ten chlapec se mnou, s tím třetím si taky poradím, ať to koneckonců bude kdokoliv, protože v nejhorším budeme na jednoho dva. Nechá volbu toho třetího až na zítřek. Snad mu pomůže náhoda. I kdyby si už v této chvíli někoho vybral, musel by mu dnes o svém plánu vysvětlovat příliš mnoho, a takové chyby se dopustit nesměl.

Když došel v myšlenkách až sem, zase na sobě cítil zvědavý pohled. Liščí nos ho pozoroval slídivýma očima, jako by taky odhadoval, jak dlouho ještě vydrží svádět ten beznadějný zápas s Vaca Bravou. Ne, nikdo mu nemůže zkřížit cestu, protože nikdo neví, co opravdu zamýšlí.

Pokud jde o volbu třetího muže, neměl právě velkou radost z toho, jak se rozhodl. Nebo lépe řečeno, jak se musel v poslední chvíli rozhodnout. Věděl, že je to první slabé místo v jeho plánu. A třebaže na příležitost, jako je tato, čekal několik roků, nakonec jej překvapila až příliš nečekaně. Když se ozvalo z Vaca Bravovy píšťalky trojí pronikavé zapísknutí a oznamovalo vězňům, že práce na stavbě mola pro dnešek skončila, ještě pořád na žádné lepší řešení nepřišel.

Vaca Brava nechal celou pracovní skupinu nastoupit na břehu řeky. Všech dvanáct mužů. Tak to dělal každé odpoledne podle svého promyšleného systému. Pak tomu prvnímu v řadě odemkl na nohou železné okovy, klíč při tom nikdy nedal z ruky, vězeň si natáhl pruhované kalhoty a Vaca Brava mu železná pouta znovu uzamkl na zámek. Teprve pak přišel na řadu druhý vězeň, po něm třetí, a tak až do konce. Trestance přítom hlídali dva strážci s puškami připravenými k výstřelu, a tento krátký okamžik, to je dobu, již vězeň potřebuje, aby si natáhl kalhoty, byl taky za celý den jediný, kdy se zbavili želez na nohou. Každý železný okov vážil tolik a byl tak masivní, že rozbít jej nebo ohnout vůbec nepadalo v úvahu, a tak těsný, že během jedné hodiny rozedřel celou nohu do krve, jakmile vězeň nedělal krátké kroky, a ještě si železa nenadlehčoval rukou pomocí řetězu, což samozřejmě mohl jenom při nesmírně pomalé chůzi. Jedině cizím návštěvníkům předváděli vězně také bez želez na nohou, ale ne pokaždé.

Když se oblékl poslední z dvanácti mužů, seřadili se do dvojstupu a vrchní dozorce každého vězně připoutal za okovy k dlouhému řetězu nataženému mezi trestanci. Toto divadlo se odehrávalo k úplné spokojenosti jeho režiséra Vaca Bravy každý den ve stejnou dobu a ve stejném sledu.

Pracovní četa nastoupila pomalý, nemotorný pochod, směrem k Barbasku. V jedné ruce pomáhal každý vězeň odnášet dlouhý řetěz, na který je Vaca Brava před odchodem všechny upoutal, druhou si při kymácivé chůzi nadlehčoval železné okovy, aby mu nerozdíraly kotníky. Co krok, to řinčení řetězu.

Šel spoutaný s ostatními a rozhodoval se. Po několika minutách řinčivé chůze povolil sotva znatelně krátký řetěz s okovy a okamžitě cítil, jak se mu kov zařezává do nohy. Věděl, že se mu rány zanítí brzo, protože pouta měla ostré hrany a zrezivělý, od prachu na cestě znečištěný povrch. Zítra musí před Vaca Bravou kulhat, pořádně kulhat, aby si toho vrchní dozorce hned všiml. Právě to byl neobyčejně závažný detail v jeho plánu, ne-li vůbec ten nejdůležitější. Ale rány zase nesmějí být tak hluboké, aby znamenaly opravdu překážku v chůzi. Přesto řetěz ještě trochu povolil, a snažil se našlapovat tak, aby všechen tlak železných okovů doléhal na kotníky, ne jinam. Teď šlo především o to, aby se Vaca Brava zítra chytil do léčky.

Kolona trestanců se pohybovala na cestě pokryté červeným prachem jako lenivá stonožka na okovaných nohách. Podél ní se zdvíhal po obou stranách mlčící, nezúčastněný les.

Vlekl se tak jako ostatní rezavým prachem a v chůzi i nenápadně otočil hlavu. Střetl se znovu s těkavým, zkoumavým pohledem. Pokolikáté se na něho Liščí nos během dnešního dne tak dívá? Liščí nos šel za jeho zády i a bůhví, jak se mu to podařilo, že ho Vaca Brava připoutal do páru s Hranatým býkem, ačkoliv je dozorce neviděl rád spolu, ale ti dva, když to jen trochu dovedli nastrčit, se vždycky octli během dne vedle sebe. A přitom by se těžko našli dva lidé, kteří se ve všem tak málo i podobali jako oni. Liščí nos byl pohyblivý a ve tváři mu hrál každý sval. Hranatý býk měl sice velkou sílu, snad měl nejvíc síly ze všech vězňů v Barbasku, ale vždycky dělal dojem tupého lenocha. Přišli prý do Barbaska společně, a pravda je, že měli oba nad vězeňským číslem červené písmeno S, a to v Barbasku znamenalo salteadur. Lupič.

Šli pomalu, těžkým krokem. Když se dovlekli asi do poloviny cesty, uvědomil si, že už mu stéká od kotníků dolů krev. Opatrně řetěz popotáhl nahoru, ale teď už cítil palčivou, skoro nesnesitelnou bolest při každém pohybu. Nutil se vší silou do naučené chůze na řetěze, protože dnes ještě nikdo nesměl nic zpozorovat. Dnes ne.

Státní věznice v Barbasku se skládala z půltuctu dlouhých Vězeňských baráků. Vlastně to nebyly baráky nebo vězeňské ubikace, ale jen přístřešky z palmového listi posazené na kůlech bez bočních stěn. Kůly nesly kromě palmové střechy i visuté rohože, vždycky dvě nad sebou, a na zemi měl každý vězeň nízkou stoličku. Tím končila výbava trestaneckých „cel“. Palmové přístřešky byly kolem dokola obehnané dvojitou zdí. Do volného prostoru mezi prvním a druhým zdivem pouštěli dozorci každý večer cvičené psy. Správa věznice a kuchyně stály venku, mimo zdi tábora.

Prajednoduché zařízení státní věznice v Barbasku plnilo svůj účel asi dobře, protože od doby, co věznice v Barbasku existovala, nevyskytl se tady ani jediný zdařilý pokus o útěk. Mnoho vězňů se pokoušelo uprchnout, ale nepodařilo se to nikomu, protože kromě dvojité zdi, psů a pušek hlídalo vězně ještě neproniknutelné, zrádné sertao. Barbasko obklopovala na sta kilometrů daleko liduprázdná pustina, jednu polovinu roku suchá a vyprahlá, skoro jako poušť a v druhých šesti měsících zákeřná a plná skrytých nebezpečí, protože za každou křovinou mohl tiše našlapovat jaguár nebo puma. Když už se někomu podařilo dostat se přes zdi věznice a obelstít dozorce a psy, ještě se nakonec rád vrátil do Barbaska. Nejednou se našly z uprchlých vězňů jen kosti. Z Barbaska vedla do světa, jak se zdá, pouze jediná cesta, a to po řece. Jenomže byla opravdu hračka uzavřít ji pro uprchlého vězně.

A přece Renato nalezl ještě jinou cestu z vězení. Vedla kupodivu hlavou vrchního dozorce Vaca Bravy.

Když se vrátili do tábora, dozorci jednoho po druhém odpoutali od dlouhého řetězu a pak se každý vězeň posadil na svou stoličku s plechovým talířem na kolenou. Niňo se opřel do malé káry s vědrem jídla, postrkoval ji před sebou dlouhou uličkou mezi rohožemi a každému oddělil na talíř přesně odměřenou porci, sledován bdělýma očima Vaca Bravy. Úklid v táboře a rozvážení jídla byl v tomto palmovém baráku již dlouho Niňův úkol. Niňo neměl dost síly, aby mohl vykonávat vězeňské práce na molu nebo při kácení v lese nebo na silnici. Ale i tak už Niňo dlouho nevydrží. Pro něho už čas nadešel. Dokonce nejvyšší čas.

Díval se, jak chlapec jen pomalu postrkuje káru s jídlem. A hned si zase opakoval jako už tolikrát, že se nesmí na nikoho ohlížet. Rozhodovat se musí tak, jak to bude pro něho nejvýhodnější. Jako druhého a třetího by si měl vybrat toho, kdo poskytuje záruku, že mu jeho plán pomůže nejspíš uskutečnit. Už žádné koketování s dobrými skutky, žádné oběti pro druhé, přikazoval si v duchu, to všechno dávno minulo, a zaplatil za to draze.

A přece se hluboko v jeho mrtvých citech něco pohnulo, když viděl Niňův propadlý obličej. Niňovi tak jako jemu křičelo nad vězeňským číslem červené písmeno A. Potlačil soucit a začal o chlapci uvažovat jinak. Dělá to jen kvůli sobě, že chce Niňa vzít s sebou. A jestli se o něho předtím trochu staral, byla to samozřejmě součást jeho plánu. Pomalu schoval nohy pod stoličku, protože se blížil Vaca Brava a Niňo s károu.

Když se před ním Niňo zastavil a vyklopil mu na talíř porci bílých fazolí, k fazolím položil skrojek chleba a naplnil mu plechový hrnek horkým čajem, maličko na chlapce zamrkal, tak, aby to Niňo dobře viděl a Vaca Brava nic nezpozoroval. Věděl, že za chvíli, až Niňo rozdá večeři, přijde sem a jako náhodou se tady posadí a začne vedle něho pořádat svůj díl. Ale i dnes mu řekne jenom to nejnutnější, nic, na čem by ho mohl Vaca Brava nebo někdo jiný chytit, i kdyby se na ně třeba přilepili a slyšeli slovo za slovem.

Pomalu nabíral fazole a díval se za Niňem, jak se vzdaluje s károu a kuchyňským vědrem. Jestli ho opravdu vezme s sebou, v myšlenkách se ještě pořád nutil uvažovat o tom jenom jako o jedné možnosti, tedy jestliže ho vezme s sebou, Nina čekají tři a ještě spíš čtyři tvrdé týdny. Měl by o tom přemýšlet střízlivě. Vydrží to Niňo? A hned si odpovídal, že to chlapec s jeho pomocí dokáže. Sám ne, sám by to nevydržel ani týden…

Přivíral oči, jako by ho přemáhal spánek, a díval se kolem sebe. Díval se tak pozorně, že zapomínal polykat. Vystydlé, rozžvýkané fazole mu ležely v ústech jako hustá, nechutná kaše. Prohlížel si vězně tvář po tváří, mladé, staré, všechny tak nebo jinak poznamenané vězením v Barbasku, bez ohledu na to, jestli tu byli rok nebo třeba už deset let. Jedni měli v mrtvém pohledu ještě zájem, jiní otupělost, únavu nebo nepopsatelnou nenávist, lhostejnost a taky strach. Ne, nikoho neznal ani zdaleka tak dobře jako Niňa, o nikom jiném v tomto palmovém baráku nemohl s takovou jistotou předvídat, jak se bude chovat v té, nebo té situaci. A to vyvažovalo Niňovu fyzickou slabost víc než dost. Dostane ho odtud, podaří se to, a po třech čtyřech týdnech budou mít to nejhorší za sebou – nebo už nikdo z nich nebude mezi živými.

Vaca Brava se teď vracel už bez Niňa mezi visutými vězeňskými lůžky a položil každému na okraj talíře dvě cigarety jako odměnu, že toho dne splnili požadovaný úkol. Tomu poslednímu v řadě cigaretu zapálil a pak si jeden vězeň od druhého zase postupně připaloval. Jak se nahýbal soused k sousedovi, pod palmovou střechou začaly řinčet okovy a Vaca Brava k celé té ceremonii přihlížel s tupým, spokojeným úsměvem.

Renato si schoval obě cigarety k těm ostatním do náprsní kapsy na rubu vězeňské kazajky, ale když ruku zase vzdaloval, pochopil, že udělal chybu, protože Vaca Brava se vydal kymácivým krokem vpřed a mířil přímo k němu.

„Ale copak, Santa Fé? Tabák ti nejde pod nos?“

Vymrštil se do pozoru a nehnul ani brvou při kruté bolesti. Neměl čas opatrně se napřímit a železné okovy mu sjely celou vahou dolů na kotníky.

„Ne, pane vrchní dozorce, já si je vykouřím až ráno.“

Na Vaca Bravově obličeji četl jako v knize, jak dozorcovy myšlenky pracují na plné obrátky. Teď si Vaca Brava myslí, kdo to kdy viděl vězně, který by si nevykouřil příděl hned na místě, a lenivým mozkem usilovně přemítá, co za tím asi vězí a jestli to vlastně není důvod k pokárání. Chybu už nemohl napravit. V palmovém baráku najednou všechno ztichlo. Publikum čeká, že bude mít před spaním zábavu.

A pak Vaca Bravův červený obličej prozářila velkolepá idea. Vrchní dozorce si vězně pomalu prohlížel od hlavy až k patě. Blaženě, s uspokojením, s pocitem vítězství, které se blíží.

„Tak se mi zdá, ty drobečku. Santa Fé, že už ti tabák pro chlapy vyráží dech.“

Ještě před několika hodinami by Vacy Bravovi odpověděl, že mu dech nepůsobí žádné starosti. Věděl, jak napjatě kolem čekají, co odpoví. Neřekl ale nic, jenom stál v pozoru a nehýbal se, přesně v tom postoji, jaký se vězni předpisoval, a díval se rovně před sebe. Mlčení Vaca Bravovi stačilo. Mlčení bylo signál, a Vaca Brava za ním větřil slabost. Jeho obličej zrovna zářil jako lampión.

„Tohle jsem ti, milánku Santa Fé, řikal hned. Říkal jsem ti, že budeš přede mnou ležet s čumákem v blátě dřív, než s tebou skoncuju. S čumákem v blátě, Santa Fé!“ A zase po něm klouzal blaženě očima, od hlavy až k patě a zase nahoru, a tentokrát pomaleji než předtím. „A tohle kdysi nosilo důstojnickou uniformu…!“

Chybělo málo a byl by ze sebe vypálil hlasité, předpisům do písmene odpovídající: „Tak jest, pane vrchní dozorce!“ Ale odpustil si to. Vaca Brava ‚se k němu otočil zády a pochodoval pryč mezi visutými rohožemi, dokonale spokojený sám se sebou i s celým světem. A znovu se kolem ozval řinčivý hluk. Mísily se v něm hlasy, cinkání plechových talířů a řinčení okovů.

Posadil se, opřel se zády o dřevěný kůl a tvářil se, že ho zajímá jenom a jenom krajíc chleba, který si nechal až nakonec. Teď byl spokojený i on. A třebaže situace vypadala Ještě před chvílí povážlivě, nyní se celá ta malá scéna proměnila dokonce ve zdařilou předehru k léčce, do které se měl Vaca Brava zítra chytit. Nenapadlo ho něco takového promýšlet předem, tak nějak to přišlo samo od sebe, ale byl to dobrý začátek.

Vrátil se Niňo a posadil se do zavěšeného lůžka. Protože musel vydávat jídlo, jedl vždycky až poslední, a fazole měl určitě docela studené.

„Sněz všechno,“ připomínal inu, „a nejez tak rychle. Z jídla je potom víc. Teď je to velmi důležité.“

Každé slovo dobře uvážil a každé vyslovil s důrazem, aby Niňo pochopil, že za tím, co říká, je jiný, skrytý smysl a že mu právě dnes večer má jídlo dodat hodně síly, protože ji možná už zítra bude potřebovat. Viděl, jak v hubeném obličeji svitlo porozumění a také zvědavá otázka a naděje.

Nino mu věřil. Již třikrát chlapce vyléčil z tropické horečky, jen pomocí léčivých rostlin, které natrhal za zdmi tábora. Až do dnešního dne mu o svém plánu nic neřekl, jen že už našel způsob, jak je možné uprchnout i z Barbaska, a že je nutno vyčkat pravý okamžik, a hlavně že je třeba, aby se jeden mohl na druhého spolehnout. Ano, chlapec mu věřil a stačila mu i narážka. Prohlížel si Niňa pozorně. Do devatenácti let mu chybělo jen málo, ale vypadal sotva na šestnáct.

„Niňo,“ řekl Renato zase tak důrazně, jako když předtím mluvil o jídle, „zítra v poledne bys měl přinést čaj na molo ty. Rozumíš, zítra v poledne. K molu, Niňo.“

Chlapcovy oči se rozšířily, ruka se mu rozčilením třásla, ale ovládl se a odpověděl nesmírně lhostejně:

„No dobře, to půjde.“

Niňo spolykal ještě trochu fazolí a bez jediného slova se zvedl, ačkoliv mu nijak nenaznačil, aby odešel. Jen jako náhodou se zase vzdaloval s talířem v ruce, šel takovým loudavým krokem, který v nikom nemohl vzbudit podezření, a posadil se na své místo. Podíval se na chlapce přes uličku. Jejich pohledy se střetly, a teď už nebylo pochyby, že vzdálenost mezi nimi překlenul most dokonalého porozumění.

Pojednou ho něco nutilo být opatrný. Přiměl se rychle k úplně lhostejnému výrazu a pomalu obrátil hlavu jinam. Ještě se neotočil dozadu a už si uvědomoval, že se na jeho rohož posadil místo Niňa někdo jiný. Počkal chvíli a podíval se přes rameno. Za ním seděl Hranatý býk.

„Poctím tě na minutku svou návštěvou,“ řekl obr líně. Rozhlédl se, rukou sáhl někam dolů a přistrčil k němu večerní příděl chleba. „Vyměním ho za ty dvě cigarety, Santa Fé.“

Renato se díval do jeho mohutného obličeje s širokou vystouplou bradou a potom oči stočil na krajíc. Chuť zakousnout se do okoralého chleba nezkrotil Hranatý býk tak docela, protože si asi dvakrát z krajíce ukousl. Vůbec nikdo nemusel pochybovat, že přání toho masitého obra shltnout svůj vlastní příděl je přinejmenším stejně velké jako touha vymámit dvě cigarety. Něco tu nebylo v pořádku. Kromě toho si Renato pamatoval, že si Hranatý býk s Liščím nosem často vyměňovali cigarety za jídlo. Jak Býk natahoval dopředu ruku s chlebem, z rukávu mu vylézalo chlupaté zápěstí. Modrala se na něm vytetovaná kotva.

„Nesmí se tu vyměňovat cigarety za chleba,“ řekl tak nahlas, že to nalevo a napravo slyšeli. „A jestli to někdo práskne, budu tejden sedět.“

Hranatý býk čekal asi cokoliv jiného než takovou odpověď a hezkých pár vteřin lapal po dechu, než otevřel masitá ústa: „Práskač nejsem. Nikdy sem nikoho prásknul.“

„Jenomže to za tebe může udělat někdo jinej.“

Býkův obličej začínal rudnout a svaly na levé tváři mu cukaly. „Každýmu bych přerazil vaz…“

„Nemám zájem něco měnit. Býku! Dej mi pokoj,“ řekl jako ospale a díval se až na konec palmového baráku, kde postával Liščí nos, úplně zabraný do řeči s jiným trestancem. Možná že to jenom tak vypadalo, jako by Liščí nos byl úplně zabraný do hovoru.

Ale Hranatý býk se ještě nevzdal.

„Nepovídej, že nechceš, když máš někde ještě celou hromadu cigár. K čemu, Santa Fé, když je nekouříš?“

„Lámu si je do fazolí.“

Hranatý býk na něho zíral s pusou otevřenou dokořán jak vrata. Chvíli se namáhal pochopit, jestli se má zasmát nebo začít zuřit. K žádnému rozhodnutí zřejmě dospět nemohl, a tak jenom zahučel: „Pěkná blbost…!“ Zvedl se a kroutil hlavou na tučném krku.

Jeho široká záda na okamžik zakryla výhled na celý vězeňský barák, ale pak se zase pohled na obě řady visutých rohoži otevřel. Liščí nos vedl ještě pořád sáhodlouhou debatu se sousedem a po celý ten čas se o nic jiného nestaral, totiž přesně tak se choval, ale Hranatý býk se klátil s nakousnutým krajícem přímo k němu.

A právě teď Renata přepadl pocit nějakého ještě nerozeznatelného, ale velmi reálného nebezpečí. Ale už zbývalo jenom několik hodin, zdaleka ne celý den… Ne, teď Liščí nos nic nevyčenichá.

Ale nepříjemný, stísněný pocit zůstal. Prozradit někoho, k tomu stačí někdy pouhá vteřina. Ale co by Liščí nos mohl prozradit? Nic neví. Kromě toho není vůbec jisté, jestli to opravdu byl on, kdo za ním poslal Hranatého býka s nakousnutým chlebem, zrovna jako nemůže s jistotou vědět, že ho Liščí nos potom udá Vaca Bravovi nebo že ho bude jenom vydírat. Důležitě je, že Liščí nos nemá o ničem ani zdání, a že právě proto nemohl nic vyčenichat. Ne, nikdo o jeho plánu nic neví.

A pak jako by znovu ztuhl opřený na stoličce, když viděl, jak se Liščí nos zvedl a dal se na pochod mezi lůžky. Vždycky kousek popošel a zastavil se, řekl někomu pár slov nebo se při řeči i trochu zdržel. Ale jedno bylo jasné. Mířil k němu. Malé, hluboko posazené oči nebudily v zahnědlém obličeji ani známku podezření, že by si ho vůbec všimly, a přece věděl naprosto jistě, že Liščí nos něco zamýšlí.

A nemýlit se. Těsně u jeho stoličky Liščí nos úplně zpomalil, až stál na místě s rukama v kapsách a s cigaretou v koutku úst. Díval se upřeně na holé prostranství kolem nich, na ostatních pět přístřešků stejně uvězněných v bloku zdí a na koruny vysokých palem se zpeřenými větvemi, které se teď jako nápadně ostré, temné siluety rýsovaly proti rudé večerní obloze.

Liščí nos řekl tiše někde nad jeho hlavou: „Mám pilník.“ Cigaretu nevyndal z úst a oči vůbec neodtrhl od vězeňské zdi a od vysokých stromů. Palmové větve se jako vějíře rozkládaly všude kolem tábora.

Udělal neodpustitelnou chybu, protože odpověděl stejně tiše: „Cože máš?“

„Pilník.“

Renata se zmocnila zlost. Nechal se zaskočit.

„No a co?“ řekl s přemáháním a úplně bez zájmu. Teď věděl, na čem je.

„Povídám, ti to jenom proto, že podle mýho bys moc rád ukázal Barbasku svý krásný záda.“

Kolem úst se Liščímu nosu nepohnul ani stín nějakého pošklebku, a co říkal, vůbec neznělo vítězoslavně, jen jako holé konstatování.

„Svý krásný záda chcem ukázat Barbasku všichni,“ odpověděl unaveně. Ale ještě větu nedokončil a už věděl, že se Liščí nos nenechá jenom tak snadno odbýt. Ozval se znovu nad jeho hlavou: „Ty kotníky sis rozmašíroval schválně. A jedný krásný chvíle, třeba zejtra nebo někdy jindy, řekneš Vaca Bravoví, aby ti sundal pouta.“

„Přeskočilo ti v makovici? To se stane každýmu, ne?“

„Ale ty sis to udělal schválně a já uteču s tebou.“

Liščí nos mlčel a nehýbal se. Protože mu teď musel odpovědět, opakoval ještě jednou a ťukal si při tom prstem na čelo: „Přeskočilo ti?“

„Uteču s tebou,“ řekl Liščí nos tak jako předtím a v tom, co řekl, se neozýval sebemenší stín vyhrožování nebo prosby, ale jen střízlivé sdělení skutečnosti. „Už jsem je otipoval všechny. Každýho, kdo tu je, a jestli to tady dokáže ještě někdo jinej než já, tak jseš to jenom ty. Půjdu s tebou a žádný nebezpečí mě nemůže odradit, ať je velký, jak chce, protože ještě pár let v týhle pasti, a jsme stejně po smrti. Ztratit už nemůžeme nic.“

Hlas při poslední větě vůbec nezvýšil, a přece to znělo velmi kategoricky a tak, jak se věci vyslovují s konečnou platností. Na odpověď nečekal, a jako by odříkal jemu přisouzenou krátkou úlohu, vracel se loudavým krokem na své místo, tak, jak přišel.

Nespouštěl z něho oči, z vězně číslo 711, kterému dozorci říkali podle města, odkud pocházel, Asunción a kterému někdo dal přezdívku Liščí nos. A měl ukrutnou chuť vrhnout se mu na hrdlo nebo ho srazit k zemi stoličkou nebo ho proboha nějak umlčet. Nikdo mu nesmí v poslední chvíli překážet. Nikdo!

Snad se jen naparuje, říkal si, nic víc. A kdyby i něco uhodl, stejně neví, že se to stane už zítra. To by nepřestal, dorážel by dál. A pokud to neví, neví vlastně nic. Přistihl se při loni, že ještě pořád sedí ve střehu jako připravený ke skoku, a přinutil svaly a údy, aby tak jako jiný den zlenivěly a povolily. Pak se opřel zády o dřevěný kůl, pro ostatní lhostejný ke všemu. Několik vteřin měl závratný pocit, že balancuje v obrovské výšce na napjatém laně, že už to déle nevydrží, musí dopředu, protože ví, že se jinak zřítí.

Když potom ležel natažený na visutém vězeňském lůžku, opakoval si znovu, že Liščí nos opravdu jenom hádá. Jen vystřeluje a zkouší to. O jeho prvním kroku nemá zdání. Copak by mohl být tak neprozíravý a prosit Vaca Bravu, aby ho na chvíli vysvobodil ze želez? Ano, jedna věc je teď nepochybná. Liščí nos tím třetím mužem nebude. Stará se příliš o svůj vlastní prospěch a půjde přes mrtvoly. Takového člověka pro svůj plán potřebovat nemohl. Ohrožoval by jeho vůli. Rozhodovat musí pořád sám. Každý den a v každé minutě.

Kotníkem mu projela ostrá bolest. Do rána budou jistě oba podebrané, ale musí to vydržet až do oběda. Možná že to i trochu přehnal. Teď cítil i rány na zádech a každý zmučený sval v rozbitém těle. Tak zítra, říkal si. Už zítra!

Setmělo se během několika minut. Ohnivě rudá obloha na západě pohasla a na Barbasco ulehla horká noc plná zvuků, které sem doléhaly ze sertáa. S příchodem tmy zazněly struny cikád, zvonivý bzukot sílil, až se rozrostl v monotónní, neumdlévající koncert. Mísilo se do něj strašidelně houkání výra a jek neviditelného johó podobný hlasu člověka. Někde se zlomila s hlasitým praskotem větev.

Pojednou se ho zmocňovalo vzrušení, cítil tlak ve spáncích a dostával závrať. Naslouchal těm zvukům noc co noc bezmála tři roky, ale do dnešního dne je vnímal bez zájmu. Teď k němu nedoléhaly jenom zvuky, teď viděl v duchu i cikády ve vysoké, ostré trávě, noční let sovy, divoké vepře, jak se nemotorně, s dupáním motají v křovinách. Už zítra to všechno zase bude patřit k jeho dnům. Protože zítra bude na svobodě.

Ze středu palmového baráku se ozvalo těžké, zmučené zasténání. Noc přinášela ve snu vzpomínky… a tomu, kdo sténal, asi úzkost sevřela hrdlo.

Začaly se vynořovat staré obrazy. Jako by je někdo vyvolal z hloubi jeho vědomí. Z těch jeho vrstev, které ležely zasuté ještě mnohem níž než jeho vzpomínky na život v sertau a v pralese. Obrazy připlouvaly a mizely. Vynořila se na nich města a z obrazů se k němu řinula vůně kůže a nové, do hladka vyžehlené látky na vojenské uniformě. Zasvítil bíle prostřený stůl, zahořely osvětlené ulice. Zahnal vidinu něčeho dávno minulého zpět do hlubin zapomnění. Minulost jednou provždy skončila a cesta zpátky nevedla Dokonce ani tehdy ne, když se zítra všechno podaří.

A znovu jako z nějaké bezedné propasti dolehlo až k němu chraptivé zasténání

„Drž hubu!“ řekl někdo polohlasem a rozzuřeně.

II.

Ráno se probudil malátný, rozmrzelý, a nedovedl říci s úplnou jistotou, jestli celý ten rozhovor s Liščím nosem opravdu probíhal tak, jak si jej pamatoval, nebo zda to nebyla jen zlomyslná hra jeho vlastních podrážděných nervů. Ráno bylo jako každé jiné. Dostali hrnek čaje, k němu krajíc chleba, a třebaže dával pozor sebevíc, nezdálo se, že by mu Liščí nos věnoval nějaký zájem. S Niňem si vyměnil jen krátký pohled, když Nino procházel kolem s čajem a s košem nakrájeného chleba. Cítil, že se mu vrací klid. Do polední přestávky zbývalo pouze pět krátkých hodin. Ano, ráno bylo stejné jako každý den a on se také musel chovat tak jako jindy. Až na jeden malý a důležitý detail.

Sáhl si opatrně na poraněné kotníky. Ale i při nejslabším doteku mu projela nohou nesnesitelná, trýznivá bolest. Povytáhl si nohavice a viděl, že se oba klouby přes noc do ruda zanítily. Rány vypadaly ošklivě. Ale těch pár hodin to nějak vydrží. Chodit ještě může, a jinak jde všechno dokonale podle plánu, protože s polovičatostí by bylo mnohem obtížnější jej provést.

Při nástupu k odchodu si Vaca Brava okamžitě všiml, že Renato kulhá, a hned byl u něho.

„Kapánek rychleji, Santa Fé, kdybych tě směl poprosit. Kapánek rychleji. Hejbej sebou! Zdržuješ!“

Bolest mu vehnala do očí slzy a nebylo ani třeba, aby simuloval, že mu každý krok působí hotová muka, protože rezavý řetěz mu přes všechnu opatrnost narážel dole u želez do kotníků. Bolest téměř nedokázal přemáhat, ale věděl, že se Vaca Brava o to snadněji a o to bezpečněji chytí do pasti.

A sotva se postavil do řady na své místo, viděl, že Vaca Bravův obličej září sebevědomím a spokojeností. Neboť Vaca Brava tušil svůj velký den. A to den takového druhu, že vrchní dozorce při vzpomínce na něj i po letech ještě znovu zažije blažený pocit ukojení své vlastní mrzkosti. Stál před ním v pozoru a všechny smysly mu říkaly, že se Vaca Brava pevně rozhodl vysát z dnešního dne vše, co jenom bude možné, aby na tento den vězeň číslo 823 nezapomněl, kdyby žil třeba sto let,

„Ale copak, Santa Fé, nejsi dnes ráno kapánek unavený? Nebo nám práce už nejde k duhu?“

Vaca Bravovy oči, přimhouřené v kulatém obličeji, vyčkávaly a číhaly. Tolikrát již tuto chvíli prožil v duchu a tolikrát již v duchu odpovídal na Vaca Bravovu otázku. A jeho odpověď teď zněla právě tak, jak měla znít, a bylo v ní právě takové kratičké zaváhání, jaké v ní měl Vaca Brava postřehnout.

„Něco mám…, já…, něco mám s nohama…“

„Ptal jsem se tě, Santa.Fé, jestli ti už práce nejde k duhu.“ opakoval zlostně Vaca Brava a nenechal ho domluvit. Dozorce zlost jen předstíral. Protože Vaca Brava za žádnou cenu nechtěl, totiž nemohl, vzít na vědomí, co tu vězeň číslo 823 vypráví o podebraných kloubech a ranách na nohou. Pak by musel, jak bylo jeho povinností, sám vězni přidělit lehčí práci, nebo ho dokonce poslat na marodku. Ale on nechtěl vězně číslo 823 někam poslat. To by bylo to poslední, co by si Vaca Brava přál. Neboť Vaca Brava chtěl vězně číslo 823 dnes definitivně vyřídit. Chtěl, aby ho vězeň nakonec prosil. Ale ne teď, ještě o něco později. A hlavně nahlas a ve chvíli, kdy by to všichni slyšeli. Zkrátka, jak říkal Vaca Brava, vězeň číslo 823 se měl dnes před ním plazit s čumákem v blátě.

Ten mu dopřál to potěšení vychutnávat jeho muka. Strnul v nepřirozeném pozoru, jako by byl bez sebe vzdorem a zuřivostí, a odpověděl věčně omílaným výrokem, který Vaca Brava dával doživotním vězňům při každé příležitosti ještě nádavkem, když se už vymluvil z plic:

„Ne, pane vrchní dozorce, práce z nás vychovává užitečné členy společnosti!“

„Nic jiného jsem od tebe taky nečekal, Santa Fé. Tebe hned tak něco nezdolá, že ne, Santa Fé? Ty umíš zkrátka zabrat. Je to tak? Nebo snad ne?“

Měl opravdu co dělat, aby se mu nevysmál přímo do tváře, tak mu přišla k smíchu Vaca Bravova tupá, nadutá nevědomost. Vrchní dozorce byl mazaný jak čert a znal všechny chytristiky a všechny úklady, které mu věznice mohla přichystat. A přece existovalo něco, co mu dokázalo zaslepit zrak: jeho rozkoš týrat někoho. To byla Vaca Bravova Achillova pata a na tuto slabost měl dneska doplatit.

Ale zatím před ním stál Vaca Brava rozkročený a silný jak domýšlivý bůh a bezpochyby si teď právě myslel, že vězeň číslo 823 hraje podle pravidel a nekazí mu hru, což by jindy rád udělal, a naopak se nechce jen tak vzdát. Takže Vaca Bravovy mozkové závity zaznamenaly, že vězňovy kotníky taky není třeba brát na vědomí, ostatně vězeň číslo 823 neprovedl hlášení podle předpisu, a nic tedy nebrání ještě chvíli si s ním hrát jak kočka s myší, i když je od začátku jasné, jak to dopadne. Ale ta možnost pokochat se s vězněm právě v takovéto chvíli, to bylo dráždivé koření, a ten miloučký Santa Fé mu ještě udělá tu radost a tu blaženou dobu mu dokonce ještě o něco prodlouží, a jeho, vězňova porážka bude o to dokonalejší.

Pak ho Vaca Brava připoutal ke společnému řetězu. Na okamžik Renato zahlédl tvář Liščího nosu. Četl v ní bezmezný údiv. Liščí nos byl tedy přesvědčený, že se zmrzačil proto, aby mu Vaca Brava odemkl pouta. Ale on udělal něco jiného, vlastně přesný opak, a ještě se choval tak, že bude mít Vaca Bravu v zádech celý den. Teď si Liščí nos určitě lámal hlavu, jestli krev a rozbité klouby na jeho nohou přece nakonec nejsou jenom náhoda, a to znamená, že se nemusí několik příštích hodin starat, co Liščí nos podnikne. Víc času nepotřeboval. Lépe než právě takto se celý začátek vyvíjet nemohl.

A přesto se pro něho změnil pochod k řece v jednu z nejstrastiplnějších půlhodinek, jakou kdy musel přestát. Věděl dobře, že může tlak železných okovů zmírnit, nebo ho dokonce s trochou štěstí úplně vyloučit, když si levou rukou bude správně přidržovat řetěz. A přece se mu železná hrana často zařízla do ran a v takové chvíli myslel, že mu proudí žilami až nahoru ke kolenům palčivý žár. Ale účinek byl přesně takový, jaký si přál, neboť Vaca Brava se celou cestu nehnul z jeho blízkosti, neušlo mu vůbec nic a viděl na vlastní oči, že vězeň číslo 823 nesimuluje.

Pracovní četa, k níž ho přidělili, měla dnes kácet stromy. Práce v lese byla přece jen o něco snesitelnější než hodinu za hodinou bez jediné přestávky obsluhovat na molu beranidlo nebo stát ve vodě a celý den ve slunečním žáru. Při kácení stromů se každou chvíli naskytla nucená přestávka, mohli postávat ve stínu a některé práce byly dokonce snadné, hlavně osekávání větví nebo loupání kúry. Ale Vaca Brava je poslal na stavbu mola i dnes. Počítal velmi správně, že se infekce vězni číslo 823 po jednom celém dnu v bahnité, špinavé vodě ještě zhorší, dostane snadno horečku a horečka že mu pomůže, aby se konečně poroučel. A kdyby Santa Fé i dneska vydržel, déle než jeden den nevydrží něco takového nikdo. Asi tak nějak vypadala prajednoduchá matematika ve Vaca Bravově hlavě. AŽ na to, že Vaca Brava nevěděl, že vězeň číslo 823, ve kterém viděl od rána svou poraženou oběť, nebude už celý den stát v řece.

Naopak, vrchní dozorce si byl tak jist svou věcí, že se ani nepostavil s rozkročenýma nohama na obvyklém místě pod palmami, odkud jindy slídil za každým hnutím v řece. Šel obšťastňovat vězně v lese a na stavbě cesty. „Svého“ vězně přenechal celý blažený těm ostatním sedmi na molu, kteří už teď zuřili, že je Vaca Brava nahnal i s ním do řeky ještě další den a že to za jeho tvrdou palici odnášejí taky oni. Vaca Brava znal vězeňský slabikář dobře a v něm bylo psáno, že je Santa Fé v očích vězňů hrdina jen tak dlouho, než taky oni něco sliznou za jeho vrtochy, a že mu to těch sedm osladí. Tento metodický postup Vaca Brava neužíval dlouho, byl úplně nový v přepestré škále možností jeho dozorčí praxe a teorie.

Jen Vaca Brava zmizel, ozvaly se v řece nadávky, kleni a nevrlý hlas: „K čemu je tohle dobrý? Tak mu to udělej kvůli! Stejně mu tu radost jednou udělat musíš…“

„Nežvaň!“ skočil do toho výhružně Liščí nos.

Od chvíle, kdy jim dal Vaca Brava povel k odchodu, Renato se Liščímu nosu již ani jednou nepodíval do tváře. Teď se k tomu nabízela dobrá záminka. Ale ve špičatém liščím obličeji nenašel ani stopu nějakého údivu, žádnou otázku, nic. A přesto, nebo možná právě proto, že se Liščí nos postavil tak nečekaně na jeho stranu, začal se ho znovu zmocňovat neklid. Potlačil znepokojení a říkal si, že už to nemá žádný smysl, rozebírat bůhvíjaké možnosti, že musí myslet jen na to, co ho čeká. Ještě několik hodin, a stejně bude všechno již minulost, takže je úplně lhostejné, jaké myšlenky má zrovna Liščí nos.

Řeka proudila kolem jejich těl rychle a měla nezčeřenou, rovnou hladinu. V Barbasku skončila doba dešťů asi před dvěma týdny a také ve vnitrozemí deště pomalu ustávaly. Voda den ze dne klesala, ale proud byl ještě silný a strhával ho z místa, jako by ho řeka chtěla odnést s sebou někam do dálky, kde mizela, pryč, pryč, třeba až do moře. Ve vodě ani nahoře na molu už nikdo nereptal. Liščí nos vězňům naháněl strach, a ještě víc Hranatý býk. Ten nebo ten, ono to vlastně bylo jedno, protože Hranatý býk se všude ploužil za Liščím nosem a mluvil jako jeho ozvěna.

Slunce šplhalo rychle nahoru po obloze a za hodinu již svítilo nad korunami stromů, které v těch místech rostly kolem řečiště zaříznutého hluboko do břehu. Hladina vody se na slunci třpytila a zachvívala jak napjatý povrch bubnu pod údery paličky. Každých třicet vteřin sjel z výšky dolů beran a rozlehl se tupý úder.

Už necítil, že mu slunce spaluje záda. Vědomí, jak je vytoužená hodina blízko, vlévalo do žil sílu. Někde ve zmučeném těle ještě zbývala, čekala a sám o ní dobře nevěděl.

Vaca Brava se ukázal až před polední přestávkou. Přesně v jedenáct hodin stál na břehu a třikrát zapískal, že to bylo slyšet daleko za řeku.

Připadalo mu, že Vaca Brava dnes pískal hlasitěji než vůbec kdykoliv předtím, jako by se měl probudit les a obloha se sluncem. Ano, asi to začíná.

Všechno už stokrát v duchu promyslel, a přece mu srdce začalo bušit, když se brodil vodou ke břehu. V uších inu hučelo. Teď se přiblížil jeden z těch nepatrných detailů v jeho plánu, na které nemohl mít žádný bezprostřední vliv, na nichž ale záviselo všechno další, a kdyby to právě teď nemělo vyjít, jak doufal, všechno bylo úplně zbytečné.

Každou myšlenku a všechny smysly teď upínal k tomu, koho Vaca Brava pošle do kuchyně pro oběd. Přestávka trvala od jedenácti do tří hodin, kdy byl žár tak nesnesitelný, že ani od vězňů nikdo nevyžadoval fyzickou prácí. V poledne tedy bylo času dost a Vaca Brava teprve tehdy, když začal polední odpočinek, na někoho ukázal, a ten přinesl pod dozorem oběd pro všechny. Vaca Brava v tom neměl žádný systém a vybíral vězně, jak ho napadlo. Nebo lépe řečeno Vaca Bravův systém spočíval právě v tom, že nikdo nevěděl, kdo bude na řadě příště, vlastně to nevěděl ani Vaca Brava, takže s tím nemohl nikdo počítat dopředu. A to byl ten nepatrný a nesmírně důležitý moment, který o všem rozhodne.

Cesta směrem tam neměla v celém piánu žádný význam, ale pak nazpět s obědem nesl vězeň poslaný do kuchyně v jedné ruce vědro fazoli a v druhé pytel s nakrájenými chleby. Ani jednu ruku neměl volnou a nemohl si nadlehčovat železné okovy. I ten, kdo měl nohy v pořádku, musel jít velmi pomalu a opatrně. A pro toho, kdo měl jen trochu odřené klouby na nohou, byla taková cesta učiněné peklo, zvlášť když předtím musel po celé hodiny stát ve vodě a kůže mu změkla a byla citlivější než jindy.

Vaca Brava trýznil vězně s velikou chutí, a především toho, komu v myšlenkách vypálil na čelo znamení odporu a vzdoru, takže jeho volba dnes možná nebude tak docela náhodná. Že ho poslal ještě celý další den k molu do řeky, to jen potvrzovalo.

Ano, Vaca Brava ho napjatě pozoroval. To také vycházelo podle plánu, a Renato předstíral, že má sám se sebou co dělat. Zatímco šli ostatní už na místo vyhrazené k odpočinku, posadil se na slunci a ohmatával si podlité kotníky. Každý dotek byl ještě bolestivější než ráno, ale otok se zřejmě už nezvětšil.

A pak se to stalo. Uslyšel za sebou Vaca Bravův hlas:

„Santa Fé, dneska přineseš oběd ty. Viď, že přineseš vězňům oběd, Santa Fé?“ A třebaže se Vaca Brava namáhal, co bylo v jeho silách, aby mluvil lhostejně, přece se v jeho hlase chvěla sotva ovládaná, blažená jistota, že jeho vítězství je na dosah a že se dnes vězeň číslo 823 zhroutí, a to definitivně.

„Ano, pane vrchní dozorce,“ vyrazil ze sebe vyplašeně a leknutí zahrál dobře. Nevyděsil se ani příliš mnoho, ani málo.

To, co se právě změnilo v jistotu, byla dávno promyšlená past a Vaca Brava se do ní chytil. Taky podle plánu. Všichni vězni, kteří se pokoušeli uprchnout, snažili se to vždycky vymyslet tak, aby byli co nejdál od zraků dozorců. Renato si počínal přesně obráceně. V jeho plánu byla vůbec nejdůležitějším momentem, spolehlivou cestičkou k úspěchu, právě Vaca Bravova zlomyslná tyranie. Renatova cesta na svobodu vedla napříč Vaca Bravovou hlavou, a z Vaca Bravových mrzkých tužeb si upletl perutě, které ho z Barbaska odnesou.

Vyhrál, ale zatím vyhrál jen z poloviny. Ještě ho musel Vaca Brava sám doprovázet do kuchyně, a nesměl s ním poslat jiného dozorce. Protože jenom Vaca Brava měl klíče od vězeňských pout.

Čekal, dělalo se mu slabo rozčilením, ale už téměř nepochyboval, že se vyplní i poslední jeho očekávání. Splnilo se již v příští chvíli. Vaca Bravův další výpočet zřejmě vrchnímu dozorci signalizoval, že vězeň číslo 823 ztratí poslední síly nejpozději na zpáteční cestě z vězeňské kuchyně, a právě Vaca Brava si nemohl nechat takový okamžik ujít.

„Doprovodím tě sám, Santa Fé,“ řekl Vaca Brava s tím nedočkavým a těžko ukrývaným vibrováním hlasu.

Chybělo málo a byl by se při jeho slovech zaradoval nahlas. Ale podařilo se mu ramena svěsit ještě níž a nachýlit se dopředu, jako by už teď byl se silami u konce. Věděl, že Vaca Brava zrovna tone v samé blaženosti, protože nepochybuje, že je u cíle.

Cestou do kuchyně ho dozorce ani nepobízel ke spěchu. Neboť Vaca Bravova veliká chvíle se neodvratně blížila, jak se domníval. Vaca Brava teď neměl, proč by pospíchal. Naopak, čím více ten okamžik oddaloval, tím víc jej mohl vychutnat.

Udělal mu to k vůli a kulhal víc, než musel, a snažil se, aby celé jeho vzezření, vrávoravá chůze, držení těla potvrzovaly Vaca Bravovu jistotu, že je vězeň číslo 823 prakticky u konce svých sil, že už nemůže dál a musí přiznat barvu.

Jen oni dva se ploužili po cestě v narudlém prachu. Vaca Brava šel pořád o jeden krok za ním, aby ho měl před očima. Byla to stejná cesta jako včera a jako den předtím, a přece se k neuvěření proměnila. Les, který cestu vroubil, jako by čekal pohroužený do napjatého ticha, jako by otvíral zelenou bránu, aby ho přijal a skryl. Slyšel, jak v poledním vánku ševelí na stromech listí, a cítil ve vzduchu rozpálené dřevo.

V kuchyni jim vydali vědro s obědem pro vězně a pytel nakrájeného chleba. Rozhodný okamžik se přibližoval s každou minutou. Svůj plán chtěl provést, jakmile ujdou asi polovinu cesty zpátky k řece. Ale právě tato čtvrthodinka se pro něho změnila v nevýslovnou trýzeň. A snad by to byl vzdal, kdyby šťastný konec všech těch muk neměl tak blízko před očima. Nejenom Vaca Brava, oba věděli, že jsou u cíle.

Udělal sto kroků, a okovy mu rozedřely rány, které se přes noc zacelily, a podebraná místa. Od kotníků dolů mu stékala krev a v rudém prachu za ním zůstávaly krvavé stopy. Jak jenom trochu pohnul nohou, myslel, že ji klade do ohně: Vaca Brava vedle něho zrovna tančil.

„Hoď sebou, Santa Fé! Kapánek rychleji! Milánkové už mají hlad a čekají. No tak, Santa Fé, takové mrňavé, mizerné vědro s jídlem pro tebe přece nic není.“

Už nemusel nic předstírat a jen doufal, že se ještě v poslední chvíli nezmrzačí natolik, aby pak opravdu nemohl chodit. Ale Vaca Brava byl z pocitu vítězství a ukojení vlastní touhy pořád nepozornější. Teď mu šel těsně v patách a pěst mu vrazil do zad. Nutil ho ke spěchu. Už se nemohl dočkat. Jako vlk, který si lízl krve.

Věznice zmizela za prvním ohybem a kolem je obklopoval jen křovinatý les. V tuto dobu šel sotva někdo jiný po cestě. Pot se mu řinul do očí bolestí a žárem. Měli za sebou asi jednu třetinu cesty k řece.

Už nemohl, a Vaca Brava mu zase vrazil pěstí do zad, aby pospíchal. Rána ho zasáhla s takovou zákeřnou silou, že se rozhodl v tomto okamžiku. Věděl, že to už déle nevydrží. Ne pro nesnesitelnou bolest, ale z nenávisti. Předklonil se, jako by měl upadnout na tvář, předstíral, že mu už nadobro vypověděly síly, že už nemůže dál, a zhroutil se do prachu na cestě. Několik chlebů se při tom odkutálelo do písku. Přitom dával pozor, aby nepřevrhl vědro s obědem.

Vaca Brava doslova křepčil blahem.

„Neříkal jsem to! S čumákem v blátě!“ jásal a zrovna řičel. „Říkal jsem ti to, Santa Fé, že budeš přede mnou ležet s čumákem v blátě!“

Neodpovídal, jen sténal, a naoko se snažil postavit na nohy. Při tom jakoby náhodou odsunul z vědra příklop.

„Nedá se nic dělat, Santa Fé, musíš dál,“ řekl Vaca Brava skoro mazlivě. „Milánkové už čekají a já jim vůbec nebudu bránit, když z tebe sedřou kůži, protože jsi jim takový dobrý chlebíček vyválel v prachu. Vztyk a marš dopředu! Chceš, abych ti pomohl?“

„Nemůžu, pane vrchní dozorce, už nemůžu,“ sténal.

Právě před jeho očima se zvedaly z rudého prachu Vaca Bravovy kožené koty. Ale protože se varoval toho, aby i jenom málo pohnul hlavou, spíš cítil, než viděl, jak se dozorce nahýbá dolů k němu.

„Tady ne, milánku, ne tady,“ vztekal se Vaca Brava. „Takhle se přede mnou budeš plazit přede všemi! Tak rychle, rychle! Vstáváme!“ a kopl ho špičkou střevíce do tváře.

Střevíc ještě viděl před očima, když chytil Vaca Bravu za nohy, strhl ho dolů k sobě a oběma rukama mu narazil vědro s fazolemi na hlavu.

Vaca Brava spadl naznak. Ruka mu zajela k pouzdru s revolverem, ale stačil mu ji kolenem včas přitlačit k zemi a vědro mu tiskl k hlavě. Teprve když cítil, že se dozorce už tak zuřivě nebrání, vytrhl mu revolver z pouzdra a vědro mu z hlavy stáhl.

Vaca Brava lapal se supěním po vzduchu. Z upatlaného obličeje se prodíraly zalepené oči, hrůzou rozšířené. Tetelil se v nich zvířecí strach a vědomí přicházející smrti. Neboť Vaca Brava byl přesvědčený, že nastala jeho poslední hodina. Renato ho uhodil pěstí do brady a viděl, jak vrchní dozorce ztrácí pomalu vědomí. Potom mu vzal klíče od vězeňských pout.

Až dosud jen mechanicky vykonával, co už stokrát udělal předtím v myšlenkách, a pracoval jako dobře seřízený stroj. Jen když chtěl zasunout klíč do zámku, třásly se mu ruce. Ozvalo se nepatrné zaskřípání kovu. Byl na svobodě. Po třech letech se mohl poprvé volně pohybovat. Slast toho okamžiku sál jenom zlomek vteřiny. Ještě bude mít času dost. Až do konce života.

Nikde se neukázala ani Živá duše. Odtáhl Vaca Bravu z cesty, ústa mu zacpal kusem látky z jeho košile a ruce a nohy mu svázal k sobě. Pravou nohu mu připoutal okovem k zápěstí levé ruky. Vaca Brava ležel v křoví stočený do klubka. Nemohl se pohnout, nemohl ze sebe vydat nějaký zvuk. Mohl jenom čekat. A čekat musel dlouho. Jistě přes hodinu.

Posbíral všechny krajíce chleba, prázdné vědro hodil daleko do houští a na fazole rozsypané na cestě nahrnul jemný červený prach.

Vrchní dozorce byl zase při vědomí a v očích měl ještě pořád smrtelný strach. Ale Vaca Brava ho už nezajímal. Vaca Brava neznamenal nic. Byl minulost. A on s ním neměl nic společného. Otočil se a utíkal pryč. Snad ani rozbité kotníky při tom necítil.

Bylo málo pravděpodobné, že by teď v poledním žáru šel někdo po cestě. Přesto se tam, kde to šlo, držel hodně stranou. Ano, měl nejmíň hodinu času. Když se nic nečekaného nepřihodí. Niňo musel s čajem pokaždé taky na stavbu silnice a do lesa, kde vězni káceli stromy. Někdy přicházel k molu dřív, někdy později. Než přišel, Vaca Brava nechával fazole ještě jednou ohřát v přístěnku u cesty a pak je ohřáté dopravili i s čajem na místo odpočinku. Polední přestávka byla dlouhá a na chvíli zdržení nezáleželo. A tak mohlo uplynout ještě mnoho času, než začnou oběd a Vaca Bravu postrádat a než dozorci pošlou jednoho strážného, aby je šel hledat. A poplach bude vyhlášený teprve potom, až mu v kuchyni: řeknou, že se Vaca Brava a on již dávno vydali na zpáteční cestu. Ale to vše neproběhne dřív než za hodinu, a tolik času ani nepotřebuje, jak si už dávno spočítal.

Ve vzduchu se tetelil polední žár a jediný zvuk, který vnímal, byly jeho vlastní kroky. Po třech letech byl zase poprvé sám. Vlastně po více než třech letech.

Pevně doufal, že tentokrát Niňo šel nejdřív k molu a že už čeká v přístěnku, ještě se museli rozhodnout, kdo bude ten třetí. Samozřejmě jestli jim ho nepřivede do cesty náhoda. V kapse mu cinkal klíč k vězeňským okovům. Znamenal svobodu také pro Niňa a ještě pro někoho, ale kdo to bude, zatím netušil.

Už viděl zdálky prkennou boudu, sehnutou větrem k jedné straně. Uvnitř bylo ohniště na ohřívání jídla. Ale před dveřmi stál ozbrojený strážný. Rychle se ukryl v hustém porostu a leknutím se mu sevřel dech. Niňo nikdy nechodil v doprovodu stráže.

Ale rozvaha se mu pomalu vracela a díval se pozorně k přístěnku. Muž, který stál venku se zbraní, nebral svou úlohu nějak obzvlášť vážně a rozhodně nic nenasvědčovalo tomu, že by ho někdo již varoval. Snad to byla náhoda, že Niňa dneska doprovázel, nebo… Nebo je s Niňem uvnitř ještě jiný vězeň, a pak tato náhoda již sama rozhodla, kdo bude ten třetí.

Potichu se kradl blíž. Strážný svou povinnost opravdu nebral tak, jak by měl. Snad si byl vědom toho, že je Niňo slabý jak moucha a nohy má v železech. Kromě toho sto kroků odtud stáli ještě dva ozbrojení dozorci, tam na tom místě, kde se vězni poslaní na stavbu mola shromažďovali v poledne k odpočinku. Dohlédnout sem přes rákos u řeky nemohli, ale slyšeli by tam volání. Strážný se nestaral, co se děje za jeho zády, asi ho vůbec nenapadlo, že by se tam něco mohlo dít. Bylo snadné odzadu se k němu přiblížit.

Zachytil bezvládné tělo a vlekl strážného do boudy. Ramenem, strčil do dveří, aby si otevřel, a přesvědčil se koutkem oka, že je tu podle všeho opravdu jenom Niňo. Chlapec seděl u ohniště a mlčky ho sledoval.

„Zavři rychle,“ řekl a s námahou strážného dostal přes práh.

Ale Nino se nehýbal… Rozzlobilo ho a hlavně udivilo, že neposlechl. Ale zloba znenadání ustoupila pocitu jakéhosi těžko rozeznatelného nebezpečí. Rozhlédl se a viděl, Že nejsou v přístěnku sami. U dveří stáli blízko sebe Liščí nos a Hranatý býk. Nastala vteřina úplně nehybného ticha. Nekonečně dlouhá vteřina.

„Já věděl, že to dokážeš,“ řekl nakonec Liščí nos a špičatý obličej se mu šklebil. Ale v jeho malých, pichlavých očích se nemihla ani jiskra vítězného posměchu.

Přece se mu Liščí nos připletl v poslední chvíli do cesty. Ať si tedy přičte sám všechny následky – a Renato sáhl po revolveru za pasem. Ale hned pochopil, že to neudělá, že to nedokáže udělat. Koneckonců to ani udělat nemohl, protože by výstřel upozornil ostatní dozorce. A pak by bylo všechno ztracené.

Teprve nyní si všiml, že je Niňo bez sebe hněvem:

„Namouduši, já za nic nemůžu… Nalepili se na mě jak klíšťata.“

Niňa si Liščí nos nevšímal. Hranatý býk se opíral o stěnu a civěl před sebe s tupým výrazem. „Říkal jsem ti už včera, že uteču s tebou. Dělej si co chceš, ale my dva jdem taky,“ řekl pomalu a tiše Liščí nos. A znovu stáli beze slova proti sobě. Mihlo se mu hlavou, že Liščí nos byl ten poslední, koho si přál vzít s sebou jako třetího. A teď Se vedle něho vynořil ještě Hranatý býk. Jeho věrný stín a otrok. Ale viděl i to, že Liščí nos neustoupí. Znamenalo to pořádnou čáru přes rozpočet. A samozřejmě to znamenalo, že mu nezbývá nic jiného než je vzít oba s sebou. Teď v tomto okamžiku je nejdůležitější, aby včas zmizeli, a další se ukáže.

Ruku, která sahala po revolveru, nechal Renato pomalu klesnout. Viděl, jak v ostré tváři Liščího nosu konečně povolilo napětí.

Strážný se na zemi pohnul. „Svažte ho!“

Poslechli okamžitě. Tento útěk připravoval on, a oni se mu podřizovali. Možná že to nebyl ták špatný začátek…

Liščí nos měl hlavu a ruce ještě u země, když řekl nad svázaným dozorcem: „Vykloubil jsem si nohu a tahle paráda mě odvedla k ohřívárně. Býka vzal s sebou, abych se o něho opíral a taky aby mi tady nohu Spravil… No vidíš, a jak ses objevil ve dveřích, noha najednou pěkně sedla, kam patří.“ Liščí nos mluvil chytře a s rozmyslem a byla to nejdelší řeč, jakou kdy od něho slyšel.

K věcem, které si Renato již stokrát v duchu představoval a na které se těšil, patřil v této chvíli okamžik, kdy Niňovi odemkne na nohou pouta. Ale teď myslel hlavně na to, jak si bude počínat dál, když se vedle nich objevil Liščí nos a Hranatý býk.

Niňo mlčel, a když byl volný, jen se na něho vděčně podíval. Při tom si Renato uvědomoval znovu, že Niňo pro něho není jen spoluvězeň. Měl ho rád jako mladšího bratra. Ale také se beze slova obrátil a teď se soustředil jenom na to, aby se mu podařilo rychle vysvobodit ze želez ty dva, které přivedla náhoda, zlomyslná a nevěstící nic dobrého. Náhoda, kterou Liščí nos chytře zinscenoval. Liščí nos se bez vězeňských pout trochu víc narovnal a Hranatý býk ožil, jako by se najednou probudil z tupé letargie, a protáhl se, až mu zapraskalo v kloubech. Potom jako by se Liščí nos a Hranatý býk o něčem chtěli dorozumět očima, jako by na něco čekali. Nevšímal si jich, shýbl se a zastrčil si za opasek také zbraň spoutaného strážce. Udělal těch několik pohybů klidně a tak, jako by to bylo samozřejmé, že všechny zbraně patří jemu Liščí nos a Hranatý býk to přijali bez jediného slova. Souhlasili. Při první zkoušce neobstáli špatně. O dvě minuty později už všichni čtyři zmizeli tím směrem, kde leželo Barbasco. Utíkali po úzké pěšině, která se vynořovala a mizela na břehu.

Městečko Barbasco bylo od věznice vzdálené asi jeden kilometr a leželo u řeky, ale od vody je odděloval pruh galeriového lesa. Na řece se v každou denní dobu houpaly Čluny, mnoho člunů, protože obyvatelé Barbaska hodně rybařili a řeka byla kromě toho jejich hlavní spojovací tepna.

Zatímco utíkali, Renato se nějak snažil vyrovnat s novou nečekanou situací. Teď byli na svobodě, ale bezpečí, opravdová jistota kynula teprve někde ve veliké dálce. A do té doby uplynou týdny a měsíce. Mezi jistotou a dnešním dnem ležela ještě hradba z pralesa, divokých peřejí a strmých svahů porostlých kaktusy, a především nesmírně dlouhá doba. Slyšel, jak za ním dopadají na tvrdou stezku chvatné kroky ještě tří párů nohou. A věděl dobře, že všechny přednosti jeho plánu nebudou mít ani špetku ceny, jestli šťastně nepřekonají příští půlhodinu. A byla smutná pravda, že pro těchto příštích třicet minut se vlastně nikdo nehodil lépe než Liščí nos a Hranatý býk. A hlavně, jakákoliv cesta zpět už neexistovala.

Umiňoval si, že je oba podrobí zkoušce. Nezbývalo mu nic jiného než je stále znovu podrobovat zkouškám, tak dlouho, dokud nebude mít jistotu.

Malé přístaviště bylo v poledne opuštěné tak jako všechno kolem. Když doběhli až tam, zaléval je pot a ztěžka oddechovali. Ukryli se na břehu za posledními keři.

Z tohoto místa si mohl dobře prohlédnout čluny. Na vodě se tlačily jedna vedle druhé lehounké kánoe z kůry, mezi nimi se houpaly čluny vydlabané z jednoho kmene a trochu stranou kotvily tři nebo čtyři těžké bárky pro delší cesty po řece se stříškou proti slunci.

Jednu kánoi si právě zdálky vybral, když se k němu přikradl Liščí nos a dával mu znamení. Od městečka někdo přicházel. Všichni čtyři se vtiskli do křoví.

Blížili se k nim dva Indiáni. Asi byli v Barbasku nakupovat a teď se bez ohledu na polední žár chystali na zpáteční cestu, snad aby to do večera stihlí. Nebo chtěli na vodě ještě střílet ryby, protože jeden nesl kromě rance taky lehký luk. Když odcházeli na nákup, luk si vzal jako pravý Indián s sebou a nenechal ho v loďce. Ale nepřicházeli odněkud z dalekého vnitrozemí, protože měli oba kalhoty. Trochu mu bylo Indiánů líto, a protože o luk a o kalhoty teď přijdou. A výměnou za ně i si odnesou jenom pořádný úlek.

Indiáni se už shýbali ke svému člunu. Ale nebyla to kánoe, kterou si Renato vybral. Teď se naskytla výborná příležitost, aby Liščí nos ještě jednou dokázal, jestli i obstojí. Rychle mu vtiskl jeden revolver do ruky a s druhým vyskočil z křoví na břeh. Za sebou slyšel praskat větve. Všichni čtyři byli v mžiku u vody.

„Luk nechte ležet a tři kroky dozadu…!“ přikázal Indiánům.

Okamžik stáli na místě jako zkamenělí, ale pak beze, slova poslechli. Bílé a jejich zákony znali asi dobře a věděli, co znamená pruhovaný trestanecký oblek, stejně jako si uměli domyslet, jakou řečí mluví revolver v rukou muže, který má takovou pruhovanou uniformu na sobě. Rance s nákupem pustili na zem.

I teď šlo všechno neuvěřitelně rychle. Liščí nos měl druhý revolver a držel oba Indiány v šachu. Renato zatím prohlížel v běhu čluny a díval se, co je na jejich dně. Kánoe z kůry a dlabané loďky používali obyvatelé Barbaska skoro denně, a věci, které si nutně brali na každou cestu po řece, neodnášeli z člunů. Vybral si dvě pevná, dlouhá lana z palmového lýka, mačety, aby si mohli před večerem vysekat místo pro tábořiště, našel i zavěšovací rohože, deky a kůži z krávy. V jedné bárce někdo nechal plát slaniny a malý pytlík fazolí. Kromě těchto věcí pamatoval na zápalky a na několik nádob vyřezaných z tykve. Niňo mu pomáhal hledat to co by mohli dobře potřebovat, a všechny nálezy, které teď pro ně měly nesmírnou cenu, rovnal do kánoe. Potom skočili do loďky oni čtyři a na jejich příkaz taky oba Indiáni.

Rychle odrazili od břehu. Opravdu se zdálo až neuvěřitelné, že všechno probíhá tak hladce. Ale kánoe již vyplula na řeku, a jen se jí zmocnil proud, letěla rychle po hladině. Malé přístaviště už skryly stromy. Jejich cesta na svobodu začínala. Vpředu a vzadu ležela jenom řeka a třpytila se na slunci. Po obou stranách se jako stěna zvedal vysoký, galeriový les. Blahořečil v duchu polednímu žáru, který jim sice vyháněl z těla proudy slaného potu, ale měli mu co děkovat za to, že se ani na břehu, ani na vodě nesetkali s jedinou známkou života. Pádlovali ze všech sil. Cítil, jak se přesto všech ostatních zmocňuje neklid, protože nechápali, co vlastně zamýšlí. Na řece jim sotva kynula naděje na záchranu. Věděli, že se jim nejdřív postaví do cesty peřeje. Přetáhnout kánoi na druhou stranu na klidnou vodu bude stát nejen mnoho námahy, jestli se to vůbec podaří, ale také spoustu času, a dvacet kilometrů od Barbaska dolů po řece je další obec. Kolem strážnice mohli nepozorovaně proplout leda v noci, jenomže do té doby bude dávno vyhlášený poplach, a pak jakákoliv plavba kolem ozbrojené stráže nepřicházela prostě v úvahu. Nino se po něm začal stále častěji ohlížet. Díval se mu zpytavě do tváře a hledal v ní odpověď. Klid podle všeho zachovával jen Liščí nos, až to opravdu budilo dojem, jako by předem uhodl i to, že je čeká tato plavba. Liščí nos měl revolver ještě stále u sebe a Renato si umiňoval, že musí být při druhé zkoušce velmi opatrný.

A pak za nimi najednou zaduněla s nepochopitelnou silou a jakoby někde nablízku rána z děla. Za ní ještě jedna a ještě dvě. Celkem čtyři výstřely. Z korun stromů vzlétly s poděšeným křikem stovky ptáků vzhůru k obloze. Svět se v této chvíli dověděl, že ze Státní věznice v Barbasku uprchli čtyři trestanci. S duněním dělových ran letěla zpráva dolů po proudu a uprchlíky předběhla.

„Vyskoč!“ řekl Renato Indiánovi, který vesloval před ním.

Neodpověděl, jen se podíval dozadu přes rameno, a Renato poprvé v jeho pohledu zachytil něco jako strach.

„Vyskočte! Oba! Ale nejdřív kalhoty dolů!“

Uposlechli skoro současně. Těla pleskla do vody a Indiáni okamžitě zmizeli pod hnědou kalnou hladinou. Měli strach, že po nich bude střílet. Vynořili se, teprve když kánoe urazila už pěkný kus dolů po proudu. Pak rychle doplavali na protější břeh. Dvoje plátěné kalhoty, světlé a čistě vypraně, ležely na dně člunu.

Věděl téměř jistě, že ti dva jsou až příliš praví Indiáni, třebaže měli na sobě evropské šaty a přestože je Barbasco blízko, a že se o čtyři bělochy, kteří uprchli z věření, dál starat nebudou. Teď vynaloží všechno, aby se vrátili nenápadně do Barbaska a pak se propadli i s ranci někde v nekonečné dálce tak rychle, jak je nohy ponesou, aby je náhodou někdo nevyslýchal.

Přesto se rozhodl, že budou pádlovat dál. Také když začal pátrat po vhodném místě pro přistání, trvalo to ještě nějakou dobu, než našel, co potřebovali. Byl nejvyšší čas. Proud v těch místech znatelně zesílil a řeka tekla pořád rychleji. Necelý kilometr odtud začínaly peřeje, a v tuto dobu byly nebezpečné. Proplout v žádném případě nemohli. Museli by je obejít.

V místě, které vybral, ústil do řeky potok. Ještě před dvěma nebo třemi týdny jistě hučel a řítil se přes kameny a kořeny stromů dolů po příkrém svahu. Ale teď se už neodbytně hlásila doba sucha a vody v něm bylo poskrovnu.

Hranatý býk člun vytáhl na jeho příkaz jenom půl metru nad břeh. Renato viděl udivené pohledy a cítil, jak se všech zmocňuje nervozita. Až do této chvíle všechno probíhalo rychle a bylo v nejlepším pořádku. Ale teď mu nerozuměli. Po řece pokračovat nemohli, a kdyby člun zůstal ležet zde, ukáže pronásledovatelům, kde vystoupili na břeh. Ale ještě nenadešla doba, kdy je mohl zasvětit do svého plánu.

„Kdo chce, ať se pustí dál sám,“ řekl. „Barbaso máme šťastně za sebou, tak se můžete obrátit, kam to koho táhne. Člun si ale ponechám já.“

Věděl, že nemluví pravdu. Barbasco nad nimi ještě zdaleka neztratilo moc a ještě dlouho neztratí. Ale řekl to úmyslně, aby viděl, jak na jeho slova bude reagovat Liščí nos a Hranatý býk.

Niňo o ničem nepřemýšlel a odpověděl první:

„Já zůstanu s tebou.“

Ano, udělal dobře, že si vybral Niňa. Ten chlapec mu bude věrný, ať se stane cokoliv.

Ale také Liščí nos se vůbec nerozmýšlel.

„Podle mýho je lepší, když zůstaneme pohromadě. Jeden nebo dva to mají těžší, než když jsme čtyři. A kdyby i dostali jenom jednoho, stejně už budou mít avízo, kde ty další můžou vězet. Rozcházet se nebudeme, je to podle mýho mnohem chytřejší.“

„Abych se tedy vyjádřil přesně. Kdo se mnou půjde na tuhle vycházku, bude dělat to, co řeknu. A bez odmluvy!“

„Šéf jsi tady ty.“

Liščí nos odpověděl zase hned, ani okamžik nerozvažoval, co řekne.

„To znamená, že jsme se domluvili. A teď mi vrať ten revolver!“

Liščí nos se poprvé zatvářil překvapeně. Díval se před sebe jako fascinovaný, to nečekal. Teď přemýšlel.

Pak za jeho zády zašeptal Hranatý býk: „Dva revolvery nepotřebuje… Co je to za blbej vtip?…“

Renato se díval Liščímu nosu do očí. Klidně a bez hnutí. Čekal. Ale ne dlouho. Liščí nos pomalu sáhl za opasek a podal mu revolver. Příkaz nemohl znamenat nic jiného než nedůvěru. Liščí nos ji přijal mlčky. Obstál dobře i v této zkoušce.

Renato věděl, že všichni, a teď už i Niňo, čekají na jeho vysvětlení. Ale za několik minut pochopí sami, ca chtějí vědět.

„Budeme vykládat,“ ukázal na člun. „Ale ne všechno, jenom, co řeknu.“

Vybíral nyní velmi pečlivě. Ačkoliv měli mačety jenom čtyři, pro každého jednu, dvě nechali ve člunu. Sekyru postrádat nemohli. Tu našli jenom jedinou. Závěsných rohoží a dek bylo dost pro všechny, ale nakonec zůstala každému buď deka, nebo závěsné lůžko. Kůži z krávy si vzali s sebou. Železné hrnce našli ve člunech dva, ale teď vyložili jen jeden. Na dně kánoe zůstaly také dvoje čistě vyprané plátěné kalhoty.

Jak Niňo věci na zádi přerovnával, něco se mezi ranci pohnulo.

„Dávej pozor! Je tam asi had!“ řekl Liščí, nos a Hranatý býk se otočil a chtěl si ulomit pořádnou větev.

Ale nebylo třeba hledat větev, protože zpod schumlané deky vylezlo s kňučením malé štěně. Ještě mu nějaký ten měsíc chyběl, a byl by z něho opravdový Indiánský pes. Teď asi zrovna odvykl misce s mlékem a vyrostl jenom tolik, aby už dokázal běhat na všech, čtyřech. Vyplazoval hebký růžový Jazýček a vrtěl ocáskem. Všichni čtyři hleděli vyjeveně na to maličké chlupaté nic; které lezlo pomalu blíž k Niňovi, jako by přesně vědělo, ke komu patří, a pořád slabounce, nešťastně kňučelo.

„Našel jsem ho. Taky ho nechali v loďce,“ řekl Niňo a pro jistotu se na nikoho při tom nedíval. „Toho si vezmeme s sebou.“ Vzal psa do náruče a přitiskl ho k sobě. Štěně mu vděčně olizovalo prsty.

Hranatý býk začal řádit. „Pomátl ses, ne? Na co s sebou ještě tahat mizernýho psa? Budeme s ním pořád jednou nohou v hrobě. Na týhle palubě není místo pro psa!“

„Vycvičím ho, a pomůže nám lovit,“ zaklínal se Niňo. „A starat se o něho budu sám.“

Renato věděl, že se Niňo obrací vlastně jen k němu, a viděl, jak už teď na tom štěněti visí, a snad mu i rozuměl. Najednou existovala v jeho životě něco bezradnějšího a slabšího, než byl on sám, co jeho péči potřebovalo, a Niňovi to vlévalo aspoň malý pocit vlastní dostatečnosti a vlastní síly.

„Zapiš si dobře za uši,“ řekl Niňovi, „jestli zjistím, že mu necháváš něco od svého jídla, tak ho vlastnoručně utopím.“

„K žrádlu si najde něco sám. Už je dost veliký.“

„A kdyby nás měl cestou zdržovat, tak musí taky pryč.“

„Nikoho zdržovat nebude…“

Niňo postavil chlupaté, pohyblivé klubko do písku na jeho vlastní čtyři nohy, nějak moc vysoké v poměru k štěněčímu tělu, a mladý pes teď začal vrtět nejen ocasem, ale i celým štěněčím zadečkem, jako by chápal, čí osud je v této chvíli na vážkách.

„Podmínky znáš,“ řekl Renato Niňovi, „a ty plati!“

Liščí nos jejich rozmluvu beze slova poslouchal a Renato v duchu zapochyboval, neměl-li opravdu zůstat neoblomný.

Všechno nejnutnější už vyložili na břeh. Věcí nebylo mnoho a když se ještě náklad rozdělí na čtyři díly, ani jim nebude nějak zvlášť překážet. Nakonec vzal druhý revolver a zastrčil jej na zádi za sedátko. Vypadalo to asi tak, jako by si tam revolver někdo odložil, aby mu při pádlování nepřekážel, a pak už mu nezbyl čas, aby si ho ještě vsunul za opasek. A právě revolver měl být nejhmatatelnější důkaz o tom, jaký osud je stihl. Protože komu by vůbec mohlo přijít na mysl, že by se uprchlý trestanec dobrovolně vzdal zbraně, kterou získal? Podíval se jako náhodou tím směrem, kde stál bez hnutí Liščí nos. Věděl dobře, že ho nespouští z očí. A třebaže Liščí nos v této chvíli už porozuměl, zkouška ještě nekončila.

Řekl mu schválně hodně lhostejně, aby s kánoi vyplul doprostřed řeky, tam ji prorazil a pak připlaval zpátky na břeh. Liščí nos šel vykonat, co mu uložil.

Renato sledoval každé jeho hnutí. Musel mít jistotu, jestli se Liščí nos nepokusí revolver v poslední vteřině vytáhnout a zbraň si nechat pro sebe. Liščí nos jeho příkaz do písmene splnil. Obstál i v této zkoušce. Co mu vlastně chce vyčítat? Tam v Barbasku Liščí nos pochopil, že se mu naskytla příležitost, a bojoval podle svých sil, aby jí využil. Sám by přece nejednal jinak. Ale přesto musí být pořád ve střehu.

Liščí nos teď plaval zpátky a oni se na břehu dívali za kánoí. Loď už strhl proud, ještě se několikrát otočila kolem vlastní osy a začala se rychle plnit vodou. Ale kánoe z kůry byly neobyčejně lehké, neklesly na dno, ani když je po okraj naplnila voda, a někde dolu pod peřejemi člun jednoho dne vytáhnou, nebo aspoň to, co z něj zůstane. Určitě se najde něco také z jejich výbavy, která zůstala v kánoí, a každý nalezený kus, a především revolver pevně zasunutý na zádi, bude neomylně dokazovat, že jim při útěku nezbývalo nic jiného než se pokusit proplout peřejemi, což je v tuto roční dobu prakticky nemožné. V tomto období je i ten nejlepší plavec v peřejích ztracený, a nemůže tedy být pochyby o tom, že tam všichni zahynuli.

„Tak a co dál…?“ řekl Liščí nos, když stél znovu na břehu vedle nich. Čekal na odpověď a voda mu stékala po těle. Na odpověď čekali napjatě všichni tři. Teď, když neměli člun, bylo všem, jak tam stáli, dokonale jasné, že by bez něho nevěděli, jak dál, dokonce že ani nemají nějakou jasnější představu, kterým směrem by se měli dát.

„Dál už musíme po svých, řekl na jejich tázavé pohledy. „Ledaže by se tady někdo objevil a chtěl nás kousek odnést.“

.Zasmáli se a pustili se do balení.

Zatočili všechny věci do dek a plátěných lehátek, rance si přehodili přes záda a Niňo si naložil do toho svého také štěně, takže psovi koukala z rance jenom hlava.

„Ponesu ho jen kousek… aby si na nás trochu zvyknul,“ řekl Niňo a díval se na zem. „Taky břeh tady pořád stoupá moc nahoru.“

„A jak mu budeme říkat?“ zeptal se Renato Niňa, když ušli několik kroků.

Niňo chvíli přemýšlel. Potom se mu tvář rozjasnila nápadem, který se chlapci asi velmi zamlouval.

„Cierto!… Cierto znamená jistě, určitě. Bude se jmenovat Cierto. Protože vím docela jistě, že se nám to podaří.“ Od této chvíle mělo štěně jméno.

Stoupali korytem vysychajícího potoka nahoru po příkrém břehu. Dávali úzkostlivý pozor, aby šlapali jenom na kameny a na kořeny stromů. Nesměli za sebou nechat ani jedinou stopu, protože uplyne několik hodin, a břehy začnou prohledávat. A když hodně pozdě, tedy druhý den ráno. Je možné, že to nebudou dělat příliš důkladně, jestli někdo do té doby najde rozbitý člun, ale jistota je jistota. Cena i za nepatrnou chybu by byla vysoká.

Řeka zůstávala dole pod nimi a vroubil ji hustý galeriový les. Táhl se podél vody v šířce asi jednoho kilometrů. Korytem potoka stoupali rychle a vzdalovali se bez velké námahy od místa, kde vystoupili na břeh. Potom šli potokem ještě asi dvě hodiny, v řídkém porostu. Kolem už příroda měnila tvář. Vody v potoce víc a víc ubývalo, tady ani netekla korytem, jen stála v prohlubeninách a děrách, kaluže a tůňky se na mnoha místech kalily a voda v nich začínala hnít. Doba sucha se již hlásila. Dávala o sobě vědět na každém kroku. Keře se ještě zelenaly, ovoce a lesní plody právě dozrávaly, ale kousek od vyschlého koryta už vadla tráva. Na zemi se objevoval poprašek uschlé hlíny.

Slunce se dotýkalo obzoru, když se rozhlížel, kde přenocují. Našel místo, kde měli vodu a mohli si, až se úplně setmí, rozdělat malý oheň. Před nimi se prostírala nedohledná, liduprázdná pustina. Za nimi se černal a táhl se do veliké dálky galeriový les a prozrazoval, kudy teče řeka. Tady po nich nebudou pátrat ani zítra, ani v příštích dnech.

Objímal večerní krajinu očima a zase vnímal všemi smysly, jaká je to obří, a přece opuštěná země. Co při pohledu na ní prožíval, připadalo mu po třech letech zase tak úžasně nové, že ho přemáhala závrať a úžas. V Barbasku se prostor sevřel a zmenšil. Vězeňské baráky stály jeden vedle druhého, všechny přeplněné vězni, a prašný čtverec vězeňského dvora se podobal uvězněné dlani. Teď ležela před jeho zraky svoboda. Tak neuvěřitelně veliká a mlčící. Měla ve znamení trnité houštiny zrádného sertaa a byla opuštěná a pustá.

Volání němé divočiny ho přivedlo před šesti lety sem do vnitrozemí. A také mladistvá touha přiložit ruku k dílu, aby se prales a sertao změnily v krajinu, v níž bude člověk pánem. Byla to iluze mládí. Nic víc. A zaplatil za ni draze.

Teď pro něho znamenala nepřístupná krajina jen nekonečný prostor, kde se může navždy ztratit zrakům, jako se v pralese nad zrnkem prachu zavře zem. Nic jiného už nepotřeboval a netoužil po ničem jiném. Nikdy to nedovedl, být opatrný a chránit si vlastní kůži. Vždycky dělal jen to, co pokládal za čestné a důležité, a přesto se z něho stal vyvrhel a štvanec pro zbytek celého života. Jediné, v co ještě mohl doufat, bylo, že se mu podaří skrýt se jako tomu zrnku prachu.

Věděl ovšem přesně, co chce. Ještě jednou poslechne volání pusté, mlčící divočiny, volání svobody. Ale dnes bude jejímu volání naslouchat jinak. Přizpůsobí se svobodě v pustině. Ne tady, ale tak daleko odtud, že tam jméno Renato Pereira nikdy nikdo neslyšel a nemůže mít ani ponětí, co Barbasco znamená. A začne znovu docela sám I s Niňem se rozloučí, až přijde čas. Nebude ještě jednou riskovat hlavu a krk jen proto, že si namlouvá odpovědnost za druhé.

Setmělo se a zavládlo podivné ticho. Seděli kolem malého ohně a hleděli upřeně do plamene. Každého zaměstnávaly jeho vlastní myšlenky. Byla to první chvíle klidu od okamžiku, kdy se dali na útěk. Věděl, že nikdo z nich nemyslí jenom na to, co se děje teď a co bude ráno. Mysleli na svobodu, která se někde v neznámu otvírala a měla neznámou tvář.

Jenom Niňo se staral o něco docela jiného. Hrál si se štěnětem a zřejmě mu i přes zákaz podstrčil kousek chleba, tajně, aby to nikdo neviděl.

Poslouchal ho, jak na psa něžně volá jménem: „Cierto! Cierto!“ Asi chtěl, aby si štěně na jméno zvyklo. Ještě před chvílí pes kňučel hladem, ale teď byl zticha.

Niňo vytáhl z kapsy proužek papíru a hřeben, taky ho asi našel s ostatními věcmi v některém člunu, a začal na hřeben tiše foukat. Foukal dobře a repertoár měl bohatý. Teprve když začal nějaký křiklavý vojenský pochod, Renato řekl zamračeně: „Tak dneska už dost. Máme před sebou zase dlouhý den.“

Když si už všichni lehli, dva na plátěné lůžko napnuté mezi stromy, dva na zem do deky, Niňo se zničehonic zeptal: „Kam ráno vlastně půjdeme?“

Protože mu to vyklouzlo docela bezděčně, Renato pochopil, že ani Niňo není v hloubi duše tak bezstarostný, jak se tváří.

„Půjdeme na sever. Zpátky směrem na Barbasco,“ řekl. Věděl, že jeho odpověď všechny překvapila. Ale nikdo se dál neptal a teď se mu nechtělo něco blíž vysvětlovat. O několik minut později už slyšel Hranatého býka, jak zhluboka a pravidelně oddechuje.

III

Byla to určitě přehnaná opatrnost, ale pro jistotu se vraceli velikou oklikou. Slunce pálilo už brzo dopoledne a při pochodu řídkým sertaem je zaléval pot. A přesto ještě nikdy nezakoušeli tak opojný požitek z cesty v přírodě jako právě teď. Byli na svobodě. Dokonce se ani nemuseli obávat, že je v těchto místech bude dneska někdo stíhat. Dnes záleželo na jejich vůli, co chtěli, a co ne. Nikdo z nich se nemohl nasytit toho úžasného pocitu, že mohou jít podle svého přání víc vlevo nebo se držet spíš doprava, že mohou podle vlastní chuti přidat do kroku nebo zpomalit. Hranatý býk si drsným hlasem něco prozpěvoval, až se to rozléhalo v suchém lese. Protože se vraceli velikým obloukem, šli až do samého odpoledne, než dorazili k řetězu pahorků, které se táhly na druhé straně za Barbaskem. Ještě za světla se tady utábořili. Do setmění zbývalo několik hodin. Nastala chvíle, kdy jim musel objasnit svůj plán.

A jako by se němě mezi sebou dorozuměli, neposadili se do kruhu kolem nízkého ohně, ale seděli vedle sebe na povaleném kmenu, s očima upřenýma tím směrem, kde leželo za povlovně se svažující krajinou Barbasco a státní vězení. Snad se podvědomě přece obávali, že by se mohli z té strany vynořit pronásledovatelé. Teď, když nebylí na nohou, necítili se tak v bezpečí. Ale Barbasco odtud leželo velmi daleko a městečko ještě skrýval galeriový les. Nikdo sem nemohl dohlédnout, i kdyby se namáhal sebevíc. Dokonce nemohl spatřit ani stuhu kouře nahoře nad stromy.

Teď už je asi všechny čtyři pokládají za mrtvé, protože se dalo předpokládat, že již včera večer vytáhli z řeky proražený člun a některou z věcí, které v něm úmyslně nechali. Znamená to, že nejpozději dnes ráno začali prohledávat břehy, a v případě, že se do toho pustili důkladně, pak také okraj lesa. Ale na břehu ani v lese nenajdou vůbec nic, ani sebemenší stopu, i kdyby třeba nasadili psy. Pak budou ještě po nějaký čas, a možná, že i několik týdnů, sledovat kolem dokola každé hnutí, a hlavně dávat dobrý pozor, jestli se v některé osadě u řeky neobjeví znenadání cizinec, sám nebo čtyři najednou, protože kdyby přece jen růstali naživu, nebude jim zbývat nic jiného, než se dříve nebo později odvážit mezi lidi, protože v době: sucha čekala v sertáu každého jistá smrt. V suchém období voda v zarostlé pustině skoro zmizela a potravy bylo ještě míň. A čtyři muži bez pušky nemají v sertau už vůbec žádnou naději, že sucho přečkají. Tam dole budou jistě dělat všechno, aby je chytili, o tom není sporu, ale i tak je všechny čtyři už nyní pokládají za mrtvé. To všechno Renato vyslovoval před ostatními nahlas a nakonec řekl: „My se přesto pustíme napříč sertaem.“

„No dobře,“ ozval se Hranatý býk, „ale kam půjdem pořád za nosem vyprahlou pustinou?“

Niňo se neptal, protože Niňo by s ním šel kamkoliv. Liščí nos taky mlčel. Liščí nos dovedl čekat. Ještě stále se oslovovali jmény, která jim vypálilo na čele Barbasco. Ale nikdo neprojevil přání, aby se to změnilo.

„Pro každého je na první pohled zřejmé,“ řekl, „že jediná cesta vede odtud na pobřeží. A my se právě proto dáme opačným směrem, přímo do vnitrozemí, směrem na Perales a k řece Santo Dios. Tam už začíná prales a ten se definitivně za námi zavře i pro toho, kdo by ani pak ještě nevěřil, že jsme se utopili a jsme dávno na pravdě boží.“

„Jenomže v pralese vypustíme duši, než se párkrát rozhlídnem,“ hučel Hranatý býk. „Když nám jaguár neprokousne kejhák, sežerou nás mravenci.“

Hranatý býk chápal vždycky jen to, co viděl vlastníma očima nebo na co si mohl sáhnout rukou.

Liščí nos řekl pomalu a zostra: „Neskákej mu do řeči! Santa Fé ví, co chce.“

Renato se sklonil a nakreslil do prachu na zemi dvě klikaté čáry, které se sbíhaly v pravém úhlu. Potom na jednu ukázal prstem: „Tady je řeka, která teče Barbaskem, a zde v tom místě, kde ústí do řeky Santo Dios, leží Perales. Za tři, nejdéle za čtyři týdny odtud vyrazí po řece dvojčlenná expedice. Ten muž a ta dívka. Chtějí napříč pralesem až na úpatí And. A můj plán? Zkrátka a dobře nám budou dělat společnost až tam a poskytnou nám všechno, co je třeba na takovou cestu. Samozřejmě nemají o ničem tušení, ale my jim to povíme včas.“

Když skončil, podíval se ostatním do tváře. Hranatý býk jen pokrčil rameny a pohroužil se do netečného klidu. Liščí nos mlčel a pořád na něco čekal. Liščí nos věděl, že v jeho plánu ještě křičí mezera. Že jim ještě zůstal něco dlužen. Niňo se tvářil, jako by tu ani nebyl, a hladil Cierta roztaženými prsty proti srsti.

Díval se na chlapce a na ty dva, kteří se k němu přidali proti jeho vůli,… a také proti své vůli začal myslet na neznámého muže a dívku. Všechno na nich dokazovalo, že velmi dobře uvážili nebezpečí a obtíže, které je čekají na takové cestě, ale že se jim přesto vystavují, protože cena toho, co podnikají, vyváží námahu a riziko. Určitě ale nepočítali s tím, že je během výpravy přepadnou čtyři trestanci, kteří uprchli ze státní věznice v Barbasku. Ale má nyní smysl takto uvažovat? Muž a dívka pro ně neznamenali nic než prostředek. Co je vábilo do pralesa a přimělo je k jejich cestě a co si od ní slibovali, nemělo pro ně žádný význam. Ani pro něho nesměl mít jejich cíl žádný význam.

„S výpravou se dostaneme až k horám,“ řekl. „Chtějí pořád napříč pralesem a celou nepřístupnou pevninou. A na druhé straně, na pobřeží Pacifiku, už nikdo nebude mít ani zdání, co je Barbasco. Tam se rozejdeme. Dál půjde každý svou vlastní cestou, a kam jeho cesta povede, po tom druhým nic není. Ta malá expedice má, s sebou všechno potřebné, aby se dostala přes celé nepřístupné vnitrozemí.“

„Hory a sníh jsem ještě nikdy neviděl,“ řekl Niňo.

„Když to dokážeme, uvidíš hory i se sněhem. Ale ještě tam nejsme.“

Niňo byl opravdu jako dítě, které dovede snít a těšit se a zapomenout při tom na všechny těžkosti, které je čekaly.

Kolem jedné klikaté čáry nakreslené v písku u jejich nohou udělal Renato veliký kruh.

„Tady všude je vlhký prales,“ řekl. „Bude to trvat týdny, než tudy pronikneme nahoru proti proudu řeky Santo Dios. A tady jsou hory,“ a udělal tlustou rovnou čáru. „I tady to bude nepředstavitelně těžké a budeme muset ještě jednou vynaložit všechny síly a bude to trvat dlouho. Ale dokázat to jde. Vím to.“

„Ty cestu znáš, Santa Fé?“ Teď se Liščí nos poprvé na něco zeptal.

„Znám řeku Santo Dios skoro až nahoru po úpatí hor. Indiáni se dopravují v člunech po řece a mění mezi sebou zbraně, rohože a pletené koše. Plul jsem s nimi nahoru proti proudu, téměř až tam, kde mají tábor sběrači kaučuku. Bílí sem přicházejí z Pacifiku a přes hory a usazuji se v pralese. Ale mezi územím, kde se zařídili sběrači kaučuku, a místem, kde leží Perales, se táhne v rozloze dlouhé několik set mil země obydlená Indiány. Proniknout tudy směrem k horám dokáže jenom ten, kdo ví, jak s Indiány jednat, a kdo s nimi dobře vychází. A taký samozřejmě, kdo pro ně veze věci na výměnu, aby měl čím zaplatit najaté veslaře.“

Díval se upřeně na kresbu v prašném písku. Hranatý býk se dotýkal obrovskou nohou místa, kde se zvedalo pohoří And, a Niňo stál bosými prsty uprostřed vlhkého, bažinatého pralesa. Liščí nos měl nohy natažené až tam, kde ležel na soutoku dvou řek Perales. Pro ně neznamenal obrázek nic víc než čáry v písku. On ale viděl řeku Santo Dios a věděl, kde leží na jejím toku peřeje, vdechoval pařící se, vlhké nitro pralesa a spatřil vysoké, skalnaté stěny hor tak zblízka, jako ho nyní zblízka objímalo sertáo a věznila dálka, ta nekonečná dálka, která je dosud dělila od místa, s nímž spojoval tolik nadějí a které se nazývalo Perales. Ti ostatní netušili, jak chmurné je zelené nitro pralesa, protože v něm doléhá na duši krutý stesk a jeho objetí se může změnit ve vězení stejně pevné a hrozící smrtí jako Barbascó. Kdysi chtěl žít uvnitř pralesa, ve společnosti lidí bronzové pleti, kteří se tam narodili a srostli s přírodou. Ale bylo to nad jeho síly. Z pralesa ho vyhnala tropická zimnice, a spíš samota, kterou nelze unést.

Přemýšlel o tom všem, a když si vzpomněl na strašný pocit samoty, který už jednou okusil, v duchu se ptal, zda by nebylo lépe, kdyby si Niňa vzal s sebou, až se jejich cesty rozejdou. Niňo se někde v zalidněném městě prozradí první… A on by měl bratra a přítele.

A právě nyní chápal ve vší kruté, nahé pravdě pošetilost a šílenství svého života. Měl plnou hlavu plánů a o své budoucnosti chtěl rozhodovat on. A zatím si ho s pohrdáním půjčovali jako loutku, uštědřovali mu rány a postrkovali ho sem a tam, jako jeho ukazováček teď posunoval zrnka písku v prachu na zemi. A ještě se ptal, zda je možné, aby té nesmírné pošetilostí svého života, kterou by předtím, když žil v bezpečí a podle předepsaných pravidel, nikdy nebyl pokládal za myslitelnou, aby té slepé bludné vášni; která ho posedla a která před šesti lety jeho život rozlomila v minulost a kalnou přítomnost, vůbec někdy unikl nebo zda to všechno v sobě nese, ať se obrátí kamkoliv.

„Ale co hledají v pralese?“ řekl Liščí nos. „Muž a to děvče?“

Přítomnost se neodbytně vrátila a doléhala na všechny. Na zemi se již zase značily jen křivolaké čáry, které sám prstem namaloval do prachu. Někam daleko zmizely obě řeky, prales a pohoří. Místo kresby v písku si všiml vlastních nahých prstů v trestaneckých sandálech.

Chvíli neodpovídal, jenom pokrčil rameny.

„Kdo to může vědět. Možná že chtějí chytat motýly. Takových bláznů se najde. Taky někdy hledají rostliny nebo živočichy, hlavně druhy, které ještě nikdo nezná. Mihlo se mu hlavou to, co muž prohodil o minulosti indiánských kmenů, na kterou se Indiáni pamatují nebo na kterou se pamatovat nemohou. Ale nepřipomínal to. „Vždyť na tom nezáleží,“ mávl rukou. „Co je nám po tom!“

„A to se bez nich neobejdeme?“ zeptal se Liščí nos a tvářil se záhadně. „Nedokážeme to jinak? Sami?“

Tu nechuť vyslovil za všechny. Připoutat výpravu k sobě a pokračovat dál s její pomocí znamenalo, že muž a dívka budou o jejich existenci vědět. Ale jak potom s nimi naložit? A to byla mezera, která ještě křičela v jeho plánu.

„Nebudeme potřebovat jenom veslaře, ale taky potraviny a později nosiče,“ řekl. „Bez věcí, které můžeme Indiánům nabídnout, se to nedá podniknout. Kromě toho musíme mít zbraně a na cestu trochu lepši výstroj, než máme.“

„A ty dva potřebujeme k tomu taky?“ zeptal se Liščí nos ještě jednou tím klidným hlasem, který i v Barbasku, když se poprvé zmínil o útěku, zůstal lhostejný a nesvědčil vůbec o žádném rozčilení. Liščí nos chtěl mít jasno ve všem. A neměl možná pravdu? Bylo to pro všechny jenom správné, že chtěl objasnit celou situaci. A přece Renata v jeho chování něco překvapovalo a zaráželo. Něco neznámého, co nedovedl postihnout. Nějaký utajovaný motiv. Nevěděl, kde by k němu nalezl klíč, ale jeho existenci mu něco napovídalo.

„Najmou si v indiánské vsi čluny a veslaře,“ odpověděl po krátké pomlce, protože Liščí nos čekal, až mu odpoví. „Indiáni budou poslušně plnit, co si jejich nájemci budou přát. Do sporů mezi bílými Indiáni nezasahují, ale kdyby se mělo s bílým mužem a tou dívkou něco stát, pak mlčet nebudou. Je proto lepší, když podnikneme všechno v tichosti.“

Dobře si uvědomoval, že se dotkli jednoho z těch míst v jeho plánu, která nedomyslil až do konce. Věděl i to, že si to stejné jako on uvědomoval taky Liščí nos. Jak překlenout tento choulostivý most, o tom se budou muset poradit, až před ním jednoho dne stanou.

„Že by tyhle individua hledaly motýly a kytky…“

Liščí nos se podle všeho nemohl smířit s takovou představou, ať ji v hlavě obracel, jak chtěl. „A nepřivedla je sem úplně jiná příčina? Taková příčina, co by stála za námahu?“

Odpověď Renato hledat nemusel, tu mu ušetřil Hranatý býk, když se protáhl v ramenou a zasmál se od plic, až se to neslo vysoko k obloze, která se začínala zbarvovat do ruda, protože slunce v té chvíli zapadalo.

„Jen ať hledaj, co chtěj,“ řekl Hranatý býk ospale a ušklíbl se při tom. „Hlavně že nás povezou v ekvipáži první třídy… Kruci do toho, jestli tohle nejsou ty nejpovedenější blázni, jaký svět viděl, ať sním na místě krokodýlí hnát!“

Večer dojedli poslední krajíce chleba. Nikdo to nepřipomněl ani slovem, ale žvýkali každé sousto pomalu a důkladně. Od této chvíle už budou po troškách ujídat fazole z malého plátěného pytlíku a dělit se o pruh slaniny. A hlavně je musí teď živit sertao, vyprahlé a suché, kde neměly na míle daleko dost vláhy a výživy ani stromy, a rostly proto v neproniknutelném houští jenom na některých místech, to sertao, které se v tuto roční dobu měnilo především v písek a kameny, odkud všechno živé někam zmizelo kromě ještěrek, hadů a krys a několika ptáků nad hlavou.

Cestou sem Renato ulomil několik silných, rovných větví a teď chystal z palmového dřeva hroty k šípům a vytvrzoval je v ohni. Niňovi ukázal, jak se na holém stehně skroutí tenká, pevná šňůra z palmových vláken. Jeden luk už měli, ale s tím mohli střílet jen ryby, nebo nanejvýš ptáky. Potřebovali ještě druhý, silnější, protože tam, kde v korytech zbývaly díry a prohlubně s vodou, mohla se tu a tam vyskytnout zvěř.

Nad jejich hlavami se třpytila noční obloha a jen kolem dokola se rozvěsila tma. Cikády i tady spustily svůj monotónní koncert, ale zněl slaběji než dole v Barbasku. K místu, kde ležel Perales, byly tři týdny cesty, když budou pořád na nohou, a času měli přibližně čtyři týdny.

Každou chvíli se ozval bzukot dotěrného moskyta. Moskyti budou asi dlouhý čas jejich úhlavní nepřátelé. Kdyby dostali zimnici jen dva, už to nikdy nedokážou, aby dorazili za výpravou včas. Zkusil to na vlastním těle, jak tropická horečka rychle skosí i zdravého, silného muže. Podlehl zimnici dvakrát. Poprvé, když žil s Indiány v pralese, a pak ještě později v Barbasku. Kdyby onemocněli, zahynou buď v sertau, nebo v pralese. Upíral oči do noční tmy tím směrem, kde leželo Barbasco. Pro Vaca Bravu byli všichni čtyři mrtví. O tom pochybovat nemusel. Vaca Brava ani žádnou jinou možnost připustit nemohl. Každý úlomek odcizené kánoe a každý kousek výbavy, které už mezitím jistě vylovili z řeky, budou pro Vaca Bravu znamenat neotřesitelný důkaz, že je tomu právě a jenom tak. Neboť z Barbaska ještě nikdy žádný vězeň neuprchl, aby se k lidem vrátil živý. Vaca Brava by nikdy nepochopil, že to byl on sám, kdo jediný zdařilý útěk ze státní věznice v Barbasku umožnil.

Myslel na to všechno už s chladnou hlavou, až nějak neosobně. Barbasco pro něho již leželo někde v nekonečné dálce za nimi. Vrátil se rychle do přítomné chvíle, protože ho někdo oslovil.

„Co budeš dělat potom?“ zeptal se Liščí nos. „Myslím, až tohle skončí…“

Otočil se k němu a jejich zraky se střetly. A zase měl nepříjemný pocit, že ho Liščí nos den za dnem pozoruje a že neustále po něčem pátrá v jeho tváři, jako už často předtím, než z Barbaska uprchli, nebo jako tam dole na břehu, když Niňovi dovolil, aby si štěně vzal s sebou.

„Ptám se tě, co chceš podniknout, Santa Fé, když se to všechno podaří?“ ptal se Liščí nos ještě jednou.

„Já? Budu žít. Zkrátka a dobře budu žít! Co taky jinýho?“

„Tomu tedy říkám odpověď! To sis vymyslel opravdu dobře.“ Liščí nos měl ve špičaté tváři takový zádumčivý a zamyšlený výraz, jako by si jeho slova ještě jednou obracel v hlavě a zrovna je ohmatával. Ale pak se dal do bezuzdného smíchu, až se mu otřásala obě ramena. Bylo to poprvé, kdy se před někým tak nespoutaně choval, a Renato ani nevěřil, že se umí tak od plic rozesmát.

„Tak ty budeš zkrátka a dobře žít! Tak vida! Byl jsi důstojníkem, je to tak? No to se ví, důstojnici si dovedou žít!“

„To všechno je dávno pryč,“ řekl odmítavě.

„No dobře, zvědavej nejsem a zpovídat se mi nemusíš, kde a s kým ten život začneš. Už sis to asi dost přesně rozvážil.“

Neodpovídal. Neměl chuť někomu se zpovídat. Nikdo na světě nemusí vědět, že život pro něho v budoucnu znamená kousek půdy někde na úboč! And, snad někde uprostřed mezi tropickou nížinou a studenými horami, daleko od velikých osad a rušných cest, kde by dožil, co mu ještě ze života zbývá. Bylo mu sotva třicet let a chápal dobře, že vidina, kterou se obírá, odpovídá víc poslednímu životnímu cíli člověka, který se ocitl na prahu stáří. Ale jeho život se propadl někde v dálce za jeho bytím, které ještě trvá. Prohrál jej, a kdyby čas, který mu zbývá, znamenal jen klid, pak i to bude neuvěřitelně mnoho.

Teď nechtěl myslet na to, co bude. A přece v něm Liščí nos svou otázkou vyvolal proti jeho vůli vzpomínku na jiný rozhovor. Jako by slyšel Brigitin smích a slova: „Ale Renato, půjdu s tebou kamkoliv. Co by se mi s tebou mohlo stát?“

Znovu prořízl ticho smějící se hlas. Vzpomínky ho omráčily a trhl sebou, div mu hrot šípu, který ještě pořád držel nad plamenem a otáčel jím, nespadl do ohně. Brigita byla mrtvá přes šest let. Zemřel i Brigitin smích. Zvonivý, jasný smích. Teď se už podruhé rozesmál Liščí nos.

„Říkáš tedy žít, Santa Fé! Zkrátka a dobře žít! No, to si dám líbit. A je to přesně to, co chci udělat i já. Zakrojím si takhle obrovitánskou porci z toho šťavnatýho bifteku, kterýmu se říká život, povídám takhle velikánskou, že mi šťáva poteče na každý straně z pusy, až ho začnu pořádat, a že ho nestačím sníst, ani kdybych žil sto roků. Jen se musí opatrně nakousnout, to jo, to je nutný, když se člověk narodil na falešný stráně karty.“

Potom Liščí nos šťouchl pěstí Hranatého býka, jako by mu chtěl něco připomenout, a Hranatý býk protáhl obličej do prapodivné grimasy. Plamen na ohništi poskočil a vrhl jim do tváří rudé světlo.

Těžko si mohl někdo představit dva typy lidí. tak málo podobných jeden druhému. Na Hranatém býku jako by i nyní všecko spalo otupělým, líným spánkem, zatímco Liščí nos v kteroukoliv denní dobu hleděl opovážlivě a čile na svět kolem sebe. Mihotavý plamen ten dojem ještě zesiloval. Liščí nos měl nápadně úzké, energické čelisti, rovný, jako dopředu posazený nos, takže to vypadalo, jako by kolem sebe pořád větřil, a velká pevně semknutá ústa. Žádná přezdívka se k němu nehodila tak dobře jako Liščí nos. A tady u matného ohně si člověk skoro mohl myslet; že není černovlasý, ale rezavý jak liška. Jeho tvář prozrazovala odhodlání a lstivost a jedno i druhé Liščí nos osvědčil v těchto dnech víc, než bylo Renatovi milé. Je možné, že se Liščí nos právě pro to hodil líp než kdokoliv jiný k tomu, co je čeká. Protože příští týdny a měsíce budou od každého z nich žádat sílu a důvtip, tolik síly a ostražitého důvtipu, kolik jich vůbec dokážou v sobě nalézt. Nejdřív nepochyboval, že je Liščí nos záludný nepřítel, ale teď si v duchu říkal, že se ho obávat nemusí, že půjde jen o to, aby se zase v pravý čas rozešli.

Jisté ale je, že se nyní po dlouhou dobu nehnou jeden od druhého. Teď mají před očima společný cíl a dosáhnout ho mohou taky jen společně, přežít a dojít až tam, kde budou opravdu na svobodě a kde už nebude hrozit nebezpečí. A pak se navždy rozejdou. Dokonce se musel přinutit, aby se tím v myšlenkách pořád nezabýval. Udivovalo ho, že ještě nikdy o nikom tolik nepřemýšlel, a zároveň nenalézal tak málo jasných odpovědi na otázky, které se vynořovaly. Otočil se k Niňovi.

„No a co ty?“ zeptal se tiše, jako by ho najednou přepadla zvědavost. Niňo zvedl překvapeně hlavu. Pro něho bylo všechno prosté a komplikace si neuměl představit. Za večer mu přibyl pod rukama pěkný kus šňůry z palmových vláken. Vedle Niňa leželo natažené štěně a dívalo se bez hnutí do ohně. V záblescích narudlých plamenů mu každou chvíli zasvítily zelené psí oči.

„Já…,“ řekl Niňo zdráhavě, „já ještě nevím… To se teprve uvidí.“ V jeho slovech se ozvala nejistota a pro chlapce nedefinovatelná bázeň. Ale Renato v nich zaslechl, co on a Niňo mají společného: strach zůstat sám.

IV

Věděl, že cesta vyprahlým sertaem bude zlá a k nepřečkání, ale skutečnost všechny jejich obavy ještě krutě předčila. Bylo by pro ně samozřejmě mnohem snesitelnější, kdyby v určité vzdálenosti od řeky prostě pokračovali dál po proudu, až by je dovedl k místu, kde se vlévá do řeky Santo Dios a kde leží Perales. Ale museli by urazit mnohem víc mil. Znamenalo by to veliké zdržení, a především by se tím vystavovali nebezpečí, že je v okolí řeky někdo zahlédne. Právě proto, že kolem reky byla vždycky voda, mohli někde nečekaně narazit na usedlost nějakého kolonisty, který u vody chová skot. Nesměli cokoliv riskovat. Nesměli po celý čas nikoho: potkat, a dokonce ani procházet místy, která jsou obydlená, aby je neprozradily jejich stopy.

Pustili se tedy rovnou čarou napříč sertáem a vrchovinou. Na mapě to sice byla přímá a kratší trasa, ale kladla na jejich síly tak obrovské nároky, že přepočteno na dny to bude pravděpodobně delší cesta.

Nejnesnesitelnější muka jim způsobovalo slunce a prach. Ráno vyráželi s prvním rozbřeskem a po polední přestávce šil tak dlouho do večera, že si na místě, které si našli. Stačili jenom připravit nocleh. Ale i tak se nevyhnuli slunečnímu žáru a prach je pronásledoval všude. Cítili ho v ústech i v dechu.

V úmorném horku pořád stoupali vzhůru a zase hned klesali, a třebaže se jim nestavěly do cesty žádné vysoké vrchy, místy byly jejich svahy tak příkré, že je nová oklika stála často méně času a námahy. Obrovité kaktusy pokrývaly strmá úbočí jeden vedle druhého. Zrovna se draly na světlo z každé škvíry nebo trhliny ve skále a v kamenech, a takové nepřístupné, bodlinami pošetě pahorky se před nimi znenadání zvedaly jako obrněná stěna proti vetřelcům. Museli se opatrně prodírat kolem vyzývavých, štětinatých obrů, které někde čněly jako sloupy vysoko nad jejich hlavy.

Nad kaktusy a pahorky pražilo celý den slunce, žhnulo a neznalo slitování. Nebylo kam se ukrýt před žárem. Z žalostně vyhlížejících stromů, které tu a tam rostly mezi křovínami, listí v té době už opadalo a suché kmeny a větve trčely smutně do prostoru a sluneční paprsky je spalovaly. Při každém kroku nohy zvířily oblaka prachu, tak úžasně jemného a hustého, že slepoval oči a ztěžoval dech. Nelítostné slunce jako by je pronásledovalo všude. Ne, nepronásledovalo je. Bylo všude. Země a stromy žár zrovna vydechovaly a pach nízkého zaschlého porostu připomínal vůni koření.

S žárem se proti nim každou chvíli spikl i nepřístupný krovinatý les a bránil jim v průchodu. V takových místech Jim sertao nastavělo do cesty tisíce ostnatých ramen a na sto pichlavých záseků a několikrát za den na ně líčilo záludnou past. Někdy se celé dlouhé úseky prosekávali mačetou krok za krokem. Pak zase museli přes žhavou planinu, kde rostly keře a stromy jen poskrovnu, kde ale zemi pokrývaly trsy tak tvrdé a nepoddajné trávy, že se po ní nohy i při sebevětší opatrnosti pořád smekaly a rozjížděly. Vrchol všech muk jím připravoval hmyz, hejna protivného dotěrného hmyzu, který je trýznil celý den i celou noc. Všechno, co ještě nedávno v sertsu žilo, jako by podlehlo smrti. Jen much se kolem nich rojily tisíce a možná milióny. Byly to nepatrné, drobné mušky, které bez přestání obtěžovaly, ne, to je slabé slovo, přímo útočily a v mračnech jim bzučely kolem hlav. Ale nejvíc dotíraly na oči, nezbývalo než je znovu a znovu z očí vytírat a zahánět.

Šli v řadě za sebou a prvního po nějaké době vždycky vystřídali, protože vpředu se musel mačetou ohánět nejvíc. Za deset minut z něj stékaly proudy potu a déle než půl hodiny to nevydržel ani Hranatý býk. Už za časného dopoledne slunce na nebi tak žhnulo, že země zrovna sálal žár. Oči až mučivě bolely v palčivém slunečním, jasu. V rozpáleném vzduchu jim doslova přecházel zrak a v jedné chvíli mysleli, že to před nimi neční strmý pahorek, ale zřícenina nějaké pevnosti. Všichni viděli úplně jasně polorozbořené zdivo a střílny. Když ušli ještě několik kroků, pevnost se najednou podobala starobylé i pyramidě, pečlivě navršené hrobce mrtvého krále v mrtvé, vyprahlé říší. Ale jakmile přišli až tam, zvedal se před nimi obyčejný skalnatý pahorek, jakých už sto minuli. A nepřátelsky, škodolibě vystavoval na odiv tak příkré a kaktusy porostlé úbočí, že museli kolem zase oklikou. Největší starost měl Renato o Niňa. Ale Nino se držel až překvapivě dobře. Jeho mládí bylo asi přesto, co Niňo prožil, ten nejspolehlivější rezervoár energie. Štěně chtěl zase nést na zádech a museli mu pořádně domluvit, aby ho aspoň na zkoušku postavil na vlastní nohy. Cierto se jen docela málo porozhlédl, a v malé chvíli se začal chovat jako pravý indiánský pes, zvyklý pobíhat v pralese i v sertáu. Prodíral se mrštně suchým, pichlavým křovím, vždycky jako by věděl, kterým směrem půjdou, a obyčejně pobíhal

sto i víc metrů někde před nimi a pak se na nějakém skromně zastíněném místečku velkém jako dlaň, že sotva stačilo pro něho, posadil na zadní tlapky a čekal na ně s vyplazeným jazykem.

Niňo se držel, i když šel první a mačetou razil Cestu. Jakmile Barbasco zůstalo ve spolehlivé vzdálenosti za nimi, do Niňa jako by vlil život. Tam, kde byl terén schůdný, foukal při cestě na hřeben. Vyluzoval na tom primitivním hudebním nástroji tklivé, smutné melodie. Chvěla se v nich slova o lásce a rozloučení, dotýkaly se měkce sluchu a lehounce se nesly někam vysoko do rozpáleného ovzduší. A ještě když skončil, visely nad jejich hlavami v horkém vzduchu jako sladké volání života, a pusté sertao, znehybnělé žárem, jim napjatě naslouchalo.

Hranatý býk ztrácel v mrtvé pustině nervy. Každou chvíli o tom něco svědčilo, a zlost si vyléval na štěněti. Úplně jím lomcoval vztek, když chtěl Niňo Cierta nést: „Krucifix, to je cavyků kvůli jednomu psímu neřádovi…!“ Klel a rozčiloval se, že pes každou chvíli vybíhá někam dopředu, a věčně hrozil: „Jestli se mi to chlupatý zvíře připlete pod nohy, tak mu srazím vaz!“ Snad to myslel vážně, kroutil očima po štěněti a zrovna hubené, chlupaté tělo ohmatával pohledem, jako by zkoušel na dálku, jestli by přece jen z Cierta nebyla dobrá pečínka pro čtyři hladovce uprostřed sertsa.

Byl jediný, kdo se nevrle ohradil, když druhý den ráno každý dostal přesně odměřenou hrstičku fazolí. Hladem trpěl daleko víc než ostatní a taky hůř snášel vedro a žár. Celý den mu po tváři stékaly proudy potu a mluvit ho strašně namáhalo, protože mu jazyk ve vyprahlých ústech napuchl a ztěžkl. Niňova dobrá nálada mu prostě drásala nervy.

Liščí nos zachovával klid. Renato si všiml, že po něm napodoboval celou řadu pohybů a praktických úkonů, které všechny dohromady ušetřily úctyhodné množství síly. Mluvil, co opravdu musel, žádnou sebemenší, ale zbytečnou oklikou se nepustil a při pochodu si neustále vyhledával nějaký cíl, třeba skálu nebo strom, vzdálené jen několik set metrů, a nespustil z nich oči tak dlouho, dokud nedorazili až tam. A hned si vybral před sebou zase nový bod a k němu směřoval.

Druhý den v poledne zůstali pod malou skupinou stromů. Na větvích ještě zbýval tu a tam list a mezi listy viselo jako zmuchlaná klubka vlny uschlé chmýří. Po vodě nebyla široko daleko ani památka. Nezbývalo jim nic jiného než sáhnout na nepatrnou zásobu, kterou nesli v nádobách z tykve. Každý směl polknout jenom několik doušků, protože nevěděli, kdy se jim podaří narazit na zbylou vodní jámu. Potom si uvařili sotva půl hrnku bylinkového čaje, ale jíst chtěli zase až večer.

Hranatý býk se natáhl pod strom, ale znovu se zvedl a chtěl si ze stromu aspoň nalámat větve a udělat si z nich stříšku proti slunci. Trvalo hezkou chvíli, než mu v tom zabránili a než vzal na vědomí, že by každý dotyk právě s tímto stromem, příbuzným kopřivovitým rostlinám, zaplatil prudkými záněty na povrchu kůže a vysokou horečkou. Býk zuřil, něco namítal a zavrtával napůl otrávený, napůl rozzlobený pohled do Niňa, jako by za to mohl i Niňo, který se už složil na tom místě, kam ho nohy donesly.

Na další pochod se vydali brzo odpoledne. K nějakému spěchu nebylo možné pobízet, ostatně taky nepostupovali příliš rychle, ale Renato od začátku dbal, aby přesto zbytečně neztratili ani okamžik. Spočítal si odhadem, že i v obou těch prvních dnech urazili denně asi dvanáct mil, myšleno vzdušnou čarou. Nebylo to mnoho, ale stačilo to, a on byl spokojený. Kromě toho věděl, že budou někdy postupovat i rychleji.

Větší starost mu působilo, že se jim nepodařilo ani za celé odpoledne někde narazit na vodu. Teprve když se začínalo šeřit, zahlédl vrcholky řídkých palem buriti. Ale když se prosekali až k nim, viděli, že vodní jáma, která byla vždycky někde nablízku, již dávno vyschla. Jen přesně v jejím středu se lesklo trochu vlhkého šlemu. Cierto se tam vrhl rovnýma nohama, ale jenom se ve vlhku vyválel, už nemohl olíznout ani kapičku vláhy.

Nezbývalo jim nic jiného než jednu palmu porazit. I když se při kácení střídali, tak jako během dne vystřídávali toho prvního, který se musel vpředu ohánět mačetou, byla to práce na celé hodiny. Palmové dřevo si mnoho nezadalo co do tvrdosti se sekyrou, a když strom konečně ležel na zemi, ještě museli na obou koncích vysekat v kmenu žlábky. Hranatý býk sekal do stromu tak zuřivě, že na něho křičeli, aby sekyru nepřerazil, protože pak by se mohli definitivně rozloučit se slibnou vidinou, že se ještě dnes všichni napijí, co hrdlo ráčí.

Oba hluboké žlábky se brzo naplnily sladkou kalnou tekutinou. S tímto nápojem šetřit nemuseli. Šťáva z palem burití rychle kvasí a pak se už pít nedá. To si raději nechali ještě na příští den vodu v tykvích, i když nebylo pochyby, že zítra bude mít odpornou chuť.

V noci došlo k první zlé příhodě. Hranatý býk zapomněl dobře zabezpečit nádoby s vodou, a zatímco všichni čtyři spali, Cierto hospodařil s jejich skromnou zásobou! Když se probudili, našli dvě ze čtyř tykví převržené a úplně prázdné. Hranatý býk běsnil.

„Já to zvíře zabiju a kůži mu stáhnu z těla…!“ Chtěl, se opravdu na štěně vrhnout, ale Niňo skočil mezi ně.

„Neopovažuj se ho dotknout!… Povídám ti, neopovažuj se ho dotknout!“

Niňo se třásl na celém těle, ale nehnul se a tvářil se bojovně a ještě stačil popadnout do ruky ohořelé poleno, které zbylo od večera na ohništi. Cierto začal zle vrčet, naježil hřbet a postavil se odhodlaně Niňovi mezil nohy, jako by chápal, že jde o něho. Bylo to směšné i smutné divadlo. Každý věděl, že Hranatý býk nepotřebuje ani minutu k tomu, aby se s těmi dvěma vypořádal, že by na to jaktěživ nezapomněli. Ale Niňo neustoupil ani o krok a začal na Hranatého býka křičet: „Proč jsi ty tykve nepřivázal nahoru na strom?“

Křičel tak hlasitě, že mu hlas až přeskakoval. Možná že se křikem bránil. Renato viděl, že by se Niňo snad opravdu nechal raději zabít, než by Cierta vydal. Liščí nos zase všechno mlčky pozoroval, tak jako před dvěma dny, když Niňovi dovolil, aby si štěně vzal s sebou…

„Dej mu pokoji“ řekl Renato tiše a ledově. „Niňo má pravdu, je to taky tvoje vina.“

Hranatému býku jako by teprve ledový hlas připomněl; že není se psem as chlapcem sám. Ve tváři se mu zase uložil netečný, tupý. výraz a Býk se podíval nejistě tam, kde stál bez hnutí Liščí nos.

„Slyšel jsi, ne?“ odpověděl na jeho pohled Liščí nos. „Šéf je on. Tak se podle toho koukej chovat!“

A zase nastal okamžik, kdy se Renato marně v duchu ptal, co se děje za úzkým, hranatým čelem toho podivného muže s pichlavýma liščíma očima.

Sám; nepřipisoval celé té příhodě nějaký zvlášť velký význam. Strašný žár, námaha a vypětí, které už měli za sebou a teď ještě ztráta vody – přišli vlastně o většinu z celého zbytku –, to už dovede člověka vyvést z míry. A přesto si umiňoval, že nesmí ani na toto ráno zapomenout. Neviděl v tom dobré znamení. Být na někoho mezi sebou alergický znamenalo v jejich situaci moc nebezpečný, přepych. Byli příliš závislí jeden na druhém.

Toho dne se na ně usmálo štěstí. Husté, křovinaté sertao prořídlo a vyústilo na několik hodin chůze do otevřené krajiny. Tady mohli rychle pokračovat směrem, kde ležel Perales, a když procházeli mírně se svažující rovinou, tam už byl porost zase trochu hustší, našli konečně vodu. Renato viděl už zdálky nazelenalý ostrůvek uprostřed suchého sertsa a věděl, co to znamená. Před nimi vyvěral na malé bahnité, louce potok, nejdřív do tůně, která se kolem pramene tvořila, a potom se i několik set metrů kroutil trávou jako had, až zase zmizel v žíznivé půdě. V době dešťů tekla v tom místě malá říčka, jak o tom svědčilo prázdné koryto. Pramen a potok představovaly její žalostný zbytek, ale pro ně teď měly cenu zlata. Mohli se dokonce vykoupat. Samým blahem a úlevou tak rámusili, že vyplašili z houští seriamu, a Renato ptáka usmrtil šípem, ještě než se vznesl do výše. Na celý den měli o jídlo postaráno. Pak ještě lukem nastřílel ryby. Úlovek stačil pro všechny. Vylezl na větev, která se přímo svažovala nad vodu, a nejdřív neházel rybám jako vnadidlo malé červené bobule. Přitiskl se ke stromu a čekal. Několikrát se minul, ale nakonec se mu podařilo ulovit asi osm nebo devět kusů. Voda a úlovky tak Hranatého býka smířily s osudem, že si chtěl dokonce udobřit i Cierta. Ale štěně ho už jednou provždy zařadilo s neomylným instinktem indiánského psa mezi své úhlavní nepřátele, a každý pokus o sblížení pokládal Cíerto za novou výzvu. Štěkal na Hranatého býka a dorážel na něho s naježeným hřbetem, až to ramenatý obr vzdal..

Celé odpoledne mohli jít korytem říčky. Po dnu byla chůze pohodlnější, stromy rostly po obou stranách do větší výšky než jinde a bylo tu víc stínu. A když se vyschlé koryto večer prudce stočilo k východu, přišli ještě jednou k vodě.

Tam, kde se vyskytlo trochu vláhy, sertao se rázem proměnilo jako mávnutím kouzelného proutku. I když někde taková šťastná proměna objímala sotva několik set čtverečních metrů, i na tak malém přírodním prostoru se najednou zrodil jiný svět, který se víc podobal vlhkému deštnému pralesu než křovinaté pustině. Pojednou se jim nad hlavami znovu zvedaly husté palmy burití, od květu ke květu poletovali kolibříci a sertao vůbec nebylo tak mrtvé, jak se jim zdálo, když museli dopředu v úmorném žáru, za oslepujícího slunečního dne. Po celou noc slyšeli ve tmě kolem ohně plíživé, neklidné zvuky a praskot, každou chvíli se ve světle plamene zaleskly jako dva žhavé, body zelené oči a zase pohasly. A najednou zaslechli, jak nablízku zaprskala puma, protože jí přehradili cestu k místu, kam chodila pít.

Niňo se opíral zády o strom a foukal na hřeben. Toho dne se. všichni dosyta najedli a, napili, vlastně jich všech pět, kdyby počítali i Cierta, a nic je nesoužilo.,

„Poslouchej, ty kuře,“ ozval se Liščí nos, když Niňo přestal chvíli foukat, „proč tebe, prosím tě, strčili do Barbaska?“

Zasněny výraz, který Niňovi pohrával v očích, zmizel. Dětská tvář se proměnila v jinou, zpupnou a nepřátelskou.

„Protože jsem jednoho… Ale to víš, ne?“

Renato vycítil až příliš dobře; že Niňo od něho čeká pomoc, že o tom nechce s Líščím nosem mluvit, a ni mu odpovídat. Ale nepohnul se a mlčel. Chtěl vědět, kam Liščí nos míří. Teď si uvědomil, že všichni čtyři mají na sobě pořád trestanecký oblek. Ale přestal na to myslet, protože Liščí nos začal na Niňa znova dorážet tím zdánlivě nedbalým hlasem, který, nikdy neprozradil jeho pravé myšlenky.

„Doufám, kuře, že to byl nejmíň bankovní ředitel…“

Niňovi oči už podruhé hledaly pomoc. A bylo jasné, že se Niňo nedokáže odpovědi vyhnout.

„Bankovní ředitel ne…,“ zakoktal se chlapec. „Správce ze statku. A bylo to… kvůli matce. Teprve před týdnem otce zabil strom. Teprve před týdnem.“

„Tak je to,“ řekl udiveně Liščí nos a slova protahoval. „A za jak dlouho tě až dostali,?“

„Já nikam neutíkal. Byl jsem v právu. Říkal jsem, že jsem to udělal kvůli matce. A podruhý bych to udělal zase.“

Když chtěli začít o něčem jiném, někde v ‚houštině se ozvalo prskání a chroptění a větve zapraskaly. Na chvíli všichni zmlkli a potom Liščí nos ještě řekl: „No tak dobře, kuře, já jenom tak.“ A tentokrát se v jeho hlase něco ozvalo, něco nejasného, co přehlušovalo sytý zvuk slov.

V minulých dnech Renata stále znovu přepadal pocit, že ho Liščí nos hlídá a zkouší tak jako on jeho. Ale nedovedl postřehnout, co Liščí nos pořád zkoumá v jeho počínání, příkazech a každém hnutí. Dokázali by se on a Nino vůbec ubránit těm dvěma, Liščímu nosu a jeho věrnému hranatému stínu? Byla to ošidná, zlá otázka a okamžitě ji zapudil. To je nesmysl, říkal si, kdyby napětí mezi nimi došlo až tak daleko, je konec s nimi se všemi. Ale přímo se Liščí nos na nic neptal. A udělal dobře.

Druhý den ráno byl Niňo skoupý na slovo a za celé dopoledne hřeben ani jednou z kapsy nevyndal. Liščí nos se večer dotkl něčeho v jeho životě, o čem nechtěl, aby druzí mluvili a připomínali mu to, protože se s tím ještě zdaleka sám nevypořádal. A možná nikdy nevypořádá. Toho dne jim sertao uchystalo první překážku. Nejdřív postupovali docela dobře, ale ne dlouho, asi tak polovinu doby z celého času před obědem. Pak se jim ale uprostřed rovné krajiny postavila do cesty přehrada, která pro ně znamenala daleko znatelnější zdržení, než jaké jim mohl připravit i ten nestrmější, kaktusy porostlý svah. První varovné znamení se přihlásilo, když zpozorovali v dálce malá hejna supů. Ptáci se prudce zničehonic zvedali a vzlétali vzhůru a kousek dál znovu sedali na zem. Ale neviděli supy jenom na jednom místě, ale na celém dlouhém úseku, který přehlédli očima a k němuž se teď v ostrém úhlu blížili. Od chvíle, kdy poprvé na supy narazili, trvalo ještě dvě hodiny, než si dovedli vysvětlit, co to znamená. Do té doby jen hádali, a bez výsledku.

A potom spatřili příčinu, nebo spíš katastrofu, zblízka. Někdo hnal obrovské stádo rohatého skotu napříč sertáem, a dobytek sužovala tak strašná žízeň, že padal po tuctech. Podle kopyt otisknutých v prachu musely být hovězího dobytka tisíce. A jestliže nějaký chovatel dobytka podstoupil tak úžasné riziko, pak to znamenalo, že by v krajině, odkud stádo přiháněl, uhynuly žízní jistě všechny jeho kusy. Bezpochyby doufal, že se mu podaří aspoň část svého stáda přihnat k řece, která obtékala Barbascó. Zdechlý dobytek zabíral obrovskou plochu. Asi nehnali skot příliš rychle, aby mohla zvířata cestou ještě spást zbytky trávy a listí. Ale podle uhynulých kusů dobytek byl již v nesmírně zuboženém stavu. Odhadovali, že tady hnali stádo asi před dvěma dny. Ale už teď se zdálo, jako by se jemu v patách slétlí všichni supi ze sertaa. Trhali si ze zobáků snadnou kořist a někdy se po boji lenivě vznesli do výše. A o několik kroků dál se hladově spustili na jinou zdechlinu.

Až do té chvíle, než se octli před tou otřesnou podívanou, Renato, Liščí nos a všichni si byli jisti, že jsou jediní lidé široko daleko v nehostinném sertáu. Teď hleděli užasle, a jako by ztratili řeč, na dobytčí stopy v prachu na zemi.

„Ale proboha, kam je hnali?“ řekl Niňo. Mluvil tak tiše, jako by ho mohli honáci slyšet.

„Ženou odněkud, kde letos pršelo tak málo, že už tam vůbec není žádná pastva. Chtějí se dostat k řece. Jenomže je otázka, jestli je tohle jediné stádo, nebo za ním přijdou ještě další?“

Ale země zdupaná a rozrytá tisíci kopyt a zdechlý dobytek nemohly na ni dát odpověď. Vzduchem se nesl pronikavý mrtvolný zápach.

Dopředu se odvážit zatím nesměli. Nebezpečí, že vběhnou přímo do cesty honákům dobytka, bylo příliš veliké. I kdyby zatím nic nevěděli o uprchlících z Barbaska, a pravděpodobně to ani vědět nemohli, pruhované oblečení by všechny čtyři prozradilo samo.

Liščí nos šel na Renatův příkaz daleko proti směru stop a Renato s Niňem šli na opačnou stranu, dál po stopách dobytka. Hledali nějaké znamení po okrajích široké plochy zdupané v obou směrech uprostřed sertaa. Honáci za sebou nechávali taková znamení, aby pastevce a honáky, kteří šli za nimi, upozornili, kterým směrem hnali dobytek oni a kterým by se měli dát se stády ti vzadu, aby se dobytek aspoň trochu podělil o skromnou pastvu a ještě vzácnější trošku vody. Kdyby měli velké štěstí, mohli najít někde na stromě i písemnou zprávu.

Byla by to samozřejmě veliká náhoda, objevit takové značky nebo zprávy, a když se po několika hodinách všichni čtyři znovu sešli, nebyli o nic moudřejší než předtím. Snad mohli beze všeho nebezpečí pokračovat dál, ale stejně dobře se mohlo stát, že by tak rovnou směřovali někam, kde je čekala zkáza.

Pokračovat v původním směru, to je tím směrem, odkud přihnali dobytek, znamenalo naději, že dojdou pravděpodobně každý den, ale určitě každý druhý den k vodě. Když tudy šla stáda, musela zde být aspoň někde voda. Bylo jí málo pro tisíce kusů dobytka, ale stačila by jistě pro čtyři muže, kteří padali žízní. Bylo tu ovšem riziko, že mohou narazit nejenom na vodu, ale také na lidi, a i v tom případě, že by měli štěstí a dokázali se jim vyhnout, přece by za sebou nechávali stopy, kterých by si mohl někdo, s kým se minuli, všimnout.

„Jde se dál…,“ řekl Hranatý býk a olízl si rozpraskané, okoralé rty. „Už nemáme tolik času…“

Renato věděl, že z něho mluví strach z žízně. Ale Niňo chtěl taky pokračovat původním směrem.

„Když si dáme pozor, nikdo nás neuvidí. Pastevci a honáci jedou na koních, a hlavně stádo zvedne mračno prachu, a vždycky nám zbude dost času někam se schovat. Jenom musíme dávat pozor.“

Niňa taky trápila žízeň a kromě toho neměl dost zkušeností a strhovala ho chlapecká bezstarostnost. I Renato jako by najednou cítil v ústech sucho, když Niňa poslouchal. Budou-li pokračovat dál původním směrem, vodu najdou přinejmenším každý druhý den. Jenomže úplně stačí, aby někdo našel v prachu jejich stopy. Ani se nemusí pustit za nimi a sám je pronásledovat. Nebezpečné pro ně bude už to, když začne o podivných stopách při nějaké příležitosti vyprávět, totiž o stopě čtyř bílých mužů, protože nešli bosi, ale v sandálech, a neměli s sebou koně ani mezky. Taková podivná zvěst se rozletí, na všechny strany, a od Barbaska ještě nebyli tak daleko, aby se nezatoulala až tam.

V žádném, případě nesmí podlehnout přání těch ostatních. Protože veškerá jejich naděje spočívá v tom, že je správa věznice a úřady pokládají za mrtvé. Jinak je začnou hledat a dřív nebo později někoho z nich najdou, a pak se jim teprve pověsí na paty. Jak se jen zpráva stopách v sertau rozběhne světem, pronásledovatelé budou vědět i to, na kterou stranu uprchli.

Znovu si prohlížel pustou krajinu. Sertao mlčelo a nad zemí se tetelil rozžhavený vzduch. Zakrslé stromy vzpínaly ke slunci holé větve, jako by je prosily o smilování. Teď pochopil, že se i sertao změnilo za posledních šest let, kdy žil s Indiány v pralese a pak prožíval muka ve státní věznici v Barbasku. Rozhodně nepočítal s tím, že by se mohli chovatelé dobytka usadit nyní tak daleko od řeky. Nezbývá jim nic jiného než se dát ještě větší oklikou. Bude to znamenat delší časovou ztrátu a budou se prodírat pustinou, kde bude vody ještě míň. Rozhlížel se pátravě kolem sebe a uvědomoval si, že ví jen on sám, co je tam čeká. A přece řekl nahlas: „Musíme změnit směr a jít oklikou. Nemůžeme se vystavovat nebezpečí. Nemáme jinou možnost. Nějak to dokážeme.“

Hranatý býk a Niňo mlčeli a jenom Liščí nos řekl tak lhostejně jako jindy:

„Když myslíš, že je to nutný, tak tě poslechneme.“

Zvláštní bylo, že právě Liščí nos jeho návrh přijal tak klidně. Dokonce klidněji než Niňo. A tentokrát se v jeho očích ani neskrývaly nějaké nevyslovené myšlenky a otázky. A najednou bylo Renatovi naprosto jasné, že Liščí nos pochopil už v Barbasku, že je ze sertaa a z pralesa vyvede jenom on.

Ještě toho dne večer všichni poznali, jak bylo jeho rozhodnutí správné. Na východ od nich, v těch místech, kde přišil na stopy hovězího stáda, se nebe najednou světle zbarvilo, jako by mělo slunce už v této chvíli zase vycházet. Nejdřív spatřili těsně nad obzorem světlý pruh. Ten se ale postupně zvedal do výše a na obou stranách prosvětloval čím dál větší plochu oblohy. A najednou začaly k nebi vyšlehovat rudé plameny, jako by probuzený drak dštil ohnivý dech vzhůru k obloze. „Zapálili sertáo,“ řekl Renato. „Protože deště teprve nedávno skončily, vyroste za týden nebo za dva ještě jednou nová tráva. Tak se to dělá, aby měl dobytek, který poženou později, zase co žrát.“

Všichni čtyři pozorovali bez linutí záři na nebi. Dávala srozumitelnou odpověď na všechny jejich dohady. Znamenalo to, že by opravdu dřív nebo později byli prozrazeni.

Když ráno vyrazili znovu na pochod, vzduch byl prosycený pachem kouře a slunce svítilo jako za clonou z mlhy. Plošinou, která se od Barbaska stále svažovala a po které přišli až sem, vystupovali teď zase v tupém úhlu pořád nahoru. Jakmile pohaslo denní světlo, spatřili, jak se plameny za nimi plazí vyschlou krajinou jako ohnivá armáda lačných hadů.

Teď museli dopředu tím nejžalostnějším serteánu, jaké až do té doby poznali. Úplně pustým, uschlým sertaem, kam člověk sotva někdy zabloudil, a bylo docela dobře možné, že před nimi ještě vůbec nikdo neporušil ticho v této mrtvé poušti, nebo aspoň ne v době sucha. Nikde neviděli sebemenší známky života. Když za ranního šera procitli, neozýval se jediný ptačí hlas. Po dvou dnech se i Hranatý býk se zájmem zastavil a pozoroval škubavý let maličkého motýla, udivený, že konečně vůbec nějakého spatřili. Mučil je hlad, a ještě víc žízeň. Zbavit se žízně bylo stejně nemyslitelné jako se zbavit žhavého slunce. Kolem rostlo jen prořídlé křoví bez stromů a nikam nedopadal ani potrhaný stín holých větví. Přitom museli jít nekonečné hodiny po kluzké, řezavé trávě, tvrdé jako struhadlo. Jazyk jim žízní opuchl, oči se na slunci zanítily a nohy měli od tuhé trávy samou ránu a řez.

Každé údolí prohledávali do úpadu jedním i druhým směrem, už je nezajímalo, kolik času při tom ztratili, protože jenom tady měli naději, že najdou vodu. Ale většinou se ani tato jejich naděje nesplnila, třebaže na dně údolí pokaždé přišil k hustému porostu. Jenomže doba sucha tady začala před mnoha týdny, a tak i v údolí: obyčejně narazili jenom na několik bahnitých děr, kde mohl uhasit žízeň leda Cierto. Obrovské štěstí už znamenalo, když našli aspoň palmu burití. Čeho jim sertao popřávalo v údolích dost, byla mračna obtížného hmyzu. Hmyzu všeho druhu.

Hranatého býka už zase všechno dráždilo a každou chvíli vyvolával hádky. A zase byl terčem jeho zloby ubohý Cierto. Cierto se zkrátka nehodil k ničemu, jen k tomu, aby žral, Cierto byl mizerný indiánský pes a uštěkaná příšera s vyklovaným mozkem, která ještě k tomu dovedla hlad a žízeň uhasit daleko snadněji než Hranatý býk. Štěněti opravdu stačila k napití každá páchnoucí, bahnitá díra a mladý indiánský pes dovedl žít i v této nelítostné pustině. A zatímco oni hledali vodu a chodili křížem krážem ve vyschlých údolích, daleko vřezaných do krajiny, Cierto odcházel na lov. Lovit mohl jenom ještěrky, ale i to mu působilo potěšení. Plížil se za nimi na skalnatých svazích, kde měli plazi díry, a postupně si tuto mysliveckou disciplínu mistrně osvojil.

Hranatý býk nezaujal vůči Ciertovi smířlivější postoj ani potom, když sám zavinil, že přišli o poslední proužek slaniny. Když se jednou uložili na noc, ukolébalo ho zdánlivě mrtvě okolí v sertau a v rozespalosti slaninu nepřivázal do výšky na větev. Zatímco ještě spali, její vůně přivábila mravence, a oni museli tábořiště opustit, jen co se stačili probrat ze spánku. Mravenci se o slaninu postarali sami. Skoro se zdálo, jako by ta nešťastná příhoda jen ještě rozdmýchala zášť, kterou ten obr už dlouho choval ke štěněti. Záviděl Ciertovi, jak prostým způsobem a bez námahy řešil problém vlastního zásobování potravou a vodou. Nakonec štěně zavdalo příčinu k té zášti ještě i samo.

Jednou jako zázrakem překvapili na kraji blátivé bažiny jelena. Zřejmě ho zahnal tak daleko do sertáa požár, který pastevci úmyslně založili, a ubohému zvířeti nezbývalo nic jiného než zůstat v blízkosti toho žalostného zbytečku vody, aby nezemřelo žízní a hladem. Renato jelena zpozoroval okamžitě a plížil se opatrně blíž k němu. Jelení maso by všechny nasytilo po mnoho dní. Ale ještě než mohl vystřelit z luku, vyřítil se odněkud Cierto a dal se v bojovém zápalu do štěkání. Ani se nestačili po štěněti ohlédnout, a jelen se pustil úprkem nahoru po svahu a zmizel.

Cierto měl štěstí, že se vrátil až za půl hodiny s vyplazeným jazykem a nevinným pohledem v psích očích. Protože tentokrát by Hranatého býka neudržel nikdo. Ano, bylo tomu tak, neblahých příhod se štěnětem přibývalo. Ale Niňo Cierta miloval tak jako dřív, a Hranatého býka, když to už přeháněl víc, než bylo nutné, usadil obyčejně Liščí nos. Prostě ho bez dlouhých řečí umlčel jedinou větou: „Tak a už dosti“

Aspoň něco většinou našli v údolích hluboko v sertau. I když zase ne v nějakém velikém množství. S příchodem sucha v sertau dozrávaly na holých větvích plody, a ta trocha ovoce jim pomohla utišit nejhorší hlad a přečkat další den nebo dva, než zase přijdou k místu, kde vyvěrá na povrch voda a kde se budou moci napít tolik, až uhasí žízeň, a znovu naplnit prázdné nádoby z tykve.

V údolích zrály wakamové plody s oranžově žlutou dužinou a sladkou, lepkavou šťávou, jejíž chuť připomínala meruňky, našli mangavové fíky a plody vlčího kaktusu veliké jako jablko, jejichž sladká chuť až přesycovala ústa, ale byla snesitelná, protože z tmavých jader se do ní řinula špetka trpkosti. Někdy v údolí zastřelili seriamu, protože úplně mrtvá, bez života byla jen náhorní rovina a pahorkatina, která se prostírala, kolem dokola a táhla se do nedozírné dálky a kde opravdu nerostlo nic než tvrdá, pichlavá tráva a tu a tam uschlé keře. To nejnutnější k životu našli většinou v podvečer, když odpočívali po denním pochodu, a ještě než se úplně setmělo, hledali místo, kde by přenocovali. Samozřejmě že často museli chodit sem a tam a někdy se pustit hodně daleko. Ale sertao mluvilo tisíci nepatrných znamení a Renato v nich četl jako v důvěrně známé knize, třebaže si to někdy ani sám neuvědomoval. A skoro vždycky uhodl, v kterém údolí mají hledat.

Když jednou zůstali doslova o hladu a nemohli najít vůbec nic, museli se po dvou nebo po třech dnech přizpůsobit kruté situaci stejným způsobem jako Cierto a šli podle jeho vzoru chytat ještěrky na příkré skalnaté svahy porostlé kaktusy. Překvapit ještěrku nebylo těžké, jen museli trpělivě a tiše čekat.

A tak se den za dnem vlekli napříč sertaem v žáru spalujícího slunce, které se ráno co ráno objevovalo na obloze jako rozžhavená rudá koule a pak jim celý den, lhostejné k tomu, jak je k nim kruté, viselo nad hlavami, jako by vůbec nemělo žádnou pochybnost o tom, co se stane, a jako by to byla jen otázka času, a dokonce ani ne příliš dlouhého času, než ti čtyři dole na zemi přestanou vládnout údy a promění se v mrtvou věc jako okolní svět, kterým se pokoušejí s vypětím všech sil projít. Šli úplně otupělí a jako bez vlády nehostinnou krajinou, kde hrozila smrt. V poledne všichni padli na zem na tom místě, kde se zastavili, a večer to byla jen ukrutná žízeň a nesnesitelný hlad, které jim přikazovaly ještě chvíli neklesnout. Niňo si už dávno odvykl večer nebo při pochodu foukat na hřeben.

Snad ani slovy nelze vyjádřit, jakou námahu musel Renato vynakládat na to, aby se při všech těch útrapách aspoň přibližně drželi vytčeného směru a neřídili se jen a jen podle toho, kde se jim nejspíš podaří utišit hlad a žízeň. Právě tolik osobní vůle ho stálo, aby ty ostatní každé ráno a odpoledne přiměl znovu se postavit na nohy a nezůstal i s nimi ležet v nepatrném, potrhaném stínu holých větví nějakého Žalostného, usychajícího stromu. Teď už ani sám nevěděl, zda je to k jejich užitku nebo jestli tím jenom neprodlužuje společná muka, když i za této kruté situace vždycky zase v poslední chvíli opatřil pro všechny pokrm a našel vodu nebo aspoň palmu burití. Každé ráno sáli rosu z té trochy listí na vadnoucích keřích a vytírali ji prsty ze srsti kravské kůže, kterou jen kvůli tomu každý večer pečlivě prostírali na zemi. Někdy se v něm jako v mlžné dálce vynořila vzpomínka na vězení v Barbasku, na denní porci bílých nedovařených fazolí a plecháč naplněný po okraj pitnou vodou nebo čajem.

A přesto přese všechno jim sertao ještě neodhalilo v úplné nahosti svou nelítostnou tvář. Jako by vyčkávalo, až jim vysaje všechny síly, nechávalo si ta nejzáludnější překvapení pro sebe a vycenilo zlověstně zuby a uštědřilo jim poslední ránu, když byli všichni už tak zesláblí, že mysleli, že toho dne již nedokážou pokračovat v cestě ani hodinu, když už natolik rezignovali a propadli odloučení od světa, že pro ně už nebyla cesta zpět. Liščí nos byl první, koho postihla pohroma. Jednou v poledne začal kulhat, ale na otázky jenom krčil rameny. Večer měl pravou kyčel zanícenou a rudou a naříkal bolestí, když zavadil o větev nebo udělal neopatrný pohyb. Renato mu u ohně prohlédl zachvácené místo.

Uprostřed zarudlého otoku našel blízko vedle sebe pět vpichů po bodnutí. Sedl si na bobek a zapálil první cigaretu ušetřenou ještě v Barbasku. Zásobu cigaret po celý čas pečlivě opatroval. Nasál ústy co mohl kouře a foukal proti jednomu z pěti nenápadných vpichů. Když vykouřil asi polovinu cigarety, vylezl zpod kůže bílý červ. Spotřeboval velikou část své zásoby, aby všechny larvy zákeřné bodavé mouchy z postiženého místa vypudil.

Další neštěstí způsobil vlastně Cierto, a to už samo o sobě říkalo, že všechno zlé, co z toho povstalo, nutně postihlo Hranatého býka. Cierto si nadehnal ještěrku, byl to právě ten druh z široké rodiny ještěrek, který je nebezpečný, ale jako by ho něco varovalo, snad její křiklavé vybarvení, že s ní nejsou žádné žerty, jen kolem ještěrky se štěkáním vyskakoval do výšky na všech čtyřech a dával najevo, že chce zaútočit. Ale dával to najevo nesmírně opatrně a spokojil se s tím, že jí odřízl cestu k útěku. Ještěrka ležela na slunci jako nehybná a nemotorná věc, a mrštnost nebo rychlost její zbrani rozhodně nebyla. Její zbraní byl jed ukrytý v zubech. Točila se ztěžka pořád dokola, aby měla Clerta stále na očích, a cenila výhrůžné ještěří tlamičku.

Přes čtyřiadvacet hodin nejedli a Hranatý býk už v duchu viděl ještěrčí pečínku a nemínil jí postoupit štěněti. Vletěl tam s klackem v ruce, ale jak byl rozčilený, měl na očích spíš štěně než napadeného plaza, a ještěrka ho kousla do paty. Cierto příležitost okamžitě využil, zahryzl se ještěrce do týla a svou oběť která divoce mávala ocasem, vlekl dál do křoví a při tom vrčel blahem.

Hranatý býk se svalil do písku a civěl na nohu, která teď krvácela, v obličeji bílý jako stěna. Na patě se přesně značily stopy jedovatých zubů. Hromotluk začal koktat a ve zvuku jeho hlasu nebyla ani stopa hněvu, jen obyčejný dětský strach: „Co… co teď?“

Neztráceli čas. Na místě, kde se ještěrka zakousla do paty, udělal Renato nožem dva řezy ve tvaru křížku a ránu vysál. Liščí nos při tom Hranatého býka pevně držel a Niňo zatím rozžhavil v ohni mačetu skoro do červena. Mačetou vypálili rozříznuté místo, které už začínalo opuchat. Když se rozpálený kov dotýkal masa. Hranatý býk křičel bolestí. Cierto se v tu dobu zase vynořil z křoví, sytý a spokojený, posadil se od nich kousek dál, než bylo jindy jeho zvykem, asi do takové vzdálenosti, kterou po tak neblahé příhodě pokládal pro svou znovu ohroženou existenci za dostatečně bezpečnou, a olizoval se růžovým jazykem.

I když udělali všechno, co vůbec mohli, noha se Hranatému býkovi přes noc zanítila až ke kolenu. Ráno měl horečku a nemohl udělat ani krok. Stáli kolem něho a viděli, že mu obličej smáčí pot a tvář mu jen hoří! Teď když ztratil sílu, zmizela z ní všechna jistota a zračil se v ní jen strach, že ho tu nechají napospas jisté smrti. Zdálo se, že s tím opravdu počítá. Jak se všichni tři nad ním nakláněli, Renato se v duchu ptal, jak by asi jednal ten obr, kterého strach připravil o řeč, kdyby ta zpropadená smůla postihla někoho jiného.

Pak musely všechny zbytečné úvahy stranou, šlo o to, co s Hranatým býkem podniknou. Voda na tomto místě nebyla a taky tu sotva něco najdou, aby utišili hlad. Ale i kdyby objevili dobré tábořiště, teď už nesměli ztrácet čas. Hodiny a dny pro ně začínaly mít tak jako voda cenu života, jestliže chtěli ještě včas dorazit k soutoku obou řek, kde ležel Perales.

Liščí nos vyslovil nahlas, co si Renato říkal v duchu. „Ponesem ho. Půjde to pomalej, ale kousek dál se hneme i tak, a po nějaké době už zase pošlape sám.“

Ano, jinou možnost neměli.

Tentokrát Liščí nos nemluvil tak úplně lhostejně jako jindy a Renato zaslechl v jeho slovech tvrdošíjné odhodlání nenechat Hranatého býka bez pomoci. Je možné, že právě toto podivné přátelství udržovalo organismus Liščího nosu i teď v energickém chodu jako nějaká silotvorná pružina? Renato se snažil ještě jednou postřehnout cokoliv v jeho tváři, ale okamžik, kdy se v ní mihlo něco jako starost a pohnutí, již vyprchal.

Z kravské kůže a dvou silných větví udělali nosítka, a protože se střídali pouze tři, mohl si každý vydechnout jen chvíli, a pak si musel znovu naložit na ramena držadla s nákladem. Teď postupovali dopředu velmi pomalu. Liščí nos vydržel nejvíc ze všech. Zdálo se, jako by v jeho šlachovitých údech ještě pořád vězela nějaká ukrytá síla, nějaká rezerva, z níž začal brát až teď. Vláčel obrovitý náklad bez jediného slova zareptání a jenom pevně svíral úzké čelisti, že ho muselo stát hodně námahy, aby ústa otevřel a něco řekl.

Niňo taky dělal všechno, co bylo v jeho silách. Možná že chtěl Hranatého býka nějak odškodnit za všechny jejich staré sváry nebo měl špatné svědomí, protože to byl Cierto, kdo tu zapeklitou nehodu zavinil vedle vlastni Býkovy neopatrnosti. I Niňo vláčel nosítka s Hranatým býkem, jenomže Niňo neměl v hubeném těle ani krůpěj našetřené síly, a už po půl hodině vždycky začal klopýtat a zakopávat o své vlastní nohy a trvalo to velmi dlouho, než se zase vzchopil. Nosítka vlekl na ramenou hlavně Renato a Liščí nos.

Hranatý býk snad ani nevěděl, že ho nesou. Během cesty mu horečka ještě vyletěla nahoru a blouznil. Když neblekotal zmatená slova, zkroucený v kravské kůži, která od jejich ramen dosahovala skoro až k zemi, zpíval chraptivým, horkým hlasem námořnické písně o moři, které nikde nekončí, o syté modři mořské hladiny, o ukrutné bouři a o vlnách vysokých jako domy.

V příštích čtyřiadvaceti hodinách nenašli zase ani slzu vody a z toho, co jim zbývalo v tykvích, dávali napít hlavně nemocnému Býkovi. Teď už byla i pro Cierta žízeň tak nesnesitelná, že se za nimi ploužil s horečnatýma lesklýma očima a podrážděně vrčel, když se ho chtěl dotknout někdo jiný než Niňo.

Teprve druhý den, po dlouhém úmorném hledání, Renato objevil dvě malé palmy burití. Doba sucha musela být toho roku opravdu mimořádně zlá, protože šťáva v obou kmenech jíž téměř zmizela. A příští den konečně zase narazili na pramen. Lepší místo u vody nenašli od té doby, co museli odbočit ještě hlouběji do nitra sertáa. Se silami byli úplně v koncích a nemohli už dál. Tábořili zde celý den, každý se napil, až víc nemohl, a Renato zastřelil blízko pramene seriamu. Ale hlavně našli všichni pod stromy stín a sáli plnými doušky chvíle odpočinku. Kolem nich bzučely milióny moskytů, ale ani moskyti jim nekalili hodiny blažené úlevy.

V lesklé vodní hladině Renato poprvé za dlouhé měsíce spatřil svou tvář. Ale spatřil cizince, ne sebe. Opravdu to byl on? Z vody se na něho díval cizí vychrtlý muž s propadlými tvářemi. Bujely na nich rozcuchané vousy a z čela se v dlouhých cárech loupala spálená kůže. Cizinec si Renata prohlížel očima zarudlýma od slunečního svitu a neměl výraz člověka, ale masku uhnětenou z písku a kamene, které jsou domovem tady, v sertau. Poznával s hrůzou, že se už nepodobá člověku, ale někomu, kdo se již řídí zákony pustiny.

Hranatý býk byl při vědomí od minulého dne a otok na noze mu začal ustupovat. Spolykal hltavě všechno, co mu dali, a zdálo se, že by mohl druhý den aspoň část denního pochodu ujít sám. Uzdravil se natolik, že zase chrlil nadávky na Cierta. Ale v jeho drsném křiku už nezněla taková útočná a nesmiřitelná zášť jako dřív, a hlavně teď nechal na pokoji Niňa. To nejhorší snad měli za sebou.

Renato si několikrát za den opakoval, že to nejhorší je za nimi, ale všechno, co se kolem něho dělo, sledoval jako z nějaké nekonečné dálky, ještě zastřené jakousi nepochopitelnou clonou. Byl úplně vyčerpaný a síly se mu nevracely, třebaže tábořili přímo u vody již celou noc a většinu druhého dne. Měl kupodivu lehkou, jasnou hlavu, ale zároveň ho obestřela jako olověná tíže lhostejnost, a nedovedl se z ní vymanit. Snažil se odhadnout, jaká vzdálenost je dělí ještě od místa, kde leží Perales. Ale najednou v jeho vědomi všechno ustoupilo někam daleko do pozadí. Už nebylo důležité nic. Smysl mělo jen jedno, ležet ve vysoké trávě u pramenící vody a nehýbat se.

Druhý den jim musel dát povel k odchodu Liščí nos. Renato jako za nějakou mlhou postřehl jeho pátravý pohled. Mihla se mu hlavou matná vzpomínka, že si pevně předsevzal nikdy nikomu velení nesvěřit… Šli až do samého poledne. Zatímco hlavu měl lehkou a jako bez tíže, nohy mu ztěžkly, až byly jako z olova, a padal a klopýtal na každém kroku. Uvědomoval si jako za nějakým mlžným závojem, a přece s neúprosnou přesností, že teď nastává to, čeho se obával ze všeho nejvíc. Dostal tropickou zimnici.

Když se blížilo poledne, udělalo se mu tak slabo, že nemohl z místa. Sertao se před jeho očima každou vteřinu odloučilo od země a plulo vzhůru, až se v jedné chvíli překlopilo do svislé polohy a začalo kolem něho rychleji a rychleji kroužit. Stál uprostřed rozhoupaného, šíleného kolotoče a neměl sílu pohnout jediným údem. Kolem něho se točily v divém letu keře; země pokrytá pískem a celý rozpálený horizont. Najednou se kolotoč otřásl, kolena se mu podlomila a svezl se k zemi. Někdo mu podložil hlavu a pak slyšel, jak Liščí nos říká: „Už ho to chytlo… Pozoruju to na něm od rána.“

Vynaložil všechnu vůli, aby se mu podařilo potlačit na okamžik neskutečný, bezstarostný pocit, který nebyl nic jiného než lhostejná otupělost vyprovokovaná tropickou horečkou. Obzor se na chvíli přestal točit a jen se kymácel jako opilý. V každém údu a v každé žilce v těle ho rozpaloval horečnatý žár. Kdy tomu jenom podlehl? Asi když naposled tábořili u pramenité vody a celý den leželi v trávě po té úmorné dřině s Hranatým býkem. Někde nad ním stál Liščí nos. ještě naposled, než se mu znovu zakalí vědomí, snažil se odhadnout, jestli by to Liščí nos dokázal i bez něho. V hlavě mu hučelo a s hučením se ozývala jako z nějaké dálky nezodpovězená otázka, kterou si kladl před několika dny. Ponesou ho vyprahlým sertaem? Hranatý býk a Liščí nos? Odpověď na ni dostane.

A znovu se obzor začal točit, ale ještě rychleji než poprvé, až před jeho očima celý svět splýval i s Liščím nosem, Hranatým býkem, Niňem a Cíertem v jedinou žlutozelenou stěnu. A potom už nevěděl o ničem.

Pak zase nepatrně nabyl vědomí, nevěděl ale kdy, a jako v mrákotách si všiml, že v kůži z krávy leží on a že ho někam nesou. Viděl, že se k němu naklání Liščí nos nebo Niňo a na rtech a v hrdle cítil nasládlou tekutinu. Ale zimnice byla stále ještě silnější než probouzející se vědomí. A znovu se mu dělalo černo před očima a propadal se v něm jako v černém kalu smrti, do kterého se nezadržitelně potápěl. Ne! Jako v černé lávě, jako v rozpáleném sežehujícím kouřil

Nevěděl, kolik času uplynulo, když poprvé otevřel při plném vědomí oči. Všichni čtyři leželi na úpatí příkrého pahorku, v řídkém stínu několika zaschlých keřů. Na Niňově tváři a ve ztrhaných rysech Hranatého býka i Liščího nosu bylo napsáno všechno, co prodělali v minulých dnech, i to, že už nemohou dál.

Jako šťastný, prudký otřes prožíval vědomí, že ho neponechali jeho osudu, že ho nesli s sebou dál tak dlouho, až sami už nemohli.

„Kolik dnů to trvalo?“ chtěl vědět a poděsil ho vlastní hlas, jak zněl neslyšně a málo srozumitelně.

„Čtyři dny,“ odpověděl Liščí nos a také se mu v ústech, plných prachu, sotva pohnul opuchlý, suchý jazyk a ta dvě slova zněla jako drsný skřípot. Ale v jeho pichlavých, rudých očích pořád jiskřil život a vůle nevzdat se. A ty malé ostražité oči ho o něco žádaly a vkládaly v něho naději. Jako by právě on, zesláblý tropickou horečkou a ještě s kalným vědomím, měl docela jistě najít východisko i teď. Pohled těch zanícených, pichlavých očí ho definitivně vrátil do přítomnosti. Podíval se ještě jednou nahoru na svah.

„Je to zbytečný…,“ řekl s námahou Liščí nos. Aby mohl větu dokončit, musel několikrát polknout. „… ani nahoře nic neukazuje, že by někde kolem byla voda.“ Renato zavrtěl hlavou. Nemyslel na vodu. Ale ústa a rty měl tak vyschlé, že nemohl mluvit. Zvedl se a vrávoravým krokem začal stoupat po pahorku vzhůru. Věděl, že sledují každý jeho pohyb, a přece se k němu nikdo nepřidal. Už opravdu neměli sílu.

Snad to byl nejdelší a nejstrmější svah, po jakém kdy musel vystoupit. Motal se a pokoušela se o něho mdloba. Nohy ho neposlouchaly a často se mu udělaly před očima mžitky a všechno se mu slilo do jediné skvrny. Jednou se chtěl zastavit, a opřel se vší silou o kaktus. Palčivá, jako nůž ostrá bolest mu projela celou rukou až do ramene.

Když se konečně vyškrábal po zarostlém úbočí až nahoru, posadil se na skalnatý výběžek. Nemohl vysílením dýchat. Síly neopouštěly jenom ty tři dole. Všichni se octli na pokraji záhuby. Možná že bude Vaca Brava nakonec tak jako tak slavit triumf. Vaca Brava! Pro toho byli všichni čtyři stejně dávno mrtvi. Je to možné, že uprchli z Barbaska jen proto, aby vypustili duši na svobodě, po které tolik prahli? Ale jejich svobodou bylo sertao, a sertao znamenalo smrt.

Strach ze smrti ho přinutil, že znovu otevřel oči. A pak zahlédl, jak se v dálce vine proti obzoru úzká temná stuha Nejdřív se bál, že se mu ze slabosti dělá před očima černo nebo že ho ošálil rozžhavený vzduch, který se tetelil v prostoru. Schválně se odvrátil, ale když se tím směrem podíval znovu, temný zvlněný pruh se pořád rýsoval na stejném místě. Ale to nebyla skupina stromů nebo keřů nakupených kolem úžlabiny s vodou, kterou asi chtěl někde zahlédnout Liščí nos. Na druhé straně, ještě hodně daleko, ale přece tak blízko, že tam oko dohlédlo, táhl se hustý galeriový les. Taková dlouhá, zelená stuha lesa vždycky provází velikou řeku.

Vyskočil a zamával rukama. Když viděl, že Liščí nos dole zvedá hlavu, zavolal chraplavým hlasem:

„Dokázali jsme to!… Vidím Santo Dias! Boží řeku!“

V

Jak potom došli až k řece, nedovedl si později nikdo z nich vzpomenout. Muselo to být tak, že se potáceli hlava nehlava křovinatým sertaem, neohlíželi se na trní, které jim cáry šatů a kůží ještě víc rozdíralo, plahočili se a prodírali zeleným galeriovým lesem, tak hustým a nekonečným jako snad žádný jiný les, a čím víc tušili blízkost řeky, tím dychtivější byla jejich žádost. Prahli jen a jen po vodě, po moři vody, po světě, který by nebyl nic než voda.

A pak se do ní nořili. Do čisté, chladné, klidně proudící vody. Vrhali se do řeky, potápěli se, až se dotýkali dna, vyskakovali do výšky a stříkali na sebe jako malé děti. A hlavně pili. Ale nepili jenom ústy, pili každým zmoženým pórem a zakoušeli slast, když cítili, jak jim úžasná, chladící voda proniká celým tělem. Byla to mohutná řeka. Měla šířku nejméně půl kilometru a oni leželi ve vodě v její zátočině, rozlité daleko do břehu. Vzhledem k šířce hladiny nepřicházely vůbec v úvahu nějaké pochyby, že dorazili k řece Santo Dios.

Pak se všichni čtyři současně a rázem vrátili do přítomnosti, když zaslechli, že Cierto zavrčel. I štěně stálo až po břicho ve vodě. Ale pes měl uši nastražené a větřil dolů po řece. Už si tak zvykli na ostražitost a život v divočině, že na Ciertovo chování reagovali okamžitě a nemuseli se ani domlouvat. Za dvě vteřiny po nich nebyla na břehu ani památka. Všechny čtyři ukryla bohatá záclona z listů a větví skloněných až k vodní hladině. Niňo sevřel Ciertův čenich do dlaní.

Nahoru proti proudu se přibližoval člun. Byla to jen malá loďka a seděli v ní dva bílí muži. O něčem se pokojně a bez nějaké známky zneklidnění bavili. Ne, ti nic nezpozorovali, a pokud Renato mohl zdálky dohlédnout, nevezli s sebou žádnou z těch věcí, které běloch nutně potřebuje k životu v pralese. Perales byl tedy někde nablízku. Poprvé za ten dlouhý čas se octli znovu v civilizaci a spatřili zase lidi. Po pěti minutách člun zmizel v ohybu řeky. Její hladina se před nimi třpytila v hrobovém tichu tak jako předtím.

Přesto už byli opatrnější. Nino a Liščí nos hlídali na břehu a Renato nachytal ryby. Oheň si rozdělali v lese. Kolem rostly vysoké, husté stromy, a kouř zůstal viset v jejich korunách a nenápadně se rozptýlil. Perales šli hledat až pozdě odpoledne. Renatovi se jenom pomalu vracely síly, ale teď už věděl, že tropickou zimnici šťastně překonal. Kdy ho zachvátí znovu, na to raději nemyslel. Šli mělkou vodou nahoru proti proudu, tím směrem, kam zmizel člun. Nebezpečí, že někoho potkají, bylo jen velmi malé, protože měl již brzy nastat krátký soumrak, a v tu dobu se nikdo nevydával rád na cestu.

Perales ležel jen asi půl hodiny cesty od místa, kde přišli k řece, ale na protějším břehu. Skrývali se v hustém porostu u vody a skrze šero, které se už snášelo nad hladinu, pozorovali druhou stranu. Za zády je chránil vysoký les a před nimi se prostírala široká zčeřená řeka.

Pokud mohli v šeru rozeznat, osadu tvořily asi dva tucty dřevěných stavení a malé přístaviště. Perales bylo první obydlené místo na řece Santo Dios dolů po proudu, a poslední osada při cestě na horu po řece. Pro ně znamenal po Barbasku a po týdnech strávených v sertau splnění všech snů. V dřevěných obydlích naproti za řekou svítilo světlo. Ale hlavně tam byly pro hladové žaludky zásoby potravin a určitě tam někde stály boty pro zmrzačené nohy a někde ležel kousek mýdla. Ale za řekou na ně číhalo také nebezpečí, že budou odhaleni.

Prohlíželi si cáry šatů, které jím na těle zbyly. Už na nich visely jen roztrhané, pruhované kusy hadrů, a přece každý poznal na první pohled, komu patřila taková uniforma z modrých a bílých, pruhů. Měli– vyhublé, zarostlé tváře, do kterých vyryly každý den a každá hodina v sertau svou pečeť, kterou možná už nikdo nesejme. A jejich tváře děsily při prvním spatření. I dítě by okamžitě pochopilo, kdo jsou a odkud přišli… A všechny ty báječné a důležité věci, kterých je na druhé straně řeky dost, nejsou pro ně ještě dostupné.

A hlavně, perales přece není jejich cíl, ale jen zastávka během cesty. Tady, skrytý u řeky, si to Renato po mnoha nekonečných dnech znovu uvědomil s krutou naléhavostí a nechtěl ani domyslet, co bude dál, jestli přišli pozdě. V tom případě neměli sebemenší naději, že by výpravu mohli ještě dohnat. Také ho začalo znepokojovat, co by podnikli, kdyby muž a dívka změnili plán a v poslední chvíli si přece jen zvolili jinou trasu.

„Po půlnoci,“ řekl, „až bude všechno spát, přeplaveme na druhou stranu.“ Hranatý býk se v šeru vedle něho zhluboka nadechl a zasténal: „Ale já neumím plavat, já plavu strašně mizerně.“

Všichni tři se k němu užasle otočili a jako na povel se začali smát. Niňo se celý smíchem otřásal, až mu po tvářích tekly slzy. Vlastně tu nebylo nic k smíchu. Vznikla jen další komplikace.

„Ty se vážně nedostaneš přes tenhleten brod?“

Hranatý býk úplně tratil hlavu. Byl tak bezradný, že ho nerozčilovaly ani Niňovy pošklebky. Dřepěl jako bez života schovaný v keři a civěl před sebe na těch pět set metrů vodní hladiny, která je dělila od Peralesu a která před jejich očima rychle proudila.

„Nedokážu to,“ vydechl, „já to vážně nedokážu.“

„No tak tě tam dopravíme sami,“ řekl Renato. „Ani si nenamočíš palec u nohy.“

Dokud ještě trochu viděli, zhotovili z kravské kůže něco jako improvizovaný člun. Na okrajích do ní navrtali díry, potom nalámali silné, hodně ohebné větve, svázali je do tvaru kruhu a upevnili kůži k plovoucímu kolu. Výsledek jejich dobře míněného úsilí vypadal dosti podivně ve srovnání s jinými plavidly a čluny, ale na vodě se udržel i se zátěží.

Když plavali pozdě v noci na druhý břeh, postrkovali před sebou bachratou gondolu s Hranatým býkem a svou skromnou výbavou. Na druhé straně všechno halila noc. Než se pustili přes řeku, šli sice pěkný kus cesty nahoru proti vodě, ale silný proud je stejně odnesl až za Perales.

Renato nechal ostatní na břehu a sám plaval zpátky k přístavní lávce. Viděl, jak se proti obloze poseté hvězdami rýsují malá dřevěná obydlí postavená blízko vody, rozeznával na hladině řeky stín dlouhého můstku, po kterém se chodilo k přístavišti, a slyšel ve tmě vlny, jak tlučou s pleskotem do pilířů. Najít motorový člun nebylo těžké. Ale motorový člun ještě nedával odpověď, jestli se už malá expedice vydala vzhůru po řece. Opatrně se vytahoval nahoru po boku lodi. Už byl nahoře, když zaslechl, jak v malé kajutě někdo chrápe. Když lezl na palubu, ani nedýchal, ale spíš rozčilením než ze strachu, aby spáče neprobudil. Kdyby přišli pozdě a teď se obrátili kamkoliv, všude je zasypou otázkami. Se zvědavostí se dostaví nedůvěra a od ní už bude blízko k jejich dopadení. Jediná cesta, kudy mohli uniknout, vedla nahoru po řece Santo Dios, která tekla napříčil vlhkým tropickým pralesem. Jenomže k útěku potřebovali důkladnou výbavu, a tu s sebou vezla expedice.“

Sahal ve tmě kolem sebe, a když rukama narazil na i složené bedny a rance, vydechl úlevou. Ještě nebylo pozdě. Ale všiml si při tom, že na palubě mnoho zavazadel nezbývalo. Asi je už začali překládat na malé čluny. To znamená, že přišli právě včas. Už věděl dost a opatrně se ponořil zpátky do vody.

Perales ležel přesně na hranici mezi sertáem a tropickým deštným pralesem. Na pravém břehu řeky Santo Dios, Za stěnou zelených stromů a hustého porostu, kterou řeka bohatě zásobovala vláhou, táhlo se do nedozírné dálky pusté sertao, a na levém břehu začínal prales, který postupně čím dál víc houstl. Prales byl úplně jiný svět než sertáo, které už definitivně zůstalo za nimi. V pralese nehrozil hlad ani žízeň.

Celý příští den se ukrývali ve spleti stromů nedaleko nuzných polí, která v půlkruhu obklopovala osadu. Stačilo se na pole jen podívat, aby člověk pochopil, kolik práce na ně muselo těch několik osadníků vynakládat! Úroda vábila tapíry a houfy vřešťanů a ještě asi mnoho jiných zvířat. Potravu tu měli zrovna prostřenou jako na stole a podle stop a udupané vegetace bylo vidět, že se vrhali na keře manioku a ananasu ještě dřív, než dozrávaly plody, a jistě na všechno, co na polích rostlo. Ale obdělávání půdy osadníky neživilo. Perales žil z obchodu s Indiány, kteří byli domovem ve vnitrozemí. Pro čtyři hladové muže toho na polích rostlo dost a mohli; bez nebezpečí otrhat zralou kukuřici a pročesat banánovou plantáž.

Toho dne odpočívali, a po vší námaze a po všem strádání se jim vracely síly.

Niňo opékal nad ohněm kukuřičné klasy a Renato se znovu vracel k myšlenkám o sobě a o tom chlapci. Snad to opravdu není tak špatný nápad, právě Niňa si nechat u sebe, až jednou konečně najde přístav klidu někde na druhé straně nepřístupných And. Ale hned si v duchu říkal, že je sentimentální blázen, protože to, co se tu pokoušel spřádat, bylo v dokonalém rozporu s každou jistotou a opatrností. Kromě toho jej dělily od chvíle, kdy podobné úvahy vůbec mohou mít nějaký smysl, ať už se ponesou tím nebo jiným směrem, ještě tisíce kilometrů a celá věčnost času.

Odpoledne se vyšplhal na nejvyšší strom blízko osady a pozoroval Perales až do večera. Teď se vedle motorového člunu houpala těžká bárka se zastřešenou zádí a lehká loďka z kůry. Překládali poslední kusy. Všechno nasvědčovalo tomu, že se výprava již chystá vyrazit. Také si už najali Indiány jako veslaře, pokud se na dálku nemýlil. Ale jinak Perales nejevil žádné známky života. Zdálo se, že bílí obchodníci, kteří nosili zboží po krajině, vydali se před časem do Indiánských vesnic v okolí a žádní příslušnici vzdálenějších Indiánských kmenů to odpoledne do osady nedorazili, aby s kolonisty vyměňovali, co potřebovali. Podle toho se dalo soudit, že Perales bude i tuto noc jako mrtvý. Přesvědčil se, že je v osadě dost kánoí a člunů. Všechny ale nekotvily u přístavní lávky. Některé ležely na vodě o kus dál, asi tam, kde Perales končil, a byly napůl vytažené na břeh. A to se hodilo. Právě z těch si vyberou, co potřebují.

Ze svého místa objevil nejméně tři krámy a pět krčem. Vyhlédl si krámek skoro až na samém konci osady a pozoroval stavení nepřetržitě víc než hodinu, dokud tma tak nezhoustla, že už nemohl nic rozeznat. Dřevěný obchod stál uvnitř důkladné, vysoké ohrady, ale od ostatních poněkud stranou. Dveře a okna byly otevřené, jako

by majitel o bezpečnost příliš nedbal. Ale než tiše slezl ze stromu, ještě zahlédl, že do prostoru mezi stavením a dřevěnou ohradou pustili dva psy.

Když se tam o něco později vydal, přepadla ho tíseň a stesk. Uvědomoval si znovu, jak je jejich cíl pořád strašně vzdálený. Nad sertaem zvítězili, ale to nejtěžší mají stále ještě daleko před sebou. Z Barbaska předtím šťastně unikli, ale zatím pro něho a pro ostatní není místo mezi lidmi. Cestu k lidem zbývá hledat. I sem do Peralesu se mohl odvážit, až když ho skryla noc, a krade se tam s lukem a šípem jako indián.

Kolem osady se téměř plížil, tak, aby vítr vanul proti němu, každý jeho pohyb byl pohyb opatrné zvěře a on sám nebyl nic než stín uprostřed stínů této noci a jako stín byl němý. V osadě vládlo ticho a tma. Její obyvatelé už jistě spali. Ani v krčmách neblikalo světlo.

Došel až k domu s krámem, který si vyhlédl z dálky, a vyšplhal se do koruny stromu, hned nad ohradou, aby viděl na dvůr. V matném ztraceném světle úzkého srpku měsíce zpozoroval nezřetelnou siluetu psa. Hlídač stál bez zachvění na všech čtyřech, s čenichem obráceným do koruny stromu. Přece jen cítil jeho blízkost a tiše vrčel, ale zvětřit ho nemohl, protože slabý noční vítr stále vanul od dvora proti stromu. Druhý pes dole neklidně pobíhal sem a tam.

Čekal trpělivě nahoře ve větvích. Vrčení se ozývalo častěji a teď už znělo výhrůžné. Jestli se pes nahlas rozštěká, musí v koruně počkat ještě velmi dlouho, aby měl jistotu, že se nikdo neprobudil. Druhý pes, na kterého se přenesl neklid jeho druha, začal rychle obíhat kolem domu a čenich nastavoval proti větru.

Renato napjal luk. Zásah musí být tak jistý, aby pes nevydal ani hlásek. Slyšel tichý svist, jak šíp prořezával vzduch, a potom náraz. Dole se ozvalo jen krátké zachroptění a zvíře leželo bez hnutí na zemi. Když se vynořil ze tmy za srubem druhý pes, namířil znovu. I druhý šíp zasáhl přesně. Sjel dolů ze stromu a přehoupl se přes ohradu.

Dveře měly jen obyčejný zámek. Majitel krámu se zřejmě nejvíc spoléhal na své psy. Renato sahal opatrně kolem sebe, Uvnitř nerozeznal ani ruku před očima. V krámě byla úplná tma. Na pultě nahmatal svícen a vedle svícnu ležely sirky. Postavil svíčku na zem a na kratičký okamžik ji zapálil, jen na tak dlouho, aby se mohl v krámě orientovat. Potom vzal prázdný pytel a zastřel jim jediné okno, které tu bylo, a svíčku zapálil.

Nepospíchal a dobře rozvažoval, co si odnese. Hlavně oblečení pro osm mužů, košile, boty, kalhoty a všechno, co mohli dobře použít, jako břitvy, mýdlo a ještě aspoň tucet jiných věcí, které znamenaly výdobytky civilizace. Vůbec se nedotkl nářadí a jiných věcí nepostradatelných v pralese. Krádež měli v osadě připisovat nejspíš sběračům kaučuku, lovcům nebo nějakým ztroskotaným dobrodruhům, kteří se vraceli z vnitrozemí a teď mířili na pobřeží, ne opačným směrem, kde začínal prales. V krámě našel velký výběr střelných zbraní, ale dokonce je ani nepotěžkal v ruce, jen o zbraně zavadil očima. Bral všechno pro osm mužů, ne pro čtyři, aby nikdo nemohl ani podle počtu věcí, které zmizí, dávat tuto krádež do nějaké souvislosti se čtyřmi uprchlými vězni z Barbaska, protože zpráva o tom určitě s expedicí pronikla až sem. Už toho měl na zemi velký ranec, ale ještě do něho přidal hromádku konzerv.

Nino, Liščí nos a Hranatý býk čekali u člunů, tam, kde osada končila. Vybrali si potmě dvě kánoe – dvě taky proto, jako by jich bylo nejméně osm – a svázali je k sobě. Všechny věci naházeli do jednoho člunu, sami do něho nasedli a pádlovali kus nahoru proti proudu. Druhý člun táhli za sebou. Pak ještě jednou vystoupili na břeh, u druhé kánoe promáčkli dno a zatížili ji velkými kameny, až klesla na dno.

Pádlovali celou noc. A protože ráno byla mlha a nemuseli se obávat, že je někdo na vodě uvidí, pokračovali proti proudu ještě dlouho dopoledne. Pak odpočívali až do večera v malé zátočině, ale jeden vždycky držel stráž, aby je výprava v nestřežené chvíli nepředhonila. Když řeku zahalila tma, rychle se pustili dál proti vodě.

Pořádně sáhli do vesel, a druhé ráno je už dělily od Peralesu dobré dva dny plavby.

Když po noci začínalo svítat, připluli k velikému ostrovu. Kolem dokola ho lemoval široký, písčitý břeh a místo se přímo nabízelo k odpočinku. Jestli výprava ráno vyrazila z Peralesu, měli by sem doplout asi pozítří večer. Rozhodli se, že budou čekat na tomto ostrově.

Zase mohli den odpočívat a užívali odpočinku plnými doušky. Tábor si zařídili na hořením konci ostrova, zarostlém nízkou houštinou a keři, kde byli úplně v bezpečí před náhodnými zraky. Dolení písčitý a pohodlný cíp ostrova zůstal opuštěný a zval plavce, aby přirazili ke břehu. Ne, zrovna neodolatelně lákal posádku, která měla za sebou celý den namáhavé cesty proti proudu.

Koupali se v řece, chytali ryby a jedli, kolik si kdo přál. Teď, když netrpěli žízní, hlad se hlásil bez přestání. Už dvě hodiny po vydatném obědě mohli spořádat novou horu upečených ryb. Každý si vybral z pánské garderoby, kterou Renato přivlekl z krámu, co se mu nejvíc zamlouvalo, a ostříhali si rozevláté vousy. Liščí nos vypadal ze všech nejzpustleji. Od brady až nahoru ke spánkům byl úplně zarostlý černou nepoddajnou hřívou. Když si oblékl nové boty a plátěné kalhoty s kostkovanou košilí, nescházelo mnoho a Vypadal jako spořádaný a dobře oblečený muž, hlavně dík černé, hranaté bradce. Nad řekou se nesl veselý i rozpačitý smích, když si jeden druhého prohlíželi.

Rozedrané trestanecké šaty zakopali na břehu a místo tak pečlivě a svědomitě ušlapali a přikryli, jako by se báli, aby pruhované cáry ještě nevstaly z mrtvých a nepronásledovaly je, anebo dokonce neprozradily. Nikdo nepronesl ani slovo, ale všichni zakoušeli stejný pocit a prožívali stejně podivný okamžik, jako by pochovali část svého života, právě tu jeho smutnou výseč, která neměla nikdy existovat.

Renato se poprvé za celý čas a pravděpodobně i naposled v duchu ptal na minulost Hranatého býka a Liščího nosu. Ale mělo to smysl, ptát se? Co musel o nich vědět, na to mu dali odpovědi tam, v sertau. Představovali sice blízké společenství, ale ne na dlouho.

Ještě nazítří nedošlo k žádné příhodě. Také třetí den se dlouho nic nedělo a začal se jich zmocňovat neklid. Krátili si napětí a čekání vydatným jídlem. Snad jim opravdu nikdy nic v životě tolik nechutnalo jako teď staré hovězí v plechovkách. Když konzervu otevřeli a ohřívali ji na ohni, stoupala z ní přímo rajská vůně a měnila ten prostý, praobyčejný akt v hotovou pobožnost. Posedávali tiše kolem a očima zrovna chutnali hustou šťávu, která klokotala v plechové nádobě. Plavaly v ní velké plátky masa a jim se v ústech sbíhaly sliny.

I Cierto zbystřil psí pozornost a dospěl k závěru, že konzervy jsou něco nebývalého, a jak se zdá, i mimořádně dobrého. A jen mu to jeho štěněčí rozum napověděl, Cierto zase jednou provedl něco, co dělat neměl a co nikdo nečekal. Cierto se začal v porovnání se svými běžnými způsoby velmi energicky dožadovat vlastní porce, jako by v celém svém krátkém štěněčím životě nedostával nikdy nic jiného než hovězí maso z konzervy.

Nejdřív to všem přišlo k smíchu, ale pak chtěli štěně zahnat od ohniště. Jenomže Cierto už považoval to, co zbývalo na dně a čeho bylo ještě dost, za svou kořist, na kterou má plné právo, a taktak že Hranatého býka nekousl do ruky. Samozřejmě zase Hranatého býka. Nasyceného obra Ciertova opovážlivost tak ohromila, že se po něm rozehnal, ztratil při tom rovnováhu a málem spadl do ohně. Pes využil zmatku a uháněl s konzervou do křoví. Kňučel při tom bolestí, protože kov byl horký a pálil ho do čenichu. Ale i za cenu takové bolestné daně Cierto nevylil ani kapku drahocenného obsahu. Ta nečekaná, zapeklitá scéna zase přivodila celý výbuch zuřivých nadávek na adresu „toho indiánskýho darmožrouta“, ale tentokrát jen vyvolala upřímný, hlasitý smích.

Když se už schylovalo k večeru, jejich neklid ještě vzrostl. Nakonec řekl Hranatý býk nahlas, co si mysleli všichni: že výprava v noci nepozorovaně proplula kolem ostrova. Jeho zlost na Cierta se od té chvíle změnila v úplnou zuřivost a Hranatý býk tvrdil, že všechno zavinil jenom Niňo. Že mohli proplout kolem, jenom když Niňo držel hlídku, protože celou noc řádí s tím pitomým psím zmetkem, a na nic jiného myslet nedovede.

Situace byla už i tak napjatá, ale Cierto ještě přilil olej do ohně, když si všimli, že během odpoledne se i zmocnil další masové konzervy, z celé jejich nepatrné zásoby už jich zbylo jenom několik, a odkutálel si ji za stromy. V plechu se značily otisky psích zubů v takovém hojném počtu, že spolehlivě svědčily o Ciertových marných pokusech prokousat se až k obsahu. I když se nad štěnětem tentokrát stahovaly mraky, Cierto nechtěl konzervu vydat a musel od Niňa poprvé dostat nařezáno. Ale ani výprask nesmířil Hranatého býka s Ciertovou existencí.

A pak se Liščí nos konečně chvatně vrátil z opačného konce ostrova, kde stál na stráži, a řekl: „Tak jsou tady.“ Ale četli mu to ve tváři, ještě než vůbec promluvil.

Rychle zašlapali oheň, naházeli nahoru písek a hlínu a skryli se. Netrvalo dlouho a doléhaly k nim hlasy a ruch. Na druhé straně ostrova se chystala veliká skupina lidi k noclehu.

Renato počkal ještě hodinu a pak se přikradl blíž. Nebylo těžké proniknout až k táboru, protože nocležnici v takové malé vzdálenosti od Peralesu asi nepočítali, s nějakým nepříjemným setkáním. Na ostrově opravdu přistála malá výprava, na kterou tak napjatě čekali: muž, dívka a najatí veslaři.

Od samého začátku je oba pokládali tak trochu za blázny. Protože kdo jiný by se vydal s mladou ženou hluboko do pralesa, když nebezpečí, které ho na cestě čeká, dobře zná? A touha zbohatnout je do pralesa nevedla. I teď v nich viděl jenom podivíny. Ale všiml si. že, prales a divoká příroda nejsou pro ně úplné tajemství.

Oba čluny vytáhli tak daleko na břeh, že by je řeka nemohla odnést, ani kdyby někde ve vnitrozemí pršelo a voda v noci stoupla. Netábořili ani příliš blízko u břehu, ani nějak zvlášť daleko od vody. Založili jenom nízký oheň, který spolehlivě hořel. Stan umístili tak, že vchodem směřoval k ohništi, dobře ho zakolíkovali kolem dokola a ze všech stran zajistili. Také v té samozřejmosti, s níž se muž a jeho dcera pohybovali mezil Indiány, poznával zkušenost a důvěrnou znalost pralesa. Kdyby nevěděl, že ta druhá menší postava je dívka, pokládal by ji za chlapce. Byla oblečená jako muž a v první chvíli měl málem za to, že před sebou vidí Niňa.

Veslaři byli asi Indiáni kmene Arará, i když nemohli rozeznat tetování v jejich obličejích. Zřejmě nežili v okolí Peralesu, ale dál ve vnitrozemí, protože ani jeden z nich neměl jediný kousek evropského oděvu.

Cizinec a dívka si vybrali veslaře dobře, protože Arará budou ochotni s nimi plout o hodně výš proti proudu řeky než muži, kteří už odvykli životu v pralese. Ale hlavně to bylo výhodné také pro ně čtyři, protože všichni Arará se potom vrátí do svých vesnic, ne zpátky do Peralesu, a bude je málo zajímat, nebo ještě spíš nebudou se vůbec starat o to, jaké spolky mají mezi sebou takoví divní a nepochopitelní tvorové, jako jsou běloši. A kdyby někdy pronikla až do Peralesu zpráva o jejich setkání na ostrově a o všem, co ještě bude následovat, to již uplyne v řece Santo Dios tolik vody a zpráva bude tak zkomolená, že by podle toho sotva mohl někdo na něco usuzovat.

Mnohem pozorněji než Indiány sledoval muže a dívku, jako by mohl něco nesmírně cenného pochopit z jejich počínání. Například co a jak v táboře zrovna konali, jak přecházeli sem a tem mezi najatými muži nebo jak s nimi hovořili prostřednictvím indiánského tlumočníka.

Konečně je tedy spatřil znovu. Nevěděl o nich zhola nic, dokonce ani to, co je přivedlo až sem, a nezajímalo ho to. Neznamenali pro něho nic než prostředek, pomocí něhož může dosáhnout cíle. Ovšem prostředek nedozírné ceny, neboť teď na nich mohl záviset zdar nebo zhroucení jeho plánu, to znamená život nebo smrt. Přitom si na tomto místě, ukrytý před jejich zraky, poprvé uvědomoval, že také v těchto lidech je pevná vůle, že v nich žije nějaký záměr, který uskutečňují, a že taky s touto, vůlí a s tímto záměrem bude muset již od příštího dne počítat.

Indiáni začali u ohně zpívat: „Postavili jsme dům, dům. Stojí. Postavili jsme dům…“ Muži seděli tiše, a přesto se mu zdálo, že slyší v jejich monotónním, jednotvárném zpěvu dutý pleskot mnoha párů bosých nohou pohybujících se v rytmu tance kolem ohně, který hoří uprostřed indiánské vesnice.

Opustil svůj úkryt až s příchodem tmy a vrátil se k ostatním. Na jejich tázavé pohledy řekl: „Tak zítra časné ráno, až budou bourat tábor.“

Dlouho nemohl usnout. Slyšel tiché šplouchání řeky a tisíce zvuků tropické noci. Nad ním se nepozorovaně otáčela temná, hvězdami posetá obloha. Měl pocit, jako by ležel na palubě lodi a proud ho nezadržitelně unášel někam s sebou, někam do neznáma, a on jako by nevěděl, zda vůbec někdy přistane. Zase po několika letech vdechoval prales. Bujný, překypující životem, a právě proto znamenající na každém kroku i smrt. Kdysi pevně věřil, že dokáže v pralese žít, odloučený od světa, který byl jeho domovem, a odkázaný jen a jen na sebe. Ale prales ho vypudil ze svého nitra, zůstal v něm cizincem. Nedokázal splynout s tímto prostým světem, se světem divočiny, jako s ním museli splynout Indiáni, kteří si říkali Arará a spali teď na druhém konci ostrova. Avšak odpověď, kde tedy je na světě pro něho místo, ještě stále nenalezl. Jen hledal, pořád hledal a vlastně jenom doufal, že někde opravdu existuje malý kousek světa, který mu přinese utišení, mír a především bezpečí.

Neklidně se převaloval z boku na bok, a když konečně usnul, nemohlo už být do svítání daleko. A přece otevřel očí s prvním rozbřeskem světla. Nad řekou visela řídká mlha, jen tak hustá, že se v ní ztrácely břehy. Široká vodní plocha se leskla tiše jako zrcadlo. Nikde se nepohnul ani vánek, jako by svět čekal bez dechu, co přinesou další hodiny. Vstal a vzbudil ostatní.

Všechno si sbalili už večer, aby pak ráno, až se budou chtít přiblížit k expedici, budili v cizincích dojem, jako by už měli za sebou hezký kousek cesty pralesem. A slovo za slovem Si rozvážili, co řeknou těm druhým o sobě. Připravili si vymyšlenou epizodu, a Renato věděl, že úplně stačí, když jim smyšlená historka v prvních několika minutách pomůže, aby nebyli muži a dívce okamžitě podezřelí. Jaká je skutečnost, pochopí ti dva velmi rychle.

Nechtěli, aby Je na druhé straně spatřili příliš brzo, a k táboru se přibližovali velice opatrně. Ještě než vystoupili z hustého porostu, zastavili se a pozorovali, co se děje před nimi. V táboře již opravdu vstali a snídali. Asi dobře věděli, jak je správné využít chladných ranních hodin k plavbě po řece. Čluny se už houpaly na vodě:

„Půjdeme tam, až začnou nakládat…“

Rozhodná chvíle se přibližovala, ale ještě pořád čekali. Dlouho už to trvat nemohlo. Nejpříhodnější okamžik nastane, až začnou Indiáni odnášet na břeh zavazadla.

A nebýt Cierta, všechno by vyšlo, jak si přáli. Ale Cierto jím trochu pocuchal plány. Nejdřív ležel několik minut spokojeně na břiše vedle Niňa a lízal si v oddané blaženosti přední tlapky. Jenomže pak mu jeho psí rozum z nějakého důvodu najednou vnukl, že musí teď hned a bezpodmínečně udělat naproti v táboře pořádek, a než ho mohli zadržet, Cierto se vyřítil s rozčertěným štěkotem z úkrytu, jako by byl přinejmenším majitelem ostrova a šel si k odjíždějícím pro nesplacený nájem. Na druhé straně se všichni obrátili tváří směrem k nim a Renatovi a ostatním nezbývalo nic jiného než dělat, jako by se žádná mimořádná věc nepřihodila, a vykročit z houští tak přirozeně, jak to jen dovedli.

Husím pochodem se blížili ke stanu a ke skupině, která stála před ním. Renato šel první a Vaca Bravův revolver, jejich jedinou zbraň, měl zasunutou u pasu, aby ji bylo dobře vidět, protože běloch, který se pohyboval v pralese beze zbraně, budil spíš podezřeni než ten, kdo šel důkladně ozbrojený. A potom, teď k expedici patřil kromě muže a dívky ještě asi tucet najatých Arará, a to si taky dobře uvědomoval. Všichni čtyři tedy nasadili přívětivé úsměvy a Renato volal už zdálky zdvořilým konverzačním tónem: „Můžeme si přisednout k ohni?“

Muž je zval pohybem ruky a dívka něco řekla štíhlému Indiánovi, který už začal s ostatními bourat stan a tábor. Po jejích slovech v práci ustali a muž s dívkou si prohlíželi příchozí. Prohlíželi si je pátravě.

„Odkud plujete?“ ptal se cizinec.

„Dolů po proudu.“

‚Jaký je stav vody?“

„Voda je pořád vysoká a jde to přes peřeje dobře.“

„Jestli chcete do Peralesu, už je to kousek. Pohodlně dva dny plavby. Možná že jeden a půl dne, kdybyste si pospíšili.“

Při tom, jak si vyměňovali těch několik prvních vět, přišli blíž k ohni. Liščí nos udělal ještě dva tři kroky a jakoby náhodou se zastavil mezi stanem a mužem s dcerou. Muž ani dívka žádnou zbraň u sebe neměli. Pušky asi zůstaly uvnitř ve stanu. Nebo už ležely ve člunech. A cestu k řece jim taky tak nenápadně odřízl Hranatý býk. Všechno se to událo velmi přirozeně a bez jakéhokoliv spěchu, a přesto měl Renato dojem, že zahlédl v cizincových a také v dívčiných očích první stín nedůvěry. Ale třeba se mýlil a v jejich pohledech se zračilo jenom překvapení, kde se tady tak vzali.

Během řeči pozoroval hlavně, dívku. Její tvář byla živější, a ne tak pravidelná, jak se mu ve vzpomínkách vybavovala. Teď měla nakrátko ostříhané vlasy.

Niňovi se konečně podařilo Cierta chytit. Popadl ho za ucho, cloumal s ním a říkal psovi s předstíranou zlobou: „Kampak jsi to běžel?… To se dělá?“ Cierto si vysvětloval Niňův projev po svém a vrčel pýchou.

A tak jestli muž a dívka opravdu již pojali nějaké podezření, tato nepatrná epizoda je, jak se zdálo, zase přesvědčila, že ti čtyři příchozí jsou nevinnost sama, a muž jim ukazoval, aby si přisedli k ohništi, i když předtím oheň již uhasili a ze zuhelnatělých klacků stoupaly sotva viditelné stužky dýmu. Kromě Renata přijal mužovo pozvání jenom Niňo. Liščí nos a Hranatý býk se nehnuli ze svého místa a také dívka si nesedla k ohni. Renato viděl, že ho po celý čas nespouští z očí, skoro jako by ho pohledem hlídala. Liščí nos a Hranatý býk ji podle všeho nezneklidňovali.

„Nemáme namířeno do Peralesu,“ řekl.

Muž k němu udiveně vzhlédl a zřejmě čekal na nějaké vysvětlení. Teď si ho mohl Renato prohlédnout lépe než tehdy v Barbasku. Cizinec měl tvář člověka z města, nosil brýle a vlasy mu již téměř zbělely. Ale jeho rysy prozrazovaly, že je už poznamenal život v pralese a zkušenost, kterou si odnáší člověk, který v pralese žil. Měl štíhlé ruce, tvrdé a šlachovité. Určitě se neoháněly jen perem, ale taky sekerou a nožem. A přesto se Renato jako už předtím nemohl zbavit dojmu, že jsou to napůl blázni. Protože koho by mohlo napadnout plavit se nahoru po řece Santo Dios?

„Stala se nám taková nemilá věc,“ řekl. „Možná že jsme člun nevytáhli dost vysoko na břeh nebo ho Indiáni v noci ukradli, ale tak nebo tak, přišli jsme o převážnou část potřebné výstroje, včetně pušek.“

„To je tedy o důvod víc, abyste se v Peralesu zastavili,“ odpověděl muž chladně. Na kratičký okamžik pohled odvrátil stranou a za těch několik vteřin zřejmě pochopil, proč Liščí nos a Hranatý býk stojí před stanem a několik metrů od nich směrem k břehu. Když se očima vrátil k Renatovi, jeho tvář se změnila. Ztvrdla. Ale na dívce žádnou změnu nepozoroval, jen ruce zasunula hluboko do kapes plátěných kalhot.

„Nemáme v úmyslu plout do Peralesu a taky už nemáme na novou výstroj dost peněz,“ řekl. „Jsme lovci, a raději chceme pokračovat proti proudu s vámi, až najdeme oblast, kde bychom mohli hodně ulovit.“

Renato čekal, že se muž zeptá, jak chtějí zvěř lovit bez pušek. A taky pro tento případ měl po ruce jakousi přijatelnou báchorku. Ale muž v brýlích se neptal. A právě to, že se neptal, svědčilo dostatečně o tom, jak už příliš dobře chápal, v jaké situaci se on a dívka ocitli.

„My budeme pokračovat, proti proudu rychle,“ řekl cizinec odmítavě, „a odpočívat budeme tak málo, jak to jen půjde. To vám nemůže rozhodně vyhovovat, když odbočíte od řeky a budete hledat krajinu pro lov.“

„I tak se připojíme k vám.“ To už byl příkaz. Ne odpověď. Nebylo snadné vyslovit to, a vyslovit to nenápadně. Musel se přirozeně, zeširoka usmívat, aby Indiáni nepochybovali o tom, že nad vyhaslým ohněm probíhá přátelský rozhovor.

„To jsou ti čtyři, co uprchli z Barbaska,“ řekla za nimi dívka. „Byl mi povědomý od prvního okamžiku.“

Hlas se jí nezachvěl ani teď. Pronesla to, jako by právě zjišťovala nějakou nepříjemnou skutečnost, která pro ni nemá bezprostřední význam, a když se k ní obrátil, nezahlédl v její tváři strach, ale spíš hněv, že se těm čtyřem skoro neozbrojeným lidem podařilo jejího otce, ji a najaté muže přepadnout a zaskočit. Žasl trochu nad chováním té dívky. Byla to odvaha nebo nezkušenost?

Nehýbala se z místa, ale za ní stál Liščí nos. Nastal jeden z těch mála okamžiků, kdy mu Renato viděl na očích, co si mysli.

Od této chvíle se pro ně dívka a muž změnili v smrtelné nebezpečí. Celá jejích naděje spočívala v tom, že je v oblastech na západ od pohoří And už nikdo nebude hledat, ať se tam pustí kamkoliv, a že každá zpráva o tom, že se jim útěk zdařil, kdyby se ještě vůbec někdy dostala zpátky do Barbaska, bude už tak zmatená a dorazí tam s takovým zpožděním, že už nikdo nic podnikat nebude. Teď jejich naději ohrožovala existence tohoto muže a dívky, a Renato četl v očích Liščího nosu jejich ortel. Vlastně bylo všechno úplně jasné a logické, jen on to až do této chvíle nechtěl vidět. Na rozdíl od něho Liščí nos domýšlel jejich situaci do důsledku. Ano, bylo před nimi jediné buď anebo. Buď ti dva, nebo oni sami.

„Snad se můžeme dohodnout,“ řekl muž s takovým spěchem, jako by tím chtěl něčemu předejit. „Dáme vám, co postrádáte nejvíc, taky potraviny, a třeba i jednu pušku, a můžete se v pralese pohybovat podle chuti.“

„Jak se vůbec můžeš s takovými lidmi bavit!“ vykřikla dívka a hlas jí přetékal odporem k nim čtyřem a ještě jakýmsi okamžitým, pevným rozhodnutím. „Vždyť to jsou…,“ ale zarazila se a nevyslovila to.

„… vrazi,“ dokončil za ni větu. „V Barbasku jste si všimla dobře mého cejchu. K něčemu se to hodí. Aspoň víte, že my čtyři mnoho ztratit nemůžeme.“

„Něco jsem vám navrhl,“ přerušil ho muž zase tak chvatně. „Přidám vám ještě věci na výměnu s Indiány a máme taky trochu peněz. Mohli bychom…“

Neposlouchal ho a podíval se jí upřeně do očí. Vydržela jeho pohled s takovým neochvějným klidem, jaký si u tak mladé dívky nedovedl za takových okolnosti vůbec představit. Všiml si, že za celou dobu nevyndala ruce z kapes a že celý její postoj prozrazuje nebezpečnou rozhodnost. Kdyby se opravdu chtěla o něco pokusit, musela by si nejdřív vzít na mušku jeho, protože on měl zbraň. Ale za ní stál Liščí nos, a držet v šachu najednou oba dva by nedokázala.

„Jdi do stanu pro pušky, jednu si vezmi ty, druhou dej Býkovi,“ řekl Liščímu nosu a dívku nespouštěl z očí.

Udělala rychlý pohyb, jako by chtěla vetřelce předejít a vběhnout do stanu první, ale pak se jen kousla do rtů a nepohnula se z místa.

Do tváře se jí vehnala krev, a teprve teď se na něho dívala s neukrotitelnou záští a zlobou. Hned nato se vynořil ze stanu Liščí nos a v každé ruce držel pušku.

Renato viděl koutkem oka, že Indiáni přestali nakládat zavazadla do člunů, otočili hlavy a každý zůstal tam, kde zrovna něco zvedal nebo přenášel, a dívali se zvědavě ke stanu a k ohni. Když se na muže v brýlích znovu obrátil, ještě jednou vynaložil všechno umění, aby jednání, které u ohniště pokračovalo, vypadalo pokud možno jako přátelský rozhovor a také aby úryvky řeči, které mohly doletět k řece, zněly jako pokojná debata.

„Rozhodně nechceme zmizet někde v pralese. Chceme tak jako vy až na úpatí hor a vlastně ještě dál přes hory na pobřeží Pacifiku. Jinými slovy vám nic jiného nezbývá než vzít nás s sebou.“

„Ve člunu není místo pro další čtyři muže. Potravin také nemáme tolik. Všechno je přesně spočítané.“

„Jeden člun nám zbyl a veslařů jste najali dost. Dva nebo tři můžete klidně postrádat a živit nás bude prales. Že vím, jak si v pralese poradit, o tom vás už informoval v Barbasku velitel věznice.“

Seděl u ohně, který již dohořel, na opuštěném, do mlhy zahaleném ostrově kdesi uprostřed řeky Santo Dios a čekal na odpověď. A než se dočkal, vžíval se do toho, co se asi děje v muži, který sedí proti němu. Muž v brýlích se teď jistě udiveně ptal, jaká šílená, všemu odporující náhoda si to zahrála na osud a svedla je v těchto místech, když v celém tom nesmírném prostranství mezi Peralesem a hřebeny hor, které je o tolik větší než jinde mnohé země, mohlo být všeho všudy tucet nebo nanejvýš dva tucty bělochů.

Ale cizinec uvažoval špatně. Právě proto, že v celém tom nekonečném prostoru mohl bělochy spočítat na prstech jedné ruky, právě proto výpravu horečně hledali a také našli a byli na ni odkázaní. A čím rychleji to pochopí ti dva, tím snesitelnější pro ně bude situace, v níž se proti své vůli ocitli.

Ale co bude pak na samém konci, na to raději zatím nemyslel. Protože muže a dívku potřebovali také proto, že by se po mnoho týdnů, a možná po řadu měsíců neobešli bez najatých veslařů, dosud nebezpečí těm dvěma nehrozilo. Samozřejmě nebudou-li dělat nějaké hlouposti. Když muž zase promluvil, pochopil dobře už z jeho prvních slov, že také dívčin otec za tu dobu velmi mnoho promyslel a dospěl ve svých úvahách již hodně daleko.

„Já a má dcera nejsme špehové,“ řekl pomalu, „a taky mě vůbec nezajímá, co vás a ty druhé přivedlo do Barbaska.“ Renato se nemohl zbavit dojmu, že se muž poněkud upokojil od chvíle, kdy Liščí nos přinesl ze stanu pušku a kdy se i dívka musela proti své vůli smířil s tím, že se nemohou bránit. „Já a Raquel jsme si vytkli jakýsi úkol a jde nám jen o to, abychom v něm mohli pokračovat a dovést jej do konce. Když nás necháte v klidu pracovat, my vám nebudeme stát v cestě.“

Byl to skutečně nesmírně odvážný, ale zároveň velice naivní návrtu Neboť krutá logika jejich nenadálých vztahů říkala, že jestli oni Čtyři měli žít v budoucnu v bezpečí, tento podivínský muž a dívka nesměli již nikdy promluvit. Proto jen vyhýbavě připomněl: „Nikdy byste nesměli zapomenout na to, v jaké situaci jsme my čtyři.“

„Na něco takového lze těžko zapomenout.“ Kolem mužových úst se mihl sotva znatelný úsměv.

„Já vám na oplátku pomohu dostat se napříč pralesem až na úpatí hor,“ řekl Renato, „indiány z kmene Jaguárů znám dobře. Žil jsem dlouho mezi nimi a rozumím jejich řeči. Vím, jak je s nimi třeba jednat, aby byli ochotni s námi vyměnit potraviny. Až se dostaneme dál, musíme v Jejich vesnicích najmout nové muže, protože Arará se budou chtít po nějakém čase vrátit domů. Kvůli nám se zdržovat nebudete. Až dorazíme k horám, půjdeme každý svou cestou.“

Najednou se řešení zdálo prosté. Ale on věděl, že sám před sebou něco zastírá. Čím rychleji muže a dívku provede územím Jaguárů až k horám, tím dřív se octnou na pokrají svého vlastního chmurného konce.

„Ani my si nepřejeme nic jiného než jít svou cestou,“ odpověděl muž v brýlích. A mluvil pravdu.

Na jakých vratkých základech spočívala dohoda, kterou uzavřeli, uvědomil si Renato v křiklavé pravdě již v okamžiku, kdy se zvedl a pohledem znovu zavadil dívku. Slyšel, jak za ním cizinec volá na Indiána, kterého s sebou měli jako tlumočníka: „Nerienene, proč nenakládáte? Najal jsem čtyři lovce. Poplují s námi a budou nám obstarávat zvěř.“ Ale v dívčině tváři planul hněv a opovržení. Přepadli je, a ona sama bylá bezbranná.

V jejím zraku četl, jak ho nenávidí. Když se jejích pohledy setkaly, otočila se k němu zády a šla do stanu.

Díval se upřeně na stanový díl, za kterým zmizela a který se ještě chvěl po jejím doteku. Pak udělal rychle tři dlouhé kroky a vběhl za ní do stanu. Byla tak bez sebe překvapením, že se nezmohla ani na jediný pohyb, kterým by dala najevo protest. Jednou rukou ji objal tak, aby dívce obě paže přitiskl pevně k tělu, a druhou rukou jí vytáhl z kapsy maličkou lesklou pistoli.

„Mám za to, že u mne jí bude líp,“ řekl.

Podívala se na něho tak nebojácně a s takovou zášti, že vůbec nepochyboval o tom, že by opravdu dokázala vystřelit. Potom se napřáhla a chtěla ho udeřit, ale ránu zachytil ramenem.

„Mohla jsem vás klidně zastřelit,“ řekla. Ale i teď měla tolik duchapřítomnosti, že mluvila tak, aby to venku nemohl nikdo slyšet.“

„Ano, ale teď už mě zastřelit nemůžete,“ odpověděl ji stejně tiše.

VI

Od toho rána se řeka stala na dlouhý čas jejich domovem. Dokud nepohaslo denní světlo, nesla je na vlnách, a za tmy tábořili na jejím břehu nebo na ostrovech, kterých míjeli při plavbě velmi mnoho.

Řeka je zásobovala rybami a prales kolem zvěří, divokými ptáky i ovocem. Celý den měli před očima třpytící se, proudící hladinu, vdechovali vůni a pachy vody a šplouchání řeky skoro nikdy neutichlo.

Ale řeka jim občas také bránila pokračovat v cestě a zdaleka k nim nebyla jenom milosrdná a nedovolovala jim celý čas pokojně plout blíž k cíli. Někdy museli s řekou krutě bojovat, třebaže jindy tekla klidně. Tak tiše pluli mezi plochými bahnitými břehy, daleko zatopenými vodou. Ale tam, kde se břehy začaly zvedat a jako přitahovat k sobě, řeka najednou tekla závratně rychle a museli vynaložit hodně síly, aby se dostali proti proudu.

Tok se všelijak ohýbal a kroutil a nesměřoval přímo od západu na východ. Nejednou se od svého směru odchyloval, někdy víc, někdy méně, a často jim připadalo, jako by se řeka obrátila zpátky a oni měli doplout zase tam, kde leželo Barbasco.

Když se Renato v zamyšlení díval, jak se před ním leskne široká vodní hladina, měl pocit, že prchá a vrací se zároveň. Vybledlé obrazy teď znovu ožívaly barvami. Tehdy plul po toku podobném řece Santo Dios, ale dolů po proudu. Bylo to v čase, kdy všechno začalo a on ztratil své místo mezi lidmi. A teď se vracel nahoru proti proudu, jako by tam někde v dálce mohl nalézt, co tehdy ztratil. Ale mrtví se nevracejí a ze smrti už není probuzení k životu.

Než se úplně zešeřilo, zatímco veslaři stavěli tábor, prohledával pozorně okolí. Podle stop v rozměklé půdě brzo poznal, kam chodí k řece pít divocí vepři a tapír. Slídil zrakem v korunách, až našel ve větvích místa, kde hnízdil pták mutum. Ráno šel s prvním rozbřeskem na číhanou, a jen málokdy se stalo, že se vrátil bez kořisti. Obyčejně si bral s sebou na obchůzku Niňa nebo někoho jiného, aby všichni čtyři vypadali před najatými muži jako opravdoví lovci. Někdy se úmyslně vypravil se šípy a lukem nalovit ptáky a ryby. Nic nemohlo vyvolat v očích Indiánů větší úctu k němu než to, že dovede zacházet s jejich vlastní zbraní.

Během prvních dnů mu dělali Indiáni největší starost. Neměl úplnou jistotu, jak si vysvětlovali celou situaci, a musel v každém případě zabránit tomu, aby se muž a dívka mohli s nimi domluvit. Naštěstí jediný, s kým se mohli dorozumět, byl Nerienene, který jim dělal tlumočníka. Nerienene znamenalo v Indiánově rodné řeči Jeleni jazyk. Obavy nebyly bezdůvodné, protože Renato dívku již dvakrát překvapil ve chvíli, kdy se pokoušela tlumočníkovi z nějakého důvodu domlouvat, ale nepodařilo se jí vysvětlit, co chce, protože se na ni Nerienene pořád nechápavě díval.

Ve dne stejně jako v noci museli vědět o každém hnutí celé expedice. Během plavby po řece dva z nich vždycky pádlovali dopředu po boku druhého lehkého člunu. Hledali v předstihu před druhou částí výpravy dobré tábořiště, a hlavně byli na stráži, aby se mohli včas vyhnout nežádoucímu setkání s nějakým bílým obchodníkem. Dva zůstávali vždycky ve velkém člunu, takže během dne snad nebyli nikdy všichni čtyři pohromadě. Ale teď měli zbraně. Kromě dvou dobrých pušek, patřících muži a jeho dceři, našli v zavazadlech ještě několik předovek a nepochybovali o tom, že za bílého dne zvládnou každou rušivou příhodu.

S příchodem tmy mohla být pro ně taková záležitost mnohem nebezpečnější a nezbývalo nic jiného než se střídat při hlídání. A skutečně již druhou noc se Raquel pokusila odplížit dolů ke člunům. Ale neušla ani deset kroků od stanu, když jí Niňo s Renatem zastoupili cestu.

Řeku halila temná noc a Renato dívce do tváře neviděl. Ale blahořečil tomu, že jí vzal pistoli dřív, než bylo pozdě. Kradla se do noci úplně sama, a to dokazovalo, že se nemohla s Indiány dohodnout. Naštěstí se vzdálenost mezi nimi a Peralesem zvětšovala každým dnem a v poměru k ni se zmenšovalo nebezpečí, že se ještě jednou sama pokusí o útěk.

Ale i tak mu Indiáni ještě dlouho nedopřávali v klidu spát. Všiml si, že všechny čtyři stále pozorovali s velikou nedůvěrou, a nedovedl si představit, co by následovalo, kdyby se jedné noci pokusili Indiáni ze strachu zmizet.

Nejvíc záleželo na tom, jak se k němu bude chovat Nerienene. Renato nenápadně vyhledával společnost indiánského tlumočníka a dával se s ním do řeči.

„Odkud jsi, Nerienene?“

Jelení jazyk byl právě v rozkvětu nejlepších mužných sil, a taky to potvrzovalo tělo samý sval a široké statné plece. Indiánovi se rozzářil celý obličej zdobený tetováním, když ho oslovil v jeho rodné řeči.

„Z Kolopaku. Šest dnů cesty proti proudu.“ Nerienene opsal rukou šestkrát veliký oblouk od východu na západ. Aby měl dokonalou jistotu, že mu posluchač rozumí, připojil k tomu ještě: „Vysoké břehy. Čtyřikrát.“ A prsty pravé ruky stočil v protaženou lodičku a ukazoval, jak se loďka namáhavě dere místem, kde se řeka zúžila, jak ji proud obrací zpátky a chce ji vrhnout na skály nebo na břeh. Lodička ale mrštně máři dopředu, přelstí řeku a všechny překážky, které jí nastavěla do cesty, a už je zase v klidné vodě a rychle po ní klouže dál. Tlumočníkova ruka skončila a klesla k tělu. Vyslovila to všechno čtyřikrát.

„Čeká na tebe žena, Nerienene?“

Bronzový tetovaný obličej se rozzářil ještě víc.

„Čeká. Mám sedm dcer a synů. Přivezu jim mnoho dárků.“ Teď si Nerienene přibral na pomoc prsty a začal vypočítávat, jaké dárky přiveze. Do výčtu zahrnul všechno, co mu cizinec slíbil za dobré služby, včetně věci určených pouze pro něho: „Dvě hrsti perel, čtyři hřebeny, jeden nůž, jednu sekeru… Následoval úctyhodný seznam, ale kdykoliv se Jelení jazyk dostal v řeči na výčet těchto věcí, nikdy nezapomněl ani na jedinou. Potřeboval při takovém pamětním cvičení prsty obou rukou, a to několikrát za sebou. Jakmile byl s výčtem u konce, pokaždé řekl: „Když budu dobře pádlovat a když moji lidé budou dobře pádlovat, dostanu pušku. Slíbil mi to otec se čtyřma očima.“

„Dostaneš pušku,“ řekl Renato, „přesvědčil jsem se na vlastní oči, že žádní Arará neveslovali tak dobře jako vy.“

Nerienene se vsedě trochu napřímil a řekl:

„Já pušku potřebuju. Utaseli, Bílý sup, má taky pušku. Utaseli není náčelník.“

Renato věděl dobře, že Nerienene dřív nebo později začne sám o plavbě a o vztazích mezi těmi bílými ve člunech, protože Indiánova hlava neměla v té věci natolik jasno, aby o ní nemusela přemýšlet. Ale nezbývalo než čekat. Trpělivost byla vystavena těžší zkoušce, než Renato předpokládal. Trvalo to ještě bezmála dva týdny, než se Jeleni jazyk posadil proti němu na paty a netajil se tím, že má starosti a špatnou náladu. Pak opsal rukou půlkruh kolem obzoru někde před nimi a řekl: „Zlá země. Tam už není země Arará.“

„Ale je tam všude hodně zvěře,“ nesouhlasil s ním Renato. „A ve vodě je mnoho ryb. A voda není vysoká a taky není příliš nízká.“

Ale Nerienene mával nespokojeně rukama.

„Tam není země Arará. Tam začnou peřeje.“ A znovu se jeho dlaň a prsty proměnily v lodičku, která se vší silou drala proti napěněné vodě, tentokrát ale marně a nemohla z místa. Proud se do ní opíral a tlačil ji pomalu, ale nezadržitelně zpět a Nerienene při tom hučel a rozstřikoval vodu jako burácející řeka. A zase nechal ruku bezvládně klesnout k tělu. „Tam je země Jaguárů. Jaguáři jsou zlí. Jaguáři nic neumějí.“

„Znám Jaguáry. I vás dobře přijmou,“

Představu něčeho takového Nerienene okamžitě zapudil oběma rukama s křečovitě roztaženými prsty.

„Arará chtějí plout až k peřejím. Tam dostanu…“ A Nerienene znovu začal ukazovat na prstech, co všechno dostane. „A taky pušku,“ řekl, když byl u konce. „Ano, Nerienene, pušku určitě dostaneš.“ Už se vystřídala hezká řádka generací od té doby, kdy bílý člověk stanul v zemi patřící Indiánům, a přece se za celý ten čas Indiáni nenaučili stát svorně při sobě. Když s nějakým jiným kmenem žili v nepřátelství, vycházeli raději s bílými než s příslušníky tohoto kmene.

Nerienene trochu naklonil hlavu a podíval se na Renata vychytralýma očima. Protože dnes mu nešlo jenom o to, aby znova slyšel ujišťování, že jistě dostane i pušku. Dnes mu šlo o něco jiného.

„Pročpak chce otec se čtyřma očima obdarovat i jaguáry? Otci to nepomůže, jaguáři neumějí pádlovat. Ať otec zůstane u lidí Arará a všechny dary dá jim.“

Snad to byla vychytralá, tak nějak primitivně vypočítavá tvář Jeleního jazyka, co Renatovi napovědělo pohotový argument pro všechno, co indiánský tlumočník a jeho lidé do toho dne viděli nebo možná ještě uvidí.

„Otec se čtyřma očima si veze domů svou dceru,“ řekl Renato. „Její muž ji už nechce, protože měla zimnici, a teď má v hlavě zamotanou nemoc.“

Na to Nerienene soucitně mlaskl jazykem. Neboť něco takového znamenalo najednou celou horu neštěstí, protože bílý otec jistě musel zase vrátit, co za nevěstu utržil. A Jelení jazyk se pohroužil do hlubokých úvah, asi tak zdlouhavých a metodických jako jeho čtvero vylíčení plavby mezi vysokými břehy. Renato mu četl na čele, co si Indián myslel v duchu: Ženu, která má v hlavě zamotanou nemoc, si nenechá žádný muž, ani on by si ji nenechal. Takovou ženu pošle každý zpátky k otci, to je mužovo právo, a to vysvětlovalo samo o sobě, že se postižený otec nechce nikomu s nemocnou dcerou ukazovat, že volí pří návratu nejtajnější stezky, i kdyby třeba vedly přes území Jaguárů.

Tvář Jeleního jazyka měla hezkou chvíli nesmírně zasmušilý výraz, jak ji halil mrak starostí a soucitu. Ale pak se začala najednou projasňovat jako lesní krajina, když nad ní vychází slunce, a Renato věděl, že teď je Indián v myšlenkách u své vlastní ženy, která na něho čeká zdravá a urostlá, a také u té chvíle, kdy se k ní vrátí s dvěma hrstmi perel, se čtyřmi hřebeny, jedním nožem a ještě spoustou jiných věcí… a s puškou.

Renato si oddychl. Po tomto rozhovoru si Jelení jazyk nebude v budoucnu lámat hlavu s dívkou a jejím otcem. Když o něco půjde, Nerienene teď věděl, na koho se má obrátit.

Raquel jako by se smířila s osudem. Chovala se tak od toho dne, kdy se jí nepodařilo uprchnout. Už se nepokoušela domlouvat s tlumočníkem. Renatovi a všem čtyřem se vyhýbala. Neztratila s nimi jediné slovo a snad o ně vůbec nezavadila pohledem. Byli pro ni totéž co vzduch nebo spíš ještě míň. Večer s otcem mizela ve stanu tak brzo, jak to jen šlo, a objevila se zase až ráno. Ale Renato nepochyboval ani na chvíli, ne, věděl to naprosto přesně, že by se přesto chopila první příležitosti, kdyby se jí nějaká naskytla, a znovu se pokusila o útěk a že by na ně okamžitě poštvala policii, kdyby někde potkali bělochy. A vůbec že by ze všeho nejraději viděla, aby je stihla morová rána.

Dívčin otec se dovedl lépe přizpůsobit situaci. Nedával své opovržení tak nepokrytě najevo a Renato často zahlédl, že je pozoruje a úzkostlivě se snaží dobrat se o každém z nich nějakého vlastního poznání. Renato byl první, koho oslovil.

„Vy jste Renato Pereira, že ano?“ řekl, když Hranatý býk a Liščí nos odrazili dopředu v kánoi z kůry.

Při jeho slovech Renato překvapeně vzhlédl. Poznáni, jak daleko už dospěl dívčin otec ve svých úvahách, ho zarazilo.

„Víte, vlastně mi do toho nic není,“ dodal muž. rychle, „ale vzpomínám si, že jsem o tom případu četl před lety v novinách. Vzbudil tehdy značnou pozornost. Zastřelil jste svého představeného.“

„V té době nebyl mým velitelem, už jsem v armádě nesloužil. Vojenský soud by mě odsoudil k smrti. Civilní soudy jsou milostivější. Dostal jsem doživotí. Víte snad, jaká je průměrná délka života v Barbasku a jaký je to život?“

Vlastně neměl vůbec žádný důvod mluvit s dívčiným otcem o sobě, naopak, bylo to nebezpečné, a přesto mu už řekl víc, než slyšel z jeho úst za celé týdny Liščí nos nebo Hranatý býk, a dokonce i Niňo.

„Neosobuji si žádné právo posuzovat motivy vašeho činu,“ pokračoval muž zase v jakémsi nervózním spěchu, „vím dobře, že nikde se člověk tak snadno nedostane do konfliktu se zákonem jako právě tam, kde panuje zvůle. Ale chápejte i mne. Dělám si výčitky, že jsem dovolil své dceří, aby mě doprovázela. Od té doby, co zemřela moje žena, je přesvědčena…“

„Teď je pozdě takhle uvažovat,“ přerušil ho drsně. Už sám připadl na myšlenku, že ten potrhlý člověk musí všechno, k čemu došlo a co se ještě stane, připisovat jen sobě. A jaký to má význam, že vylévá duši jemu?

„Sekněte mi, u čerta, proč jste se pustil od východu napříč kontinentem až k Andám?“ řekl nevraživě a vůbec nechápal, proč se ho zmocňuje vztek. „A ne s jedním nebo dvěma chlapy, ale s mladým děvčetem?“

Už když to říkal, uvědomoval si, jak sám sobě odporuje. On byl poslední, kdo mohl tomu nešťastníkovi něco vyčítat. Vždyť právě celý ten nesmyslný podnik, do kterého se výprava pouštěla, znamenal jedinou možnost, jak mohli z Barbaska uprchnout.

„Já a má dcera jsme archeologové. Podle zjištění, které nám bylo dostupné, leží někde na východních svazích And zapomenuté

Indiánské město. Ale jsou tam divoké hory, vysoké a nepřístupné, a bez pomoci Indiánů z vnitrozemí město nenajdeme. Je zajímavé, že na pobřeží Pacifiku už nikdo o jeho existenci neví.“

Renato pokrčil rameny.

„Několik starých zdí a hromádka hliněných střepů… A vyváží to nebezpečí, jakému se vystavujete?“

„Nechceme v zemi hledat jen minulost.“ Poprvé od chvíle, co začali spolu hovořit, zaznělo v mužově hlasu něco jako živý zájem. „Máme při tom na mysli také otázky, které životu klade přítomnost. Co je lidstvo lidstvem, pořád jen hledá metody rozumného soužití. Bohužel až po dnešek nepřineslo žádnou odpověď hodnou následování. A taky až po dnešní den člověk znamená pro člověka často větší nebezpečí, než jakým je pro něho jaguár, bažinatý prales nebo nehostinné sertfio. Je načase prozkoumat také prohry minulosti.“

Renato muže zamyšleně pozoroval. Ale z jeho řeči, očí nebo výrazu nevycítil žádné jiné, ukrývané myšlenky. Dokonce ani tehdy ne, když archeolog smutně připomínal, že člověk může být někdy nebezpečnější než šelma.

Renato se na chvíli zamyslel a řekl s lehkou ironií: „Máte na mysli něco jako odpověď přítomnosti napsanou v troskách?… A jak by mohla taková odpověď znít?“

„Někdy dovedou mluvit i kameny,“ odpověděl archeolog. „Například o tom, že neštěstí od věků přinášeli dobyvatelé. To znamená lidi, pro které jsou druzí, a někdy celé národy, jenom nástroj sloužící jejich prospěchu. Jenomže to nikdy dobře nekončí nebo aspoň nemá dlouhé trvání… Ještě něco jsem chtěl,“ řekl nakonec, „mé jméno je Silva, Carlos Silva, a moje dcera se jmenuje Raquel.“

Dívka seděla v člunu za otcem a celou dobu dávala najevo, že s tímto rozhovorem nemá nic společného. Až teď zase vrhla na Renata nepřátelský pohled. A hned se podívala jinam, někam přes něho na hustou, mlčící stěnu, již začínal blízko u břehu temný les. Tu a tam se nad zelenou hradbou zvedal jako obrovský slunečník starý strom s korunou plující vysoko proti obloze.

„Zůstaneme v horách velmi dlouho,“ archeolog teď odbočil někam jinam. „Po mnoho měsíců a možná celý rok, ne-li ještě déle. Budeme tam odříznuti od světa. A kdyby tam někdy zavítal běloch, na žádné zbytečnosti se nás ptát nebude. A pokud jde přímo o nás, nemáme žádný důvod o něčem mluvit. Dokonce ani potom ne, až se vrátíme domů. A ptát se nás sotva kdo bude, protože se nebudeme vracet přes Barbascó.“

Teď se ozývala z mužova hlasu naléhavá prosba. V posledních větách vyslovil jasně, o co mu šlo po celý čas.

O co jiného mu, proboha, mělo jít. Jenomže slova a sliby měly malou váhu. Cenu měly jen činy. A největší cenu měla jistota

„Zatím stačí, když nebudete dělat žádné hlouposti,“ řekl Renato unaveně. Nedíval se při tom na muže, ale na jeho dceru a viděl, že dívka lhostejnost jenom předstírá a že jí neujde jediné slovo. Její tvář byla ještě odmítavější než dřív a její opovržení ještě viditelnější, jako by měl z jejího chování pochopit, že otci zazlívá, že ho vůbec oslovil.

Potom už nikdo nevyměnil s nikým jedinou větu. Každého zaměstnávaly jeho vlastní myšlenky a Renato si uvědomil, že i Niňo poprvé jasně pochopil, že oni a Silva s dcerou musí být nepřátelé na život a na smrt. Muž a dívka pro ně znamenali nebezpečí. A naopak oni bylí nebezpečím pro ně. Nikdo z nich si to vědomě nepřál, ale nebylo možné nějak se tomu vzepřít.

Slunce měnilo nehybný vzduch nad řekou v rozžhavenou výheň a ve člunech se rozhlíželi po vhodném místě k Odpočinku. Během dne už nechtěli pokračovat v plavbě. Žár byl na slunci tak nesnesitelný, že se moskyti a dotěrné bodavé mouchy stáhli do stínu. V pralese po obou březích řeky se nepohnulo ani stéblo, jako by v jeho spletitých korunách i na zemi všecko vymřelo. Jeli, monotónní zpěv veslařů se nesl nad řekou; „Kajman. Kajman. Mutum. Mutum. Tapír. Tapír. Volali po řadě jména zvířat žijících v řece a kolem řeky, protože do každého z nich se mohl převtělit mrtvý Indián, takže každé zvíře pro ně bylo napůl žívá kořist, kterou mohli lovit, a napůl duch, kterého teď zpěvem vzývali a tak ho prosili o dobrou plavbu. Na monotónní volání jim odpovídali tu a tam jenom papoušci, když je vylekaly hlasy, na které nebyli zvyklí. Na indiánský zpěv vyletěli třepetavým pohybem vzhůru do vzduchu, sami spustili skřehotavý ptačí křik, ale neletěli příliš vysoko a snesli se zase na stromy.

Renata klímal v rozpáleném vzduchu, který se tetelil nad hladinou. Nemohl si pomoci, pořád Častěji se inu vracel neklamný pocit, že ti dva, archeolog a dívka, jsou mu sympatičtí. Byli mu sympatičtí pro to, s jakou střízlivostí se orientovali ve své vlastní situaci a s jakou odvahou šli této situaci vstříc. Vlastně to nejsou tak úžasní pošetilci, za jaké by člověk určitě pokládal otce s dcerou, kteří se vydali na takovou cestu.

Napadlo ho, jak je možné, že s Liščím nosem a Hranatým býkem ještě nikdy nemluvil o tom, co s nimi bude. A když byl k sobě upřímný, musel si přiznat, že je to možná právě proto, že odpověď byla jediná. Ale žádné jiné východisko neznal ani on. Teď velmi často myslel na tě, proč ráno toho prvního dne, když dívce sebral ve stanu pistoli, mluvil tak tiše, jako by ji chtěl chránit před Hranatým býkem a Liščím nosem. Ani Raquel nevykřikla a tlumila hlas.

O dva dny později si všiml, že dívka kulhá. Snažila se, aby to nikdo neviděl, ale moc se jí to nedařilo. Večer k nim vešel do stanu a požádal ji o jehlu.

Zdálo se mu, že chvíli přemýšlí, nemá-li se k němu prostě obrátit zády. Pak mu podala z krabičky jehlu a beze slova odešla ze stanu.

Vzal jehlu, rozžhavil ji v ohni a přistoupil k ní znovu.

„Sundejte si botu, myslím tu pravou, kde vás to bolí, Raquel.“

Podívala se na něho pobouřeně a už už otevírala ústa a měla na jazyku odpověď, ale dívčin otec řekl klidně:

„Nebuď jak malé dítě a udělej, co ti říká.“

Zjistil na první pohled, že ji písečná blecha nakladla pod nehty vajíčka. Raquel si toho asi nevšímala, a zanícená bříška už nevypadala pěkně. Na všech postižených místech natrhl opatrně kůži a vyndal špičkou jehly malá vajíčka. Potom zapálil další starostlivě opatrovanou cigaretu a popel vetřel pečlivě na rány.

„Přeji si, abyste si dobře zapamatovala, že se podruhé musíte přihlásit sama, a trochu dříve,“ řekl jí drsně a jako příkrou výtku. „Nebo chcete, abychom vám příště amputovali prsty u nohou? V pralese a mačetou? A ráno si vždycky pečlivě vytřepejte boty!“

Ani teď mu neodpověděla jediné slovo a belhala se do stanu. Díval se za její dívčí postavou a nemusel si nic nalhávat. Věděl, že s ni mluvil tak hrubě jenom proto, že ho Liščí nos celý čas pozoroval.

Chvíli si pohrával s myšlenkou, že už nebude schovávat hlavu do písku před tou nezodpovězenou otázkou, jaký osud čeká archeologa a dívku. A hned své rozhodnutí zase odvrhl. Má nějaký návrh pro ty ostatní?

Druhý den s tím Liščí nos vyrukoval. „Jak dlouho nás ty dva blázni budou ještě oblažovat?“ zeptal se. Ale nedotkl se toho, co se pak s nimi stane, až jejich přítomnost nebudou už potřebovat.

„Když něco podnikneme už teď, indiáni to postřehnou. A to riskovat nemůžeme.“

„Indiáni! Indiáni!…,“ opakoval po něm s pošklebkem Hranatý býk. „Z těch hochů naděláme sekanou. Teď máme zbraně, ne?“

Hranatý býk už dva týdny dobře jedl a vypadal, jako by ještě o kus vyrostl do výšky a na všechny strany, a přibylo mu svalů..

„Myslí ti to špatně, Býku,“ řekl Renato naoko klidně, a jako by ho pošklebky a narážky, nepřivedly z míry. „Co budeme dělat, když v noci všichni utečou do pralesa? Je jich tucet ještě s přívažkem a skoro všichni mají luky a šípy. Luk je v pralese nebezpečnější než střelná, zbraň. A všude kolem řeky žijí Arará. Poštvou je na nás, a to by nebyl med. Pak by nám nezbývalo nic jiného než si přát vrátit se do Barbaska.“

Chvíli všichni tři mlčeli. „No jak myslíš,“ řekl Liščí nos a každou slabiku protahoval. „Zkrátka nám budou ještě nějakéj čas dělat společnost. Tak kór nepříjemný ti to zas není. Ale doufám, že nemusím povídat, že ty dva nikdy nesměj mluvit.“

„To se přece rozumí samo sebou,“ odpověděl Renato, „nikdy nesměj pronýst ani slovo.“ A věděl naprosto přesně, co si pod tím kategorickým požadavkem představuje Liščí nos.

Renato sice přehnal, co říkal o najatých Indiánech, ale zčásti pravdu měl. Museli neustále myslet na to, aby v nich nevzbudili podezření nebo je nějak nevyděsili. Podél řeky skutečně míjeli vesnice Indiánů Arará. Od jedné ke druhé bylo daleko, někdy dva dny, někdy i čtyři dny cesty po řece. Ani Nerienene nikdy nevěděl předem, kde tyto vesnice přesně leží, protože vždycky, když někdo zemřel, ostatní obyvatelé indiánské vsi ho pohřbili a sami z toho místa odešli. Od toho dne vesnice patřila mrtvému. Takže se smrtí každého Arará zemřela i vesnice a objevila se na jiném místě, někde na volném prostranství, položeném dost vysoko nad vodou, kde vtékal do řeky potok s čirou vodou. Podobné indiánské vesnice měly jednu nebo dvě veliké chýše sloužící všem a kolem několik maniokových a kukuřičných polí. Počet jejich obyvatel nikdy nepřevýšil třicet nebo čtyřicet osob.

Když připlouvali k indiánské vsi, Nerienene plul jako parlamentář napřed v lehké kánoi z kůry a ostatní zatím čekali v úctyhodné vzdálenosti ve člunech na vodě. I Nerienene se k vesnici přiblížil nejdříve jenom na takovou vzdálenost, aby ho slyšeli volat.

„Já jsem Arará!“ křičel Nerienene. „Vy jste Arará! Arará jsou dobří.“

Obyčejně musel pokřik mnohokrát opakovat, než se obyvatelé vesnice rozhoupali a šli se na cizince podívat, a hlavně než se po delší nedůvěře přesvědčili, že jim nehrozí žádné nebezpečí. Pak se teprve donesla přes vodu odpověď:

„My jsme Arará! Ty jsi Arará! Arará jsou dobři.“

Také dokončení pozdravného ceremoniálu probíhalo stejně obřadně. Náčelník usedl na paty před společnou indiánskou chýší, obklopený za zády půlkruhem vesničanů. i hosté vytvořili takový půlkruh vzadu za Silvou, který se usadil proti náčelníkovi, a Nerienene tlumočil. Vždycky docházelo k rozvláčné výměně všelijakých proseb a ujišťování, jako podle nějakého obřadního řádu, kdy vždycky jedna strana opakovala na znamení souhlasu, co řekla druhá.

„Potřebujeme maniokovou mouku.“

„Potřebujete maniokovou mouku.“

„Dáme vám sekeru a dva nože.“

„Dáte nám sekeru a dva nože.“

S pravidelností hodinového stroje při tom vždycky došlo na tuto žádost: „Chceme od vás perly.“

Silvovi měli i perel náležitou zásobu. Koupili je v Barbasku, i když tehdy archeolog pohlížel na takový výměnný obchod za umělé perly jako na podvádění Indiánů a zpočátku souhlasil s touto cestovní výbavou jen velmi nerad.

„Dostanete od nás perly.“

Silva za tu dobu pochopil, že v pralese přejímaly umělé perly úlohu peněz, a ptát se po jejich skutečné hodnotě mělo právě tak malý smysl jako zjišťovat, kolik stoji papír na bankovce. A jak o tom všechny skutečnosti svědčily, mělo to platit ještě tak dlouho, dokud za ně obyvatelé pralesa budou mezi sebou vyměňovat hroty k šípům a rybářské háčky.

Ale jednou zažili příhodu, která je k jejich překvapení upozornila, že Indiánům žijícím podél řeky Santo Dios nic tolik neimponovalo ze všech těch pozoruhodných věcí, které Silvovi vezli s sebou, jako archeologovy hrací hodinky. Když víčko na hodinkách vyskočilo po stisknutí vzhůru a ze strojku se linula něžná melodie, Indiáni se zastavovali na místě, neschopní pohybu a slova, a za to, aby si mohli ještě jednou poslechnout hrací hodinky, byli by rádi přidali ještě několik hrstí maniokové drti. Ale používání takovéto směnné hodnoty Silva rozhodně odmítl, protože obchodními metodami podobného druhu opovrhoval.

Ale když vystoupili na břeh v třetí vesnici, archeolog byl poučen velmi názorně, že se také v Indiánech může vyklubat na boží světlo docela prostá obchodnická mazanost, to se ví, úplně svého druhu. Náčelník Silvu uctivě prosil, aby pokřtil malou indiánskou holčičku. Svou prosbu doplňoval podrobným vysvětlením, že do vsi přišel před pěti zimami a pěti léty bílý kouzelník a všechny děti pokřtil, a pak dvakrát tudy projížděli bílí obchodníci a také ve vsi křtili, protože všichni bílí jsou tak trochu kouzelníci, a protože i Silva je běloch… Náčelník zdvořile naléhal a z nějakého důvodu přikládal své prosbě velký význam a nijak si to nenechal rozmluvit.

Archeolog nejdřív nevěděl, co má dělat, ale pak řekl: „Myslím, že si to za daných okolností mohu zodpovědět. Nikomu to koneckonců neublíží a nepožaduji za to nic.“

Zatímco indiánské miminko v matčině náručí křičelo, až srdce usedalo, nalil mu na hlavičku půl sklenice vody a tudy v pralese, na prostranství uprostřed Indiánské vesnice a za nábožného ticha přihlížejících diváků pokřtil holčičku na všechny budoucí časy Carmen Maria.

Když skončil a otočil se, náčelník ho popadl vší silou za rukáv a začal chrlit celý příval nespokojených a rozzlobených slov.

Nerienene rychle překládal:

„Říká, že dítě nebylo pokřtěno tak, jak se to má. Že bílý muž něco vynechal.“ Náčelník se nehýbal z místa a tvářil se jako člověk, který s lítostí zjišťuje, že ho jeho nejlepší přítel chce oklamat. Nerienene konečně všechno s námahou vypověděl: „Na konci křtu ještě chybí dárek. Všichni bílí kouzelníci dávají při křtění dary.“ Silvovi tedy nezbylo nic jiného než matce vložit do rukou opravdu překrásnou, ohnivě rudou stuhu. Zatímco Raquel šla pro stuhu do zavazadel, všechny matky se začaly jedna po druhé i s dětmi trousit blíž a trpělivě se stavěly před Silvou do řady. Některé děti už byly nejméně šestileté, a možná, že jim bylo i sedm let, a jestli si tu křticí historku jejich náčelník nevymyslel, misionář je všechny už pokřtil a po něm ještě dva obchodníci. Teď byla řada na Silvovi. Archeolog tedy křtil, a když bylo po křtu, rozdával všem perly. Tehdy měl poprvé upřímnou radost, že si jich s sebou vezli pořádnou zásobu.

Několikrát strávili v indiánské vesnici i celou noc. Museli se tam zdržet už kvůli najatým veslařům. Obyvatelé indiánské vsi večer pokaždé uspořádali jakousi velikou slavnost, při níž teklo proudem kaširi, které Indiáni vyrábějí z maniokové drti zkvašené ve vodě. K nápoji se podávaly smažené ryby s peprnou omáčkou a kukuřice. Kromě toho i všelijaké speciality jako žabí stehýnka na roštu a pečený aguti. Když se všichni napili, co hrdla ráčila, indiánského nápoje, přišel na řadu tanec a zpěv. Po celém toku řeky Santo Dios Indiáni asi znali a zřejmě velmi rádi prozpěvovali píseň. Postavili jsme dům. Dům stojí…

Jednou při takové slavnosti hostitelé trvali na tom, aby také bílí cizinci něco zazpívali. Silva se jim chtěl opravdu zavděčit, ale Indiáni odměnili Květinovou árií dona José pouze jakousi zdvořilou pozorností. Zato Renato sklízel přímo ovace, když po celých deset minut prozpěvoval na stále stejnou monotónní melodii tři slabiky: tralala. Posluchači se nejdřív otřásali smíchem a pak se k Renatovi přidávali a zpívali s ním.

Příští den se veslaři po takovém okázalém popíjení a zpěvu hýbán jen pomalu, zvláště první hodiny, ale zato měli růžovou náladu, a ta jim pokaždé dost dlouho vydržela. Niňo se taky vrátil ke svým hudebním produkcím na hřebenu. Pluli zvolna proti proudu třpytivé řeky, provázeni slaboučkými tóny, které se mu dařilo vyluzovat na skromném hudebním nástroji.

K žádnému dalšímu rozhovoru s archeologem zatím nedošlo. Renato ho často pozoroval, i Raquel, ale zdálo se, že ti dva se už definitivně smířili s osudem.

Stále častěji se vracel k myšlence, zda opravdu neexistuje jiná možnost než archeologa a Raquel připoutat k osudům čtyř prchajících trestanců. Už stokrát si na tuto otázku odpověděl a stokrát se vynořila s novými pochybnostmi znovu. Ale copak ti dva, otec a dcera, nemají už mít právo dál žít jen kvůli nějaké slepé náhodě, která jejich kroky svedla s jeho?

V dálce na široké řece viděl jen jako černý bod malou kánoi. Seděl v ní Liščí nos a Hranatý býk. Pluli daleko vpředu jako hlídka. Všichni čtyři uprchli společně z Barbaska. On je vyvedl z mrtvého sertaa a oni ho bez jídla a bez vody nesli na ramenou vyprahlou pustinou. Neměli také právo žit? A Niňo? Co Niňo?

Sliboval si, že udělá pro Silvu a pro Raquel všechno, co bude v jeho silách. Ale kdyby mělo jít do tuhého a nebylo východisko, jeho místo je v této smutné situaci na té straně, kde stojí Liščí nos a ostatní.

Nad jejich tábořištěm se ponenáhlu snášel čistý večer, tak krásný jako málokterý z těch předchozích, a vlahý, bez přílišného žáru. Našli si na břehu výborné místo, kde je neobtěžovali moskyti a bodavé mouchy.

Seděli všichni dlouho kolem ohně a vyprávěli, co komu zrovna přišlo na mysl.

Pojednou se ho zmocnil neklid. Ale jeho příčinu uhodnout nedovedl. Vstal a sešel po břehu k řece. V trávě i smáčené rosou něco zářilo. Na měkkých stvolech se hýbala housenka. Hlavička jí svítila ve tmě jako žhavý rubín a na každém článku neviditelného těla hořely taky tak jasně dva zelené smaragdy. Když se k housence hodně přiblížil, smaragdy pohasly, ale rubín svítil dál. Opakoval tu hru na hořící světla a drahokamy několikrát. Vždycky poodešel a potom se vrátil blíž.

Pak uslyšel za sebou kroky. Ze tmy k němu přicházela Raquel. Zastavila se tam, kde stál on, a dívala se do trávy na housenku.

„Že je to úžasně krásné?“ řekl.

„Ano,“ odpověděla. Potom se na něho užasle podívala, jako by nebyla vůbec předpokládala, že je schopen krásu vnímat.

Pokračovali proti proudu bez nesnází a dost rychle. Teprve asi po třech týdnech se přihodila neradostná, smutná příhoda.

Od toho období, kdy skončily deště, voda v řece pořád opadala a na mělčinách vystouplých nad hladinou a na širokých pruzích písku, které teď lemovaly břeh, hemžilo se to želvami. Chodili chytat želvy skoro každý den. Stačila jim k tomu kratičká chvíle mezi přistáním a večerním šerem, a přitom, Jak se brouzdali pískem, hledali taky želví hnízda a vejce. V každém hnízdě jich našli přes sto kusů, a pokud byla vejce čerstvá, měla i dobrou chuť.

Jednou se vypravil na želvy Niňo. Bylo už pozdě odpoledne, a samozřejmě, kam se Niňo hnul, tam taky šmejdil kolem dokola Cierto. Želví vejce mu tak zachutnala, že ani nepokládal za nutné čekat, až upečou i z vajíček amolety, a požíral je přímo na místě. Pobíhal I mezi muži s mastným, žlutým čenichem, štěkal na každého a na všechno a tam, kde někdo začal kopat, okamžitě vyhrabal v zuřivé radosti celé hory písku jako snaživý a pracovitý krtek. Slunce se sklánělo k obzoru a teď už nepálilo. Řeka hrála v podvečerním svitu zlatými barvami a všechno objímal klid a mír.

Niňo se škrábal nahoru po příkrém říčním břehu, aby podíval, jestli mají želvy hnízda i tam, Cierto už byl dávno vysoko nad jeho hlavou, spouštěl nahoře nehorázný psí jek a vyskakoval na všech čtyřech. Niňo se chtěl chytit vzdušného kořeno a vyhoupnout se na travnatou plochu nad břehem, když se Ciertovo rozdováděné hlasité štěkání změnilo v rozčilený řev a Cierto se celý naježený vrhl tam, kam Niňo natahoval ruku. Hned potom následoval krátký boj, vrčení a sykot, všechno v oblaku zvířeného prachu, a když se ten prašný tanec nad jejich hlavami uklidnil, objevila se nad břehem Ciertova štěněčí morda a třepala zlostně mrtvým hadem. Ciertovy zuby se mu pevně zakously do šíje. Cierto Niňovi zachránil život, protože v posledním okamžiku usmrtil vedle jeho ruky jedovatého hada.

Cierto nahoře nad břehem ještě chvíli rozčileně poskakoval, vrčel a hada nepouštěl ze zubů. Ale najednou se mu při tom zmateném pobíhání podlomila pravá přední tlapka a skutálel se dolů do písku a nešťastně kňučel. Chňapal zuřivě po tom místě, kde ho uštkly jedovaté hadí zuby, ale nepřítele, kterého by mohl ještě jednou popadnout za krk, tam už nenašel. Ten teď ležel mrtvý na zemi. Ale jedovaté uštknutí působilo dál.

Ciertův konec byl rychlý. Pes žalostně kňučel, několikrát se otočil kolem pravého boku, který mu už ochrnul, znovu přepadl hlavou a jednou stranou těla do písku a zůstal ležet. Tělem mu cukala křeč. jazyk štěněti visel bezvládně z tlamy a zbělal. Cierto lapal po vzduchu a zadníma nohama ještě hrabal do země, jako by se chtěl vzepřít nelítostnému konci. Po pěti minutách byl mrtvý.

Pohřbili ho do pisku na vyschlé mělčině. Než Ciertův hrob zaházeli, Niňo vytáhl z kapsy hřeben a hodil ho za mrtvým štěnětem. S Ciertem zemřela Niňova veselá nálada, a bylo si těžko představit, že by mohl ještě někdy zrána, když muži ponořili pádla do vody, foukat v rytmu jejich pohybů některou z těch tklivě krásných melodií. Renato ho vzal kolem ramen, ale Niňo jeho ruku setřásl.

Také najatí Indiáni projevovali od toho dne podivnou stísněnost, jako by pro ně byla Ciertova smrt varovné znamení, že nastávají zlé časy, nebo jako by jim při práci chyběly Niňovy zádumčivé, tiché melodie. Už se nesmáli a nezpívali a večer, když seděli kolem ohně, jako by je děsily ty tisíce zvuků, kterými v noci hovoří prales, které všichni důvěrně znali a jímž stokrát pokojně naslouchali. Umlkali, když zakuňkaly nablízku ropuchy nebo se ozval v trávě cvrček nebo jen zapraskala větev, jak přeletěl ze stromu na strom lelek. A když se nedaleko od nich v pralese nebo dole na břehu sesul s dunivým rachotem prastarý strom, polekaně sebou trhli a šeptali: „Borero… Borero.“ To vyslovovali zděšeně jméno démony, který přebývá a straší v pralese a bere na sebe sto podob netvorů. Tolik děsivých podob, kolik tváří má neštěstí, a každému, koho chytí, otočí hlavu dozadu, takže má od té doby obličej vzadu.

V místech, kde se v řece nakupily první peřeje, začínalo území Indiánů, kteří se nazývali Jaguáry. Kam jenom paměť sahala, Jaguáři a Arará byli zatvrzelí nepřátelé. A k peřejím už nebylo daleko.

Řeka se zužovala a vkliňovala do vysokých břehů. Tady už byl proud tak silný, Že ho v kánoích překonávali jenom s největší námahou. A pak jednoho dne, ještě ve veliké dálce, spatřili poprvé bílou napěněnou vodu, jak se valí přes kameny a přes skály.

VII

První peřeje nenaháněly žádný strach. Táhly se v délce jen několika set metrů a voda se nikde neřítila přes vodopády, jen vířila s hukotem kolem balvanů a vyčnělých skal. Čluny ani nemuseli vykládat, stačilo je opatrně přetahovat. I těžkou bárku přetáhli bez vykládání. Přivázali ji k pevnému lanu a lano vlekli v lehkém člunu, pořád těsně li břehu, až kam dosáhlo. Tam jeho druhý konec upevnili ke stromu a pomocí lana bárku přetáhli o kus dál v nebezpečném proudu. Během jedné hodiny překonali celý obtížný úsek.

Ale ještě odpoledne dopluli k druhým peřejím a tady už to nebylo tak snadné. V řece se nekupily jenom balvany a zrádné útesy, ale voda se řítila s hrozným burácením z dvoumetrového srázu dolů do napěněného kotle. Nad bílou pěnou se rozpíjely barvy duhy.

Nejdřív odnesli zavazadla po zarostlé pěšině, která obcházela vodopád a kterou tu někdo hodně dávno k tomu účelu proklestil.

Pěšina už zase skoro celá zarostla a průchod si museli prosekávat mačetami. Asi tu málokdo v poslední době prošel, třebaže v této části vnitrozemí, pokrytého pralesem, byla cesta po řece Santo Dios nejpohodlnější a taky nejrychlejší. Je možné, že se Jaguáři cestě po řece vyhýbali, protože vedla územím jejich nepřátel, Indiánů z rodu Arará. Ale Renato věděl, že dřív řeky užívali příslušníci jiných indiánských kmenů a skupin. Teď byl proud opuštěný. Od chvíle, kdy za nimi zůstala poslední vesnice na území Indiánů Arará, nenarazili podél vody ani na jedinou známku toho, že by v blízkosti řeky žil nebo tudy procházel člověk. I prales umlkl a jako by ztajil dech nebo jako by číhalo někde v jeho hloubi neznámé nebezpečí.

Muži byli ve člunech plni udivujícího neklidu a Renato nevěděl proč. Ticho kolem opuštěné řeky je mělo vlastně strachu zbavit. A místo toho Indiáni strkali pořád hlavy dohromady a neodtrhli pohled od šerého pralesa podél reky, jako by se neustále báli, že se odtamtud na ně vyřítí nějaká pohroma. Až jednoho dne, když přetahovali vyprázdněné čluny přes skálu sesutou do řeky, Nerienene konečně řekl upřímně, co je znepokojuje. Stál s Renatem na skále, která čněla blízko břehu několik centimetrů z vody, a každý dával pozor na jedné straně. Křičeli na muže pokyny, a Indiáni se měli co činit, aby čluny přetáhli.

Na vyhlazeném skalním povrchu, kde oba stáli nebo posedávali, vyškrábala neznámá lidská ruka primitivní obrázek jaguára. Takové kresby vyryté do kamenů označovaly všechny sjízdné řeky na území Jaguárů, a teď, když se Renato díval na zakřivené čáry, tolikrát omyté proudy vody, vzpomínal s palčivou jistotou, že tehdy před šesti lety vyznačovaly cestu, kterou prchal, taky takové kameny s jaguáři kresbou. Díval se bez hnutí do rozbouřené pěny na úpatí vodopádu a zase viděl převrácený člun, jak narazil do skály a pak se zřítil stržený proudem ze skalní stěny přímo do vřícího kotle dole. A slyšel znovu strašný výkřik, který mu bude znít v uších do konce života. Ale duhu nad vodopádem neviděl.

„Pomluvili jsme se, že s vámi poplujeme až tam, kde je poslední vesnice Arará,“ ozvalo se na skále a Renato sebou trhl. Nerienene vedle něho ještě dřepěl, třebaže se čluny už houpaly v klidné vodě nahoře nad vodopádem. „Teď už jsme…,“ a tlumočníkova ruka předvedla dvakrát, jak malý člun zápasí s rozbouřenou vodou… teď už jsme dva vodopády hluboko v zemi Jaguárů.“

„Nemáš pravdu, Nerienene,“ řekl Renato. „Domluvili jsme se, že s námi poplujete až k první vesnici, která patří Jaguárům. Musíme si najmout nové muže, než se vydáte domů.“

Nerienene se díval jako fascinovaný na kresbu jaguára. V jeho očích bezpochyby představovala něco jako vlastnickou pečeť, již cizí ruce vtiskly řece a tím i celému území kolem.

„Arará nechtějí tak daleko do země Jaguárů.“

„Ještě jeden nebo nanejvýš dva dny, Nerienene,“ sliboval Renato a rukou opsal na obloze sluneční dráhu od východu k západu. „Už to nebude dlouho trvat a připlujeme k první vesnici. A potom dostaneš pušku od muže se čtyřma očima. Tak, jak ti to slíbil.“

Renato viděl na indiánském tlumočníkovi, jak v něm strach bojuje s přáním vlastnit pušku, z níž vycházejí blesky a hromy. Ačkoliv Nerienene bude pravděpodobně až do konce svého života daleko lépe střílet zvěř lukem než jakoukoliv úctyhodnou předovkou. Jenomže málo platné, v očích svého okolí by okamžitě stoupl hned o několik příček, kdyby vlastnil střelnou zbraň.

„Lidé, kteří si říkají Jaguáři, vám neublíží,“ sliboval Renato znovu. „Znám je, protože jsem mezi nimi žil.“

„Lidé, kteří si říkají Jaguáři,“ opakoval po něm Indián, „nežijí už podél řeky. Vesnice Jaguárů zemřely.“

„To je nesmysl, Nerienene. Kam by se Jaguáři poděli?“

Nerienene ještě pořád seděl na patách a teď na Renata vrhl nedůvěřivý pohled od země vzhůru, jako by pátral v jeho tváři, je-li vůbec možné svěřit mu takové tajemství. Zdálo se, že je na rozpacích, jak se má rozhodnout.

Po chvíli mlčení řekl Nerienene váhavě: „Jaguáry vyhnal Krvežrout. Požírač bílé krve.“ V bronzové tváři definitivně zvítězil strach nad přátelstvím.

„Ale když Jaguáři odešli, čeho se, Nerienene, bojíte? A kdo je to Požírač bílé krve? Kdo je to Krvežrout, Nerienene?“

Ale Indián už zřejmě neměl v úmyslu odpovídat na něčí otázky. Mlčel, díval se, jak mu prsty u nohou obtéká s bubláním voda, a Renato mu četl na čele, že má špatnou náladu. Potom Nerienene ještě jednou umíněně opakoval: „Teď jsme dva vodopády hluboko v zemi Jaguárů. Tak nevyjednal Nerienene.“

„Nemůžete se vrátit, dokud nenajmeme jiné čluny a muže. Bez člunů a bez lidí se dál nedostaneme. Když si ponecháme vaše čluny, na čem poplujete vy?“

Až tento poslední argument Indiána, jak se zdá, přesvědčil, i když proti jeho vůli. Ještě si Renatůvy důvody kontroloval po svém na deseti prstech, ale jeho výpočet se podle všeho rovnal tomu, co slyšel, a vykladač jeho počtů, který měl Nerienene právě napsaný na tváři, zněl velmi srozumitelně: Jestli se rozejdou teď, zůstane bez člunů buď on se svými lidmi, nebo bílá výprava. Nerienene vydával okamžik nějaké nespokojené zvuky, zvedl se s dotčeným povzdechem a brodil se mělkou vodou na břeh. Šel plaše, ohnutý, jako by jeho statná, široká záda tížilo nějaké břemeno. Co tím Nerienene myslel? Krvežrout. Bylo to nové jméno pro zlého démona, který přebývá v pralese a kterému Indiáni říkají Borero, nebo se za tím slovem a za tlumočníkovým strachem skrývalo něco jiného?

Odpoledne ztratili v peřejích tolik času, že už to nějak nevyšlo, aby si našli dobré místo pro tábořiště. Museli se připravit na noc v bažinatém, vlhkém terénu. Ve vzduchu bzučely myriády komárů a bodavých much. Taktak se před nimi mohli uchránit, i když po celou noc udržovali dva velké ohně.

A právě ten večer si Liščí nos vybral a zase začal o tom bolavém a nedořešeném místě v jeho plánu: Co se stane se Silvou a jeho dcerou?

„Teď je už jasný,“ řekl Liščí nos a hladil si bradu pod čtverhrannou, krátce zastřiženou bradkou, „že ty dva nebudeme potřebovat, až vyměníme veslaře a čluny.“

„Ještě žádné jiné muže nemáme.“

„Ale podle mýho to už dlouho trvat nebude a dorazíme někam k indiánské vsi.“

Renato si už nechtěl hrát na schovávanou. Liščí nos měl příliš dobrý zrak.

„Najdeme jiné východisko. Spravedlivější.“ Vyslovil to a byl ve střehu, protože věděl, že teď se dostanou do sebe a že se provalí celé to napětí minulých dnů. Ale za tím, co řekl, bude stát až do konce a se všemi důsledky.

Hranatý býk se okamžitě naježil a vyskočil. „Tady je karta jasná. Buď ty dva odděláme, nebo se ta kocábka potopí s náma… Spravedlivější východisko…“ a pokrčil nechápavě rameny.

Renato se podíval s nechutí na toho námořníka na souši. Vzbuzoval v něm stejný hnus jako předtím, než společně uprchli.

„To si dám líbit, to jo,“ řekl kousavě Liščí nos, „se spravedlností jsme měli pořád co dělat.“ Ale přitom se zdálo, jako by se jeho myšlenky zatím rozběhly nějakým jiným směrem. „K smrti rád bych jednou slyšel,“ to už mluvil jiným hlasem, „proč se běloch pustí do pralesa, když ho k tomu nikdo nenutí. A ještě k tomu s potřeštěnou holkou.“

„Jsou to dva potrhlí blázni. Chtějí někde v pralese kopat a najít staré střepy,“ řekl Renato a byl rád, že oba začali o něčem jiném.

Liščí nos ale mířil každým svým slovem k nějakému cíli, který pro něho asi už nabyl docela srozumitelné obrysy.

„A vědí vůbec, kde chtěj začít kopat?“

„Tohle nám může být jedno. A v horách půjdeme každý svou cestou. My čtyři taky. Ostatně tak to bylo ujednáno.“

Liščí nos si hladil bradu. „Hledat v zemi střepy… Můžou při tom najít taky něco jinýho, ne?“

„Čert ví, třeba chtějí, aby se o nich psalo v novinách. Jsou takoví lidi.“

Liščí nos zvrátil hlavu dozadu a dal se do smíchu, až se to neslo k noční obloze. „O mně se. už taky psalo v novinách, ale stálo to za to. Povídám li, to tedy stálo za to!… A těm dvěma to musí taky stát za to, když se můžou kvůli střepům přetrhnout. To tě nenapadlo?“ Začínal chápat, kam Liščí nos míří. Snad s ním bude rozumná řeč. Jen kdyby mu konečně mohl navrhnout něco přijatelného pro všechny. Ale dost dobře nevěděl a trochu ho to rozčilovalo, proč Liščí nos, jak se zdá, předpokládá, že právě on má vědět něco víc o nápadech dvou potřeštěných archeologů.

Jako by to on a Nerienene přivolali svou rozmluvou, již druhý den jim přinesl důkaz, že jsou lidé nablízku. Kdesi na pravém břehu, podle zvuku hluboko v pralese, rozlehlo se vířivé dunění, v pravidelných intervalech nabíralo na síle a zase sláblo a bez přestání tak dotíralo na sluch, že mysleli, že je ho Široko daleko plná obloha. Ale odkud přesně vycházelo, nedovedli určit. U řeky nezpozorovali žádnou známku života. Viděli všude jen vysokou, neproniknutelnou stěnu ze stromů a zeleného porostu.

Jen v nitru pralesa to dunělo pořád, bez odmlky, a dunění se neslo kolem člunů jak výhrůžný doprovod. Když někdy utichalo a zůstávalo za nimi, hned se někde zase rozvířilo daleko vpředu a znovu se šířilo dál. Teď už nemohli pochybovat o tom, že oči ukryté v pralese je objevily a poplašné bubnování ohlašovalo jejich příchod. Ale to znamenalo, že indiánské vesnice neležely na příhodných místech ů životodárné řeky, ale z nějakého důvodu až hluboko v pralese. Všechno nasvědčovalo tomu, že připluli do území, které bylo ve válečné pohotovosti, a dalo jim mnoho přemlouvání najaté Arará pohnout, aby pádlovali ještě aspoň kousek. Přemluvit je se podařilo jen pomocí slibu, a to jej museli pořád dokola opakovat, že se mohou u první vesnice otočit a vrátit, jen co si běloši najmou jiné čluny.

Ale k žádné vesnici pořád ještě nepřipluli. Jenom dunění je obklopovalo celý den a potom ještě ten další, a všem se zdálo, že znělo výhrůžněji. Před jakým nebezpečím se Indiáni skryli tak hluboko v pralese a teď tloukli na poplach? I když o tom nikdo nemluvil, určitě se každý v duchu ptal, jak za takového válečného stavu přijmou cizince, až jedné chvíle dojde k setkání. A pokud si na tuto otázku taky odpovídali, odpovědi se bezpochyby velmi rozcházely.

A když konečně dopluli za ohybem řeky do blízkosti indiánské vesnice, všichni se překvapeně dívali na vykácený břeh. U místa, kde ústil do řeky potok, někdo nedávno porazil stromy a tam, kde kousek dál od vody končil holý, mírný svah, viděli přední stěnu společné indiánské chýše. Přirazili k protějšímu břehu, ještě v dostatečně velké vzdálenosti od vesnice, a Renato, Liščí nos a Nerienene pluli v kánoi pomalu na druhou stranu. Před několika dny si Renato vyřezal do luku bohatý vzor z kruhů a čtverců, kterými si zdobí luky Jaguáří. Luk byl kromě darů všechno, co s sebou nesl. Přistihl se při tom, že si bezmála přál, aby už nikdy nebyli dopluli k indiánské vsi. Protože teď už neměl žádnou záminku, aby ortel nad Silvou a Raquel ještě odkládali.

Kánoe klouzala bez hlesu po hladině a Renato pozoroval, jak se pomalu přibližuje protilehlý břeh a ústí potoka, Liščí nos řekl za jeho zády tiše a znenadání: „Ona ti zkrátka není lhostejná, tak je to.“ ještě jednou se zahleděl na druhý břeh a pak se rozhodl. Tato chvíle není o nic horší k tomu, aby mezi nimi konečně bylo jasno, než kterákoliv jiná. A mělo to i výhodu. Aspoň u toho nebude ten hromotluk.

„Nechci, aby se těm dvěma něco stalo,“ řekl s takovou dávkou lhostejnosti, jaké jen byl schopen, „… aby se jim něco stalo, když to nebude zrovna nutné.“

„A jestli je to nutný, o tom budeš rozhodovat ty. Myslíš, že nevidím, jak se ta věc má?“

Liščí nos zmlkl a Renato čekal.

A znovu se za jeho zády ozval tlumený hlas: „Musíme mít jistotu, rozumíš!… Jistotu, že se to na konci zase všechno nezřítí ke dnu, protože ty dva nedrželi jazyk za zubama.“

Liščí nos chtěl, aby se na něčem dohodli, viděl to na něm. Ale nedovedl si představit, co by takovou jistotu mohlo znamenat. Samozřejmě, slova a sliby nestačily.

„Něco by je muselo s náma svazovat,“vyslovil za ním Liščí nos. „Rozumíš, něco takovýho, aby pro ně tíž nebyla cesta zpátky.“

„Chceš, aby s tebou přepadlí transport s penězma? Tady v pralese?“

„Je docela dobře možný,“ řekl Liščí nos, „že nějakou odpověď najdeme ve spojení s tím indiánským městem, který ty blázni hledají.“ A Renato hýl rád, že si nestaví hlavu a nesnaží se to vyřešit okamžitě. Víc v této chvíli ani slyšet nechtěl.

Už se tak přiblížili k druhému břehu, že jejich hlasy musely být slyšet až k indiánskému obydlí. Přiložil ruce k ústům a zavolal seznamovací zaříkadlo, kterým se „obyvatelům indiánské vesnice představoval jako příslušník Jaguářího lidu: „já jsem Jaguár! Vy jste Jaguáři…!“

Ale i když volání mnohokrát opakoval, na břehu se nic nepohnulo. Možná že Indiány jen vyvedlo z míry, že je oslovuje běloch jejich vlastní řečí a že si při seznamování počíná tak, jak to káže jejich mrav. Počkal chvíli a pak zavolal ještě mnohokrát za sebou a trpělivě čekal. Ale i potom, když Nerienene na jeho příkaz pomalu připlouval blíž ke břehu a Renato pořád opakoval seznamovací formuli a mával nad hlavou lukem, na břehu se nepohnulo ani stéblo. Nerienene měl strach. Celá jeho tvář a chování to prozrazovaly. Liščí nos pozoroval napjatě břeh.

A pak Renato pochopil, že je vesnice opuštěná. Už se k břehu přiblížili natolik, že se přední stěna indiánské chýše skryla nad příkrým srázem, který se zvedal u vody. Teď už neviděli nic, ale on vnímal všemi smysly, že toto ticho není mlčení těch, kteří čekají a jsou ve střehu, ale mlčení teskné samoty.

„Pádluj ke břehu,“ řekl Indiánovi.

Ale Nerienene ukazoval někam rukou: „Tam. Člun.“

Podíval se tím směrem, ale u břehu viděl jen písčitý pruh a táhlou mělčinu. A pak si všiml, že se v kalné řece chvěje řetěz bílých bublinek. Nerienene měl pravdu. Někdo tu byl na loďce nebo v kánoi před docela kratičkou dobou, protože vzduchové bubliny, které vznikají od nárazu vesla, nestačila klidná voda ještě ani pohltit. Ale tajemný plavec si dával moc dobrý pozor, aby se před cizím zrakem skryl.

Kánoe už začala klouzat na písčitou mělčinu. Jak její kýl zajížděl do písku, ozýval se drsný šum, snad až příliš hlasitý v mrtvém tichu. Nerienene a Liščí nos zůstali na vodě, v takové vzdálenosti od břehu, kam šíp již nedoletí, a Liščí nos Renata puškou kryl.

Vystoupil po strmém říčním břehu. Na volném prostranství před velkou indiánskou chýší už bujela tráva. Malá políčka zpustošili tapíři, opice a divoká prasata. Ale indiánské obydlí jeho obyvatelé pečlivě vyklidili. Nezapomněli tady nic, a to dokazovalo, že odešli v klidu a spořádaně, ne když jim hrozilo bezprostřední nebezpečí, že je nepřítel napadne. Podle trávy, která všude rostla, opustili vesnici jistě už před více týdny.

Obešel pomalu opuštěnou ves. Ticho a osamělost toho místa doléhaly ke smyslům jinak než mlčení a samota v hlubokém pralese. Procházet tudy vzbuzovalo podivnou úzkost. Bylo mu, jako by jediný přežil nevysvětlitelnou katastrofu, jíž padli za oběť všichni lidé. Dole u břehu plavalo něco na vodě, ale pořád na jednom místě. Shýbl se a viděl, že je to maličká lodička vyřezaná z kůry, přivázaná k větvi zabodnuté na břehu. A to byt jediný předmět, který tu obyvatelé vesnice zapomněli.

A jak lodičku držel v ruce a prohlížel si ji, najednou jako by se mu zařízl do spánků ještě jiný důvod, proč působilo ticho v indiánské vsi tak tísnivě. Bubny v hloubi pralesa umlkly. Bubnování na poplach je nepřetržitě provázelo téměř celé dva dny. Teď bubny mlčely. A mlčely jistě už delší dobu, ale uvědomil si to až teď, když stál na břehu a držel v ruce hračku, kterou tu zapomněl malý indiánský chlapec.

A jako varování před tím, co mělo přijít, zamrazilo ho naráz po celém těle. To se už hlásil nový nápor tropické zimnice. Podíval se tím směrem, kde se na řece houpala kánoe a v ni čekal Nerienene a Liščí nos, a myslel na Raquel a na Silvu. Zaťal zuby a říkal si, že teď ho pro všechno na světě nesmějí opustit síly.

Obešel vesnicí ještě jednou kolem dokola a v indiánské chýši si dobře prohlížel ušlapanou zem. Chtěl mít jistotu, že tam nikde není čerstvý hrob, protože tak by nalezl i vysvětleni, proč Indiáni všechno kolem opustili. Žádný hrob nikde nenašel, ale zato přišel k místu, které mluvilo jasnou řečí: Ve směrů proti proudu řeky, odkloněném v ostrém úhlu od říčního břehu, vybíhala do nitra pralesa pěšina, teprve nedávno vyšlapaná. I teď po ní určitě někdo chodil, pravděpodobně dost často, protože nezarostla, zatímco ve vesnici už bujela tráva po celém udusaném prostranství. A uprostřed této pěšiny někdo zarazil oštěp, ale špičkou nahoru, a štíhlou korunku z peří teď právě obarvil krvi na červeno. Krev ještě nestačila zaschnout.

Takto zabodnutým a zkrvaveným oštěpem dávali Jaguáři nepříteli výstrahu. Kdo na výstrahu nedbal a šel dál, činil to na vlastní nebezpečí. Teď už vůbec nemusel pochybovat o tom, že po něm za přírodní oponou z listí a zeleně slídí ostříží, nedůvěřivé oči. Nabral zhluboka dech,“ uchopil hodně viditelně indiánský luk s jaguářími kresbami, přešel místo, kde na něho křičelo varovné znamení, a ponořil se do hloubl pralesa.

Šel pomalu a zpříma. Nemělo by význam, kdyby se chtěl skrývat. Věděl, že bdělé, nedůvěřivé oči sledují každý jeho pohyb, aby se dopátraly toho, zda přichází v míru a pokoji, nebo jako nepřítel. A docela jistě by to zaplatil velmi draze, kdyby se neviditelný, pátravý zrak v jeho neprospěch nějak zmýlil nebo kdyby on sám nebyl dost opatrný. Nořil se hloub a hloub do pralesa a při tom ho stále znepokojovalo, proč Indiáni vesnici opustili a pohodlné místo na břehu řeky vyměnili za tak nepřístupné ústraní. Vzpomněl si, co říkal Nerienene. Že Jaguáry vyhnal Krvežrout?

Nalevo i napravo od něho tvořil zelený prales téměř neproniknutelnou stěnu. Stromy i křoviny vyháněly do výše a z větví a kmenů spadala dolů hustá opona z lián, takže se zdálo, jako by prales rostl od země vzhůru k nebi a z výšky zase dolů na zem. Pěšina tonula v zeleném šeru a vzduch byl prosycený pachem vlhké plísně.

A ještě se mu hlavou mihla jiná myšlenka. Za hodinu a možná už za půl hodiny bude zase tváří v tvář stát Indiánům, kteří si říkají Jaguáři. Bude s nimi hovořit jejich řečí, a možná,– že ho zase přijmou mezi sebe jako jednoho z nich, tak jako ho už jednou přijali. Vždyť se vůbec nemusí vracet k řece. Z těchto míst najde cestu na úbočí And daleko snadněji sám, jenom s jejich pomocí. A bude ve výhodě. Protože si všichni, i Liščí nos, budou myslet, že je mrtvý, že ho Indiáni zabili někde hluboko v pralese, protože nenávidějí bělochy. A jeho stopa zmizí navždy.

Věděl, že by to nedokázal. Nikdy by nenechal Raquel, Silvu ani Niňa těm dvěma napospas. A zase mu roztřásl tělo nápor zimnice a měl Co dělat, aby stačil pozorně vnímat okolí,

. Pěšina se prudce stočila, malý kousek vedla rovně a pak naráz, jako když ji přetne, končila před zelenou stěnou z tropického porostu.

Zastavil se v tom místě, kde pěšina tvořila ohyb. Zkoumal pečlivě poslední úsek před sebou a také houští po obou stranách a naslouchal bez hnutí řeči pralesa. Ale za stěnou z listí a lián se neozval jediný šelest a nepohnula se ani větvička. A právě toto ticho nebylo ticho pralesa. Bylo příliš hluboké. Kolem dokola něco vyplašilo ptáky a drobnou zvěř. Co to bylo? Pravděpodobně člověk. Nebo lidé. Šel dál, ale nesmírně pomalu, a při každém kroku, ještě než přenesl váhu z jedné nohy na druhou, zkoušel opatrně místo, kam měl šlápnout. Jestli Indiány z rodu Jaguárů ještě jen trochu znal, pak někde před ním číhala past.

Nemusel hledat dlouho. Na pěšině se zvedalo sotva viditelné trní a pak našel po obou stranách stezky bodláky ukryté v křiklavě zelených listech. Na konci bodláků ulpívala černá, smolná barva. Sebemenší poranění bodlinou napuštěnou jedem znamenalo smrt. Takovou smrtelnou léčku nechystali Jaguáři Indiánům, ale bílým lidem. Vrátil se několik kroků a teď si všiml, že jsou v tom místě nalomené větve, jako by tady někdo často šplhal po liáně nahoru do stromů.

Vyhoupl se do větví, a jen zmizel za obrovskými listy, rozeznal asi dva metry nad zemí něco jako vyšlapanou stezku ve větvích spletených s liánami. Teď pokračoval vzdušnou cestou, která se před ním otevřela, ale šel zase tak opatrně jako předtím po pěšině. Dostal se teprve o kousek dopředu, když mu kolem ucha tichounce zasvištěl malý šíp, vystřelený z indiánské foukačky, a zasekl se vedle něho do stromu. Střelec mohl místo stromu právě tak dobře zasáhnout jeho, ale zřejmě vetřelce jenom varoval. Prozradil tím, že jejich vztahy nejsou ujasněné!.

„Já jsem Jaguár!… Ty jsi Jaguár!“ volal Renato tím směrem, odkud přiletěl šíp.

Ale seznamovací formule zůstala bez odpovědi i tentokrát, přestože ji několikrát opakoval.

Pokračoval opatrně cestou ve větvích, ale sotva udělal několik kroků, zase už vedle něho vězel ve stromě ostrý šíp. Celá hra na schovávanou se opakovala znovu. Volal do nitra pralesa zdvořilostní pokřik, a prales mlčel, neodpovídal. Volal podruhé, potřetí, snad celkem pětkrát A teprve když začínal v duchu pomýšlet na návrat, konečně se někde ze spleti listů ozvalo: „Já jsem Jaguár!“

Ale ten ukrytý na stromě si odpustil pokračování seznamovacího zaklínadla, jímž se teprve cizinec přijímá za člena jaguáří rodiny, takže jeho odpověď bylo možno chápat i jako pozdrav, i jako výhrůžnou výzvu. Asi minutu Renato čekal. Pak se vydal ještě pomaleji a ještě opatrněji dál po lávce z lián a křivolakých větví, a prales oněměl podruhé.

Stezka v korunách najednou končila a bez navázání zase pokračovala dole po zemi pohodlnou, vyšlapanou cestou. Ovšem kdyby tudy přicházeli směrem od řeky nepřátelé, stačila by tento přístup ubránit proti celé armádě hrstka mužů. Tady sestoupil na zem, a jak šel dál, pořád tak nesmírně pomalu a nesmírně opatrně, zaslechl za sebou šramot. Několik kroků za ním se vynořili dva jaguáři válečníci. Měli dlouhé foukačky na vystřelování šípů a nespouštěli ho z očí, třebaže se drželi v úctyhodné vzdálenosti.

Když ušel sotva několik set metrů, octl se na kraji malé mýtiny sevřené pralesem. Stromy a houštiny tady vyklučili teprve nedávno, protože trsy kukuřice a maniokové a tabákové keře ještě pořádně nevyhnaly do výšky. Uprostřed vymýceného prostoru stála indiánská chýše ale o hodně menší než společné obydlí na břehu řeky. Jakmile se začal k chýši přibližovat, za jeho zády se shromáždil půlkruh vyděšených obyvatel indiánské vsi. Jaguáry si podržel v paměti jako válečníky a lovce, kteří po proudu i nahoru proti proudu řeky Santo Dios každému naháněli strach. Ale ti za ním se báli jediného cizího muže, ještě k tomu ozbrojeného jen lukem.

Před indiánským obydlím seděl na dřevěné podnožce ozdobené hlavou jaguára starý Indián. Na ramenou měl kůži z jaguára a kolem krku věnec jaguářích zubů. Renato se usadil na zemi proti němu. Luk nedával z ruky a úmyslně jej držel tak, aby vyřezaný vzor bil do očí.

„Já jsem Jaguár…,“ řekl. Náčelník neodpovídal.

„Patřím k rodině Jaguárů na Kajmaní řece, mé obydlí stálo u pátého vodopádu, chodil jsem s Jaguáry lovit zvěř a střílet ryby.“

Mluvil pomalu a hlasitě, aby všichni slyšeli, co říká, a ještě každou větu provázel dorozumívacími gesty, která obsah jeho řečí názorně zobrazovala. Za zády slyšel brumlavý šepot, který znamenal souhlas a přitakání, neboť zpráva o tom, že na západě, na Kajmaní řece, žije mezi Jaguáry bílý člověk, jistě tehdy pronikla až sem.

„Před čtyřmi zimami a před čtyřmi léty jsem odešel. Teď jsem se vrátil a přicházím s přáteli.“

Na zemi rozložil dary, které s sebou přinesl. Hromadu skleněných perel, několik nožů a dvě sekery. Poslední zbytky nedůvěry roztály, když přesně uvedl, kdy opustil Kajmaní řeku. A taky když zraky Indiánů spočinuly na vzácných věcech.

„Přišel jsi, bratře,“ řekl náčelník.

„Přišel jsem,“ odpověděl.

To oba vyslovili pozdrav na uvítanou, jímž se nabízelo a přijímalo pohostinství. Teď se půlkruh za jeho zády pohnul a ženy a muži přicházeli blíž a dotýkali se rozložených darů. Prohlíželi si je zvědavě a taky vyslovovali svůj soud. Někdo mu přinesl dřevěné sedátko, podobné náčelníkově podnožce s jaguáří hlavou. Teď, když ho všichni obstoupili, spočítal před indiánskou chýší jen asi šest nebo sedm lovců. Ale kde byli ti ostatní? Zarazilo ho, že vidí i málo žen a dětí. A potom přešel k jednání: „Potřebujeme čluny a muže,“ řekl „Lidé, kteří se nazývají Arará, pádlují špatně. Jaguáři jsou dobří. Dáme Jaguárům mnoho darů. Perly. Nože. A dvě pušky.“

Kdyby ho Nerienene slyšel, byl by se k smrti urazil. Ale byla to nejrychlejší cesta, jak se dostat k cíli.

Nato zvedl náčelník obě ruce a kolem všechno utichlo.

„Nemáme muže a nemáme čluny. Měli jsme dvacet mladých lovců. Teď vidíš, kolik nás zbylo.“

Ženy začaly tiše naříkat a při sténání pohupovaly horní části těla.

„Naše lovce zabil Krvežrout. Odvedl mnoho žen a mnoho dětí,“ řekl náčelník. A za chvíli, když zase promluvil, ztlumil hlas, jako by se bál, že jeho slova mohou přivolat nepřítele, který se tu skrývá někde nablízku. Ale ženy při jeho řeči propukaly do hlasitého, kvílivého nářku.

„Kam přijde, všechno umírá. Nařezává stromy a pouští jím z těla bílou krev. A muže z rodiny Jaguárů zabíjí a ženy a děti nutí, aby chytaly bílou krev do nádob. Každý den chce vypít celou řeku bílé krve. Kam přijde, umírá les a umírají lidé.“

Muži seděli mlčky, s ponurými, skloněnými tvářemi. Byli to dobří lovci a válečníci, znali každé vydechnutí pralesa a znali řeku, po které se předtím plavili, ale teď na ně vycenila tesáky nová, hrůzostrašná šelma. Cítili se proti ní bezmocní. A byli plni pověrčivého strachu.

Ale Renato věděl o čem mluvil náčelník. Věděl to až příliš dobře ze své vlastní zkušenosti, a každá věta a každé slovo starého Indiána v něm vyvolávaly vzpomínky na nejtrpčí dobu jeho života, na jejímž konci se hrozivě otvíral chřtán státního vězení v Barbasku.

Sběrači kaučuku zřejmě pronikli ze severu, z kolumbijského území, sem do vnitrozemského pralesa. A tady v zemi beze svědků, kde je nikdo nedržel na uzdě, nastolili smutně proslulou hrůzovládu, kterou tak dobře znal a proti které se vzepřel. A za svou marnou revoltu zaplatil životem psance mezi Jaguáry a nakonec káznicí. Když prales před více než třemi lety opouštěl a jeho zelené prostory se za ním zavřely, byly ještě panenské a nedotčené. Stačily tři roky, aby se všechno změnilo a Jaguáři byli odsouzeni k zániku jako už před nimi tolik indiánských kmenů. Civilizace jim přinášela vždycky jedno a totéž. Smrt. A neměli žádnou naději, že by tomu mohlo být jinak. Ještě nevyspěli ani natolik, aby se uměli sjednotit s vlastními sousedy.

„Krvežrout je váš nepřítel a je taky náš nepřítel, bratře,“ řekl. „Je jako ukrutný had surucucú, který číhá ve tmě a usmrtí každého, kdo se k němu přiblíží.“

Ještě chvíli seděl s Indiány před jejich chýší. Když odcházel, nechal rozložené věci na zemi. Muže ani čluny ve vesnici nenajal. Hostitelé mu dali na oplátku pečené tapíří maso a dlouhou foukačku se svazkem šípů v pevném toulci.

Když se vracel k řece, ve všech údech cítil olověnou tíhu a hlavu měl tak podivně lehkou. Nový záchvat zimnice na sebe už nenechá dlouho čekat. Zlé bylo, že se hlásil právě teď, když jim hrozilo nebezpečí, že se nevyhnou sběračům kaučuku. Před jejich bezuzdnou dobyvačností, s níž se zmocňovali této země, uprchl před šesti lety sem do vlhkého pralesa. A teď se v celé nestvůrnosti vynořují vedle něho znovu. Jako by znamenali jeho osud, kterému nemůže uniknout, ať se o to snaží sebevíc.

Před opuštěnou indiánskou vesnicí šel někdo proti němu po pěšině. Konečně! Nerienene přece jen přemohl strach. A pak viděl, že jde za Indiánem Raquel a Liščí nos.

„Schytali jsme to kvůli tobě, Santa Fé!“ řekl. „Nechtěla mi věřit, že mráz kopřivu nespálí.“

„Řekla jsem vám, že musíme jít za ním a že ho nemůžeme nechat bez pomoci,“ utrhla se na něho Raquel dopáleně. „Zná tady prales a bez něho bychom se dostávali dopředu mnohem hůř.“

Stál vedle ní, a přesto o něm mluvila jako o nějaké věci, která jí může být ještě po určitou dobu užitečná a kterou by proto nerada někde zapomněla. Cítil, jak ho to pokořuje, ale uvědomoval si to jako z nějaké veliké dálky a tak nějak nepřítomně a neosobně, stejně jako jeho podivně lehká hlava taky tak nezúčastněně registrovala, že Raquel oba kvůli němu přemluvila, aby se odvážili do pralesa. A sama přitom neměla zbraň. Ano, už dávno pochopila, že ona a Silva Jsou v bezpečí hlavně v jeho přítomnosti. A ještě měl jednu určitou a jasnou myšlenku. Ještě si najednou s úlevou uvědomil, že Raquel a Silvovi aspoň zatím nehrozí žádné nebezpečí. Všechno zůstávalo při starém, protože ani čluny, ani nové muže nenajal. Nerienene a jeho lidé musí ještě pokračovat s nimi nahoru proti proudu.

Trvalo to věčnost, než Nerienene svolil, že budou pádlovat ještě dál proti proudu řeky Santo Dios. Ale všechny ty sáhodlouhé domluvy obstarával archeolog, Raquel a Liščí nos. Renato seděl bez zájmu vedle nich, smysl toho obchodního dohadování nevnímal a před očima mu tančily rudě kruhy. Zimnice se přihlásila a už ho měla ve své moci. Ještě dokázal vyslovit pletoucím se jazykem něco o tom, že se všichni musí znovu poradit, než připlují k místu, kde mají tábor sběrači kaučuku.

A potom vypluli na další cestu. Po mnoha dnech se Indiáni dali zase do zpěvu: „Ulovím jelena, bratříčku!

Ulovím želvu, bratříčku! Ulovím jelena! Ulovím želvu!

Renato seděl na přídi velkého člunu a slyšel, jak voda šplouchá o bok lodi. Ale už nevnímal, odkud se šplouchání a voda bere. Myslel, že se ještě brání náporu zimnice, ale zatím už podlehl tropické horečce docela. Před očima mu plula červená kola a mezi nimi se neustále vynořoval Jakýsi divý muž, který se nápadně podobal Liščímu nosu. Pobíhal v pralese a kolem řeky s dlouhým nožem a kolem úst měl mrtvou jízlivou grimasu. Dělal do stromů hluboké zářezy a chlemtal bílou šťávu, která z nich prýštila jako proudy krve z lidských ran. A najednou se všechno někam propadlo.

Několikrát se napůl probral k vědomí, stejně jako při minulém záchvatu střídavé horečky. Ale oči, které spatřil pokaždé, když pohlédl vzhůru, a které ho po celý den němě sledovaly, nebyly tak jako minule oči Liščího nosu, ale oči Raquel. Někdy cítil, jak mu vložila pod hlavu ruku a lila mu do úst něco hořkého.

I konec zimničního záchvatu se opakoval stejně jako minule. Najednou se probudil a věděl bezpečně, že zimnici zase překonal. Připadalo mu, že tentokrát to netrvalo tak dlouho a taky se necítil tak strašně zesláblý. Podle barvy oblohy bylo teď právě odpoledne. Ležel; na břehu na malém trávníku, několik kroků od stanu. Viděl, že čluny vytáhli daleko na břeh a že z nich všechno možné vyložili, jako by tady neměli tábořit jen tuto noc. Odněkud z dálky se táhl k tábořišti ostrý pach kouře a ještě něčeho, co mu bolestně rozdíralo zamlženou paměť. Ale nikde kolem žádný oheň nehořel. Vědomí se mu vrátilo. Vedle něho seděla Raquel.

„Kolik dnů?“ zeptal se a vlastní hlas mu zněl nepřirozeně hlasitě a cize.

„Šest dnů,“ řekla Raquel a usmála se. Bylo to poprvé, kdy viděl, že se usmívá. A pokusil se usmát taky. Najednou ho zalila teplá vlna vděčnosti za to, že okamžitě pochopila, že se ptá, jak dlouho o sobě nevěděl, a že chce slyšet, co se za tu dobu přihodilo. „Všechno je v pořádku,“ řekla a měla v očích napsanou radost z něčeho, čemu nerozuměl. A znovu zavanul až k nim ostrý, ř podivný zápach. Než se mohl ještě na něco zeptat, sklonila se k němu a řekla tiše, jako by to měl slyšet jen on: „A víte, že jste blouznil…? Proč jste se nikdy nezmínil, že jste nemocný? Máme s sebou chinin a arzenik, náporům zimnice se dá předejít.“

Podíval se na ni překvapeně a napadlo ho, že má vlastně až příliš mnoho důvodů, aby ho nenáviděla. „Po celou dobu jste mluvil v horečce.“

Vrátila se k tomu už, podruhé. Něco měla na srdci, něco probouzelo její zvědavost.

„A co jsem říkal?“

„Pořád jste někoho volal. Nějaké jméno. A chtěl jste něčemu zabránit, nebo před něčím uprchnout.“

„Brigita…,“ řekl a vrátil se očima k Raquel. „To jméno, které jsem volal, bylo Brigita?“

„Ano. Ale nemusíte mi nic říkat.“

Díval se dlouho na Raquel. Ještě o tom nikdy s nikým nemluvil. Jen tehdy před soudci, než vynesli rozsudek… Nechtěli mu rozumět nebo nesměli.

„Brigita byla moje žena,“ řekl. „Je mrtvá.“

Ale s Raquel o tom chtěl hovořit. Ne, musí o tom s Raquel hovořit.

„Já vím, otec mi o tom vyprávěl,“ přiznala se. „Pamatujete se, co o tom psaly noviny. Je to tak, vaše žena přišla o život, když s vámi utíkala?“

„Noviny zdaleka nepsaly o všem. Hlavně ne o tom nejdůležitějším.“

Díval se tiše na její tvář, ještě tak nesmírně dívčí a něžnou. A zase byl úplně zmatený. Může mu opravdu porozumět? „Jako důstojník jsem odešel do pralesa,“ řekl, „sem do vnitrozemí. Věřil jsem, že právě tady mě čeká úkol, který se ctí splním. Když na to dnes vzpomínám, viní, že Brigita vlastně nechtěla jít se mnou, milovala život ve městě, ale neodvrátila mne od mého úmyslu. Heslo doby tehdy znělo, že dvacáté století konečně přemůže divošské poměry na celém kontinentu a přinese civilizaci i do posledního koutu na světě. Chtěl jsem být při tom.“

Je trochu zvláštní, napadlo ho, že o tom s ní „hovoří právě uprostřed takové divočiny a že Raquel právě sem do této divočiny otce dobrovolně a ochotně následovala.

„Miloval jsem ji, Raquel,“ řekl. „Věřil jsem, že mě pochopí, až bude se mnou žít v pralese a pozná, jaký úkol tu čeká lidstvo.“

„Já vim… Rozumím tomu dobře.“

„To, co jsem našel v pralese, byl jeden jediný donucovací tábor obřích rozměrů. Sběrači kaučuku nahnali tisíce Indiánů do svých táborů a drželi je tam v dlužnickém zajeti, nebo dokonce bez. jakékoliv záminky. Tisíce Indiánů zemřelo při práci v pralese nebo v táborech. Armádě připadl úkol naháněče bílých sběračů. Když nějaký ubohý Indián uprchl z tábora a nezaplatil své pomyslné dluhy nebo když se těm bílým mizerům postavila na odpor celá indiánská vesnice, museli jsme být neustále k dispozici. K hlavním úkolům armády patřilo ochraňovat bílé darebáky, pro které byli Indiáni pohani a divoši. Ano, prales byl kolem dokola neproniknutelná divočina. Ale zdaleka ne proto, že v něm bujela tropická džungle a v ubohých vesnicích žili indiáni. Prales se proměnil v nestoudnou, v nevázanou divočinu především vinou bílých, a tak to zůstalo podnes. Sběrači kaučuku mají divokou šelmu v sobě, a to je ta nejodpornější forma barbarství.“

„A vy jste s tím nechtěl mít nic společného,“ řekla tiše.

„Odepřel jsem splnit rozkaz. Postavili mě před vojenský soud a vyloučili z armády. Ale nechtěl jsem se poddat jen tak snadno. Kromě toho bylo kolem mě příliš mnoho bezbranných lidí, kteří mi důvěřovali, a nemohl jsem je opustit. Prostě jsem to nedokázal, otočit se a jít, jako by mě už nezajímali.“

Raquel neodpovídala, neptala se. Teď věděl, že mu rozumí.

„Byl jsem mladý a pošetilý. Hrozil jsem, že nebudu mlčet, že pravdu o tom zločinu vykřičím na všechny světové strany a že o tom budu psát do všech novin v hlavním městě. Velitel posádky dostal strach a chtěl mě zatknout znovu, jako záminku si vymyslel, že jsem zpronevěřil peníze z plukovní pokladny. Dokonce pro mě přišel osobně, jak to pro něho bylo důležité.“

„Zabil jste ho?“

„Zastřelil jsem ho,“ řekl. „To on kradl a on byl přisluhovač vrahů. Podruhé bych to udělal zase… A pak se to stalo, když jsme prchali dolů po řece… Člun se v peřejích převrhl a Brigita se utopila.“

Oba se podívali dolů k řece. Doba dešťů už dávno minula, ale proud byl dravý a nemilosrdný ke všemu, co se mu postavilo do cesty.

„Copak se mezí důstojníky nikdo nenašel, kdo by vám pomohl?“ zeptala se Raquel.

Nevěděl. Jen pokrčil rameny.

„Odešel jsem hluboko do pralesa a cele tři roky žil mezi Indiány. Jsou čestní, přítele nezradí a v nouzi dovedou pomáhat. Mají všechny vlastnosti, které postrádají bílí dobrodruzi a zkorumpovaní důstojníci. Ale představa, že musím mezi nimi žít až do konce života, znamenala nevýslovná muka. Je to jako znovu se probudit v kamenné době. Jejich myšlení je jiné. A pak jsem dostal zimnici. Pokoušel jsem se dorazit na pobřeží.“

„Zase bez pomoci a sám,“ řekla Raquel. „A cestou vás někdo poznal a postavili vás před soud podruhé.“

„Samozřejmě že sám… Jsem sám, Raquel… Samota a odloučení od světa byla cena, kterou jsem zaplatil za to, o co jsem se ve své bláhovosti pokoušel.“

„Ano, a teď jste z Barbaska uprchli čtyři najednou, a přesto jste pořád sám… Je to opravdu tak těžké, aby člověk našel někoho, kdo je mu blízký? Někoho, kdo myslí stejně a má stejné plány?“

. Chtěl ji odpovědět. Ale pak se polekal, že slova ztratí obsah, který jim chtěl svěřit, a jenom pokrčil rameny.

Mlčeli a potom řekl: „Už to bude tak, něco jsem uchopil za špatný konec. Snad dávno před tím, než k tomu všemu došlo. Možná v té chvíli, kdy jsem odešel sem do vnitrozemí. Sám nevím. Reformátorem jsem se, jak vidím, nenarodil… Teď jsem se naučil nezemřít hlady a uhájit holý život v pralese a v sertau jako Indiáni, ale nedovedu si představit, jak bych zase zakořenil a uhájil existenci ve světě, kam patřím.“

Při tom, jak vyslovoval své hořké vyznání, musel myslet na to, jak je to podivné, že jenom této dívce, Raquel, dokázal o sobě říci všechno. A přitom se vlastně nic nezměnilo. Raquel a on museli být nepřátelé. Taková byla logika náhody, která je svedla dohromady.

Podíval se k řece. Nahoře na břehu ležely jenom dvě kánoe z kůry a za celou dobu zahlédl jenom tři nebo čtyři najaté Indiány. A zase cítil ten podivný ostrý zápach. A najednou mu řekly všechny jeho smysly, odkud takový zápach přichází.

„Někde tady nablízku mají tábor sběrači kaučuku… Podle pachu tu někde musí být.“

„Ano,“ odpověděla Raquel, „jeden kilometr odtud nahoru proti proudu.“

„Kde jsou všichni a kde je velký člun?“

„Ten váš námořník a jeho přítel tam odpluli s lidmi na návštěvu..,“

Ještě byl slabý a měl těžkou hlavu a malátné údy, ale vstal okamžitě. Nějak to už půjde, myslel si v duchu a nahlas řekl: „Musíme za nimi. Jsou to dva šílenci. Neměli se v táboře ukazovat.“

VIII

Okamžitě se vydali na cestu. Renato, Raquel a Silva. Niňo zůstal se zbývajícími muži u stanu. Nebyl čas důkladně všechno rozebírat, ale když se v táboře objeví najednou tři, budou moci vystupovat rázněji, než by si mohl dovolit jen jeden. Ráznost a rozhodnost je to jediné, co teď budou potřebovat, aby zase přivedli zpátky indiánského tlumočníka a jeho lidi.

Kolem řeky vedla ušlapaná pěšina. Tam, kde řeka Santo Dios dělala dost velký zákrut, pěšina se vzdalovala od břehu a okliku si zřejmě zkracovala. Už tady rostly všude kolem gumovníky s lesklými, temně zelenými listy, které se nápadně odrážely od stříbřitých kmenů. Ale mnoho stromů jen smutně trčelo do prostoru v mrtvé nahotě. Neměly už ani jediný list. Všechny postižené stromy nesly Žalostnou vizitku sběračů kaučuku: otvory a zářezy v kůře, odkud vykapala do přistavených nádob všechna mléčná míza. Tento gumovníkový les už nikdy neporoste. Bílí sběrači kaučuku ho přinutili zemřít. Co se stane, až odejdou, je nezajímalo. Zajímalo je výnosné gumovníkové území, a když takovou krajinu našli, vydrancovali ji beze zbytku. Vraždili bezbranné lidi i prales.

Tam, kde se pěšina vracela k řece, míjela veliké vykácené prostranství. Na udusané holé zemi stály jen na kůlech dlouhé přístřešky. Boční stěny neměly. Tady v táboře byl ostrý zápach kouře skoro nesnesitelný. Šli dál a viděli, že u přístavní lávky kotví jejich bárka. Ale po indiánském tlumočníkovi a jeho lidech jako by se slehla zem. Na břehu nespatřili po celé délce živou duši. Z nadstřešených baráků se k nim nesl i s kouřem hluk. Sušilo se tam bílé mléko z gumovníků.

Všude hořely nízké ohně z palmových ořechů, na každém stál hliněný džbánek bez dna a nahoře stoupal hrdlem džbánku v hustých mracích kouř. Indiáni, hlavně děti a ženy, drželi v kouři lopatky, které předtím ponořili do nádoby s bílým, tučným mlékem kaučukovníku. Mléko se v kouři už v prvním okamžiku srazilo, změnilo barvu a bylo šedožluté a tuhé. Indiáni lopatky rychle znova namáčeli do kádí s mlékem a znovu je vkládali do kouře. Když byla vrstva ztuhlého kaučuku silná několik centimetrů, odřízli ji od lopatky. Kaučukové plátky sušili na stojanech rozestavených všude kolem.

Renato znal až příliš dobře celý ten obraz, který se i před nimi otevřel. Ale nepromlouval k němu jenom vůní hořících ořechů a pachem mléka, ale především násilím na člověku a smrtí.

Teď se odněkud vynořil Liščí nos. Přicházel jim naproti přes velké, prázdné prostranství a byl v tak růžové náladě jako ještě nikdy od toho dne, kdy uprchli z Barbaska. Už z dálky vykřikoval na Renata:

„A heleďme se, chodíš zase po svejch?“ Zašklebil se a řekl s přimhouřenýma očima: „Podle mýho je to kapánek nebezpečný, táhnout je oba přímo sem. No nic, nic, tady nikdo žádný zbytečný otázky nikomu nedává.“ Za opaskem měl úplně nový revolver. „Kde jsou naši lidé?“ řekl Renato. Liščí nos se rozhlédl kolem sebe, jako by si vzpomněl až teď, že taky existuje Nerienene a najatí muži.

„Tady je jim dobře,“ prohlásil trochu nejistým a ubreptaným jazykem. „Řek bych, že se už zařídili hezky po svým.“

Za chvíli se objevil mezi baráky Hranatý býk. Kymácel se na těžkých nohou jako kdysi za blahých námořnických dob a už zdálky z něho byla cítit kořalka. „Tady se nalejvá na dluh,“ vypravil ze sebe a škytnul. „Platí se až za rok.“ A zasmál se tomu drsně a zhluboka jako podařenému vtipu.

Šéfa tábora našli v malé boudě hned na kraji táborového prostranství. Chata měla střechu z palmových listů a v nezařízené místnůstce stál jenom stůl, židle a jen tak všelijak stlučená skříň. Na stěně visely dvě lovecké brašny. Také majitel boudy, král a pán v gumovníkové říši na řece Santo Dios, byl maličký a holohlavý a v tváři vyschlý a zežloutlý od tropické horečky. A přece tento skřet vládl nad životem a smrtí. „Moises Herrera,“ představil se jim, když přišli. „Jsem vám k službám…“

„Kde jsou naši vesláři?“ zeptal se Renato. Herrera rozhodil nad stolem prázdné dlaně, jako by chtěl ukázat, že přece Nerienene a jeho lidé neuvízli z jeho vůle někde v jeho rukou, a pak řekl s naučenou shovívavostí: „Dnes je svátek a trochu oslavujeme, jistě někde sedí s mými dělníky a popíjejí. Ale jen jim dopřejte trochu radosti. Já vím, já vím, jsou to pohani, ale něco člověk ze života mít musí.“

„A čím vám mají kořalku zaplatit?“ Hranatý býk, jako by dostal pokyn, začal prozpěvovat chraplavým, opilým hlasem: „Za rok, až za rok, až za rok…!“ Z Herrerovy zimničné, žluté tváře okamžitě zmizel shovívavý úsměv. „Jsem obchodník. Tady odpovídá každý za sebe. Taky nemohu mít oči všude.“ Ještě jednou se přinutil ke zdvořilému tónu. „Jistě se nějak dohodli s mým správcem.

Ale raději mi povězte, co vás přivádí sem do toho ztraceného kouta na zemi. Ne, to by mě ve snu nenapadlo, i že bílí někdy poplují nahoru proti proudu. To už musíte moc dobře vědět, proč to děláte. My jsme přišli ze severu. Na jednom místě je sem dokonce tak schůdný přístup, že se dá projít i s mezky a těžkými zavazadly. Toť se rozumí, trochu jsme se zapotili, než jsme tak dobrý přechod našli.“

„My jsme archeologové,“ odpověděl Silva. „Máme namířeno až na východní svahy And. Přibližně v těch místech chceme hledat stará indiánská města.“

„Ale jděte? Indiánská města? Vím, vím, on se váš přítel o něčem takovém už zmiňoval, ale nechtěl jsem věřit vlastním uším. Nicméně se musím přiznat, že obchodník ve mně vítá každý originální nápad. To znamená, pánové, že koníčkem vás všech, jak tu stojíte, je starověk?“

Při tom, jak to říkal, stočil oči na Hranatého býka a pak tam, kde stál Liščí nos. V jeho řeči zněl docela neskrývaný výsměch. Herrera byl maličký, vychrtlý a jedovatý jak had.

„Tak abych mluvil trochu k věci,“ změnil najednou tón. „Říkám vám otevřeně, že návštěvy moc v lásce nemáme, jak se to jednou rozkřikne, kolik tady prales vynáší, tak si bude chtít kdejaký pobuda a přivandrovalec taky zalomit z koláče; který patří nám. Ještě dva roky a prolezli jsme tady všechno. Co po nás zůstane, ať sklidí, kdo chce. Ale do té doby chceme mít pokoj.“

„Slyšel jste, že nás guma nezajímá,“ řekla Raquel.

Herrera svraštil nespokojeně čelo, už podruhé za tu dobu, jako by pouze dívčina přítomnost nějak narušovala obraz, který si o výpravě udělal. A přesto se z jeho dalších slov výsměch ozýval ještě nestoudněji.

„Ale ovšem, vzal jsem to na vědomí, že hledáte města těch pohanů. Ale i tak doufám, že si rozumíme.“

„Teď jasně,“ řekl Renato. „Kde jsou naši lidé?“

„Ale vždyť se můžeme podívat, kde ti chlapci vězí,“ odpověděl Herrera, najednou zase plný shovívavé ochoty.

Při hledání je v táboře sám doprovázel a všem připadalo, že mu nějak na tom záleží, aby jim tábor ukázal. Liščí nos a Hranatý býk se konečně probrali ze své podroušené nálady a tiše se k nim přidali.

„Mám momentálně asi sto padesát lidí,“ vysvětloval jim pán tohoto začarovaného království, „hlavně ženy a ty malé pohánky. Je s nimi lepší pořízení než s muži, nemají každou chvíli zálusk uprchnout do pralesa. Leniví jsou ale všichni stejně.“

Renato se neptal, co se stalo s muži, kteří Hérrerovi nevyhovovali tak jako ženy a děti. Renato se neptal, protože to věděl.

Herrerův obytný dům a stlučené domky jeho zaměstnanců byly jedině trochu důkladnější stavby v táboře. Venku napočítali asi tucet jeho mužů. Jeden jak druhý byl urostlý chlap, vazba, a šel z něho strach. Ale v každém případě představovali jen hrstku ve srovnání s počtem Indiánů, které tu drželi násilím. Jejich dělníci s nimi mohli být bez dlouhých řečí za chvíli hotovi, kdyby se jim postavili na odpor všichni společně. Jenomže k něčemu takovému v táboře sotva někdy dojde. Indiáni pocházeli z různých míst a skupin, často znepřátelených mezi sebou, a nejednou mluvili i jiným jazykem.

Šéf procházel s cizinci táborem a Renata víc a víc přepadal hořký pocit nemohoucnosti. Jak je možné těmto lidem v budoucnu nějak pomoci, když sami usilovali o tak málo? Snad jsou obyvatelé pralesa opravdu odsouzeni k smrti a není pro ně záchrana.

Ohňů z palmových ořechů zatím viditelně ubylo. Ale samozřejmě, že to kaučukové mléko, které sběrači vytěžili i během dnešního svátku, museli Indiáni ještě taky usušit;

Na velikém prostranství mezi dřevěnými domky a pracovními přístřešky se zatím rozproudila zábava. Uprostřed té obrovské plochy se pohybovalo v jakémsi křečovitém, pomalém tanci několik Indiánů. Hudbu si obstarávali sami na dlouhých flétnách. Všichni tanečníci měli hlavy obepnuté páskem z palmové kůry, širokým asi jako prst. Od pásků jim visela dolů malá zelená a červená pera. Pohled na zplihlé indiánské ozdoby prozrazoval dost jasně, že je asi nějak propašovali až sem, když je bílí násilím odváděli do tábora. Pera už byla pořádně ušmudlaná, málem jako by je někdo oškubal, a visela žalostně od čelenek dolů. Zvuk každé dlouhé flétny spíš naříkal a varoval, než jásal.

Ženy netančily. Seděly na patách na konci prostranství a hudbu na flétny doprovázely nekonečnou litanií, která se pořád opakovala ve stejném tónu. Mezi ženami dřepěly na zemi jako bez života indiánské děti. Pospávaly nebo spaly už teď, protože byly strašně unavené od práce, kterou musely vykonávat den co den a bez zastavení.

„Proč by se taky pohani neměli někdy radovat,“ řekl Herrera a podařilo se mu ve žluté tváři vykouzlit blahosklonný či snad dobrotivý úsměv. „Když se takový Indián snaží a udělá dost práce…,“ a Herrera pozvedl ramena a rozhodil rukama jako laskavost sama. Chtěl tím posunkem naznačit, jak velice je povznesen nad všechny předsudky.

Procházeli táborem a pořád ještě nikde nespatřili ani jediného svého muže. A co bylo k neuvěření, nenašli nikoho dokonce ani v táborové krčmě. Také krčma měla nad holou zemí jen palmovou střechu a pod střechou dlouhý stůl. Za stolem vydával Herrerův správce kořalku. Kolem krčmy to odporně páchlo a snad i země byla napitá nejhorší lihovou břečkou.

„Je docela možné,“ řekl Herrera, „že jsou vaši veslaři už zpátky. Být vámi, vrátil bych se.“

„Ale naše bárka se pořád houpe u vašeho břehu.“

„Pro mě za mě, tak je dál hledejte sami. Já osobně proti tomu nic nenamítám. Jestli mě budete ještě potřebovat, víte, kde jsem.“

Najednou měl velice naspěch a chtěl se někam ztratit, ale navenek pořád dodržoval zdání, že ví, co se sluší a patří. Na rozloučenou se dotkl dvěma prsty okraje širokánského klobouku a rychle se vzdaloval.

Veliké, pusté prostranství už zahalilo šero. Flétny a monotónní zpěv přehlušilo každou chvíli hulákání opilého dohlížitele. Za pracovními baráky někdo střílel do vzduchu. Prales rozhněvaně vracel zpátky ozvěnu, jako I by nechtěl mít nic společného s tím, co se děje v táboře!

Žalostná oslava bude pokračovat celou noc až do ranního rozbřesku. Druhý den Herrera všem ještě dopřeje, aby se vyspali z opilosti a trochu si odpočinuli. A pak zase hybaj ven do pralesa, a den co den naříznout tolik a tolik gumovníkových kmenů, sebrat tolik a tolik šťávy a usušit v kouři. Den za dnem, týden za týdnem a bez přestávky.

Indiánského tlumočníka a jeho lidi našli za dřevěnými domky. Už před nimi jednou stáli, ale z druhé strany, právě když je Herrera opustil. Měli sto chutí se vsadit, že po celý čas věděl, kde Nerienene a Indiáni vězí, ale že nechtěl být při tom, až je najdou. Jeden z Herrerových lidí napájel Silvovy muže kořalkou a Indiáni se už všichni podívali na dno láhve mnohem hloub, než jim bylo zdrávo. Nerienene mluvil z cesty a objímal bílého dohlížitele. Třel si mu tvář o rameno a breptal opilým hlasem: „Bratříčku…, ulovíme jelena…“

„Všichni muži se okamžitě vrátí s námi!“ řekl Renato.

Věděl, že naděje jen tak zase veslaře vysvobodit je mizivě malá, ale věděl i to, že mu jinak nic nezbývá. Dohlížitel setřásl opilého tlumočníka z ramene. Byl to dobře živený silák a jeho očí neslibovaly nic dobrého.

V té věci musíte jednat s patronem,“ poznamenal dost uštěpačně. „Pumpa hochům táhne pořádně, a jsou nám dlužni.“

Na břiše se mu houpal revolver i ve svátek a vedle něho ležela na zemi puška. Nepatrný okamžik si Renato pohrával s myšlenkou přece jen to vyřídit násilím, protože Herrerovu odpověď znal už teď. Ale Nerienene a ostatní byli opilí a nedokázali by s nimi rychle odtud zmizet. Dohlížitel jako by tušil, co Renatovi blesklo hlavou, položil ruku jako náhodou na revolver.

„Zkuste to,“ řekl a zapitvořil se při tom. „Jen to zkuste, pohovořit si s patronem.“

Herreru našli už zase v jeho boudě a teď viděli, proč tolik pospíchal. Už nebyl sám, ale stáli vedle něho ještě tři jeho lidé, a všichni, i Herrera, byli ozbrojení.

„Něco vám řeknu,“ spustil, „sem do té ztracené džungle v tropech jsem se nevláčel kvůli tomu, abych si tady hrál na dobrodince. Vaši muži jsou dospělí chlapi a jako takoví musí vědět, co si začínají. Když umějí dělat dluhy, aby mohli chlastat, tak musí, s dovolením, taky platit. Jak jinak chcete pohany naučit, co je zákon a právo?“

Stáli napjatě proti sobě, muži za Herrerovým stolem a oni, kteří se objevili ve dveřích, a hlídali každý pohyb těch na druhé straně. Ale tady v táboře měl všechny trumfy v ruce Herrera, a věděl to moc dobře.

„Kolik vám Nerienene a ti ostatní dluží?“ řekl Silva. „Zaplatím to za ně.“

Herrera se na něho upřeně podíval, jako by nechtěl věřit vlastním uším, a pak se dal pomalu, s rozvahou a s chutí do smíchu.

„Tak se na to podívejte, co nám tu nabízejí! Peníze!… Jestli mě sluch neklame, namouduši že nám tady nabízejí peníze!“ řekl dozadu k těm třem, kteří stáli za Jeho zády se zbraní v ruce. Pak nechal, jako když utne, jízlivé komedie a poprvé na ně promluvil sprostým, posměšným hlasem: „Tak už dost toho předvádění, víte až příliš dobře, že se v mém táboře neplatí penězi, ale prací.“

„Ovšem,“ řekl Renato, „je mi to už dlouho známo. Za nocleh na zemi a za stravu se taky platí mlékem z kaučukovníku, a na konci měsíce dluží Indiáni víc než na začátku.“

Teď už věděl bezpečně, že po dobrém nic nesvedou. Celý ten nemorální systém dlužního otroctví patřil neoddělitelně k táborům bílých sběračů kaučuku, a dokonce i v živelné logice zadluženého Indiána byl už něčím přirozeným. Cesty bílých jsou zkrátka a dobře podivné a nevyzpytatelné, a Indiánovi nezbývá nic jiného než se podvolit novému zlu, stejně jako musí trpně snášet povodeň a dobu sucha. Prostě ho dusí nové neštěstí a může se proti němu bránit právě tak málo jako proti démonovi, který sídlí v pralese a kterému někdo z jeho předků dal jméno Borero.

„A taky si klidně odpusťte všechny ty pohádky o indiánských městech,“ řekl Herrera. „Přišli jste za kaučukem na vlas tak jako my. Ale o fous, pánové, o fous ste se opozdili. Zkrátka to znamená, že bude nejlepší, když uděláte hezky čelem vzad. Tady z toho pro vás nic nekouká, a dolů po proudu to zvládnete i s těmi několika lidmi, které ještě máte. Velký člun vlastně nepotřebujete. Počkám dva dny, a pak vás tu nechci už vidět. A protože jste se mi postarali o deset zdravých, statných sběračů, dám vám na zpáteční cestu nutný proviant. Ale varuju vás, jestli se chcete pokusit o nějakou hloupost. Řeku jsme nahoru proti proudu uzavřeli. Tam neprojde noha.“

Herrera se zvedl na znamení toho, že tím pro něho celá záležitost skončila. „Pánové, doufám, že vás uvidím nanejvýš ještě jednou. To je, až mi přijdete sdělit, že mé podmínky přijímáte.“

Ano, to byl běloch v pralese! Pán kaučukového království, ztělesnění bezuzdného násilí, třebaže sám dělal dojem, že je slabý jako moucha. To Herrera polykal v pralese bílou krev a o něm se Indiáni odvažovali mluvit jen s pověrčivým strachem. Ano, to jemu patřilo jméno Borero, jméno strašidelného ducha pralesa. Takový obraz si o něm odnášeli, když se vraceli k tábořišti.

„Máme smůlu,“ řekl Renato, „že v nás Herrera vidí konkurenci. Tak jako tak by nás nenechal pokračovat nahoru proti proudu.“

Teď jim zbývali jenom tři veslaři a přišli o velkou bárku. I kdyby se jim podařilo Herreru nějak oklamat, těžko by si mohli vzít s sebou zavazadla. Herrerovi právě na tom asi hodně záleželo. Ale to znamenalo konec Silvovy expedice.

Bylo zvláštní, že Raquel ani tolik nemyslela na osud celé výpravy jako na indiánského tlumočníka a jeho lidi, kteří teď uvízli v drápech toho nenasytného polykače kaučukovníkového mléka.

Renato se nemohl ubránit hořké zlobě. Jako by se mu vysmíval necitelný, zlomyslný osud. A zase jako tehdy mu dával na vybranou: zradit ty, kteří mu důvěřovali, a vyhnout se nebezpečí smrti, nebo se dát do zápasu, v němž není naděje, že by mohl vyhrát.

„Lidé jako Herrera si obyčejně sami kopou jámu, do které se potom zřítí,“ řekl Silva, když se vrátili k tábořišti. „To jsou ty povahy, z kterých vyrůstali v dřívějších časech dobyvatelé. Dovedou až moc dobře zacházet se zbraněmi a také se vůbec nerozpakují zbrani použít, ale kromě toho už nedovedou mnoho jiného. Lidi kolem sebe buď používají, nebo je odmršťují, přesně jak jim to vyhovuje. A docela přirozený výsledek toho je, že proti sobě popudí celý svět a jednoho krásného dne jim nejsou k ničemu ani zbraně. Pak už se znechutí všem. I lesům a vodám a všemu tvorstvu.“

„Takže podle toho receptu,“ řekl Renato, „docela postačí, když počkáme, až řeka Santo Dios i gumovníkový les budou mít Herrery plné zuby.“

Ale snad si archeolog ironického žertu ani nevšiml, a ještě dodal: „Jde právě o to nečekat, až takoví lidé padnou sami. Nadělají zatím příliš mnoho zla.“

Když se dívčin otec odmlčel, Raquel řekla tiše:

„Musíme je vysvobodit i za cenu, že nám pak Herrera znemožní pokračovat nahoru proti proudu. Je to naše povinnost.“

Renato se na ni trochu užasle podíval a najednou mu bylo jasné, že ještě pořád dost dobře nechápe pohnutky jejího počínání. Znovu a znovu se přesvědčoval, že Raquel a její otec nemají ani zdání, co je čeká, a hned nato zjišťoval, že to vědí až příliš dobře, ale že se už smířili se skutečností. Raquel přecházela všechno, co až dosud prožívali, jako by se jí to bytostně netýkalo, ani to, že je přepadli, ji a jejího otce, ani dlouhé týdny plavby po řece napříč pralesem, a dokonce ani nepřátelské pohledy, které Liščí nos a Hranatý býk nedovedli někdy skrýt a v nichž se mnohokrát tajila smrtelná hrozba.

„Abychom mohli ještě pokračovat v plavbě po řece,“ řekl Renato, „zbývá jediná možnost. Nějak se s Herrerou dohodnout.“ Věděl, že tato možnost vůbec v úvahu nepadá, ale zajímalo ho, jak na jeho slova bude reagovat Raquel a její otec.

„Dohodnout se, prosím, ale nikoliv na účet Indiánského tlumočníka a těch ostatních,“ řekl archeolog energicky a Renatovi stačil kratičký pohled na Raquel, aby pochopil, že Silva teď mluvil za oba.

Liščí nos a Hranatý býk seděli vedle nich a mlčeli. Celá ta pohroma byla především jejich dílo, ale teď dělali, jako by je muži, kteří uvízli v Herrerově zajetí, vůbec nezajímali.

Silva a Raquel neměli ponětí, do čeho se to chtějí pustit. Ne, tentokrát opravdu nevěděli, co je ve hře. Jejich představa o tom byla tak matná, že ani nepochopili, že teď mohl jít pro Nerienena a jeho lidi do Herrerova tábora jen on. Kdo jiný? Určitě neměli ponětí ani o tom, že tady slovy už nemohou pořídit nic, a nedovedli si představit, co se tu rozumí pojmem násilí. Ale není on přinejmenším stejně pošetilý blázen jako oni? Vždyť on tam opravdu půjde kvůli tomu indiánskému tlumočníkovi a ostatním, a také kvůli Raquel a jejímu otci; protože kdyby mohli všichni jako předtím ještě pokračovat w cestě, Raquel a Silvovi by pro nejbližší dobu zase nehrozilo nebezpečí.

„Zkusím to zítra,“ řekl.

„My vás samozřejmě doprovodíme,“ ozval se archeolog jeho nabídka byla dojemná, ale byla i naivní. „Ne, tak samozřejmé to není,“ odpověděl. Ze všeho nejméně mohl zítra potřebovat dobře míněnou pomoc jednoho laskavého, pošetilého blázna se stejně pošetilou dcerou. To už mu daleko spolehlivější doprovod obstará Liščí nos a Hranatý býk.

Když se všichni zvedli od ohně, Liščí nos a Hranatý býk se k němu přidali.

„Kánoe z kůry si můžeme vzít my,“ řekl potichu Liščí nos. „Pro čtyři je v nich místa dost, a pro ty tři hochy, co nám zbyli, taky.“

Ano, už se zase ocitali u toho krutého nejasného bodu. Vlastně mohli této příležitosti využít a Silvu a Raquel ve vnitrozemí opustit Všechno ostatní by patrně obstaral Herrera. Liščí nos v tom jistě shledával přímo ideální řešení.

Renato odpověděl netrpělivě: „Už jednou jsem řekl, že si nepřeju, aby se těm dvěma pošetilcům něco stalo… Tak jak se dohodneme, půjdete zítra ještě jednou se mnou?“

Liščí nos se zasmál tím svým tichým, nehlučným smíchem bez stopy veselí.

„Ne, děkuju tisíckrát. Hlavu mám jenom jednu, tuhletu nahoře, a nechci z ní mít cedník. To se dá spočítat na jedný ruce, že Herrerovi chlapci budou řádit jako roj sršňů.“

„Na mělčinu se nikdy nevesluje,“ řekl hlubokým hlasem Hranatý býk. „Narazit na dno, to si každej rozmyslí.“

Liščí nos se naklonil až k Renatovi: „Ale jak tě znám, ty půjdeš i sám. Ona ti za to zkrátka stojí.“

„Aspoň jim pomozte s nákladem… Všechno to nářadí budou v horách potřebovat, aby se dostali do hloubky. Taky se neobejdou bez věcí, které s sebou vezou na výměnu. Bez nich by až na úpatí hor nedorazili.“

Teď vůbec nepochyboval, že se mu Liščí nos vysměje podruhé, a řekl to jen proto, aby si trochu zjednal jasno. Liščí nos kupodivu souhlasil, jen bylo vidět, že mu to v hlavě už zase pracuje na plné obrátky.

„Vlastně je to veliká škoda…,“ naklonil se až k Renatovu uchu a měl úplně jiný hlas. „Člověk by se mohl s takovou skálou, jako jseš ty, odvážit spousty věcí. A přece jseš strašně měkkém vždycky aspoň o vlas měkčí, než je to zrovna dobrý. Namouduši, že je to škoda. A nebudu se divit, když budeš mít ještě mockrát kvůli tomu pěknou polízanici.“

Udělal čelem vzad a odcházel. Renato viděl jeho dlouhý stín, jak mizí v temné nocí. Hned za ním se propadla do tmy zavalitá a hranatá postava.

Dlouho nemohl usnout. Naslouchal nočním hlasům pralesa a slyšel, jak vlny tiše narážejí do břehu, a stále jako by cítil kouř a s ním ostrý zápach gumovníkového mléka. Ale to ho jen klamaly podrážděné smysly, protože dnes v noci ohně z palmových ořechů nahoře v táboře uhasili.

A osudí se roztáčelo znovu. Zítra bude užívat zákona silnějšího, toho zákona, s jehož pomocí sběrači kaučuku vládnou ve vnitrozemském pralese, ale právě proto, že se bude zítra řídit tímto zákonem on sám, dopustí se násilí také on. A jakou cenu zaplatí tentokrát? Téměř si přál, aby myslel tak jako Liščí nos, aby se staral jen o sebe a všechnu sílu rozumu dovedl užívat jen pro svůj prospěch, bez ohledu na lidské city. Nad ním se klenula černá noc a v této černi temné noci poznával až bolestně jasně, že by to, co bude živ, nikdy nedokázal.

Napadlo ho, co Liščí nos říkal o něm a o Raquel. Liščí nos měl i tady jasno dřív než on sám. Ale on pro Raquel neznamenal nic. Renato Pereira byl pro ni vězeň, který uprchl. A především byl v jejích očích někým, kdo měl největší vinu na tom, že jí a jejímu otci hrozila smrt. Měla moc málo důvodů, aby k němu cítila něco jiného.

Časně ráno odrazil v kánoi od břehu a sám pádloval nahoru proti proudu a kolem Herrerova tábora. Tam už byly stráže na nohou, protože na břehu zahlédl dva ozbrojené hlídače. Herrera neriskoval, byl opatrný. Rozhodně o žádné přepadení nestál. Zahlédl Heireru, jak jde přes volné táborové prostranství k řece. I z dálky ho poznal podle Širokého slaměného klobouku. Herrera ho několik minut pozoroval dalekohledem z přístavní lávky. Pak se zřejmě přesvědčil, že ve člunu sedí pouze jediný muž, který ani nemá v úmyslu v táboře přistát.

Pádloval tiše dál, pravidelnými záběry.

Herrera nelhal, když říkal, že je zde okolí řeky Santo Dios jediná bažina. Řeka protékala širokou, mírně se svažující rovinou a dělila se v těchto místech na mnoho ramen. Některá se znovu sbíhala v hlavním řečišti, ale jiná mizela v hloubi pralesa a tvořila při tom desítky a sta malých nebo větších ostrovů. Herrera nelhal, ani když je varoval, že těch několik pevných stezek, které protínaly bažinatý okraj, docela jistě stačí uzavřít hrstka jezdců na mezcích. Ano, sama řeka a prales hlídaly Herrerův žalář.

A dlouho do oběda prohledával spleť říčních ramen. Ale nikde nenašel cestu z bahnitého bludiště.

Podíval se k slunci. Už mu svítilo skoro nad hlavou. Byl čas, aby se vrátil. Ať podnikne cokoliv, musí to udělat ještě dnes. Odvážit se do tábora a rozdat si to nejen s Herrerou, ale ještě s celou bandou ostrých hochů znamenalo předem beznadějnou prohru. Ale když to neudělá, Nerienene už zůstane bez pomoci a s výpravou je konec. A znova se okamžitě vynoří otázka, co se stane s archeologem a s Raquel. Liščí nos ji za sebe zodpověděl už dávno.

Teď plul v mělkém říčním ramenu, zarostlém a mnohem bahnitějším než jiná místa kolem a od Herrerova tábora vzdáleném asi tří kilometry nahoru proti proudu. Ale vysokým rákosem při okraji ramene zase prosvítala řeka a Renato už chtěl veslovat k hlavnímu toku, když zaslechl podivný zvuk. Opřel pádlo proti slabému proudu a bez hnutí naslouchal. Tam, kde začínal rákos, ozvalo se to znovu a zřetelně. Jako by tam někdo tiše, bez přestání sál vodu. Plul blíž, velmi opatrně a skoro bez hlesu. Kolem něho se pohnulo sotva několik stébel, jako když se jich dotkne slabý vítr. Teď se neozývalo nic. Zato pod kánoí spatřil ve vodě protáhlý, štíhlý stín, který ale okamžitě zmizel.

A jako předtím vplul do rákosí, teď opatrně, bez otáčení zase vycouval. Dokud seděl v kánoi, nic mu nehrozilo. Ale nepřítel, který tu číhal, byl nebezpečný.

Ještě několik minut počkal. A znovu se ozval mlaskavý zvuk. Teď spatřil na hladině kulaté černé hrbolky, podobné rozeklaným zvířecím tlamičkám. Ne, nemýlil se. Vtiskl si do paměti snad každou podrobnost tohoto místa. Pruh rákosového pole, odkud bylo pořád až k němu slyšet podivné mlaskavé zvuky, za ním plochý ostrov a křovinami porostlý svah, který se od Herrerova tábora skláněl sem k tomuto říčnímu ramenu. Voda tu nikde nebyla hlubší než dva metry. A najednou mu připadlo, že právě tady, v nehostinných bažinách, je odpověď na otázky, které si ještě nyní nedovedl zodpovědět.

A pak bylo naráz všechno jasné. Celý plán, i se všemi podrobnostmi a s každým nebezpečím, které se v něm tajilo, ležel před ním jako na dlani, tak srozumitelný, jako by měl předtím celé hodiny na to, aby ho mohl připravit. V principu Šlo o totéž jako před mnoha týdny v Barbasku. Herrera doplatí právě na svou drzou jistotu a přesilu, kterou měl.

Odpoledne konali krátkou válečnou poradu.

„Půjdu tam,“ řekl Renato, „ale pěšky. Vy poplujete v kánoích za mnou a vezmete s sebou tolik zavazadel, kolik jich dokážete naložit. A budete u druhého břehu čekat“

„Nic proti tomu,“ odpověděl Liščí nos. „Ale přes řeku nás nikdo nedostane, až bude na druhý straně zle, jak ji toho vyvázneš, je tvoje věc.“

„Stačí, když budete čekat, až uvidíte, že odplouváme v bárce. Já, Nerienene a ostatní. Potom se rychle pusťte za námi. Ale musíte pořádně zabrat a pořád se držet blízko nás. Pamatujte si, to je ze všeho nejdůležitější. O Herreru a jeho lidi se nestarejte.“

„A když se nikde na obzoru neukážete?“ zeptal se Liščí nos.

Renato se podíval do jeho studených očí. Němých a bez výrazu. „V tom případě si dělejte, co budete pokládat za správné.“

„Ale nebezpečný je to i tak,“ neodpustil si Liščí nos. „Herrera se přilepí na paty i nám.“

„Teď je nebezpečné všechno. I plout kolem jeho tábora.“

Liščí nos dlouho a pomalu přemýšlel. Renato čekal. Měl pocit, že uplynulo už nesmírně mnoho času od té doby, kdy se všichni čtyři na smrt vysíleni trmáceli sertáem.

„Tak to berem,“ přikývl mrzutě Liščí nos, „ať neřekneš, že jsme ti nepomohli.“

„My ale půjdeme s vámi. Já i Raquel,“ prohlásil archeolog. „Na tom jsme se ostatně domluvili už včera.“

Renato měl na jazyku příkrou a odmítavou odpověď, protože tak neuvěřitelně bláhový nemohl být ani Silva s dcerou, aby ještě teď nechápali, co se bude v Herrerově táboře dít. Ale ještě než ji vyslovil nahlas, pochopil, že to ti podivní lidé, Silva a Raquel, vědí oba. A pokud mu ještě zbýval čas, začal uvažovat jinak. Šli s ním koneckonců i včera, a možná, že díky jejich přítomnosti opravdu budou mít o něco větší naději. A kromě toho, nepadlo ho, když oba půjdou s ním, ve člunech bude místo pro všechna jejich zavazadla.

„Já půjdu taky,“ řekl Niňo.

„Ne, ty zůstaneš tady a budeš pomáhat s nakládáním.“

Niňovi žádné nebezpečí ve společnosti těch dvou nehrozilo. I kdyby se už z tábora nevrátili, mohl se ještě stále společně s Liščím nosem pokusit proniknout dál. Právě teď si uvědomoval, že Niňa v posledních dnech, a snad již několik týdnů, trochu zanedbával. Měl pocit, jako by se na něm nějak provinil.

Slunce už začalo svou dráhu od zenitu k obzoru a jim zbývaly sotva tři hodiny denního světla.

„Je čas,“ řekl.

Niňo je hezký kus doprovázel. Na rozloučenou mu Renato řekl: „Když se nevrátím, rozejdi se s Liščím nosem a Hranatým býkem tak brzo, jak to půjde. Ti dva nejsou společnost pro tebe. Pamatuj na moje slova! Rozejdi se s nimi, jak to jen bude možné.“

V Niňových očích viděl bezradnost. Ale Niňo bude žít. A to vyvážilo hodně. Všiml si, že Raquel jejich loučení od začátku pozorně sledovala.

„Ne, ty se musíš vrátit,“ řekl Niňo.

Věděl, že se za nimi Niňo díval tak dlouho, dokud mu nezmizeli z očí v tom místě, kde se pěšina poprvé ohýbala.

Šel první a za sebou slyšel kroky. Silva a Raquel nezůstávali příliš vzadu ani se nesnažili jít pořád vedle něho. Jako by opravdu neměli strach. Pod nohama jim šustilo nastlané listí. Na rozměklé půdě trouchnivělo a tlelo.

Svým rozhodnutím přivedl sám sebe do nesmyslné a prakticky bezvýchodné situace. A především kvůli ní, kvůli tomu děvčátku, které šlo dva kroky za ním, se bude rvát s Herrerou na život a na smrt. A kdyby se to všechno podařilo, čeho tím dosáhne? Jen toho, že se pravděpodobně dřív nebo později na život a na smrt dostanou do sebe také s Liščím nosem a Hranatým býkem. Ať dělal cokoliv, zatím se mu nepodařilo nic víc než ortel nad Raquel a Silvou jenom pokaždé odsunout. Jaký to bude ortel, nevěděl. Ale pochopil ve výsměšné nahosti, že už dávno nedokáže vidět v archeologovi a v Raquel jenom věci, jenom živé předměty, které bude na útěku po určitý čas potřebovat a které pro něho potom zase budou bez ceny.

Také ho napadlo, že se teď společně opravdu dopouštějí něčeho podobného, jako je třeba přepadení transportu s penězi, a že se tím, co chtějí podniknout, všichni tři ocitají mimo zákon a možná právě to je záruka, že v budoucnu budou Silvovi mlčet jako hrob, přesně podle toho receptu, v jakém viděl Jedno možné řešení Liščí nos.

Než došli k táboru, Renato se k Raquel otočil a řekl: „Není mi dost jasné, jak se Herrera bude chovat. Když budeme mít štěstí, půjde to bez velkého hluku. Když štěstí mít nebudeme, snažte se zmizet do pralesa. Budeme vás krýt.“

„Ale já s vámi nešla proto, abych při první příležitosti zase utekla.“

Sahala mu sotva po rameno a musel se na ni dívat trochu z výšky. Jak před ním stála, připadala mu strašně křehká a zranitelná. Ale i odhodlaná ke všemu. I teď v jejím chování převládal ten neuvěřitelný klid. „Taky by to nemělo velký smysl, viďte?“ řekla. „Když bude zle, tak je to lhostejné, jestli budu tady nebo tam.“

Její poslední slova ho přesvědčila dostatečně. Ano, Raquel si byla vědoma toho, co může očekávat od Herrery a také, co ji čeká ve společnosti Liščího nosu a Hranatého býka. Upřímně řečeno, uvažovala správně. Podal jí maličkou lesklou pistoli. Tu, kterou jí první den zabavil.

„Vezměte si ji. Už to tak vypadá, že ji budete ještě potřebovat.“

Teď se na něho opravdu usmála, jen tak maličko, jen v koutcích úst, a řekla:

„Takže si ji mohu ponechat až do odvolání?“

Věděl, že oba teď mysleli na to, jak se tehdy rozhněvala a jak mu vyhrožovala, a usmál se taky.

Ještě před několika dny by pokládal takovou situaci prostě za nemyslitelnou. Archeolog a Raquel měli zase zbraně a on šel společně s nimi vysvobodit ty nešťastníky uvězněné v Herrerově táboře. Pušky si úmyslně nevzali. Vztahy a situace v jejich neobvyklé společnosti se měnily. Liščí nos a Hranatý býk se stáhli. Dnes bylo prostranství uvnitř tábora plné lidí. Většinu dne se tady ještě asi pilo a slavilo. Všude, jen tak na zemi, leželi muži a Ženy a vyspávali včerejší opojení alkoholem nebo doháněli noc, kterou probděli. Mezi nimi se motali dva Herrerovi dohlížitelé, podle všeho taky opilí do němoty, a třetí se chvíli rozmýšlel, nemá-li se k cizincům přidat, ale pak zůstal tam, kde byl. Asi usoudil, že jeho přítomnost je víc žádoucí tady pod volnou oblohou, kde se tábor probíral z opilosti. Snad v jeho očích ani nevypadali nebezpečně, když přicházeli s mladou dívkou a bez pušek. A tak šli Renato, Silva a Raquel bez nějakého zvláštního spěchu přes celé volné prostranství k Herrerově boudě.

Herrera byl uvnitř sám. Seděl za stolem a před ním ležely nějaké papíry popsané odshora dolů sloupci čísel. Pušku měl opřenou o stěnu. Když uviděl Renata, udělal rukou pohyb, jako by chtěl sáhnout po zbrani, ale to už se v obdélníku dveří objevila Raquel, a v Herrerově žlutém, vychrtlém obličeji napětí povolilo. Dokonce se na židli trochu zaklonil dozadu, jako by si spokojeně prohlížel hosty.

„Tak sláva bohu, vidím, že jste dostali rozum a chcete si odnést proviant. To je dobře, nerad bych to vyřizoval nějakou násilnou cestou. Tak to vyklopte bez dlouhých řečí, co potřebujete. Ale nechtěl bych, abyste to zase přeháněli.“

„Potřebujeme náš člun a potřebujeme naše lidi.“

Smysl těchto slov Herrera pochopil okamžitě. Ale to už na něho Renato namířil revolver.

„Vy jste se zbláznili,“ řekl pán gumovníkového království. „Vy jste se namouduši zbláznili! To si opravdu myslíte, že tady můžete „udělat jeden jediný krok bez mého svolení?“

Zatím to vypadalo tak, že se víc baví, než má strach. Určitě to nebylo poprvé, kdy se tak zblízka díval do ústí revolveru, a ještě pořád mu žádná kulka hlavu neprovrtala. Tady bylo jeho výsostné teritorium a cítil se tu v bezpečí i teď. Svaly se mu ve tváři napjaly a číhal na každé Renatovo hnutí.

„Zapište si dobře za uši,“ řekl Renato, „do Peralesu se vracet nebudeme. Za jakoukoliv cenu. Doufám, že mi rozumíte. Vydejte nám bárku a naše muže. Domnívám se, že s kulkou v čele už mnoho nepořídíte.“

Herrera asi minutu civěl beze slova do Renatovy tváře, a Renato věděl, že mu za čelem myšlenky pracují hbitě jak stroj. Pak se začal gumovníkový král nepříjemně usmívat. Skoro až zaráželo, do jaké šířky se jeho úzká tvář dovedla při pošklebku roztáhnout.

„Jenom spouštíte hrůzu… Ale stačí, když mi zkřivíte jediný vlas, a mí lidi z vás nadělaj karbanátky, a vy to víte. Ani vy už moc nepořídíte s prostřelenou hlavou.“

„Máme v úmyslu pořídit trochu víc než vám jen zkřivit jediný vlas,“ řekl Renato.

Z Herrerovy tváře zmizela posměšná grimasa a teď je pohledem oceňoval všechny tři.

„Dám vám deset minut času,“ ozval se po chvílí ticha a hlas mu skřípal jako ostří nože na železe, „jestli se ještě potom ukážete někde blízko tábora, poštvu na vás své lidi, a těm se ruka na spoušti netřese. O nějakém proviantu není samozřejmě ani řeč.“

Renato napřáhl levou ruku a vlepil mu takový pořádný políček, až to v celé boudě hlasitě za mlasklo a Herrera sletěl ze židle. Pak se pomalu zvedal a na tváři měl otisknutých všech pět prstů. Díval se zamračeně a hněvivě. Ale ani teď se neodvážil sáhnout za opasek, kde měl revolver, nebo pro pušku ke zdi.

„Ještě pořád se domníváte, že spouštíme hrůzu?“

Herrera něco odpovídal očima, ale obsah si nechal pro sebe. Celý ten scvrklý, vysušený skřet zrovna přetékal zlostí a zlobou.

„Doufám, že je mezi námi už jasno,“ řekl Renato. „Teď půjdete sem ke dveřím a někomu nařídíte, aby naše lidi poslal k bárce. Až se to stane, kousíček nás doprovodíte. Asi tak dva nebo tři kilometry. Ne víc. Jen kvůli našemu bezpečí. Až vás vysadíme zase na břeh, můžete dělat, co budete chtít.“

Tentokrát byl Herrerův pošklebek Jen přetvářka.

„Do toho se pouštět nemůžu. To je moc riskantní. Jak vytáhnu paty z tábora, tak mě odprásknete.“

„My nejsme sběrači kaučuku,“ řekl Renato.

„Dáváme vám čestné slovo,“ připojil Silva chladně.

Herrera pořád krčil rameny, aby získal čas, a bylo na něm vidět, jak jejich návrh obraci v hlavě ze všech stran, aby v něm přece jen našel skulinu a v ní nějakou možnost pro sebe.

„Dobře, udělám to, ale jen v tom případě, Jestli mohu dál svým lidem pokyn, aby za půl hodiny šli za mnou, kdybych do té doby nebyl zpátky.“ Díval se při tom na Raquel a na jejího otce.

„Jak chcete,“ souhlasil Renato. „Ale radím vám, to nejlepší, co můžete ve svém vlastním zájmu udělat, bude, když ihned zapomenete, že jste nás vůbec někdy potkal. Pusťte to z hlavy.“

Herrera se na něho zase beze slova podíval a Renato četl v jeho svraštělé tváři, že nemá strach ani teď a že jen docela střízlivě zvažuje, jaké jsou ve srovnání s nimi jeho vyhlídky. A neuniklo mu, že se už k něčemu rozhoduje. Pak se Herrera začal zvedat, hodně pomalu.

„Tak žádné hlouposti,“ varoval ho Renato a otevřel dveře. A po celou dobu na něho mířil revolverem. Ale Herrera se dva kroky před prahem sám zastavil, jako by chtěl dát najevo, že se podřizuje.

„Manueli!“ zakřičel do tábora. „Pošli, mi těch deset nových dolů k lávce!“

A vrátil se na své místo za stolem. Už nepromluvil ani slovo, ale oči měl plné zlé ironie. Asi dospěl k neochvějnému názoru, že ti tři šílenci odtud v žádném případě živí neodejdou, kdežto on má daleko lepší vyhlídky, i když se zatím tváří, že souhlasí. Již teď měl napsáno na cele, jak si je jistý tím, že to bude on, kdo bude tuhle horkou historku dávat k lepšímu.

Čas se pomalu vlekl. V Herrerově boudě bylo takové hrobové ticho, že slyšeli ve dřevě termity. A mohli se všichni zrovna zalknout žárem. Herrerovi stály na cele krůpěje potu a Renatovi pot stékal po zádech. Pak se Herrera zvedl a šel znovu ke dveřím. „Manueli, jak dlouho ještě budu čekat!“

„Už jdou, patrone. Ještě minutku strpení!“ Renato sundal ze stěny lovecké brašny a obě si pověsil přes rameno tak, aby za nimi nebylo vidět revolver, kterým ještě pořád mířil na Herreru. „Řekněte mu, aby šel dovnitř.“

Třebaže měl dohlížitel opálené tváře, všimli si, jak zbledl, když vstoupil. Situaci pochopil okamžitě a neodvážil se udělat ani jediný pohyb, který by byl znamením odporu. Silva mu vzal z ruky pušku a vyndal z ní náboje. „Já si teď vyrazím na malou projížďku s našimi milými hosty,“ řekl Herrera a hlas mu přetékal dobře uváženým posměchem. Tak nesmírně si byl jistý svou věcí. „Kdybych se do půl hodiny nevrátil, vydáte se za mnou. Za půl hodiny, a ne dřív! Rozuměl jsi?“

Leknutí se z Manuelových očí pomalu vytrácelo. Jistě se dovtípil, kam Herrera míří. Teď se taky nepřirozeně zašklebil, a bylo až zarážející, jak se v té chvíli podobal Herrerovi.

„Jistě, patrone, rozuměl jsem dobře. Nejdřív za půl hodiny.“

Samozřejmě že je začne pronásledovat okamžitě a se všemi Herrerovými lidmi, které jen v táboře najde. Herrera i jeho sluha byli přesvědčeni, že už za chvíli budou zase pány situace.

Z Herrerovy boudy vyšli všichni najednou a těsně vedle sebe. Vpředu Herrera a jeho vrchní dozorce, za nim Renato s revolverem, skrytým před zvědavými zraky za brašnami, a pak Raquel a Silva. Stejně klidně, jako přišli, odcházeli po volném prostranství špalírem netečných pohledů. Ale přece už kdekdo věděl, že jsou v táboře, protože teď bylo venku víc Herrerových hlídačů a dohlížitelů a všichni měli u sebe zbraň. Když ale viděli Herreru s Manuelem v tak těsné blízkosti tří cizinců, nedovedli si dvakrát udělat jasno o celé té situaci.

Sledovaly je také oči Indiánů. Posedávali a polehávali na holé zemi, ale jejich pohledy ještě obestírala mlha z alkoholu. Až je opojení z nejhoršího druhu kořalky a z indiánského nápoje kaširi začne opouštět, znovu si budou uvědomovat své zoufalé postaveni. Už neměli žádnou naději, a proto neměli ani zájem o to, že jsou v táboře cizinci, a tím méně je zajímalo, co se s nimi děje.

Nerienene a jeho lidé už seděli v bárce. Ale z tváří jim nezmizel strach, ani když spatřili archeologa s dcerou a s nimi Renata. Všichni už vystřízlivěli a právě střízliví zděšeně vzpomínali, že se zapsali tomu vychrtlému Krvežroutovi, a nevěřili, že by jim ještě někdo mohl pomoci. Na druhé straně řeky viděl Renato těsně u břehu dvě kánoe. Seděl v nich Liščí nos, Hranatý býk, Niňo a tři Arará, kteří den předtím neodpluli do Herrerova tábora. Liščí nos přirazil se čluny tak daleko, jak jenom mohl, ale přece jen čekali.

Všichni nastoupili do bárky, Herrera první. Než se na přídi usadil, ještě jednou otočil hlavu směrem ke břehu: „Řekl jsem za půl hodiny!“

„Ano, patrone!“

Herrerovi dohlížitelé zůstali i s Manuelem na břehu a jejich tváře nevěstily nic dobrého. Pušky už napůl přibližovali k líci, aby namířili. Až do této chvíle neměl vrchní dozorce příležitost, aby jim vysvětlil, co se děje. Ale i tak pochopili, že tu není něco v pořádku. Teď svitlo v hlavě také indiánskému tlumočníkovi a vrhl se bez příkazu do vody. Odstrčil bárku od břehu s takovou silou, že zrovna vyrazila do řeky. A okamžitě, taky bez jakéhokoliv pokynu, se Indiáni opřeli, co měli síly, do vesel.

Renato se obrátil dozadu k táboru. Říční břeh se od nich vzdaloval a vodní plocha mezi ním a bárkou se rychle zvětšovala. Manuel ostatním něco vysvětloval a šermoval při tom rukama. Pak se všichni někam rozběhli. Vůbec nebylo třeba pochybovat, že honičku začnou v tom okamžiku, jakmile bárka zmizí z dohledu. A pak se na ně přilepí a budou střežit tu chvíli, kdy únosci Herreru vysadí na břeh.

„Rychleji!“ přikazoval Renato naléhavě. „Musíte ještě rychleji!“

Všechno teď záviselo na tom, jestli se jim v příští půlhodině podaří získat náskok aspoň několik minut. Také Silva a Raquel, jakmile šťastně unikli z tábora, pochopili již po prvním pocitu úlevy, že ještě vůbec nemají vyhráno, a neklidně se ohlíželi dozadu. Liščí nos a všichni na obou lehkých kánoích se taky pořádně tužili, aby pluli v těsném závěsu za nimi.

Muži ve člunech už stěží popadali dech, ale pádlovali tak rychle, jak to jen vůbec mohli dokázat, až téměř k vedlejšímu ramenu, které si Renato dopoledne důkladně prohlédl. Tady Herreru vysadili na břeh.

„Jak vidíte, slovo jsme dodrželi,“ připomněl mu Renato. „Ale radím vám znovu, nepokoušejte se nás pronásledovat. Ve svém vlastním zájmu.“

„Dělalo by vám veliké potěšení, kdybych vám taky dal čestné slovo?“

Ale Herrera nechal brzo ironie a vyštěkl kousavě: „Máte zase své lidi, ostatně i já splnil, co jsem slíbil. Jsme si kvit.“

„Odrazit od břehu!“ řekl Renato.

Když zase pluli uprostřed řeky na volné hladině, Herrera si přiložil k ústům obě dlaně a křičel za nimi:

„Tak na brzkou shledanou!“ A zmizel za hustou záclonou z listí a zeleného porostu.

Dokud pokračovali dál hlavním řečištěm, pádlovali tak rychle, jak Jenom vůbec mohli. Potom Renato veslařům ukázal, aby odbočili na vedlejší rameno.

„A tady pomalu!“ nařídil.

Herrerovi lidé tiž nemohli být daleko, a Renato chtěl, aby je dohonili právě zde. Těžká bárka pozvolna klouzala k zarostlému ostrovu uprostřed říčního ramene. Vedle ní, v její vodní brázdě, pluly dvě lehké kánoe z kůry. Vteřina stačila, aby si Renato všiml, jak je Býkův masitý obličej napjatý očekáváním. Niňo měl strach a nesnažil se to ani skrývat.

Renato nespouštěl z očí pahorek, který klesal od Herrerovar tábora sem ke břehu říčního ramene, kde se táhlo ve vodě a podle vody pole z rákosí a sítiny a kde slyšel dopoledne podivné zvuky. Teď pluli ještě pomaleji, protože bylo velmi důležité, aby je Herrerovi lidé zahlédli přesně v tom místě.

A pak se vynořili na hřebenu malého pahorku, tam, kde končil svah spadající k říčnímu ramenu, první jezdci na mezcích. Když svou kořist spatřili tak zničehonic na dosah ruky, na mělkém a vlastně dost úzkém ramenu, kde už jim rozhodně nevyklouzne, začali vyrážet pronikavé, divoké výkřiky a stříleli jako diví do vzduchu, aby přivolali ostatní.

„A teď za ostrov!“ pokynul Renato Indiánům. Muži několikrát prudce zabrali, a v příští chvíli čluny přikryla opona z rákosí a vysoké ostřice.

Spletí zelených stébel a vodního porostu viděli jezdce, jak sjíždějí dolů z pahorku. Teď už byla vzdálenost mezi nimi a čluny jenom nějakých sto metrů a Renato v jednom jezdci poznal Herreru. Pán gumovníkového království se asi celý zrovna třásl na to, aby nechyběl při honičce na lidi, protože nebylo pochyby, že některému z jejich pronásledovatelů sebral mezka. Všichni jezdci začali nazdařbůh střílet do rákosí a zvířata bodali do slabin, aby už bylí na ostrově a uprchlíci neměli čas postavit si zátarasy. Hranatý býk sáhl po pušce.

A zase Renato cítil, jak ho Liščí nos bez hnutí pozoruje.

„Nenamáhej se!“ řekl Liščí nos Býkovi tiše a zlostně. „Povídám ti, ty praštěnej blázne, aby ses nenamáhal!“

„Polož tu pušku,“ řekl Renato, „nebudeš ji potřebovat.“

Indiáni seděli bez hnutí v člunech. Tiskli se k pádlům a dívali se vyděšeně vstříc pohromě, která se na ně už už sápala a snad dřív než za půl minuty jim zatne spáry do těla. Renato viděl, že také Raquel a Silva mají strach, a přece víc než strach se jim zračilo ve tváři odhodlání jít smrti vstříc s chladnou rozvahou. První jezdci rozhrnuli rákos při břehu. Hulákali na mezky, aby zvířata rychle dostali na nehlubokou vodu, která už teď vystřihovala do výše. Od ostrova je dělilo sotva padesát metrů.

A najednou se první zvíře vzepřelo a zastavilo se, jako by se před ním zvedla zeď. Začalo se ve vodě točit na místě a tlouklo divoce zadními kopyty. A všechna zvířata se chovala stejně, buď hned u břehu, když mezci vkročili do vody, nebo už blízko ostrova, jezdci padali ze.sedel jeden po druhém, ale sotva se rozplácli v mělké vodě, jako by je objala nějaká neviditelná síla a už je nepustila z železných paží. Vůbec se nemohli ve vodě napřímit a nějak se dostat zpátky na břeh. Rukama nohama tloukli zuřivě kolem sebe nebo se svíjeli jako v bolestné křeči. Lidský křik a řev zvířat se mísily s pleskotem vířící vody.

Renato Raquel tiše řekl:

„V rákosí u břehu je celá kolonie elektrických úhořů. Dávají tak silné elektrické rány, že to nevydrží nikdo.“

Dva mezci se zachránili útěkem na břeh. Zůstali stát na místě a ve slabinách jim cukalo, jen stáli a nehýbali se. Ani neměli sílu, aby se dali na útěk. Také jeden z Herrerových lidí se vyškrábal z rákosí na pevnou zem, ale jen se přitahoval nahoru rukama. Pravou nohu měl ochrnutou. Vylezl z vody bez pušky a vůbec se nestaral, kde je jí konec. Ležela někde v řece.

Pomalu pluli blíž ke břehu. Netrvalo dlouho a rozhostil se tu klid a mír. Vyplašení úhoři se stáhli nebo se zaryli do bahna. Domnělých útočníků, kteří je vyrušili, bylo příliš mnoho a úhoři už vyčerpali své elektrické zbraně. Tu a tam se ještě ve vodě smýkl dlouhý stín. Určitě mezi nimi byly exempláře, kterým nechybělo mnoho do dvou metrů.

Na jednom místě vytáhli z vody ještě v poslední chvíli dva Herrerovy ochránce. Oba zůstali na břehu bez zbraně, napůl v bezvědomí od elektrických ran, a nemohli se hýbat. Po ostatních jako by se slehla zem. Asi uvízli někde v rákosí, a kdo se nohama nedostal na pevnou půdu, ten se utopil. Když obrátili čluny a už se vzdalovali od ostrova, zahlédli na vodě Herrerův kulatý slaměný klobouk s širokou krempou. Kroužil pomalu kolem své osy a slabý proud ho unášel k místu, kde se boční rameno zase vlévalo do řeky Santo Dios.

A tak se přece splnilo, co předpovídal Silva. Sama řeka se postavila proti Herrerovi. Řeka a bažiny, které tak dlouho jeho tábor střežily. Indiáni, které nutil silou, aby pro něho pracovali, pochopí již dnes anebo nejpozději zítra, že už tu není nikdo, kdo by jim mohl bránit, aby uprchli z tábora. Všichni se vrátí zpátky do svých vesnic a říši bílého sběrače kaučuku sevře do svého objetí prales. Vykácené prostranství na břehu řeky Santo Dios, kde se do dnešního dne rozkládalo Herrerovo neomezené království, zaroste během jednoho roku. Uplynou ještě další dva nebo tři roky, a Krvežroutovo jméno se promění v ústech Indiánů v legendu, tak jako předtím Borero, démon sídlící v pralese.

IX

A znovu je řeka Santo Dios nesla na hladině dál napříč pralesem. Ale s každým příštím dnem byla jejich spojencem míň a míň. V těchto místech její tok již nebyl široký a pohodlný. Klidný proud už nepřerušoval jen občas krátký, obtížný úsek. Tady již pronikli k hornímu toku, kde se břehy víc sestupovaly. Peřejí neustále přibývalo a po každém zdolaném úseku je čekal další, dravější. Někdy potřebovali celý den, aby těžkou bárku opatrně přetáhli na laně. Ale často se jim postavil do cesty mohutný vodopád a nezbývalo nic jiného než vyložit všechny tři čluny a přenést je kolem nebezpečného místa nahoru do klidné vody. Obyčejně čluny přenášeli po pěšině, kterou tu nedávno vyšlapaly bosé nohy. Nebylo těžké uhodnout, kdo po ní v poslední době tak často chodil. Tady Herrera dopravoval kaučuk a tady někde začínala schůdná cesta, kterou sám objevil a která asi nedaleko odtud pokračovala po jiné řece až na pobřeží.

Že hory nejsou daleko, poznávali každý den. Zadržovaly mraky, které vítr přiháněl od východu na západ, a i mraků vždycky pršelo. V pralese pořád crčela voda. Zelená stěna po obou březích řeky, spletená z lesních kmenů, popínavých rostlin a tropického porostu, byla teď ještě neproniknutelnější a vyšší. Už vůbec nepřicházelo v úvahu postupovat dopředu nitrem pralesa. V krutém a mlčenlivém boji o život, o trochu místa na slunci silnější strom utlačoval, slabší a dravější rostlina jinou, která se natahovala ke světlu vedle ní. Prales jako by tady neměl kořeny v půdě, ale ve vodě. Když večer zapomněli na zemi sekeru nebo nůž, ráno už měly na celé ploše rezavý povlak. Věci z kůže a látky zpuchřely a trhaly se. Zbraně museli každý den mazat olejem a čistit.

Den co den se v poledne strhla bouřka. Když je zastihla poprvé, měli dobrou snahu pokračovat po vodě i za takového nečasu. Ale bouřka změnila řeku během jediné minuty v rozbouřený živel, do tváře jim vmetala smršť těžkých vodních kapek jak nelítostné krupobití malých, pichlavých střel a jen o vlas jim nepotopila velký člun. Chtě nechtě museli každé poledne tábořit.

Vlhko a srážky nezpůsobovala jenom blízkost hor. Doba sucha již končila a jednou po bouřce déšť vůbec nerůstal. Celé dva dny se řinul z chmurné oblohy a neslábl. Když se bouře utišila, pokračovali dál po vodě i v dešti, protože čas byl drahocenný. Až opravdu nastane období dešťů, prales nasáklý vodou už musí ležet za nimi. Teď pádlovali všichni, aby se zahřáli, ale byli promočení až na kost a mrzli i při pohybu a námaze. Tak jako před mnoha týdny neexistovalo v sertau hic než sucho a žár, teď zase jako by se svět proměnil ve vodu a neznal už vůbec jinou svou substanci. V korunách podél břehů posedávaly ospalé, vypaseně potápky a také ohlašovaly, že se blíží období dešťů.

Když takto uplynul v dešti a bouřkách celý týden, říční tok se najednou ostře stočil k severu a právě zde do něj ústil přítok. Na tomto místě se museli s řekou Santo Dios rozloučit. Její přítok je dovede až na úpatí velehor.

Tady u soutoku přenocovali a tady Renato poprvé s Raquel mluvil o tom, co je všechny čeká v budoucnu. Už dlouho nešlo jenom o Raquel a o Silvu, ale také o jeho příští osud. Nerfenene a najatí Arará je dosud doprovázeli a Raquel a archeologovi ještě pořád nebezpečí nehrozilo. Kromě toho se zdálo, že Liščí nos nic nepodnikne nejméně do té doby, než budou všichni v horách.

Renato pevně věřil, že se Raquel a Silva mohou brzo dát beze strachu svou cestou. A přece se bál tohoto okamžiku stejně jako té jiné, zlé možnosti rozchodu. Ale to byl jiný strach.

A pak za ním přišla Raquel sama. Přišla a vyslovovala věci, které se tak málo podobaly jeho vlastním úvahám, že mu to, co říkala, zrovna vzalo dech a v první chvíli vůbec nebyl schopen slova.

Vydal se ještě před večerem v kánoi a s lukem na mělkou zátočinu a chtěl nalovit ryby. Ale voda byla samé bahno a pod hladinou nerozeznal skoro nic. Vrátil se bez úlovku. Po obloze rychle pluly bělošedé shluky mraků a tu a tam spadla malá kapka. Když kánoi vytahoval hodně vysoko na břeh – teď to dělali každý den pro případ, že by řeka v noci stoupla – spatřil nahoře Raquel. Seděla na boku jejich veliké bárky a Renato pochopil, že na něho celou tu dobu čekala.

„Už to není k horám daleko,“ řekla a on věděl, že to znamenalo: Pak se tomu konečnému losu dál vyhýbat nemůžeme.

Přistoupil k ní tiše a přikývl: „Osm dní… Nebo nanejvýš deset.“ Ale ve skutečnosti těmi slovy říkal: Vím to ještě mnohem lépe než ty.

„Hovořila jsem s otcem.“

Dívala se na něho klidně a zpříma, ale v jejích očích se chvělo něco, co tam ještě nikdy nezpozoroval. „Renato, i pro tebe vede cesta z toho bludiště. Myslím, že velmi schůdná cesta. Nebudeme se vracet po řece a půjdeme dál přes hory na západní pobřeží a ty půjdeš s námi. S jiným jménem a s jinou minulostí. Renato Pereira bude mrtvý. Stačí k tomu místopřísežné prohlášení dvou občanů, že se jmenuješ tak a tak a pocházíš z toho nebo z toho místa.“

Stál blízko ní v mokrém písku a nemohl ze sebe vypravit slovo. Navrhovala mu východisko z jeho situace, východisko pro něho, ne pro sebe a pro svého otce, stejně jako ho doprovázela do Herrerova tábora ne kvůli sobě, ale kvůli indiánskému tlumočníkovi a jeho lidem.

Raquel mluvila o návratu. O návratu do civilizace a k lidem. Pod jiným jménem, jako by se znovu narodil. Všechno v něm s novou silou probudila a točila se mu hlava. Odněkud vytryskla až bolestná tužba navždy odejít z pralesa a znovu se vrátit ke všemu, o čem se domníval, že ztratil až do konce života, a jako mávnutím proutku získat ještě víc, než mu kdykoliv patřilo. Věděl, že už dlouho k němu nedoléhá zoufalý výkřik z peřejí a že zůstaly jenom vzpomínky a smutek.

„Ano, je to možné,“ řekl, „ale jen v případě, že ti dva mají v pořádku doklady o své totožnosti a ještě také bezúhonnou pověst a vážnost ve společnosti.“

„Otec a já ti je málo?“ řekla Raquel.

Bylo to největší pokušení, jaké mu život kdy nastražil a jaké si vůbec dovedl představit, ale podlehnout mu neměl právo. Neměl právo jakkoliv vstoupit do jejího života jen proto, že k němu cítila vděčnost a že ho litovala, přestože to byl právě a především on, kdo jí a jejího otce vystavil tak strastiplnému nebezpečí; Ale při tom mu říkaly všechny jeho smysly, že to není jen soucit a vděčnost, ty že tu nemají vůbec místo, a hlavně mu říkaly, zburcované skrývanou a neskonalou něhou, že ještě nikdy po ničem tolik netoužil jako po tomto děvčátku a že kromě jeho touhy teď nemá smysl nic, jen ona a všechno, co se pojí k její bytosti:

A pak ji držel v náručí, užaslý, šťastný a němý.

Nic,..co patřilo minulosti, nebylo vůbec důležité.. Dokonce ani to, proč tady stál a proč ji objímal. Důležité bylo, že to učinil a že roztál poslední zbytek jejího odporu. Teď neexistovalo, nič, co mělo platnost ještě před okamžikem, a nic z toho, co bude následovat. To jediné, co si bytostně, uvědomoval, bylo, že tu oba stojí na mokrém břehu uprostřed divočiny, že ji objímá a líbá a přitom ví, že si ona tak jako on přeje, aby tato chvíle nikdy neskončila.

„Ty jsi blázínek! Úplný blázínek!“ řekl. „Vždyť ani nevíš, co mluvíš.“

Díval se jí do očí, a poprvé za celý čas, co ji znal, se z její tváře někam vytratil klid, už z něho nezbýval ani stín, jen se v ní chvěla radost a očekávání, a on věděl, že ani celý život by mu nestačil, aby se pohledu na ni dost nasytil.

„Šla bych s tebou, Renato, kamkoliv,“ řekla. „Zpátky do pralesa i do Barbaska. Ale ty už nesmíš být z vlastní vůle vězeň své minulosti.“

Svět kolem něho se někam propadl. Snad na několik chvil, snad na věčnost. A on věděl, že jsou si tak blízcí, jako by dýchali jedním dechem a jako by v nich tlouklo jedno srdce. A ještě věděl, že Raquel je na celé zemi ten jediný člověk, který byl schopen pochopit jeho minulost, a může s ním proto žít v přítomnosti a sdílet s ním to, co na něho ještě čeká.

Pomalu se vracel do skutečnosti. Skutečností byl vodou nasáklý břeh blízko místa, kde ústil přítok do řeky Sanjo Dios.

„Ne, Raquel,“ řekl. „Není to možné.“

A zase velmi dobře chápal, že nemá právo připoutat její život k svému životu a že se na konci této plavby jejich cesty musí rozejít. Zato už vůbec nedovedl pochopit, jak k tomu jednoho dne najde sílu. Měl sílu bojovat s pralesem, řekou a se smrtí, která číhala v sertau, ale teď musí někde hluboko v sobě najít jinou odvahu.

Brvy kolem dívčiných očí se zachvěly.

„Ne. Jen tak je to možné a nijak jinak.“ Slyšel její hlas a zněl mu hebce jako vánek v lehounkém listí. „V pralese budeš věčně zápasit s Herrerou, i když bude mít pokaždé jiné jméno, a věčně tam bude jeden nebo druhý Nerienene a pro tebe věčně živé Barbasco. A to se nezmění, dokud zůstaneš sám. Nikdo nemůže být na světě bez blízkého člověka a sám nikdo taky nic nedokáže.“

„Ale já už nechci nic dokázat.“

„Klameš sám sebe. Nedovedeš to, vzdát se a nikomu už nebýt prospěšný. Nedovedl jsi to dřív a nedovedeš to ani teď. Potřebuješ druhého a já potřebuji tebe. Ale prales, to je odloučení. Je to jen jiné slovo pro smrť.“

Od samého začátku věděl, že je Raquel bláhové pošetilé dítě. Ale její bláhovost byla úplně jiná a daleka nebezpečnější a mnohem nakažlivější, než si sám přiznával.

„Raquel,“ řekl, „ty nevíš, co to je, když tě štvou jako zvěř… A jednoho dne, dřív nebo později, ale jednoho dne docela jistě uslyší lidé i na druhé straně hor, že z Barbaska uprchli čtyři vězni, a pak se jiného dne dovědí, že vás provázeli nahoru po řece Santo Dios čtyři cizinci, a nestane-li se to dřív, stane se to nejpozději pak, až se budou ptát, kdo je ten muž, který se vrátil s vámi z pralesa. Když se nerozloučíme, budu vás vystavovat nebezpečí.“

Ale Raquel zakroutila hlavou a řekla umíněně: „Ale i já tě potřebuji. Tak to přece pochop, že tě potřebuji. Vymyslíme si nějakou přijatelnou historku. Společně na něco přijdeme.“

Nechtěla slyšet žádné zamítavé důvody a nechtěla je ani zanic pochopit. A také proto k ní cítil tolik něhy, a přesto právě proto ji musel znovu přivést k rozumu. Ale bylo to nad jeho síly a všechno, co říkal, znamenalo bolavý opak toho, co si přál a po čem toužil, a slova, kterými to vypovídal, mu připadala jako nedobrovolné břímě z kamene.

„Raquel, ty nevíš, co to je, když žiješ jako štvaná zvěř. Když se musíš při každém setkání s lidmi ptát sám sebe, zda tě poznali, nebo zda tě poznal jeden z nich, a jestli je to ten, kdo tě vydá smrti.“ Teď nešeptal, teď se nesl jeho zlomený hlas po písčitém břehu až k černému pralesu nasáklému vodou a na druhou stranu přes hladinu řeky, jako by chtěl svou obžalobu navěky vrýt do povrchu lhostejného světa. „Ty nevíš, co znamenají tři roky strávené v Barbasku. Ty nevíš, co to je dostávat důtkami za to, že jsi na silnici pracoval ještě za někoho, kdo už neměl sílu. Nevíš, jak je to pokořující, být spráskaný, protože jsi špatně nahlásil počet mužů, aby tvá skupina dostala aspoň jednu porci navíc. Nevíš, co to je, věčně dostávat výprask, ať děláš cokoliv a ať cokoliv opomeneš. A stane se z tebe, Raquel, zlý člověk a onemocníš na duši. Už nemůžeš milovat. Dovedeš jenom nenávidět.“

Ale Raquel jako by slyšela z celé jeho kruté obžaloby jenom to, co říkal nakonec. A jako prve umíněně zakroutila hlavou.

„Ne, ty nejsi zlý. A ty mne miluješ.“

Jeho touha nebránit se pokušení byla bezmezná a byla tak mocná, že jí těžko mohl odolat. Nic si nepřál tolik jako nebránit se a říci Raquel, že už nechce nic, jen ji nadosmrti milovat, a už se přestat ptát, co bude dál. Jenomže teď šlo právě o to, co bude dál, co bude zítra. Co je čeká v příštích dnech? A jestli nenajdu východisko, všechno v něm zrovna křičelo, pak zůstanu i s tebou tady v pralese.

A tím posledním zločinečkem střízlivého úsudku, který mu ještě zbýval, nahlížel velmi dobře, že Raquel nemá ponětí, co mu Slibuje. Ale už se nedovedl řídit chladným rozumem. Miloval ji. A teď pro něho přestal existovat zítřek. Ještě jsou spolu v hloubi pralesa a spolu budou mnoho dni, a možná týdnů. Ještě je čas přemýšlet o tom, co přijde.

Když se večer velmi pozdě vrátili k tábořišti, Liščí nos a Hranatý býk dosud nespali, jako by té noci drželi stráž. Renato věděl, že jejich nepřítomnost brzo postřehli a že je Liščí nos hlídá. Hra na schovávanou končila. Liščí nos udělal několik rychlých kroků směrem k němu a řekl bez úvodu a vyzývavě: „Takže to vypadá, že vy dva jste teď jedna ruka a jedna duše.“

„Aspoň víš, na čem jsi, a podle toho se chovej.“

Liščí nos se na něho upřeně zadíval, tak jako člověk upírá oči na věci, které leží ještě příliš daleko, aby měl honem chuť tu vzdálenost překlenout, a hladil si při tom bradu pod krátkou tuhou bradkou. A vedle něho se vynořil Jeho stín.

„A co pak, na konci?“ zeptal se Hranatý býk a ptal se schválně div ne rozněžnělým hlasem.

„Rozejdeme se a půjdou, kam budou chtít. Nikdy neřeknou ani slovo, protože o tom mluvit nemůžou. Kvůli Herrerovi. Je v tom dost logiky, ne? A dá se na to spolehnout.“

„Trošku si to všechno zjednodušuješ, nemyslíš?“ řekl po chvilce tichá Liščí nos. „Tenhle druh lidí se umí ze všeho vykroutit a vinu pěkně šoupnou na někoho jinýho. A když ten jinej je někdo jako my, to už ji tam vůbec šoupnou moc snadno.“

„Je jenom jeden způsob, aby mlčeli!“ zahučel vedle nich Hranatý býk. „Podle mýho…“

„Nikdy se nikdo nic nedoví. Myslím, že už jsme domluvili, ne?“

„Jenomže já nemám chuť na týhle kocábce jít ke dnu… Až nás žraloci sežerou i s chlupama, bude pozdě.“

Renato si ve tmě představoval jeho masitý, rozpláclý obličej a v té chvíli ho nenáviděl. Jestli se už mají dostat do sebe, tak teď a hned.

„Tak aby bylo jasno, ruce pryč od Raquel a od jejího otce taky!“

Viděl, jak se hromotlukova postava trochu povytáhla do výšky a taky Liščí nos jako by se nahnul dopředu. Liščí nos ale hned na to řekl rychle a nějak až příliš smířlivě:

„Tak si myslím, že se na to všichni ještě pár dnů vyspíme. Tak horký to zas není, a budu jen rád, když nás dokážeš přesvědčit.“

„Ale jednou bylo ujednaný…,“ kousal kolem sebe Hranatý býk.

„No tak už zavři hubu!“ rýpl do něho Liščí nos a odtáhl ho pryč.

Renato se za nimi ještě chvíli díval. Liščí nos byl záludný a tvrdý, ale na jejich pouť mrtvým sertáem nezapomněl. S Liščím nosem by se mohl nějak rozumně dohodnout, jenom když si dobře rozváží, jak. S ním ano. Ale s Hranatým býkem se mluvit nedá.

Komplikace však nenastaly jenom s nimi. Renato zpozoroval velmi brzy, že také s Niňem není něco v pořádku. Najednou se mu Niňo začal vyhýbat, když na chlapce promluvil, odpovídal mu bez nálady a celý čas někde vězel s Býkem a Liščím nosem. Ano, v posledních týdnech se Niňovi málo věnoval, a teď má Niňo možná pocit, že ho zradil.

Snažil se to napravit, jak mohl, a několikrát ho vzal s sebou na koroptve. Stříleli je z indiánské foukačky, z té, kterou mu daroval náčelník Jaguárů. Střely z foukačky není slyšet, a z hejna, které se jim objevilo nad hlavou, sestřelili tři i čtyři kusy. Droboučké, otrávené šípy působily tak rychle, že ptáci po několika minutách zemřeli a zranění ani necítili.

Niňo taky zkoušel střílet z foukačky, ale rozptýlilo ho to jenom po tu dobu, kterou spolu trávili v pralese. Jakmile se vrátili do tábora, už zase oba, Renata i Raquel, nedůvěřivě a kradmo pozoroval. Jeho zklamání a nedůvěra byly tak veliké, že před nimi ustoupila do pozadí i Niňova stará nevraživost vůči tomu masitému hromotlukovi.

Jen Silva dával Renatovi najevo, že jemu a Raquel rozumí. A dával mu to najevo překvapujícím způsobem. Nezačal s ním hovořit jako s někým, kdo jim všem pomohl z té nebezpečné, horké situace v Herrerově táboře a kdo jediný je může ochránit před násilím, po kterém Liščí nos a Hranatý býk už pošilhávali. Silva se teď k němu obracel právě jako k vězni z Barbaska.

„Už se změnilo velmi mnoho,“ začal jednou ráno, když stáli vedle sebe na břehu a dohlíželi na nakládání zavazadel. „A ve městě mnohem víc než v pralese. Svět začíná pomalu chápat, že lidé jako Herrera znamenají pro společnost neštěstí, že této zemi dobyvatelé nic nepřinášejí, ale že země potřebuje dobré zahradníky. Možná že by vás dneska soudili Jinak.“

Otočil se k Silvovi a řekl zamyšleně:

„Na archeologa máte nepřeberné množství opravdu svérázných idejí.“

„A vy máte velmi svérázné názory na archeology. Z Evropy vane nový silný vítr a přináší s sebou nové myšlenky. A na univerzitách fouká trochu dřív než jinde. I je možné, že celý tento kontinent bude muset ještě podruhé bojovat za své osvobození a že všechno, co jste prožil, je pouze jeden z kroků na společné cestě.“

Slyšet taková slova působilo jako nová vzpruha. Ale ani hojivý balzám, přiložený na staré rány, neměl v této I chvíli pro Renata smysl. Smysl mělo jen a jen to, že vedle něho existovala Raquel, milovala ho a on miloval ji a že jim patřil každý den a každá hodina. Seděli spolu ve člunu, spolu obcházeli nepřístupné řeky, když jim přehradily cestu peřeje a vodopády, a spolu večer sedali u ohně.

Nikdy předtím nevěřil, že by někde na světě mohla být dívka jako Raquel. Když odcházel do pralesa poprvé, rozhodl se k tomu kroku proto, že v něm spatřoval svou – povinnost, a prales a vnitrozemí ještě neznal. Také Brigita pokládala za svou povinnost, aby ho neopustila. A pak ho uchopila neviditelná a nepostižitelná moc a otáčela jím v neproniknutelném kruhu, unášela ho, až ho svrhla do propasti, v níž se všechno dmulo a vířilo a z níž se mu podnes ještě nepodařilo vytrhnout. Roky ho ukuly v muže.z ocele, naučily ho tisícero druhům umění přežít, o nichž předtím neměl ani tušení, ale své místo v životě už znovu nenašel. Snad leželo někde v dálce před ním.

Raquel byla o tolik mladší a o tolik méně prožila než on, a přece znala odpovědi, které pro něho byly tak úžasně nové. A celá její bytost sálala něhu a teplo, a přitom z ní vyzařovala jakási zvláštní, ji vlastní vůle neústupnosti.

Čím dál se dostávali proti proudu obtížněji, stále častěji teď pršelo a v přítoku řeky Santo Dios stoupala voda každý den. Na zápolení s dravou řekou museli vynakládat všechny síly. Horský proud se už nerozléval do klidné, mělké vody podél břehů, kde by mohli nerušeně plout. Vodopády a peřeje ani nebraly konce a s každým kilometrem byly delší a zvedaly se do větší výšky. Na břehu nikde nevedla vyšlapaná stezka, a když přenášeli čluny kolem vodopádů, museli nejdřív vynaložit spoustu hodin jenom na to, aby si prosekali cestu. Ale den za dnem jim visely nad hlavami černé, těžké mraky a pobízely je dopředu.

A přece Renato nespěchal. Kdyby se jeho plány měly řídit pouze jeho přáním, tato plavba v dešti a bouřce mohla trvat ještě týdny, měsíce, a třeba i roky. Protože tak dlouho, dokud byl cíl jejich cesty ještě zahálený někde v dálce v mracích, jeho štěstí trvalo. Během plavby ho od Raquel nic nemohlo odtrhnout.

Všechno si už dobře rozvážil. Liščí nos a Hranatý býk chtěli jistotu. Budou ji mít. V horách těm dvěma dají navždy sbohem a oni budou věřit, že odchází s Raquel a jejím otcem dolů na západní pobřeží. Bude to pro ně dostatečně logické, že Silvovi již nemohou nikdy nic prozradit. Takže do té doby, než přijde den rozloučení, jeho láska bude Raquel a Silvu chránit.

Ale nikdy Raquel opravdu nepřipoutá k sobě, nemá na to právo, a Raquel neví, jaký život by ji čekal. Až Raquel a jejímu otci nebude hrozit nebezpečí, rozejde se i s nimi a přece jen uskuteční svůj starý plán. Najde si někde v zapomenuté horské krajině skrytý kout a tam se ztratí celému světu a dožije tam všechny své dny. Ale odejde s

Niňem. Pevně se rozhodl, že si chlapce vezme s sebou a nedopustí, aby mu Liščí nos a Hranatý býk dali svou životní školu. Niňo s ním půjde rád a později si o své budoucnosti rozhodne sám.

Ale do té doby stále zbývá hodně času, možná celá věčnost bez hranic. Zatím nechtěl myslet tak daleko dopředu. Ještě ho pořád čeká po dnešku zítřek, po něm druhý a ještě další a každý zítřejší tlen s ním bude Raquel.

Dostávali se jen pomalu a s námahou nahoru proti proudu. Řeka tu byla úzká a s každým dnem dravější. S každým dnem se taky zkracoval úsek, který od rána urazili. A přece spatřili v jediném okamžiku, jako když před nimi rozhrne oponu, jak blízko je už cíl.

Po třech šedivých, zatažených dnech se obloha protrhla, vyhlédlo jasně modré nebe a někde v jeho čiré modři se proti nim zvedlo úchvatné pohoří. Už měli jako na dosah ruky zelené pahorky rozběhlé vzhůru až ke strmým srázům, holé hřbety, za kterými čněly ještě vyšší skalnaté hřebeny, a dál se tyčily na několika místech sněžné vrcholky jako bílé sloupy, které se dotýkaly oblohy a podpíraly ji. Nanejvýš dva dny a začne výstup. Prales a vnitrozemí zůstaly za nimi.

Od toho dne, kdy opustili řeku Santo Dios, nepřipluli ani jednou k indiánské vesnici a nenarazili nikde na lidské stopy. Tím horlivěji prohledávali břeh kolem řeky, jestli nenajdou vyšlapanou pěšinu nebo aspoň místo, kde někdo tábořil. Vesnici najít museli, aby si mohli najmout nosiče. Ale v předhůří jako by lidé nežili.

Asi den po tom, kdy se před nimi poprvé otevřel čarovný pohled na hory, dopluli k překážce, s jakou se ještě nikde na řece nesetkali. Přes řeku ležel obrovitý strom a klenul se od jednoho břehu k druhému jako most. Spletené větve se po celé délce nořily hluboko do vody a čluny nemohly pokračovat dál.

Když přirazili ke břehu, všimli si, že strom opravdu někomu slouží jako lávka, protože z lesa vybíhala uzounká, asi jen zřídka používaná cestička, potom mířila po starém sukovitém kmenu přes řeku a na druhé straně se zase ztrácela v zeleném pološeru. Strom nespadl sám, ale někdo ho porazil. Kmen ještě teď nesl výmluvné stopy, které napovídaly dost zřetelně, kolik to dalo námahy porazit takového lesního obra kamennou sekerou. Lidé byli nablízku. Ale nikdo nevěděl, kdo byli tito lidé a jak přijmou bělochy.

Zato všichni již věděli, že Nerienene a Indiáni od tohoto místa už nezaberou ani jednou pádlem a taky ani suchou nohou neudělají krok proti proudu. Cesta po řece pro ně končila. Dost strachu jim nahnal v pralese Krvežrout a už by je nikdo nepřiměl, aby ještě jednou vkročili na cizí území. Seděli na patách na břehu a tvářili se nespokojeně. Čekali jako tvrdohlavé děti na výplatu. Nerienene šel bez obalu rovnou k věci. A nejdřív k té hlavní věci:

„Tři pušky,“ řekl a ukazoval na pravé ruce tři prsty. „A taky sekyry a perly.“

Museli vynaložit všechno umění, než ho přemluvili, aby ještě počkali do té doby, než najdou někde v okolí indiány. Veslaři už vykládali věci z velikého člunu.

Renato šel hledat vesnici a Niňa si vzal s sebou. Až do toho dne si nemohl s chlapcem pohovořit mezi čtyřma očima a byl už nejvyšší čas, aby ho trochu zasvětil do svých plánů. Doufal, že je to zase sblíží jako dřív.

Sotva udělali sto kroků, objalo je lesní šero. Šli pravou indiánskou stezkou. Bez jakéhokoliv důvodu se najednou stáčela doprava a potom zase vlevo. Asi tu opravdu jen zřídka někdo chodil. Ale přesto měl Renato oči jak ostříž a hledal nastražené pasti. Avšak nic nenasvědčovalo tomu, že by tu počítali s nevítanými hosty. Občas zasvištěla mačeta, když Niňo přeťal v cestě větev. Renato počkal, až ho chlapec došel, a obrátil se k němu:

„Niňo, vidím, že do tebe Liščí nos pořád hučí. Nelíbí se mi to. Liščí nos není žádná společnost pro tebe.“ Trvalo možná celou minutu, než Niňo něco řekl, a odpověď zněla nevlídně: „Snad mám oči sám, ne?“

Renato se podíval na jeho hubený, pořád ještě dětský obličej, plný uraženého vzdoru a nedůvěry.

„Niňo, musíme si spolu promluvit. Za chvíli budeme v horách, možná že už za týden… Chci, aby Liščí nos nechal Raquel a Silvu na pokoji. Ať si jdou, kam budou chtít. Silvovi neřeknou nikdy ani slovo.“

Tentokrát Niňo neodpověděl vůbec, jen v očích měl pořád ten uražený vzdor.

„Niňo,“ řekl Renato, „nahoře v horách je mnoho klidných údolí. Není vůbec žádný problém vykácet kousek místa, a malé stádo si taky opatříme. Kolem jsou němé hory a na nic se ptát nebudou. Nečeká tam lehký život, ale když se do toho pustíme, tak to dokážeme. V každém případě to bude stokrát lepší než Barbascó nebo prales.“

Renato viděl, jak se Niňa zmocnila radost a jak se v něm probouzí čilý zájem. Ale bylo to pro něho příliš nečekané a ještě pořád jako by nevěřil. Měl s Niňem promluvit již dávno. Ano, udělal chybu. Liščí nos ho už dost zpracoval a chlapec se teď choval nejistě.

„Niňo, my dva se nikdy nerozejdeme! Platí?… Jestli Ovšem chceš.“

Niňovi předtím zamlčel, co mu Silvovi nabízeli. Má mu to prozradit? Ne, nebude o tom mluvit. Vzbudilo by to v něm nové podezření. A snad to ani není nutné. S Raquel se musí jednoho dne rozloučit, a Niňovi nelhal. A když bude třeba, aby před Liščím nosem a před Hranatým býkem sehrál tu krutou komedii, pak na to chlapce připraví.

„Tak domluveno?“

Niňo přikývl. Po mnoha dnech to zase byl ten Niňo, kterého vyvedl z Barbaska.

Ještě museli jít celé dvě hodiny, až se na konci stezky otevřelo volné vykácené prostranství a před nimi se vynořily indiánské chýše a kolem nich pole, na kterých Indiáni pěstovali podle svého zvyku jedno vedle druhého, to znamená na každém proužku pole, jakousi všehochuť: ananas, kukuřici, maniak a tabák.

Renato s Niňem se vynořili z pralesa tak nečekaně, že jejich příchod způsobil ve vesnici hotové pozdvižení. Ženy a děti se daly do zděšeného křiku a rozprchly se na všechny strany do Indiánských chýší. A sotva minulo několik vteřin, ani po mužích nebyla památka.

Renato vykřikoval seznamovací pozdrav a mával lukem s vyřezanými ornamenty. Zůstali jenom na kraji vesnické mýtiny, ale tam, kde by je bylo dobře vidět. Po obyvatelích indiánské vsi jako když se slehla zem. Ale nedůvěřivé oči je bedlivě sledovaly. Domácí se museli nejprve z úkrytu přesvědčit, jestli jim nehrozí nebezpečí. I když Renato věděl, jak si ukrytí vesničané v této chvíli asi počínají a že potřebuji čas, než se rozhoupou k nějakému kroku, přece jen musel příliš dlouho volat a volání opakovat, než přišla odněkud odpověď, a ještě se ozvala v řeči, které nerozuměl. Území Jaguárů bylo od nich již na míle daleko.

Vykročil pomalu na indiánskou náves a jenom v duchu doufal, že odpověď, která se ozvala, je opravdu zdvořilé pozvání. Za sebou slyšel Niňův přerývaný dech.

Také chýše si tito Indiáni stavěli jinak než Jaguáři. Jejich obydlí připomínala obrovské včelí úly. Nejdřív do země zarazili štíhlé ohebné kmeny, přesně do kruhu, uprostřed je svázali a kostru pokrývali rákosím a palmovými listy, až zbyly jenom dva malé otvory.

Renato s Niňem procházeli kolem indiánských obydlí, a vždycky jak poodešli kousek dál, vesničané zase vysunuli hlavy a těla ze dveří a šli v odstupu za nimi.

Před největší chýší seděla na jakémsi vyvýšeném, širokém prahu skupina Indiánů ve zralém věku a s nimi několik šedovlasých starců. Podle jejich chování se dalo usoudit, že se ve velikém chvatu sešli k uvítání cizích příchozích. Muži byli urostlejší a vyšší než Jaguáři a Arará. Na těle měli jen úzké opasky ze stromové kůry a kolem nich rozvěšené dlouhé třepení z lýka. Maličké snopečky z lýka se jim pohybovaly na každém náramku a na ozdobách zavěšených kolem krku.

Indiáni tvořili na nízkém prahu nevelký půlkruh a náčelník, který seděl uprostřed, se ujal slova. Začal vyrážet jakési hrdelní zvuky a hrozil při tom sevřenou pěstí proti obloze, jako by mezí dešťovými mraky nahoře na nebi a oběma příchozími tady dole byla nějaká neblahá souvislost. Slova, která vyrážel z hrdla, rozhodně nijak přátelsky nezněla, ale Renato bral i tento uvítací projev za zdvořilé přijetí. Šel ještě o jeden krok blíž a začal tak hlasitě, že se to rozléhalo přes celou indiánskou náves, a taky hodně zeširoka líčit plavbu po řece, kterou podnikli jen proto, aby svým přátelům, statečným lovcům na řece pod nebetyčnými horami, přivezli dary.

Mluvil řečí, kterou se dorozumívali Indiáni z kmene Jaguárů, ale všechno, co vyslovoval ústy, maloval ještě rukou ve značkách a obrazech ve vzduchu, tak jak to kázal mrav pralesa. Když došel ve svém líčení až k jejich setkání s bílými sběrači kaučuku, ozvalo se za jeho zády souhlasné mručení. Nebylo pochyby, že až sem pronikly přinejmenším nějaké zvěsti o Krvežroutovi. Renato ještě mluvil, když si dřepl dozadu za náčelníka mladý Indián a pořád polohlasem šeptal. I tady se našel indiánský tlumočník.

Renato s Ninem prostřeli na zemi dary. Nože, sekery a umělé perly. Barevná sklíčka okamžitě vyvolala nadšení všech přítomných. Ženy se samou radostí smály a mluvily rozčileně jedna přes druhou. Muži pomlaskávali jazykem a kývali hlavami. Ale nožů a seker si zpočátku nevšímali. Ještě je asi nikdy neviděli.

Mladý Indián vzadu za náčelníkem se teď docela oficiálně chopil úkolu tlumočníka: „Hadí skála chce vědět, co od nás žádáš. Z nebe už proudí voda, plavba po vodě a cesta lesem teď není možná.“

„Přišli jsme, abychom vám přinesli, dary,“ opakoval Renato diplomaticky. Nejdřív si musel Indiány naklonit, než mohl vyrukovat s nějakou prosbou.

„Naše vesnice je chudá. Tapíři nám sežrali ananas a kukuřici.“

Náčelník chtěl bezpochyby předejit nějakému nedorozumění. Sám byl patrně velmi prakticky založený muž, než aby jen tak snadno věřil, že by mohl někdo naprosto nezištně dávat někomu takové cenné dary, jako jsou tyto perly.

„Nezůstaneme tady dlouho,“ řekl Renato a zvedl tři prsty. „Jenom tolik dnů. A je nás jenom pět mužů a jedna žena.“ A zase ukazoval, kolik jich je, na prstech, tak, aby to všichni viděli.

Před náčelníkovou chýší teď probíhala jakási vzrušená porada. Každou chvíli se hlasy křiklavě mísily, jako by se tam nemohli dohodnout.

Zdálo se, že situace vyžaduje, aby Renato znovu diplomaticky zasáhl:

„U řeky máme ještě mnoho jiných darů,“ řekl, aby v Indiánech vzbudil zvědavost. „Celou hrst perel a ještě jednu hrst a ještě…“

Vztyčoval několikrát za sebou všech deset prstů, aby naznačil, že mu prsty ani zdaleka nemohou stačit k tomu, aby jim ukázal, kolik hrstí perel čeká na hostitele u řeky. Když to rukama i ústy dopověděl, začalo se kolem zvedat žádostivé mručení a přecházelo v rozdychtěný výskot.

Brzy nato uháněl houf mladých Indiánů k řece pro ostatní hosty, a hlavně pro zbývající dary. Renato a Niňo museli po celou tu dobu sedět s ostatními na širokém prahu, pít s nimi indiánský nápoj kaširi a pořádat ananas a maniokové placky. Náčelník asi nelhal, když řekl, že vesnice je chudá. Rozhodně to nebyla bohatá hostina.

Ale vesničané, a z nich zvlášť náčelník, měli dobrou snahu vynahradit skromné pohoštění srdečností. Náčelník pil s cizinci z jednoho džbánku, z té trochy maniokových placek jim ty největší vlastnoručně cpal do pusy a prostřednictvím tlumočníka je ujišťoval nejmíň desetkrát, jak je tuze nešťastný, že nemůže cizince lépe pohostit.

Během chudého, a přitom obřadného stolování seděli všude kolem širokého prahu muži a ženy, civěli zvědavě na oba bělochy a neušlo jim ani slovo. A sami taky jedli. Po nějaké době začali být důvěřivější, odvažovali se blíž a kdekdo si chtěl sáhnout na podivný oděv návštěvníků s bledou tváří.

Někdo zkoušel v prstech Niňovu košili a chtěl vědět: „To jsi dělal sám?“ A někdo jiný sahal Renatovi na boty a taky chtěl mít jistotu: „To jsi dělal sám?“ Renato a Niňo odpovídali ve všech případech, že ne, což vyvolávalo obdivné zvuky a mručení.

Teď, když byli středem pozornosti, Renato se zase po dlouhé době zamyslel nad svým zevnějškem. Šaty už měl otrhané, boty se mu začínaly na nohou rozpadat, protože se den co den pohybovali v mokrém pralese, a bůhví kolik týdnů se již neholil. A taky uplynulo hodně času ode dne, kdy spal naposled někde pod střechou a k obědu měl pokrm připravovaný rukama, které samy pěstovaly maniok a ještě jiné druhy polních plodin. Uvědomoval si s trpkou ironií, že to prajednoduché a přívětivé společenství lidí kolem něho má s civilizací víc společného než on. Čím je převyšoval? Jediné znalostmi o světě, který teď ležel nedosažitelně daleko. A ještě taky tím, že měl zbraně.

Čím více džbánů vypili, tím víc se zpřeházel zasedací pořádek, který Indiáni nejdřív přísně dodržovali, jako nějaký rituální předpis, až konečně nemohla být ani řeč o nějaké obřadní organizac na vyvýšeném puahu. Stařešinové odcházeli střídavě dolů, na jejich místech se usazovali mladší, i ženy, a jenom děti se ještě pořád ustrašeně držely hezky daleko od bělochů.

Tlumočník se posadil na paty vedle cizinců a měl toho velmi mnoho na srdci. Za chvíli Renato a Nino věděli, že je z kmene Jaguárů a že se pokládá za muže, který zná svět. Hodně dlouho jim vysvětloval, že prošel kde co a má mnoho zkušeností. Z toho, co vyprávěl, pochopili, že se dostal až sem, když prchal před Herrerovými lidmi, a sám se neodvažoval vydat na zpáteční cestu, dokud neslyšel, že Herrerův tábor již neexistuje. Cítil se nesmírně nadřazený nad svými hostiteli, kteří předtím ještě nikdy neviděli bělocha. Taky měl sklon trochu si o někom poklepat a pravděpodobně si i něco přidat.

„Hadí skála se mě ptal, jestli si natíráte obličej hlínou, protože máte bledé tváře.“ A přesně jako vzdělaný a domýšlivý hlupák se přezíravě uchechtával, když opakoval takovou naivní domněnku. Vůbec se zdálo, že náčelník nemá jeho sympatie.

„Hadí skála je lakomec,“ řekl Renatovi důvěrně. „Nemá rád, když přijde někdo cizí. Protože pak musí nařídit, aby se pekly maniokové placky a chystalo kaširi. To je náčelníkova povinnost, a Hadi skála je skrblík. Každý ho má dost, a když bude skrblit dál, tak od něho všichni odejdou a začnou si stavět novou vesnici a vyberou si jiného náčelníka.“

To byla užitečná informace, a Renato doufal, že jí budou moci dobře využít.

Mladí Indiáni, kteří se předtím rozběhli k řece, vrátili se i s ostatními až za šera. A znovu propukaly na indiánské návsi hlasité výlevy radosti. Vesničané sahali zvědavě na každý převázaný balík a na každou bednu. Zato Nerienene a ostatní Arará se dali hlava nehlava na úprk, když se u řeky objevili cizí lovci.

I nově příchozí dostali maniokové placky, pili kaširi a jedlí ananas. Kupodivu teď se objevila větší hojnost než při odpoledním seznamovacím obědě. Vysvětlení bylo jenom jediné: Náčelník Hadí skála asi usoudil, že v takové hoře zavazadel musí být opravdu taky hora darů pro něho a pro jeho vesnici, a přijít o ně neměl v úmyslu.

Na noc je hostitelé uložili do jedné Indiánské chýše. Pro Renata to byl ten nejpohodlnější příbytek po mnoha a mnoha letech. Uprostřed kulatého obytného prostoru hořel oheň a kolem dokola přiléhaly k vnější stěně ještě malé přístěnky, tak právě pro čtyři nebo pro pět lidí. Renato spal hlubokým bezesným spánkem a usínal s jistotou, že správně uhodl, kde je náčelníkova slabina a jakou musí zvolit taktiku, aby od něho získal nosiče na cestu do hor.

Také druhý den zjišťovali, že se octli ve vesnici opravdu přívětivých Indiánů. První plachost byla tatam, a teď ať se hnuli kamkoliv“ všude, je vítal, zářivý úsměv provázený pozdravem: „Ty přicházíš.“ A oni museli odpovídat: „Já přicházím.“ A jestli znělo pozdravné oslovení: „Ty jdeš,“ odpovídali: „Já jdu,“

Každá indiánská chýše a její nejbližší okolí, byl hotový zvěřinec v malém. V nejtmavších koutech posedávaly malé noční opičky, teď ve dne slepě, a kolem běhaly vačice a morčata. A hlavně tam poletovali div ne ochočení snovači. Jak posedávali až na nejvyšším místě na střeše indiánské chýše nebo na nějaké jiné pozorovatelně, svítily jim na šedočerném tělíčku zářivě červené ptačí hrudníčky. Žili ve vesnici v sousedství lidí jako domácí ptáci a hlídači, a jak se ukázal na obzoru dravec, už ho křiklavě ohlašovali rozčileným ptačím křikem. Byli tak krotcí, že svého pána s velikou oblibou kousek doprovázeli, když někam vykročil z domu. S důvěrnou samozřejmostí se mu usadili na hlavě a dovolili mu, aby je nějakou dobu nesl. Když jim výlet připadal moc dlouhý, zvedli se a letěli nejkratší cestou zpátky do vsi.

Byl čas začít jednat, ale tentokrát se Renato přibližoval k cíli velkou oklikou. Nejdřív uspořádal venku pod širým nebem výstavu nejrůznějších předmětů, kterými člověka obdařila civilizace. Protože obyvatelé vesnice ani jedinou z těch věcí neznali, musel jim prakticky předvést, k čemu která slouží. A tak se Niňo posadil a Renato mu před širokým publikem ostříhal vlasy. A protože Indiánky a taky muži vynakládali na svůj zastřižený účes neúměrně mnoho námahy, nůžky je úplně fascinovaly. Stejně názorně je seznámil s používáním zrcadla a Hranatý býk před jejich zraky stloukl dohromady dva kmeny, aby všichni muži viděli, jak ty zázraky, kterým bílý člověk vládne, hravě splní tak namáhavý úkol, jako je spojit dvě klády.

Bílí cizinci měli ve vesničanech vděčné diváky, kteří všechno ihned pochopili. Protože si indiáni řezali vlasy ostrými rybími zuby dravé pirani, začali i nůžkám říkat piraní zub a zrcadlu voda, protože se vždycky shlíželi jen ve vodní hladině. „Dovol nám, abychom se ještě jednou podívali do vody,“ prosili ženy i muži. Ale hřebíkům říkali slovem, kterým nazývali hroty k šípům, a zase je všechny starostlivě vytahali ze dřeva a nemohli se na ně vynadívat a mlaskali v údivu jazykem.

Ale všechno, co Indiáni toho dne spatřili, daleko předčily Silvovy hrací hodinky. Silva tím něco sledoval a schválně stiskl víčko, když u toho byl náčelník Hadí skála. V tom okamžiku se nesla mezi indiánskými chýšemi něžná melodie. Hadí skála údivem zkameněl a v očích mu zasvítila chtivá žádost. Úplně se třásl na celém těle, jak byl posedlý touhou, aby směl tu zázračnou věc vzít do ruky. Nejméně dvacetkrát se musel přesvědčit, že stačí jenom stisknout knoflík, aby se ozvala křišťálově čistá, křehká melodie. Dával si hodinky k uchu, obracel je ze všech stran, objížděl prstem dráhu vteřinové ručičky a špička jazyka mu při tom v rozrušení a úžasu kmitala od Jednoho koutku úst k druhému. Ze všech předmětů mohl vůbec nejméně potřebovat hrací hodinky, a přece v něm ze všech věcí vyvolaly nejprudší žádostivost. Pro hodinky vesničané dlouho nemohli najít žádné pojmenování, protože v jejich životě neexistovalo nic, co by se takové kouzelné skříňce podobalo.

Renato se rozhodl kout železo, dokud je žhavé, a večer si vzal náčelníka i s tlumočníkem stranou.

„Jsme přátelé,“ ujišťoval Hadí skálu. „Jsme bratři.“

„Jsme přátelé,“ opakoval Hadí skála. „Jsme bratři.“

„Vaše vesnice je chudá. A přece jste nám dali kaširi, maniokové placky a pečeného tapíra. Za to vám necháme mnoho darů.“

„Vy odcházíte?“ řekl Hadí skála a jeho oči utíkaly tam, kde stál Silva obklopený pořád stejně početným kruhem obdivovatelů. Teď právě stiskl víčko hracích hodinek.

„Můžeme odejít z vaší vesnice a nechat vám zde dary, jen když nám obstaráš nosiče.“ Renato mířil slovo za slovem k cíli. „Bez nosičů odejít nemůžeme. A vy nemáte dost kukuřice a maniokových placek, abychom tu mohli dlouho zůstat. Také za nosiče tě odměníme dary.“

Náčelník byl lakomý a hned se chytil do nastražené léčky.

„Nemáme dost kukuřice a nemáme dost maniokových placek,“ opakoval jako žalostná ozvěna.

„Hadí skálo, dej nám nosiče, a my odejdeme,“ řekl Renato. „Půjdou s námi až tam, kde Žijí lidé z hor.“

Náčelník Hadí skála po celém těle doslova ztuhl. Jeho myšlenky se dosud ubíraly rovnou za nosem a po tak nenadále schůdné cestě vzhůru na vysoko navršenou horu darů, a najednou cesta skončila.

„Nahoru do hor ne,“ řekl ustrašeně. „Kdo tam odejde, ten se nevrátí.“

„Půjdou jen k první vesnici,“ snažil se Renato náčelníka zlákat. „Než začne opravdu pršet, budou zpátky.“

Ale náčelník zakroutil ještě jednou odmítavě hlavou: „Z hor se nevrátí nikdo.“

„A tady ze vsi tam už někdo byl?“

„Kdysi dávno otec mé matky odešel do hor s dvaceti mladými muži. Už dlouho trval strašný hlad. Chtěl najít veliký dům z kamene, kde bydlel Keři a kde předtím rostl obrovský strom hojnosti, na kterém zrály všechny plody světa. Chtěl do vesnice přinést jeho výhonek. Ale strom hojnosti nenašel a vrátil se jenom on. A toho dne, kdy přišel, zakázal, aby se po něm ještě někdy naši muži odvážili tam nahoru.“

Byla to velmi dlouhá odpověď na Renatovu otázku, nebo spíš celá malá zkazka, a náčelník Hadí skála tu jistě hostům svěřoval část ústní tradice svého kmene. Přistoupil k nim Silva a Renato mu v odmlkách mezi náčelníkovou řečí objasňoval její smysl.

„Přicházíme z veliké dálky,“ řekl Renato náčelníkovi. „Prošli jsme zemí Arará a zemí Jaguárů a půjdeme až na druhou stranu hor. Tvoji mladí muži mají strach doprovodit nás takový malý kousek cesty?“

„V horách žijí ukrutní lidé. Kam přijdou, všechno umírá, i stromy. Jsou jako nenasytný velký vítr.“

Poslední jeho slova zněla, skoro jako by mluvil o bílých sběračích kaučuku. Ale v horách gumovníkové stromy nerostly. Hadí skála si nejspíš promítl poslední neblahé zvěsti, které o Herrerovi pronikly až sem, do starého indiánského strachu z hor. Sběrači kaučuku se nemohli tam nahoře rozhodně objevit.

„Hadí skálo, jsou to běloši?“

„Ne, jsou jako my,“ odpověděl Hadí skála a teď už Renáto vůbec nepochyboval, že je to pohádka.

„Hadí skálo, prošli jsme i zemí Krvežrouta, a ještě žijeme,“ řekl. „Slibuji ti, že budeme tvé mladé muže chránit. Půjdou s námi jen kousek. Jen k první vesnici v horách. Jak je to odtud daleko?“

Hadí skála dvakrát sevřel pravou ruku do pěsti a dvakrát vymrštil pět prstů.

„Deset dnů,“ řekl Renato. „Takže jen deset krátkých dnů a tvoji lidé se mohou zase vrátit k vám do vesnice. A za to od nás dostaneš mnoho darů.“

Renato viděl, jak náčelníkův mozek úporně pracuje.

„Jste chudá vesnice,“ připomněl Renato ještě jednou, „a nemůžeme tu zůstat do té doby, než skonči doba dešťů. Nemáte pro nás tolik kukuřice a maniokových placek.“

Náčelník dobře chápal svůj vlastní argument, a přece odpověděl: „Do hor nepůjdou.“

Z jeho odpovědi zaznívala žalost, že tu spoustu darů, jak to tak vypadá, přece jen asi nedostane.

Silva se naklonil k Renatovi a chtěl, ať jim náčelník ještě něco vypravuje o velikém domu z kamene, kde bydlel Keři. „A taký o stromu hojnosti, který hledal jejich předek.“

Hadí skála se pohodlně usadil a začal ochotně vyprávět.

„Keri byl otec všech našich matek. Keri žil pod stromem hojnosti, na kterém zrály všechny plody světa, ve i velikém domě z kamene. Keri měl velikou sílu. I všechna zvířata a všechny ryby přicházely ke stromu a nasytily se, když jeho plody uzrávaly. Keri měl tolik masa, kolik si přál. Ale ještě mu to nestačilo. Nechtěl čekat, až mu strom vydá své plody sám, a chtěl si je vzít hned. A protože byl zpupný, vyvrátil strom hojností ze země. Koruna stromu, která sahala vysoko do oblak, se zřítila na zem a na zemi se proměnila ve vysoké hory. Až úplně nahoře je vidět ještě dnes bílé květy, z obrovského otvoru, kde předtím stál strom hojnosti, vypluly všechny mraky a vytryskly všechny vody a roznesly zvěř a ryby a všechny plody po celém světě, a kdo je chce od té doby najít nebo ulovit, musí je hledat.“

Hadí skála seděl na patách a horní polovinou těla pohupoval sem a tam v rytmu svého vyprávění o tě lidské prapošetilosti, které říkáme lakota. Kolem indiánské vesnice už byla tma a prales mlčel. Nepohnul se v něm ani list. Ve vzduchu poletovaly světlušky jako zelené a rudé žhavé body. Pak někde zakřičela opice.

„A kamenný dům?“ zeptal se Silva. „Co se stalo s velikým kamenným domem, kde bydlel Keri?“

„Před kamenným domem, kde bydlel Keri,“ řekl Hadí skála a zase kýval tělem v rytinu vlastních slov, „stálo mnoho kamenných strážců, a ti střežili jeho spánek a strom hojnosti. Ale voda je odnesla a vzali si za ženy Keriho dcery.“

Ale Silva pořád směřoval k jednomu:

„Co dům?… Co se stalo s kamenným domem?“

Ale vyprávění už pokračování nemělo. Náčelník před nimi rozestřel ruce dlaněmi vzhůru, jako by chtěl ukázat, že je to všechno a víc že už nemůže povědět. Jen ještě na vysvětlenou přidal:

„Dům spolkl les. Les všechno spolkne.“

Archeologa se zmocnilo rozčilení. „Chápete, doufám. Nebo ne? Hadí skála mluví o starém indiánském městě.

O tom, které hledáme.“ Silvu za celý čas ještě nic tak nerozrušilo. „Samozřejmě že mluví o indiánském městě,“ dokazoval. „A přístup musí být někde z této strany hor.“

Silva vytáhl z kapsičky hrací hodinky a do noci se zase rozlehla křišťálově čistá, křehká melodie. „Jsou jeho, jen když nám ještě pomůže hledat!“ a ukázal posunkem na indiánského náčelníka.

Hadí skála sice jeho slovům nerozuměl, ale zato docela dobře pochopil jejich smysl. Oči se mu při pohledu na hodinky rozzářily.

„Pojď s námi ty,“ řekl Renato, „a kulatý měsíc bude tvůj.“ Aby nebyla mýlka, taky hodinky pojmenoval tak, jak je nazval náčelník, protože byly kulaté jako měsíc a hrály i potmě, tak jako měsíc svítil i za tmy. Tento návrh kromě toho ještě takticky usnadňoval i další řešeni. „Když s námi půjdeš ty,“ pokračoval Renato, „nebudou mít strach ani tvoji muži.“

Teď Renato viděl, jak Hadí skála bojuje sám se sebou krušný boj. Ale slabost jeho praotce, který se nazýval Keri, chamtivost a lakota, žila i v něm.

„Půjdu s vámi,“ odpověděl náčelník, „a půjdeme hned zítra.“

Jen lačná touha vlastnit kulatý měsíc, který hraje, byla silnější než odvěký strach před obyvateli hor, v nichž viděl nepřátele svého kmene. Večer seděli Renato a Raquel dlouho venku před indiánskou chýší. Raquel byla přesvědčena, že všechno; zlé, co je v pralese čekalo, mají už za sebou. Vzrušovalo ji, že jsou možná na stopě indiánskému městu, a vzrušovala ji představa jejich společné budoucnosti.

„Renato, není to nádherné,“ opakovala každou chvíli, i „že taky pro tebe zmizí v nenávratnu roky utrpení prožité v pralese a nebude dál existovat Barbascó? Už nikdy se nebudeš skrývat. Teď mnoho lidí zastává stejné názory jako ty a pomohou ti. A hlavně budeme spolu. Pořád a každý den spolu. Dovedeš si to vůbec představit? Řekni mi pravdu, dovedeš si to představit? Ty a já pořád spolu!“

Věděl s bolestnou jistotou, že budoucnost, na kterou I se Raquel těšila, nikdy nebude i jeho budoucností. Jediné, v co mohl ještě doufat, byl skrytý kout někde v horském údolí.

„Jsme už spolu, Raquel. Teď, v této chvíli, před touto indiánskou chýší, a nikdy jsem nebyl šťastnější.“

Vyhýbal se těmi slovy pravdě a snad i lhal, a přece to co řekl, byla ta největší pravda jeho života, protože od toho dne, kdy se budou muset rozejít, zemře pro něho každá naděje, že by ještě mohl být někdy šťasten.

Raquel se něčemu usmála a pak řekla: „Dnes jsem tě dlouho pozorovala, Renato, a viděla jsem, že chodíš jako Indián. A taky se pohybuješ jako oni. A díváš se číhavě jako Indián a připadá mi, že jsi pořád připravený ke skoku. Skoro mám za to, že jako indián někdy i myslíš.“

Také se musel zasmát, ale odpověděl jí vážně: „Příliš dlouho jsem žil v pralese. A teď žije prales ve mně.“

„Jenomže to vůbec není důležité,“ řekla Raquel. „Důležité je, že jsme našli řešení.“

Z indiánské návsi k nim teď znovu doléhal smích. Ještě tam pořád pili kaširi a nevěděli, kdy se mají rozejít. Ale najednou se ozval divoký výkřik, nějaké rány a praskot a do toho jiný hlas neurvale hulákal. Slyšeli, že někdo běží k nim, ale ne Indián, ten by utíkal tiše. Dopad nohou obutých do střevíců vrátil Renata přítomnosti. Dokonce ještě dřív, než se před ním zastavil udýchaný Nino.

„Co se stalo?“

„Pojď rychle… Býk začal řádit.“

Běželi tam, odkud se ozýval křik. Co se děje, viděl Renato už zdálky v záři ohně. Hranatý býk se opil a vyváděl. Roztloukal, co kde stálo kolem, a vrhal se na vesničany. Ženy křičely a už se sběhlo mnoho Indiánů. Drželi se všichni v jednom hloučku a zřejmě nevěděli, jak se teď mají zachovat. Hranatý býk mlátil kolem sebe a připravoval se k výpadu s hlavou napůl u země. A jestli na něho byla jeho přezdívka někdy jaksepatří ušitá, pak to bylo v tomto okamžiku. Ano, teď opravdu vypadal jako rozzuřený býk, který se užuž chystá, že protivníky nabere na rohy, bez ohledu na to, jaký je jich počet. Ještě malou chvíli, a bylo by pozdě. Ten hlupák jim mohl znepřátelit celou vesnici.

Renato skočil mezi vesničany a Hranatého býka. Koutkem oka zahlédl v ruce jednoho Indiána oštěp. Snad ten opilý mizera pochopí aspoň později, když ne hned teď, že se na něho vrhá především kvůli jeho vlastnímu bezpečí. A bez jediného slova praštil Hranatého býka pěstí pod bradu. Rozehnal se vší silou, ale měl pocit, jako by úder dopadl na žulu. Býk jenom o krok zavrávoral dozadu, přestože zásah byl opravdu tvrdý. Ale ránu jako by při tom ani necítil. Jen hlavu a ramena sklonil ještě trochu níž, ale než se mohl na Renata vrhnout, ozval se za ním Liščí nos:

„Býku!“

Nezavolal ani to neřekl příliš nahlas, a přece v tom jediném slově byla výhrůžka i příkaz najednou.

Obr v mžiku otočil hlavu, ale svaly se mu chvěly po celém těle, jak neukojitelná byla jeho zlostná touha Renata popadnout a rozmačkat mu klouby železnými pažemi. Ale než si to potěšení mohl dopřát, Liščí nos ho přikoval svým zavoláním na místě, okamžitě a pevně. Stačilo, když pronesl jenom jedno slovo. A pak se Liščí nos ozval ještě jednou: „Býku!“

V obrovitém těle povolilo napětí a paže připravené k výpadu zase klesly. Jen v očích hranatého obra ještě planula vražedná zloba. Neměla nic společného s epizodou, kterou všichni právě zažili. A Renato pochopil, že ty dva něco nevyslovitelného svazovalo, co pro něho od začátku zůstalo tajemstvím. Kolem slyšel hlasy. Obyvatelé indiánské vesnice zřejmě přijímali s povděkem, jak bez dlouhých řečí s divokým výtržníkem zatočili.

Ale když na vesnické mýtině nastal klid a všichni se rozcházeli, Hranatý býk se k Renatovi zlostně přitočil a řekl s hrozbou v hlase: „Tak a dost cavyků, skoncuje se to s těma dvěma!“

„Neopovažuj se jí a Silvy dotknout ani hubou!“ řekl mu Renato a přistoupil o krok blíž k rozzuřenému Býkovi. „Raquel a její otec patří ke mně Pamatujte si to oba. Půjdou se mnou. A kdo jim zkřiví jen vlas, tak bude mít co dělat se mnou!“

Už když to říkal, věděl, jaké neprozíravé hlouposti se právě dopustil. Postavil se otevřeně na archeologovu stranu a porušil jejich úmluvu. Podle ní o tom měli později rozhodnout všichni čtyři společně. Rozhodl o tom sám, v tomto okamžiku a za všechny. Rozbil to nepatrné a nezbytně nutné pouto mezi nimi, které je až do poslední chvíle zavazovalo. Útěk z Barbaska a cesta serteem, kde tolikrát hrozila smrt, je už nespojovaly. Od této chvíle znamenal pro oba nebezpečí.

A znovu se zkomplikuje vztah mezi ním a Niňem. Včera mu slíbil, že odejdou spolu do hor, ale teď se vášně a neuvážená slova provalily tak rychle, že nezbýval čas něco mu vysvětlit. Kromě toho mu ještě nechtěl a nemohl povědět celou pravdu. Zapletl by se ještě víc v těch nepravděpodobných výkladech. Bál se prozradit mu již teď, že chce Raquel a Silvu zachránit, ale že nepřijme jejich návrh a nepůjde s nimi. To zase bylo v rozporu s tím, co slíbil Raquel. A přesto byl rád, že už nemlčel a řekl svoje.

„To jsi nám neoznámil žádnou velkou novinu,“ prohlásil Liščí nos úplně mrtvým hlasem. Vzal Hranatého býka za rameno a odtáhl ho pryč.

Ale Renato se nestaral o ty dva a pozoroval jenom Nina. Četl v jeho tváři jak v otevřené knize. A četl v ní vzdor, zklamání a uraženou pýchu.

Druhý den vyrazili do hor. Náčelník Hadí skála vybral dvacet pět mladých Indiánů, aby jim nesli zavazadla, a sám je vedl. Předtím se Hadí skála rozloučil obřadně se ženou a s dětmi a stejně tak obšírnými slovy se loučil s indiánskou chýší, s kousky polí, s návsí a vůbec s každým předmětem, který musel opustit.

Ještě před odchodem Renato s někým vyměnil mladého, pěkně vybarveného snovače a dal ho Niňovi. Pták sej teprve nedávno vylíhl, a když bude několik dnů ustavičně v Niňově blízkosti, zvykne si na svého pána. Renato už nevěděl, jak by si Niňa usmířil, a chtěl mu udělat radost. Ale pták už po několika hodinách udělal čelem vzad a zmizel. Niňo jen pokrčil rameny, ale neodpustil si drzou poznámku: „Frnknul a je pryč! No jaká pomoc, zkrátka zradil!“

X

Jenom pomalu, nesmírně pomalu stoupali pralesem nahoru do svahu. Zpočátku šli po stezkách, které tu lovci z vesnice prosekali a čas od času asi znova vyprošťovali ze zajetí bujné vegetace. Ale těsně při úpatí hor stezky končily u neviditelné zdi, kterou tu zdvihla do nebetyčné výše vlastní indiánská pověrčivost Odtud museli používat k výstupu potoky nebo si cestu krok za krokem prosekávat.

V pralese je obklopovalo husté šero. Nad jejich hlavami se táhla zelená střecha bez jediného vikýře světlé oblohy a od větví dolů klesaly husté a nepoddajné závěsy z lián. Lesní porost a křoviny jim uzavíraly cestu, protože na všechny strany vzpínaly tisíce zelených, spletených ramen. Pršelo pořád častěji a déšť byl stále vydatnější. Za deště lesní šero ještě víc zhoustlo. Potoky se rozvodnily a teď se stávalo, že museli před valící se vodou odbočit do neproniknutelného pralesa a tady si každý krok dopředu a vzhůru s velikou námahou vybojovat.

Celý den se prales pařil, jak byl nasycený vodou. Suché snad nezůstalo vůbec nic. Vlhkost prosakovala až na kůži a snad i pod ni. Večer se všichni i s nosiči tlačili k ohni před vlhkým nočním chladem.

Znenadání byl výstup příkřejší než dosud. Ale protože lesní záclona a zelený strop byly utkané jako z jediného kusu a nikde nebyl výhled, zjišťovali teprve až podle toho, jak les sám měnil tvář, že už jsou opravdu velmi vysoko. Stále častěji se mezi kmeny vynořovaly obrovité skalní masívy potažené mechem.

Nosiči ani nemuseli mnoho říkat a každý na nich viděl, jak mají z celého toho podniku malou radost. Vysoké hory je děsily a období dešťů se kvapem blížilo. Od toho dne, co opustili vesnici, mladí Indiáni ani jednou večer u ohně netančili a nezpívali. Náčelník Hadí skála byl také skoupý na slovo i při vší důstojnosti, kterou zachovával. A Silva ho mohl nutit jak chtěl. Indián už nejevil žádnou ochotu ještě cokoliv vyprávět o praotci svého kmene jménem Keri ani o jeho velikém domě z kamene. Dokonce i Silvovy hrací hodinky v něm probudily někdy sotva matný zájem. Nebylo třeba nic vysvětlovat, náčelník a jeho lidé toužili po návratu. A to raději dnes než zítra. V cestě pokračovali jen proto, že až dosud ani jejich nedůvěřivé a vylekané očí nikde neobjevily sebenepatrnější známku viditelného nebezpečí.

Niňo měl teď věčné spolky s Liščím nosem a Hranatým býkem. Renatovi se vyhýbal, a když šel Renato i první až vpředu, Niňo se motal někde na konci jejich pěší karavany, a obráceně. Liščí nos, Hranatý býk a Niňo měli, jak se zdálo, mezi sebou pořád co probírat. A přece Renato nelitoval, že se všechno událo trochu rychleji a trochu jinak, než si přál. Ano, je to správné, že už teď řekl jasně a jednou provždy, že on a Raquel patří k sobě. Liščí nos a Hranatý býk mají čas, aby si na tu myšlenku zvykli, a v první vesnici v horách se rozejdou, čímž pro ně bude zřejmé, že on půjde s Raquel a se Silvou a že s nimi zůstane navždy. Bude to pro ty dva dostatečná záruka.

A pokud jde o Niňa, musí ještě chvíli počkat, než pozná celou pravdu. Ještě je brzo, aby mu řekl všechno, protože by tím Slívu a Raquel vystavoval nebezpečí.

Teď se mu všechno zdálo natolik logické, že svůj plán jistě i snadno provede. Jenom když se náhodou setkal s pohledem Hranatého býka. přepadaly ho pochyby. Od té příhody dole ve vesnici měl Hranatý býk v očích nenávist. Pro jistotu Renato zařídil, aby každou noc někdo z nich držel hlídku. Silva, Raquel nebo on.

A pak jednoho dne jako by se v lese rozednilo. To vystoupili na hřeben prvního velehorského pásma, do výšky asi dva tisíce metrů. Spíš ještě o něco víc, protože se kolem zelenaly louky poseté bílými květy. A tady se rozevíralo okno z hor daleko do kraje, odtud mohli u svých nohou ještě naposled spatřit nekonečnou rovinu pokrytou pralesem, než jim výhled nadobro uzavře shluk vysokohorských převisů, údolí a stěn. Řídké stromy tady nahoře byly poslední připomínka nekončícího vnitrozemského pralesa. Ještě výš budou hory pokrývat jenom louky, horský porost a nad nimi už jen skály a led. A jako by jim nebe chtělo popřát ještě poslední pohled na zemi, odkud přicházeli, rozestoupilo se a mraky na několik hodin nebránily výhledu. Dole, hluboko pod nimi, ležel prales a stoupala z něj pára. Jaká se to před nimi prostírala nekonečná, nedozírná země! Sahala až tam, kde obzor tonul ve fialových barvách, a končila někde v nedohledné dálce. A kolik nabízela možností k životu! A tam někde, týdny a měsíce odtud, leželo Barbascó. Prošli zemí Indiánů, kteří si říkali Arará, a zemí Jaguárů a prošli napříč územím, kde vládl svému lidu náčelník Hadí skála. A teď hledali Indiány, kteří žijí nahoře v horských údolích. Ale nikdo z těch, kdo obývali tyto nedozírné prostory, nebyl pánem pralesa, všichni byli jeho poddaní, kteří se řídili jeho zákony. Prales ještě nikde nenesl znamení civilizace a vyspělého domácího obyvatelstva. Kdyby děti této země začaly aspoň někde přejímat uváženě a pro své dobro civilizaci bělochů, pak by jim možná vysvitla naděje. Ale zatím jako by měly volbu jen jednu: svůj prastarý, primitivní život jako za kamenné doby, nebo záhubu? Pod nimi pluly malé bílé mraky podobné chomáčům vaty o vrhaly na zelenou zem temné, pohybující se skvrny. Ve velké dálce svítil stříbrný proužek vody. Možná že to byla řeka Santo Dios.

Celý ten nekonečný prostor vlastně dýchal a žil bez přítomnosti člověka. A přece jako by v něm nebylo dost místa pro Indiány a pro bílé. Kam přišli Herrerové, tam; nutně čekala smrt na lidi, jako je Nerienene a Hadi mála.

Příčilo se mu to a kdysi opravdu věřil, že může této zemi přispět víc než kdokoliv jiný, aby se změnila ve vlast vyspělého člověka, pro kterého budou platit spravedlivé zákony. Tváří v tvář velikosti a panenskosti této země poznával v této chvíli znovu, jaký to byl opovážlivý sen. A přece i teď cítil volání zelené dálky, která už po tisíciletí čeká na člověka.

Za omyly takového druhu se platila vysoká daň. Jak vysoká, věděl dobře, protože ji už jednou zaplatil. Ze všeho nejtíživější bylo, že ji nesplatil jen on sám. Omylů toho druhu se každý smí dopustit nanejvýš jednou.

Ale zároveň, a přesto nyní pochopil, že by byl dokázal prosadit svůj život a žít jej tak, jak si přál, kdyby před! deseti lety poznal Raquel a ona byla s ním. Dnes o takovém řešení uvažovat nemůže. Propadlo se v nenávratnu.

Ano, taková je surová pravda. Věděl to dobře, teď když o tom přemýšlel, ale věděl i to, že bude potřebovat všechnu sílu, kterou kdy měl, aby to Raquel řekl, až se přiblíží den jejich rozchodu. Protože i ty nejuváženější důvody mu diktoval jenom rozum, ale Raquel milovala celá jeho bytost.

Ještě jednou objal pohledem tu nedozírnou dálku, které chtěl před lety sloužit celou duši a ze všech sil a která je k němu lhostejná, když odchází do jiného světa, kde jméno Renato Pereira ještě nikdy nikdo neslyšel. Daleko na východě se zvedla nová dešťová clona a přibližovala se k nim.

Horský hřeben, na kterém nyní stáli, klenul se na severní straně ještě do mnohem větší výšky, až nahoru, k holým skalním masívům a k zasněženým vrcholkům hor. Oni se dali na jih a z hřebenu, kam s takovou námahou vystoupili, klesali zase dolů do prvního údolí, které přetínalo pásmo hor. A znovu je objal zelený les. Ale nebyl tak hustý a mohli pokračovat rychleji. K večeru zahalila vrcholky hor mlha a zakrátko nato klesla do údolí a obalila celý svět neproniknutelným bílým závojem. Drobounce mrholilo a oni cítili velký chlad.

Druhý den přišli k obrovské pasece. Táhla se celým údolím až někam do veliké dálky. Část lesa někdo vypálil a na spáleništi založil pole. Teď na nich bujel plevel a zarůstala křovím. Ale před dvěma nebo třemi roky tu rostla kukuřice a maniok. Hospodář, který se tady začal zařizovat, choval se věru barbarsky při zakládání polí, protože vypálil desetkrát a snad i dvacetkrát více lesa, než vůbec potřeboval. Ale i beztoho tu lidé odsoudili k smrti ještě další, obrovskou plochu lesa. Tam, kde končilo spáleniště, poráželi jeden strom vedle druhého a olupovali z něj kůru. Obnažené kmeny na zemi trouchnivěly a člověk měl při pohledu na ně dojem, jako by je ruka nějakého obra bez ladu a skladu Schválně naházela jen tak přes sebe. Někde se kupily na sobě až do výšky člověka, někde ležely vedle sebe, podle toho, kam se právě skácely. Cedrů si nikdo nevšímal, rostly dál na svém místě, ale jako by tím spíš křičely, že kolem dokola barbaři zpustošili les. Uprostřed obrovského lesního hřbitova vzbuzovaly v člověku mnohem víc lítosti, než mu přinášely útěchy. A toto dílo zkázy nazval před několika dny Indiánský náčelník Hadí skála velikým větrem, tím slovem, které patrně znamenalo vichřici, a chtěl tak vyjádřit, že nějaká nezkrotná, nevídaně silná vichřice řádí nahoře v horách a ničí les.

Tak bezohlednou zkázu lesa Renato ještě neviděl, ale uhodl snadno, že tady hospodařili a loupili sběrači chininové kůry. Ano, země se nesmírně změnila. Silva se nemýlil. Ale změnila se jinak, než jak tu změnu vidi archeolog. Jako by v budoucnu už nikde neměl panovat mír a bezpečí, dokonce ani hluboko v nitru pralesa a taky ne tady v horách. Touha rychle zbohatnout přivádí ty hledače Štěstěny kamkoliv. Do pralesa, kde roste kaučukovník, i sem, kde mohou nedočkavci snadno těžit chininovou kůru. A kvůli chininově kůře se dokážou i zabíjet, kvůli ní proměnit každého Indiána v nesvobodného otroka, úplně stejně, Jako to dělali sběrači kaučuku dole ve vnitrozemí. A kvůli ní hubí zdravý les.

Nic takovému člověku nepřikazuje zákon divočiny. Neblahé zákony sem přinesl teprve člověk. Zákony, kterými se divočina řídí, jsou tvrdé a někdy kruté, ale neznají hromadné vraždění, neznají ničení země v obrovských plochách a nevědí, co je zotročování celého společenství lidí.

Z mrtvého lesa jako by k nim doléhala mlčenlivá hrozba Když Renato otočil hlavu, všiml si, že i ostatní prožívají něco podobného. Nejotřesněji působil hřbitov mrtvých stromů na indiánského náčelníka a jeho lidí. A jako na něčí povel všichni složili zavazadla na zem.

Opakovalo se totéž, jako když Arará a s nimi Nerienene zpozorovali u přítoku řeky Santo Dios první lidské stopy. Nosiči nechtěli jít dál ani krok. S odměnou, na které se dohodli, a s hracími hodinkami všichni i s náčelníkem rychle odešli z údolí, přestože se už schylovalo k večeru

Renato využil těch několika hodin, které zbývaly do tmy a kdy bylo ještě dobře vidět, aby se v údolí a jeho okolí trochu lépe porozhlédl.

Dost brzo narazil na stezku, kterou tu cascarilleros vybudovali. Průsek vysekaný v lese, kudy vodili mezky obtěžkané asi pořádným nákladem, hodně už od té doby zarostl, ale stezka se dobře značila a Renato se po ní vyslal na obhlídku.

Ale marně hledal zbytky nějakých chat nebo ubikací, které si museli sběrači chininové kůry někde nablízku postavit, protože tu nejméně jedno období dešťů strávili. Našel jenom několik rozpadlých skrýší z větví a kapradí, jaké si Indiáni stavějí na lovu, když zůstávají na jednom místě několik dní. Prohlížel pečlivě celé okolí, ale neobjevil ani žádné pohozené věci, jaké běloši po sobě obyčejně nechávali blízko míst, kde tábořili.

Byl by tu hádanku rád rozluštil, ale nezbýval čas, protože se už přihlásil krátký soumrak.

Toho dne prožívali podivný, krušný večer. Tábořili na otevřeném místě, dobře viditelném ze všech stran, a doufali, že na ně oheň upozorní obyvatele indiánské vesnice, samozřejmě jestli v okolí nějaká vůbec je. Jejich příští vyhlídky nevypadaly růžově, protože zatím se uložili na kraji zpustošeného údolí jako trosečníci. Se zavazadly těžko mohli sami dál, ani dobře nevěděli, kterým směrem se teď mají dát, a nezbývalo než doufat, že je obyvatelé hor dobře přijmou, jestliže opravdu žijí někde v této krajině.

Silva jako by si ani mnoho nedělal z obtíží, které jim teď nastaly. Renato už začal pochybovat, že archeolog vůbec chápe, v jaké se octli situaci.

„Už jsme někde nablízku,“ řekl Silva roztržitě a šťastně. „Myslím nablízku toho zapomenutého indiánského města. Něco mi říká, že tentokrát město najdeme. Už dvakrát Jsem se o to pokusil a pokaždé se musel vrátit. Ale teď se nám to podaří. A na tom, že jsme došli až sem, máš větší zásluhu než kdokoliv jiný. Nevěřím, Renato, že bychom to byli sami dokázali.“

Renato se na archeologa užasle podíval. Silva snad docela zapomněl, že je přepadli a zmocnili se jejich malé výpravy jako nějaké věci, která se jim dobře hodila na útěku. Myslel a mluvil, jako by ve vzduchu pořád nevisela hrozivá otázka, jak všechno skončí. Ale na druhé straně si byl archeolog vědom toho, jak jeho slova zněla pro druhé podivně.

„Já vím, ty si o mně myslíš, že jsem tak trochu blázen,“ řekl Silva Renatovi a v brýlích se mu odráželo světlo táboráku. „Jenomže, chlapče, ono je to tak. Když si vytkneš nějaký cíl, když chceš něco opravdu dokázat, pak zapomínáš sám na sebe. Možná že si už zase říkáš, jestli těch pár sutin, které zbyly z indiánského města, stojí za takovou námahu a jestli vůbec mají takovou cenu, aby se kvůli nim někdo vystavoval nebezpečí. Ale snad jsem ti už jednou připomínal, že mně nejde o zbytky starých zdí. Stále víc lidí si klade otázku. jak my všichni máme náš lidský život zorganizovat. aby již přestala existovat na světě nespravedlnost, a co všechno se musí změnit. Možná že vykopeme někde v minulosti maličký kousek zářivé mozaiky, která nějakým způsobem přispěje k vyslovení té veliké, pravdivé odpovědi, již hledají už celé zástupy. Zabýváme se minulostí, a jde nám při tom o tento náš svět. O ten především.“

Renato pohlédl do archeologovy klidné, moudré tváře a poučil se v ni jednou provždy, že Silva není ani naivní, ani snad úplně slepý, jak mu někdy připadalo. A jestli má tento muž ještě mnoho jiných vlastností, tyto dvě rozhodně ne. Co tedy bylo třeba pochopit, aby mu člověk rozuměl? Snad velmi prostou věc. Silva byl přesvědčený, že se pustil za cílem, který je přínosem pro život na zemi.

„A Raquel?“ řekl Renato. „Přinese to uspokojení také jí?“

„Dlouho jsem se pokoušel Raquel vysvětlit, že není nutné, aby mě doprovázela ona, když její matka zemřela,“ odpověděl Silva pomalu. „Ale nepodařilo se mi to, a já jí rozumím. Raquel touží po tom, aby její život měl smysl.“ Na malou chvíli se odmlčel. „Musím se přiznat,“ dodal po kratičkém zaváhání a v jeho hlase poprvé zazněla sotva postřehnutelná nejistota, „že bych ji v tomto okamžiku viděl rád kdekoliv, jenom ne tady.“ Silva tedy věděl naprosto přesně, že dny, které je čekají, budou kritické.

Renato myslel na tento rozhovor po celou dobu, kdy seděli všichni u ohně. Je možné, že zítra dojdou k první vesnici v horách a pak se jejich cesty s Liščím nosem a Hranatým býkem rozejdou. Ještě dnes by měl s Liščím nosem promluvit.

Pak se k tomu naskytla dobrá příležitost, když Liščí nos postával večer dlouho u ohniště.

„Tak tedy ještě jednou,“ řekl Renato tiše, „v první vesnici vám opatřím na cestu potraviny a taky mezky, jestli je tady chovají. Pak si jděte, kam chcete. Nezajímá mě, co máte potom v plánu.“ A schválně to řekl tvrdě. Liščí nos odpověděl až kupodivu shovívavé:

„Skoro bych řek, že zatím moc spěchat nemusíme.“

„Chci, abyste oba věděli, na čem jste.“

„No dobré, dobře,“ kývl netrpělivě Liščí nos a mihl se mu v očích posměšek. „Zatím žádný mezky nikde nevidím, který bys nám při svým dobrým srdci rád zakoupil.“ A ještě si bez nějaké zvláštní souvislosti přisadil: „Je to škoda, že ti ta holka popletla hlavu.“

„Raquel a Slíva půjdou se mnou. Už se nikdy nerozejdeme a nikdy neřeknou ani slovo. To je snad jasný. Ne? Prozradili by mě, ale sebe taky.“

„No hlavně, že máš takovou jistotu, že budou držet zobák,“ řekl Liščí nos skoro dojatě. „Moc nerad bych zažil nějaký překvapení.“

„Můžeš na to klidně vzít jed.“

Ráno se Renato vydal hledat vesnici. Nikdo jiný s ním nešel a všem přísně nařídil, aby se od tábořiště nikam nevzdalovali a dávali pozor na každé hnutí v okolí. Jestli nahoře opravdu žijí lidé, nebylo ještě jasné, jak se budou chovat k bělochům. Znepokojovalo ho i něco jiného. Představoval si, jaké útrapy pro ně nastanou v tom druhém případě, když tu vůbec nenajdou živou duši. Znamenalo by to na několikrát přenášet zavazadla od jednoho místa k druhému, a přitom nevědět, kde je cíl, ke kterému směřují, zlézat hory nazdařbůh nahoru a dolů tak dlouho, až přijdou na stopu lidem nebo už nebudou mít sílu jít dál. Také mu problesklo hlavou, nedopouští-li se neodpustitelné chyby, že se odvažuje Raquel a Silvu nechat ve společnosti Liščího nosu a Hranatého býka. Ale uvažoval tak, že ti dva ho stále potřebují, protože sami by nevěděli, jak dál, a že budou ještě nějakou dobu dělat dobrotu.

Obočí na druhé straně údolí se nezvedalo do takové výšky a les je pokrýval až nahoru. Cesta prosekaná sběrači chininové kůry se nahoře ještě jednou obracela v ostrém úhlu vlevo, to je k jihu, a v tom místě přetínala indiánskou stezku, podle všeho mnohem starší, protože ji už pokrýval hustý, souvislý porost, a Renato ji div nepřehlédl. Vzbuzovalo to dojem, jako by po ní přestali chodit od té doby, co sběrači z údolí odešli. Ale přesto se po ní vydal. Stezka vedla dál nahoru, přibližně tím směrem, kam měl namířeno, a byla první známkou toho, že někde nablízku jsou lidé.

Šel pomalu do svahu a myšlenky se mu znova honily hlavou. Už potřetí hledal východisko, hledal cestu, po které by všichni mohli pokračovat dál. Ale měli ještě vůbec nějakou společnou cestu? Kde byl cíl, za kterým putoval Liščí nos a Hranatý býk, kam nesly nohy Silvu a Raquel, a konečně kam směřovala cesta, po níž se chtěl pustit on a Niňo? Svedly je pouze neobvyklé okolnosti a nezbytnost, a jenom nutnost udržovala jejích nejisté společenství při životě. Dokonce ani pro něho a pro Raquel nevedla nikam společná cesta. Jeho minulost ji uzamykala.

Vlastní myšlenky ho natolik zaměstnávaly, že ani nepostřehl, jak se indiánská stezka zatím změnila. Tady jako by ji už někdo častěji používal, byla hodně vyšlapaná a mačetou si nemusel tolik pomáhat. Ale myšlenky ho odváděly jinam, daleko od přítomnosti, a Renato zpozoroval past, do které se chytil, příliš pozdě.

Trhl sebou, když vzduchem zasvištěl zvonivý, lehounký bzukot, který tak dobře znal, a hned vzápětí se zasekl do stromu vedle jeho ramene dlouhý, červeně opeřený šíp. Skrčil se a chtěl skokem zmizet v nízkém křoví, ale druhý šíp, který přiletěl odjinud, ho dostatečně poučil, že jich tady na něho číhá několik a že klást odpor nemá smysl. Zastavil se a nehýbal a potom zvedl pomalu obě ruce.

Zezadu se k němu rychle blížily neslyšné kroky bosých nohou. Hnědá ruka mu vytrhla z opasku revolver, a jiná sáhla po jeho pušce. Až teď otočil maličko hlavu. Viděl, že vběhl do rány čtyřem mladým Indiánům, ozbrojeným velkými, těžkými luky. Měli na sobě dost neobvyklý indiánský kroj, jaký u žádného kmene ještě nikdy nespatřil. Vyhlídky na jakékoliv „společenské“ seznámení byly nepatrné, ale odvážil se toho přece, a muže, který mu právě odebral pušku, oslovil v řeči Jaguárů. Místo odpovědi dostal pěstí do žeber, ale i rána měla zřejmý sdělovací význam a říkala mu nejstručnější možnou formou, aby šel před nimi. Ještě to zkusil španělsky a portugalsky, ale odpověď mu zase uštědřili pěsti. Jen rána byla podruhé silnější. Když se cestou ještě jednou ohlédl, spustil jeden z těch čtyř nějaký výhružný křik a mával mu před očima lukem. Indiáni se tvářili zlověstně a určitě neměli před sebou bělocha poprvé. Renato se nemohl zbavit pocitu, že právě to byla příčina jejich nepřátelského chování.

Asi po čtvrthodině les prořídl a před nimi se otevřela veliká louka. Dole v údolí stoupal vzhůru k obloze štíhlý kouřový sloup. Tam na Renata čekali, oheň z této strany tedy opravdu někdo zpozoroval. Ale cizinci tady vítaní nebyli.

K louce přiléhalo brambořiště a kukuřičné pole. Na horách Indiáni asi víc hospodařili, než lovili zvěř. A potom spatřil vesnici. Indiánské chýše byly všechny ze dřeva a oplácané hlínou. Nahoře je kryly došky z tuhé trávy. Kolem dokola vesnici chránila ohrada z naskládaných kamenů, vysoká asi tak do výše ramen. Za zdi se vynořovalo mužské osazenstvo, oblečené stejně podivně Jako jeho ozbrojený doprovod. Také za kamennou hradbou drželi všichni muži velké luky. Dostrkali ho k otvoru v kamenném zdivu, který zřejmě představoval vstupní bránu do vsi.

Až do této chvíle Renato nevěřil, že by mu hrozilo nějaké bezprostřední nebezpečí, protože Indiáni velmi často cizince odzbrojili, než ho přivedli do vesnice. Ale co spatřil, nebyla jenom Indiánská ves, ale malá pevnost. Také pohotovost uvnitř obranné hradby nevěstila nic dobrého.

A jedno teď věděl jistě. Ať se s ním stane cokoliv, bude to předehra k tomu, co čeká Raquel, Silvu a všechny.

A volalo to v něm zoufale a energicky, že musí, proboha, něco udělat, okamžitě a v této chvíli. Ale byl úplně bezbranný. Začal se tedy obracet ke všem kolem sebe a říkal, že přichází jako přítel, jako skutečný bezelstný přítel, ne jako zlý člověk. A opakoval to v řeči Jaguárů, a španělsky, a snad ani nevěděl, jak ještě… Ale odpověď byla znovu rána. Tentokrát těžkým lukem do hlavy. Úder byl tak nelítostný, že se svezl k zemi. Když vstal, utíral si z tváře krev. Pohyb jeho ruky provázel jízlivý, zlý smích, který jako by napovídal, že si mohl námahu ušetřit, protože jeho krve poteče dost.

Hnali ho kamennou branou a mezi chýšemi Indiánů na velké prostranství uprostřed vesnice. Vědomí mu ještě zastíral poslední záchvěv mdloby po utržené ráně, ale rozum pracoval rychle a jasně. Je konec. Už není naděje na záchranu. Jak je to všechno nesmyslné! Jakou dálku přešel a byl už téměř u cíle, a tady skončí všechno. Ale vždyť ani neví proč. Je možné, že uprchl z Barbaska a nezahynul v pralese jen proto, aby ho zabili tady v horách v indiánské vši? A zdálo se mu, jako by slyšel Vaca Bravův smích. A nezněl mu jen v uších. Naplnil se jím celý svět. A přesto nejstrašnější bylo, že nemohl zachránit ani Raquel. Namáhal mozek, až se mu udělalo slabo, pozoroval každé hnutí ve tvářích Indiánů, ale nikde nenalezl možnost, mezeru, poodhalenou naději, kudy by vedla cesta k úniku.

Na prostranství před jednou chýší stál bez hnutí vysoký stařec a v ruče držel vyřezávanou hůl. Dlouhé bílé vlasy mu přikrývaly záda. Něčí ruce Renata surově strčily před starého muže. Jen několik Indiánů přistoupilo blíž a přihlíželo, jinak… skoro všichni zůstali na svých místech u kamenné stěny, jako by každým okamžikem čekali vpád nepřítele. To také neznamenalo nic dobrého. Vesnice byla na válečné stezce.

A v příští chvíli již stařec pronášel nějaká hněvivá slova a hrozil holí. Když domluvil z nevelkého kruhu diváků vystoupil mladičký indiánský chlapec, bělovlasý muž nadzdvihl jeho oděv a ukazoval chlapcova nahá záda A Renato na nich spatřil hluboké jizvy po ranách bičem. Kdo jiný než bílí chlapce tak zmrzačili? Stařešina teď něco pronesl a Renato za sebou uslyšel pohyb a hlasy a v duchu viděl, jak se po něm natahují paže a nikdy už nepovolí sevření.

Udělal rychle dva kroky dopředu a strhl ze sebe košili. Na jeho zádech se značily právě tak křiklavé stopy po biči jako na zádech indiánského chlapce. Jeho jizvy byly památka na Barbasco a Vaca Bravovo dílo. Na prostranství mezi chýšemi se ozvalo mručení a šum, nejdříve udivené a potom plné soucitu. Bílý stařec opřel vyřezávanou hůl o stěnu, přistoupil k Renatovi a ruce mu položil na ramena.

XI

Renato přišel jako přítel. Indiánská vesnice ho přijala jako hosta a jako hosta ho uctila. Renato seděl s bělovlasým stařešinou a jeho rádci před starcovou chýši, kde se konala hostina. Jedli brambory, pečené maso a pili kukuřičnou čiču. Vesničané se kolem nich nahrnuli do obrovského půlkruhu, seděli na patách nebo postávali, ale z mužů i teď většina zůstávala na vykázaných místech u primitivní hradby z kamenů. Něčí ostýchavé ruce podaly Renatovi jeho revolver a pušku.

Pro Renata nastal obrat tak rychle, že se do nové situace pořád úplně nevpravil. Ještě před chvíli mu hrozila smrt, a teď ho mezi sebou přijímali, jako by byl jeden z nich. Dokázal jim, že také on je štvanec a pronásledovaný, a to stačilo. Neptali se, proč ho bili důtkami a bičem Jako by svět byl zabydlený jenom dvěma druhy lidí, těmi, co bijí, a těmi, co rány dostávají. A jejich přítelem byl ten, kdo patřil k těm druhým.

Dokonce se ukázalo, že je ve vsi Indián, který žil po mnoho roků na druhé straně hor u bílých lidí, kteří ho zaměstnávali, než se zase vrátil sem do indiánské vesnice. I španělské jméno si přinesl a teď se jmenoval Bustamente. Seděl s ostatními a překládal, co stařešina vypravoval.

„Před čtyřmi deštivými dobami přišli přes hory cizinci s černým srdcem, jako má jaguár a jedovatý had,“ začal starý muž. „Přijali jsme je, jako se přijímají hosté, ale oni si z nás udělali mezky a lamy k tahání a na práci…“

Renato poslouchal, a to, co starý člověk líčil, viděl tak živě před sebou, jako by sám byl při tom. Tisíckrát se totéž dělo a. ještě tisíckrát bude dít. Indiáni, kteří žili tady v horách, obdělávali pole a stavěli si chýše ze dřeva. A jednoho dne přišli sběrači chininové kůry a mysleli jenom na zlato a na to, jak by rychle zbohatli. Jejich zákon byla puška a bič. A všude, kam přišli, rozsévali smrt. Zahubili zdravý les a taky život těchto lidí pro ně neznamenal nic.

„Přišli jsme k vám jako přátelé,“ řekl, „a přinášíme vám dary… A jako přátelé zase odejdeme.“

A stařešina dodal Bustamentovými ústy:

„Vyhnali jsme Lazara z údolí, ale teď je zase v našich horách. Včera ho viděli dva naši lovci. Přišel ještě s větším houfem a znovu přijde k nám do vesnice.“

To ovšem vysvětlovalo, proč nejdřív Renata přijali tak nepřátelsky. Obyvatelé vesnice pokládali jejich tábořiště dole v údolí za tábor Lazarových sběračů a jeho podle všeho za Lazarova špeha. Teď už bylo na cestě dvanáct, mladých Indiánů a šli pro ostatní dolů do údolí. Opravdu sem dorazili v situaci, která příliš mírumilovně nevypadala.

„Stařešina se tě ptá,“ řekl Bustamente, „proč jste přišli do hor.“

Renato se zahleděl do vrásčité tváře starého muže. Dívaly se z ní tmavé, ostražité oči, které jako by mu ještě stále nahlížely do svědomí. Nebylo nijak lehké vysvětlit bělovlasému starci i ostatním, co Silva hledá vysoko v horách a v čem vidí svůj životní úkol

„Hledáme sídlo bohů,“ řekl, „aby nám prozradili, co je moudrost, a my, obdařeni moudrosti, abychom o ní mohli každému vypovídat.“

Rozpačité mlčení odpovídalo za posluchače samo a bylo důkazem, že tito lidé pochopili smysl jeho slov.

„U velikého domu z kamene začíná cesta mrtvých,“ překládal Bustamente. „Žádný cizinec tam nesmi vkročit a také nikomu z živých není dovoleno projít kamennou branou. Za ni se klene most utkaný z pavučiny a vede až do říše zemřelých. Některé mrtvé duše po něm přejdou a dosáhnou blaženosti, některé se zřítí dolů a rozplynou se v nic.“

„Přicházíme jako přátelé,“ řekl Renato ještě jednou. „Neodneseme ani kámen a taky ani lístek z toho, co patří našim přátelům, a nepohněváme jejich bohy.“

Při tom ho napadlo, že tu s ním možná sedí lidé, s kterými bude muset s Niňem žít, že třeba místo, které pro sebe hledá, leží někde blízko odtud. Svět bílých ho zavrhl. Zbývalo mu ještě něco jiného než se sblížit s těmito lidmi? Prostředí, v němž kdysi žil, vymění za prajednoduchý a primitivní svět. Ale právě proto v něm neplatily zákony, které ho vyobcovaly. Tolik si přál nemyslet na Raquel. Protože Raquel odejde z jeho života.

Ozvalo se hlasité, pronikavé volání.

„Lazaro a jeho lidé jsou už nablízku,“ vysvětloval Bustamente.

Renato na sobě cítil stařešinův pohled a také pohledy těch ostatních, napůl tázavé a napůl stísněné a plné pochyb.

„Jsme přátelé a jsme bratři,“ řekl. „Vaši nepřátelé jsou i našimi nepřáteli.“

Vzal pušku, zvedl se tak jako všichni a šel s nimi ke kamenné hradbě. Logika těchto lidí byla prostá, ale neomylná. Štvaní a pronásledovaní patřili k sobě, a jeho místo bylo na této straně zdi, bez ohledu na to, že měl bílou kůži, a ti po jeho boku rudohnědou.

Nejdřív se dlouho, skoro až nesnesitelně dlouho nic nedělo. Skalní a sněžné vrcholky hor tonuly v narůžovělém odpoledním svitu a před kamennou zdí se zelenala tichá, opuštěná louka. O něco níž stál jako mlčenlivá stěna temný les. Muži se přikrčili za narovnanou hradbou.

„Přijdou tady odtud,“ řekl Bustamente a ukazoval dolů na svah. „Nevědí, že na ně čekáme.“

Přibližně z té strany se museli vrátit také mladí Indiáni se Slívou a ostatními, kteří čekali v údolí. A bylo by dobře, kdyby nahoru dorazili dřív než Lazaro a jeho lidé. Bylo by to lepší kvůli jejich bezpečí a bylo by to dobré proto, že by měli o dvě pušky víc. Ale na kraji lesa dole pod nimi se pořád nic nepohnulo.

Potom Bustamente znovu ukazoval napřaženou paží, ale teď pozorněji. „Už jdou,“ řekl tiše, jako by jeho slova mohl vítr odnést, dolů. Ještě několik vteřin trvalo, než Renato zpozoroval za stromy pohyb. Ale nesoustřeďoval se jenom na jediné místo. Něco se hnulo tady, a hned zase tam, a o něco později zase jinde. A pak se z lesa vynořilo jako rozvinutá stěna asi třicet nebo čtyřicet ozbrojených mužů. A všichni najednou hulákali, mezky poháněli kopanci a stříleli do vzduchu. Sběrači kůry měli opravdu v úmyslu vesnici přepadnout.

Indiáni se za ohradou z kamenů ještě víc přikrčili. Luky měli napjaté a přiložili první šíp. Renato již rozeznával i podrobnosti v postupující řadě útočníků. Už viděl hlavy mezků, natažené při namáhavé chůzi dopředu, i prapodivné úbory sběračů chininové kůry, napůl složené z indiánských kusů oděvů, napůl z šatů evropského střihu. A pak dole přestali střílet. Proč nechali střelby, poznal i na dálku. Muži sice měli pušky, ale předovky, a z těch byl na větší vzdálenost sotva možný přesnější zásah. Kromě toho dalo

dost práce znovu je nabíjet. Teď zalícil sám a namířil na mezka. Zvíře kleslo na zem, jezdec z něho sletěl, a zatímco se kutáleli ze svahu, vystřelil podruhé, potřetí a pokaždé zasáhl.

Dole nastal mezí útočníky zmatek. Překvapit indiánskou vesnici se jim nepodařilo, ale hlavně je ani ve snu nenapadlo, že by mohli mít střelné zbraně i obyvatelé horské vsi. Celý ten zmatený houf běžel nebo sjížděl hlava nehlava hezký kus po svahu dolů. Obyvatelé vesnice za nimi posílali nadávky a krupobití šípů, ale ty je už nezasáhly. Tak daleko šípy nedoletěly. Teď slyšeli, jak dole křičí na ostatní neotesaný, urostlý silák v širokém klobouku s krajem ohnutým nad čelem vzhůru, jeden z mála, kteří nesletěli nebo neslezli z mezka a taky se neutíkali schovat. Křičel drsným, chraptivým hlasem, který se rozléhal až nahoře. Ale slovům Renato nerozuměl. Ano, byl to Lazaro, šéf a náčelník uhánějících cascarilleros.

Současně se něco hnulo také v údolí, tam, kde lesnatý svah začínal. Objevili se tam Indiáni z vesnice a hned za nimi Niňo a Liščí nos. Renato zvedl pušku a přesně zamířil. Tentokrát klesl mezek pod Lazarem. Doufal, že po tomto výstřelu pochopí ti dole situaci. Pak opravdu třeskly pod lesem výstřely a byly namířené sem. Jezdci se octil mezi dvěma ohni. Sami ale nemohli z této vzdálenosti s předovkami nic pořídit.

Právě na tuto chvíli Renato čekal a vykřikl za nimi: „Vzdejte se, jestli chcete vyváznout se zdravou kůží!“ Odpověděla mu palba bez cíle, přesně jak předpokládal. Teď měli prakticky všichni cascarilleros pušky bez náboje. Přeskočil zeď a Indiáni ukrytí za kameny pochopili a vyskočili za ním. Vrhli se s vítězným pokřikem ze svahu dolů. Nepřítel nesměl mít čas znovu nabít pušky.

Třesklo několik výstřelů a několikrát zasvištěl vzduchem šíp. Na jedné straně padli dva muži, na druhé straně tři. A pak bylo po všem. Cascarilleros zvedli ruce a nechali se odzbrojit. Renato stál jako přikovaný na místě a díval se užasle na vylekané muže, jako by nemohl uvěřit tomu, co vidí. K celé té bandě sběračů patřili jenom dva běloši, a všichni ostatní byli Indiáni. I Lazaro měl bronzovou barvu kůže, stejně rudohnědou jako muž, který mu právě vytrhl pušku z ruky.

Sběrači chininové kůry byli Indiáni tak jako obyvatelé horské vesnice. A přesto se k nim chovali stejně, jako s Indiány jindy zacházeli jenom běloši. Na rozdíl od obyvatel těchto hor už věděli, co je civilizace, určitě i mluvili jazykem bílých lidí a nosili evropské kusy oděvu. A přece se proměnili v šelmy. Nebo se mohli proměnit v dravou zvěř jen proto, že poznali zblízka civilizaci? Renato ještě pořád hleděl do tváří zajatých mužů a nehýbal se z místa, jako by právě stanul na prahu nějakého obludného poznání, které bortilo všechno, čemu až dosud věřil a co tvořilo jeho přesvědčení.

Lazarovi svazovali na zádech ruce. Setkal se pohledem s jeho malýma, těkavýma očima, které jako by celou tu dobu hledaly, jak v poslední chvíli vyklouznout.

„Pane,“ řekl Lazaro, „jste, jak se domnívám, křesťan.“ Až zaráželo, jak hluboký, chraptivý hlas toho muže dovedl znít vybraně a jemně: „jistě mě nenecháte na pospas těm pohanům. Chtěli jsme…“

„Vím dobře, co jste chtěli,“ přerušil ho. „Každý tady ví, co jste chtěli.“

Lazarovi jako by stačilo už to, že mu vůbec odpověděl.

„Pane, ti lidé jsou pohané. A chininová kůra se platí. Pojďme do toho na polovičku. Jako dva křesťané…“

„Drž hubu, nebo ti ji zacpu!“ vykřikl Renato a uvědomil si, co dělá, když už zvedl hezky vysoko pažbu.

Za vítězného pokřiku hnali sběrače chininové kůry do vesnice. Stařešina indiánské vsi a jeho rádci ještě toho dne večer zajatce soudili. Rozsudek zněl jasně: Indiáni odeberou vetřelcům mezky a předovky a pak se mají sběrači klidit z vesnice. Teď, když nebudou mít zbraně ani zvířata, která by jim nesla náklad, nezbude jim nic jiného, než se zase hezky rychle vrátit tam, odkud přišli. Lazara ale na svobodu nepustili, ani jeho dva pomocníky, kteří se i s ním před čtyřmi roky nejsmutněji proslavili a mnoho Indiánů zmrzačili nebo zabili. Měli zemřít za tři dny.

„Skoro všichni jsou to Indiáni jako obyvatelé této horské vsi,“ řekl Renato archeologovi roztrpčeně. „Sotva si obleknou místo indiánského opasku kalhoty, začnou si počínat jako běloši.“

Ale Silva nad tím kupodivu ani mnoho nežasl.

„Ve městě už také žijí Indiáni, kteří zbohatli,“ řekl zamyšleně. „Jsou z nich vážení občané, vlastní domy a v neděli chodí do kostela na mši. Aby dokázali, že už jsou nedílnou součástí civilizovaného světa, vysávají ostatní Indiány ještě daleko bezohledněji, než to dělají bílí. A na druhé straně existují bílí, kteří Indiánům rozumějí a snaží se jim pomoci překonat ten obtížný krok do nového života“

Silvův klid, s nímž přijímal to, co se tady událo, jako něco samozřejmého, zmátl a znepokojil Renata ještě víc. Chápal věci až do té doby špatně? Podnikal předtím chybné kroky a mýlil se? Jako by nerozuměl vůbec ničemu

Ale nepochybně teď bylo jenom jediné. Že nesmi uvažovat špatně a že se nesmí dopustit žádného životního omylu, pokud jde o Raquel. Už nesmí váhat, protože za několik dní by mohlo být pozdě. Je na čase, aby Liščí nos a Hranatý býk zmizeli.

Druhý den ráno pustili vesničané všechny sběrače chininové kůry na svobodu. Až na ty tři odsouzené k smrti. Renato se díval, jak šli všichni se sklopenými hlavami dolů po svahu, skleslí na duchu, a přece zavilí a plní nenávisti. Jeden po druhém mizeli v lese. Ještě několikrát se vynořili mezi kmeny a ztratili se všem z očí, jako by se nikdy nebyli objevili i s mezky na louce před indiánskou vesnicí. Obrátil se a rychle se rozhlédl, kde je Liščí nos.

Liščí nos ho nepřerušoval a potom řekl pomalu a jízlivě: „Tak se mi zdá, že nějak náramně pospícháš… Člověk by skoro myslel, že se nás chceš honem zbavit. Ty už máš nějakej plán?“

„Dohodli jsme se, že se tady nahoře rozejdeme. Čím dřív to bude, tím min může jeden o druhým za pár dnů mluvit.“ Renato se díval do hubeného, zarostlého obličeje a měl jako už tolikrát pocit, že se za špičatou tváří s pichlavýma očima pořád skrývají nějaké tajné myšlenky. „Dostanete dva mezky a všechno, co budete potřebovat. Ale ještě den počkejte, nebo nakonec padnete do rukou těm darebákům“

„Tak aby nebyla mejlka, my taky máme svoje plány,“ odpověděl Liščí nos a kladl na každé slovo podivný důraz. „Já a Býk se nejdřív trošičku rozhlídneme, kterým směrem se máme pustit.“ Na malou chvíli se odmlčel a potom jako mimochodem ještě připomenul: „A mezky potřebujeme tři. Niňo půjde s náma.“

„Nesmysl!“ řekl Renato ledově. Cítil nenávist k té špičaté tváři a nejraději by ji byl udeřil, když se v ní mihl výsměch. A přece okamžitě věděl, že to je pravda.

„Můžeš se ho zeptat sám,“ řekl stejně ledově Liščí nos a otočil se.

A skutečně už za půl hodiny Liščí nos vyrazil s Hranatým býkem někam na obhlídku. Když byli trochu z dohledu, každý se obrátil jinam. Samozřejmě se mohli na cestu zeptat ve vesnici, ale pak by museli prozradit, na kterou stranu se chtějí dát, a Liščí nos byl na to moc opatrný. Renato si šel promluvit s Níňem.

„Niňo, slíbili jsme si, že se nerozejdeme,“ řekl mu bez výčitky. „Já na tom rozhodnutí nic nezměnil.“

Ale Niňova tvář zůstala nepřístupná a chlapecká ústa odpověděla vzdorovitě:

„Jenomže ji a Silvovi jsi vypravoval něco jinýho.“

„Niňo, počkej ještě několik dní a pak všechno pochopíš.“

Jejich vztah se nepěkně vyhrotil a skutečně bylo nebezpečí, že se Liščí nos a Hranatý býk dovědí, o čem tady spolu mluvili. Vlastně neměl říkat ani to, co už vyslovil. Ale Niňo ho naštěstí neposlouchal, nebo ještě hůř, Niňo ho vůbec poslouchat nechtěl. Myslel na něco úplně jiného a hned se prozradil:

„Proč se těch dvou chceš zbavit tak rychle? Když něco děláš, má to vždycky důvod.“

„Není třeba, aby věděli, kde se usadíme… Nemám ty dva rád,“ řekl. „My čtyři jsme ušli dlouhou společnou cestu, ale já rozhodně nechci být při tom, co začnou na jejím konci. A ty se k nim taky nehodíš, Niňo.“

Ale Niňo mu nevěřil. Měl to napsáno ve tváři i v očích. Pořád o něčem úporně přemýšlel, jako by se nemohl zbavit nějaké myšlenky, která ho měla úplně v moci.

„Nechci, abys jednou zase skončil v Barbasku,“ Renato chytil Niňa za ramena a skoro jím třásl. „Nechci to! Copak to nechápeš? A s Liščím nosem a Býkem tě nečeká nic jiného.“

Tečí jako by Renatův hlas přece jen pronikl někam k Niňovu vědomí. Ale nedůvěra byla pořád silnější.

„Jenomže až budou ty dva za horama, tak pošleš ke všem čertům i mě. Protože s nima budeš chtít zůstat sám. Panstvo zkrátka patří k sobě. A ty jsi jako oni!“

Renatovi chvíli trvalo, než pochopil smysl těch slov. Ale kam Niňo tou řečí míří, nedovedl si vysvětlit ani potom.

„Niňo,“ zkusil to ještě jinak, „kdybych se tě chtěl zbavit, nebylo by přece nic jednoduššího než tě nechat, ať si jdeš s Liščím nosem a s Hranatým býkem.“

Na zlomek vteřiny se Renatovi zdálo, jako by tento argument Niňovi konečně zjednal jasno, ale pak chlapcova tvář znova pohasla a byla nepřístupná jako dřív. Neodpovídal a jen se na Renata díval jako uražené, trucovité dítě. Liščí nos musel v Niňovi vzbudit nějakou nešťastnou představu, které se ten chlapec nedovedl zbavit, ale také se neodvažoval vyslovit ji nahlas.

Renato chytil Niňa za ruku a řekl už rozzlobeně:

„Pamatuj si, že nedopustím, abys šel s těma dvěma. Zakazuju ti to! I kdybych tě měl tady přivázat!“

A pak se za ním díval, jak odchází. Niňo se ani jednou neohlédl. Šel a byl ztělesněný vzdor. Asi přece jen udělal chybu, že ho už dávno nezasvětil do celé té kruté a složité věci. Ale v žádném případě ho nenechá v drápech těch dvou. Niňa jen tak přes palubu nehodí. I proti jeho vlastní vůli.

Když přišel do indiánské chýše k Silvovi a k Raquel, našel tam bělovlasého stařešinu i s Bustamentem. Za všechny týdny a měsíce, které se Silvou a s Raquel i strávil, Renato ještě nikdy neviděl archeologa tak rozrušeného jako v této chvíli. Ale důvod překonával všechna očekávání. Stařešina jim přišel jako bratrům poděkovat, že zachránili vesnici a bojovali s nimi proti vetřelcům. Řekl, že jim chce to na důkaz nesmírné důvěry a vděčnosti ukázat veliký dům z kamene, kde začíná cesta do říše mrtvých.

Také starý Indián přikládal svému poslání velkou důležitost. Choval se důstojně a slavnostně jako při nějakém velebném aktu a přišel s vyřezávanou obřadní holí.

Hned se vydali na cestu. Nejdřív stoupali nahoru a pak odbočili do úzkého, lesem porostlého údolí, které protínalo pohoří napříč. Celým údolím vedla pohodlná stezka. Silva byl napjatý jak dítě hodinu před Štědrým večerem.

„Vidíš, říkal jsem ti to,“ pořád se obracel k Raquel, „říkal jsem ti, že tentokrát město najdeme.“

Také v Raquel jako by hrál každý nerv a nemohla se dočkat. Renato ji celý čas pozoroval. Nedovedl si představit, že se již blíží rozloučení. Je možné, že konec je tak blízko? Je to možné, že se již za několik dnů budou muset rozejít?

Přesně po hodině cesty údolím začala stezka příkře stoupat vzhůru a pak rázem stáli před obrovitým stavitelským dílem postaveným na skalách. Přestože toho Silva už tolik navyprávěl o výtvorech starých stavitelů, Renato užasl nad Jeho obrovskými rozměry. Stěny bylý složené z těžkých kamenných kvádrů a vyrůstaly ze skalnatého základu do takové výšky, jako by je tady navršili nějací dávní obři. Všechny byly nedobytné a mohutné, zbudované na věčné časy. Mezi zasmušilými stěnami vedly úzké ulice, zvedaly se schody a jako černá ústa otevřená při zívání zíraly ze stěn prázdné vchody. Ve spárách mezi vyhlazenými kameny, které pokrývaly zem, rostla řídká tráva. Odněkud vyletělo s křikem hejno ptáků vyplašených vetřelci.

Z té strany, odkud přišli, nebylo možné přehlédnout celou rozlohu kamenného města. Za staletí do něj vrostla na kdejakém místě neproniknutelná lesní hradba. Křoviny se plazily i vzhůru po stěnách a v úzkých průchodech zastíraly výhled. Samozřejmě to před jejich zraky nestál jenom dům z kamene, jak si vyprávěli Indiáni, ale pevnost, palác a opevněné město v jednom. A potom spatřili před temným vchodem dva hranaté obelisky pokryté nevídanými postavami a maskami, také vytesanými v kameni, rozšklebenými tvářemi zlých démonů a obrazy bojovníků ve zbrani.

„Zapomenuté a nalezené město,“ zašeptal Silva vedle Renata, jako by se bál, aby jeho hlas nepřivolal zpátky mrtvé obyvatele kamenných stěn. „Existuje! Určitě to město postavili Inkové.“

Starý Indián se třikrát poklonil před kamennými sloupy s vytesanými obrazy a řekl Bustamentovými ústy:

„Tady začíná cesta mrtvých.“

Vstoupili do temného vchodu ve skále. Za ním ležel rozlehlý studený prostor ponořený do šerá. I tady pokrývaly zem kamenné desky. Slyšeli, jak někde zurčí voda. Pak si Renato všiml, že zadní stěnu kamenné dvorany tvoří holá skála, do které je zapuštěná těžká brána, taky celá vytesaná z kamene včetně čepů. I čepy ležely v ložiskách vyhloubených ve skále, přes které nějaký dávný stavitel úmyslně svedl malý pramen. Voda navlhčovala čepy a umožňovala jim pohybovat se v kamenném ložisku. Pravděpodobně ještě i dnes bylo možné uvést bránu v závěsu do pohybu.

„Když někdo zemře,“ překládal Bustamente, „otevřeme jeho duši tuto bránu. Za ní leží most utkaný z pavučiny, a po něm přejde jen duše toho, kdo nežil marně a dosáhl moudrosti. Ale nikdo živý kamennou branou ještě neprošel.“

Na okamžik přehlušil slabý zurkot vody i Bustamentův tichý slovní doprovod zvuk udroleného kamene, který někde z výšky padal dolů. Nebo to zub času hlodal na stěnách toho kyklopského díla?

„Sem dovnitř smí vstoupit jen stařešina se svými rádci,“ řekl Bustamente.

Někde venku se ozval v zářivém světle melodický ptačí tlukot. Zněl tklivě jako dojemný pláč nad mrtvými staviteli tohoto města. Neviditelnou škvírou někde nad jejich hlavami dopadal uzoučký proužek světla, pak jako by se v podzemní dvoraně ztrácel a nejistě mířil dál pološerem. Tam, kde se vedle kamenné brány, jíž duše vcházely do říše mrtvých, dotýkal výklenku ve skále, něco se třpytilo a svítilo.

Renato a Raquel přistoupili blíž. Ve výklenku stála asi dvacet centimetrů vysoká zlatá soška božstva. Z jakési důmyslné změti tyček, spirál a malých špalíčků vyrůstala neznámá lidská podoba. Soška měla na hlavě ozdobu stočenou ze zlatého drátu. Bylo to opravdu zpodobení božstva nebo autoportrét stavitelů tohoto města? Lidí, kteří s velikým úsilím, krok za krokem sami dospěli z divočiny, džungli a hor k vyspělé kultuře? Teď dolehl z venku harašivý, tichý šum. To se vítr brouzdal v ulicích z kamene a zametal vysoké, příkré schody.

„To je strážce mrtvé cesty,“ řekl Bustamente. „Těm, kteří si to zaslouží, pomáhá překročit most utkaný z pavučiny. Je moudrý, protože mu byl přisouzen rozum zvěře i lidí.“

Vyšli z šeré dvorany zase na prostranství s obelisky. Město, které upadlo v zapomnění, zvedalo se před nimi opuštěné tak jako předtím. Kolik času uplynulo od té doby, kdy je člověk postavil, a Co se stalo s lidmi, kteří je budovali? V co věřili a doufali a také to, čeho se strachovali, vtiskli do sloupů z kamene. Kameny omšely a pokryly se

lišejníkem. Lidé, kteří je tesali ze skály, zemřeli, neexistují. Ale jejich obavy a naděje tu zůstaly.

Silva prolézal každý kout a dotýkal se kamenných stěn rukama. Skládaly se z obrovských kamenných kvádrů, které někdo neznámý otesal tak pečlivě a přesně, že by sotva do některé spáry vrazil čepel nože. Ale jako by archeologovi, nestačily oči a ruce, chodil od jednoho místa k druhému s hlavou nachýlenou dopředu, jako by ze všeho, co objevil, zrovna čichem sál každý závan minulé skutečnosti. Stařešina indiánského kmene i Bustamente se posadili na výběžek staré zdi a čekali.

Renato se díval na Raquel, teď podivně ztichlou a užaslou, a četl v jejích rysech, že je to i její úspěch. Ona a Silva dosáhli toho, co si předsevzali. Podívala se na něho rozzářeným, šťastným pohledem, přesvědčená, že její radost prožívá s ní. Nemohl odtrhnout oči od tváře, na které už tak dlouho znal každou brvu a každý hebký stín, a opravdu se mu podařilo také se šťastně usmát. A přitom ještě nikdy mu nebylo tak teskno jako právě v tuto hodinu. Jak je možné, že to všechno přišlo tak rychle? Byl by si přál, aby hledali mrtvé město ještě týdny nebo měsíce. Teď i pro něho odpadla poslední záminka, aby rozloučení ještě odkládal.

Věděl, že to před ní nedokáže vyslovit až do posledního okamžiku. Bude ho prosit, bude zoufale naléhat, bude chtít, aby přesto šel s ní, a bude mu všechno slibovat a všechno chtít obětovat, ale její odvaha a její láska ho nesmí zviklat. Je příliš dobrá, je mu příliš drahá a nesmí ji po celý život vystavovat nebezpečí jen proto, že bude s ní.

„Obyvatelé tohoto města byli poraženi ve válce,“ řekl vedle něho Silva. „Někdo je obléhal a městské zdi vzal útokem.“ A přidržel mu před očima hrst zuhelnatělých zbytků dřeva, které vyšťáral někde ve svoru mezi kamennými deskami. „Nezbylo nic než zdi. Kamenům oheň neublížil.“

„Ale kdo je odtud vypudil, kdo byl silnější než lidé, kteří postavili tyto zdi?“

„Možná předci našich hostitelů v horské vsi. Možná někdo jiný, kdo žil ještě dřív.“

Pomalu procházeli nahoru kamennými ulicemi a vystupovali po schodech, až stanuli na nejvyšším místě pradávného města z kamene. Celé zabíralo čtvercovou plochu o straně dvě stě až tři sta metrů a kdysi žilo v jeho zdech mnoho set lidí. Ale teď se prodíraly z propadlých kamenných střech zelené koruny stromů.

„Od věků se opakuje stejná historie,“ Pekl ‚Silva. „Jeden národ vyspěje rychleji než ty ostatní, má víc vědomostí, staví si lepší domy, a hlavně má lepší zbraně. Ale jednu vědu nikdy neovládá, a to jak národy mohou žít vedle sebe. A protože je mu toto vědění cizí, vede pomocí svých lepších poznatků a s použitím lepších zbrani válku proti sousedům a podmaňuje si je. A drží je v područí tak dlouho, až jednoho dne sousedé společně povstanou proti vítězům, a těm pak nejsou k ničemu ani jejich zbraně, ani jejich věděni, protože stojí najednou sami proti všem. V jednom ohledu, a právě v tom rozhodujícím pro lidský život, jejich vědění přece neobstálo. Nevěděli, že mír je životni nutnost a že člověk prahne po spravedlnosti. A proto museli jednoho dne zmizet z povrchu země v kouři a v plamenech. A zbyly po nich jen mrtvé zdi, a někdy ani to ne. Zmizeli v propasti historie stejně jako už před nimi jiné národy, které myslely, že jsou povolány vládnout, protože víc věděly a uměly než druzi.“

Z výšky viděli dole bělovlasého stařešinu a Bustamenta. Uplynula celá staletí, a tito lidé a žádní obyvatelé v okolí by nebyli schopni takové město, postavit a vtesat do kamene sochy tak, jak toto umění už dávno před nimi někdo ovládal.

„Opravdu již ‚nebyla naděje jim nějak pomoci? Opravdu pro ně znamenala civilizace bílého člověka krutý boj, smrt a tak nebo jinak záhubu a zánik?

Silva jako by uhodl, na co Renato myslí, řekl: „Dokud sami nevíme, co je spravedlnost, nemůžeme jiným přinést lepší život. Pokud jsou hnací pákou našeho obchodu peníze a zisk, nemůžeme být bratry těch druhých. Potom jsou i dary, které jim věnujeme, otrávené jedem našich vlastních rozporů. A je-li tato země ještě pořád neznámý svět, pak to není vinou přírody, hlubokého pralesa a nebetyčných hor, ale je to především naše vina.

My jsme představitelé zatím nejvyšší civilizace, jenomže jsme se ještě ani my nenaučili zorganizovat svůj život moudře a spravedlivě.“ Archeolog se na chvíli zamyslel a potom řekl:

„Nejlepší cesta k tomu, jak pomoci takovým lidem, jako jsou obyvatelé těchto hor, je, když vyřešíme své vlastní zmatené problémy, aby každý, kdo sem přijde odněkud z údolí nebo velikého města, přicházel skutečně jako přítel a bratr. Zkrátka, myslím to tak: aby už neexistovali žádní Lazarové a Herrerové.“ Raquel stála vedle Renata a teď se k němu obrátila a upřeně se na něho podívala. „Je pořád víc lidí, kteří totiž toto chápou. Ale potřebují každého, kdo může nějak pomoci.“

Věděl, že mluví o něm a říká mu, že ho nepotřebuje pouze ona, ale mnoho jiných lidí. A potřebují ho právě pro poznání a zkušenosti, které nabyl v posledních šesti chmurných letech. Věděl, že mu tím říká, že je pro něho v životě zase platné místo, a především, že tu je ona. Dole na ně zavolal Bustamente. Vydali se nazpět. Renatovi se honily myšlenky hlavou. Mají snad Raquel a Silva pravdu, je pro něho skutečně ještě cesta zpátky? Šel před ostatními a za sebou slyšel Silvův hlas.

Archeolog se pokoušel s Bustamentovou pomocí vymámit z vesnického stařešiny vůbec všechno, co o zapomenutém městě věděl. Ale teď Silvu a starého muže neposlouchal, protože se příliš zaměstnával sám sebou.

Myslel na to, že se po měsíce vlekl tisíce kilometrů pralesem a divočinou, a přece za tu dobu své minulosti nikdy neunikl. Ať byla vzdálenost mezi ním a Barbaskem sebevětší, pořád se vlastně pohyboval na místě. A trestancem a vyvrhelem by zůstal do konce života. A teprve Raquel mu ukázala skutečnou cestu zpátky k lidem. Avšak rozhodnutí, má-li právo touto cestou jít, nemohla za něho učinit ani ona.

Vlastní myšlenky ho natolik zaměstnávaly, že ani okolí mnoho nevnímal. Jenom jednou se na zpáteční cestě zarazil, když spatřil v měkké půdě zřetelný otisk kopyta. Rozhlédl se, ale kolem se nic nepohnulo. Ostatně ve vsi teď měli mnoho mezků, když sběrači chininově kůry odtáhli bez zvířat. Vzpomněl si na Lazara a ještě na ty druhé dva, kteří čekali na smrt.

Už se stmívalo, když přišli do vesnice. Liščí nos a Hranatý býk se již vrátili z průzkumu po kraji, ale nebyli nikde k nalezení. Asi vězeli v některé indiánské chýši, a taky Niňo se někam ztratil. Zřejmě se na ně zase přilepil, protože ho nikde nebylo vidět. Pokud ti tři seděli na návštěvě pod střechou některého Indiána, stejně s nimi promluvit nemohl. Ale rozhodl se ještě jednou, že si je všechny půjčí zítra brzy ráno. A kdyby na to přišlo, tak svou hrozbu splní a zabrání Niňovi třeba násilím, aby šel s nimi.

V noci nemohl spát a obracel se z jedné strany na druhou. Teď, po tolika letech, když už bylo pozdě, ano, teď věděl přesně, co měl tehdy dělat jinak. Ale toto poznání již nemohlo nic změnit. Dnes potřeboval odpověď na to, jak se má rozhodnout zítra. Když před mnoha měsíci začal v Barbasku jeho útěk na svobodu, plný utrpení, věřil, že je na konci svého života. A všechno, co si ještě přál, byl nějaký zapadlý skrytý kout, kde by dožil roky, které mu zbývaly. A najednou ležela na dosah jeho ruky vábná vidina i možnost začít znova. Na druhé straně se objevovala problematická otázka, zda je vůbec možné zapadlý, skrytý kout světa někde najít. Už jenom z pomyšlení na cestu zpátky k lidem se mu točila hlava jak z mladého vína. A ještě to znamenalo víc. Nebyl by to jenom návrat do světa, kam patřil, ale cesta zpět, po které by se vracel s Raquel. Ale právě proto, že vidina toho pokušení byla tak závratná, Renato si nedůvěřoval.

Několikrát zaslechl venku nějaké zvuky. Podobaly se rychlým opatrným krokům bosých nohou a spěšnému šepotu ztlumených hlasů. Ale pokaždé zase všechno utichlo. Vždycky ještě chvíli naslouchal, a pak se vrátil zpátky ke svým myšlenkám. Potom se mu zdálo, jako by slyšel někoho sténat.

Vstal a vyšel ven. Nad indiánskou vesnici se klenula čistá obloha posetá hvězdami. Ohně už ve vsi pohasly a nastala horská noc. Trhl sebou, když ucítil, že se něco za jeho zády pohnulo. Ale než se mohl obrátit, zasáhl jej tvrdý úder do hlavy.

XII

Ještě než otevřel oči, rozeznával světlo zavřenými víčky. Něco studeného mu stékalo dolů po tvářích. A slyšel, jak Liščí nos říká: „Přichází k sobě.“

Ležel v dřevěné chatrči starého Indiána a ruce a nohy měl spoutané. Uvnitř hořel veliký oheň a v jeho záři viděl Silvu, Raquel, bělovlasého indiánského stařešinu a jeho rádce, všechny spoutané jako on. Ale před ním stál Liščí nos.

„Říkal jsem ti, že má tvrdou lebku,“ ozval se někde vzadu hlas Hranatého býka. „Ten tak rychle duši nevypustí.“

Opatrně obrátil hlavu a myslel, že se mu přitom bolesti rozskočí. V dřevěné chatrči se už sotva mohl někdo hnout. Byla plná zajatých a spoutaných vesničanů. A teď zase vecpali dovnitř tři spoutané Indiány. Přivedl je Lazara a ještě někdo z jeho lidí. To znamenalo, že se cascarilleros vrátili a Liščí nos a Hranatý býk se spolčili s nimi.

„Koukej, nebaví se s náma,“ slyšel zase z té strany jako předtím Býkův hlas. „Asi je to pod jeho důstojnost. Neměl bych mu pomoct?“

„Vykašli se na něho,“ řekl Liščí nos, a Renato jako by cítil na své tváři dotek jeho slídivých očí, které v ní hlídaly každé hnutí. „Čím víc toho pochopí sám, tím míň se musíme namáhat my.“

I přes krutou bolest zvedl ještě jednou hlavu a hledal Niňa. Kde je Niňo? Nikde ho neviděl. Možná že uprchl. Ještě ho pořád hledal očima, ale už začínal chápat. Nejdřív matně a potom stále jasněji. Liščí nos a Hranatý býk ho přetáhli na svou stranu. Přidal se k nim a k těm Lazarovým darebákům. Bylo to pomyšlení hořké jako žluč. Nepřemohl se a zasténal.

„Už ví, na čem je,“ řekl Liščí nos, „a je mu jasný, že za ním spadla klec a ven se nedostane…“

Oči ve špičaté tváři mlčely. Ale Renato v nich přesto četl svůj ortel, a nejenom svůj. Vlastně to bylo bláhové myslet si, že Liščí nos nechá Raquel a Silvu jít, kam budou chtít, a sám ponese riziko, že ho mohou prozradit. Liščí nos nedělal nic napůl, a usmrtí i jeho, protože teď patří k Ráquel a k jejímu otci i on. Ale co Niňo? jak ho získal?

„Teď si zapiš za uši, co ti povídám!“ naklonil se Liščí nos blíž k němu. „Chceme to zlato.“

Renato se na něho díval bez hnutí a vůbec ničemu nerozuměl. Bolesti v hlavě už nemohl vydržet a možná, že se jen přeslechl.

„Nedělej ze sebe hlupáka,“ řekl Liščí nos a na okamžik mu vyšlehl z očí hněv, který nezná slitování. „Do tvejch karet ti vidím už dávno!“ A kopl Renata tak, až mu nová bolest zachvátila celé tělo, projela do zraněné hlavy, a tam jako by se začala podobat hořící kouli, narůstala, rostla a už nebylo nic, jen bolest, palčivá a nesnesitelná.

„To sis, ty hlupáku, opravdu myslel, že jsem vám ty povídačky o indiánským městě někdy jen tak sežral?“ ušklíbl se Liščí nos a posadil se na zem. „Přišli za zlatem, a protože jste se všichni tři sčuchli, tak chcete, abysme utřeli hubu. No vidíš, že vím, proč jsi měl najednou tak naspěch a chtěl se nás honem zbavit. Tak se podívej hezky zblízka! Tohleto chceme! Když se tam válí jedna taková věcička, bude jich tam víc.“ A Liščí nos tiskl oběma rukama zlatou sošku. Tu, která stála ve skalním výklenku u kamenné brány.

„Nevím o žádném zlatě.“

Hlava mu zrovna praskala bolestí, myslel, že ztrácí vědomí, a v příští chvíli nevěděl nic, jen to, že zase všechno provedl špatně. Vždyť se ani nesnažil vypátrat, jaké má Liščí nos tajné spády, a spokojil se nejistým plánem, že se kteréhosi dne prostě rozejdou. A zase musel platit za chybu, které se dopustil.

„Včera jste se na celej den ztratili s tím starým a s jejich tlumočníkem. O čempak jste si od rána do večera povídali?“

„O zlatě ne.“

Renatův rozum začal znovu pracovat. Přece musí ještě i teď existovat východisko z jejich situace. A toto východisko musí najít. A jestli on všechno prohrál, snad aspoň pro Raquel svitne naděje na záchranu. Nebo má i Raquel zaplatit za jeho omyly jako před ní Brigita? A jako by zase Liščí nos uhodl, na co myslí, řekl: „Nemáme jenom tebe, máme i ji a jejího otce.“ Hlas nezesílil, ale nebylo možné přeslechnout, že je v něm hrozba.

Renato se podíval přes plameny, tam, kde seděl na zemi bělovlasý Indián. Měl rozbitý obličej. Lazaro neodešel, zůstal uvnitř a neušlo mu ani slovo. Liščí nos mu určitě slíbil část nalezeného zlata. Ano, ale věděli o jejich plánech i ostatní sběrači chininové kůry? Možná že právě to je moment, který by mohl znamenat záchranu.

„Namáhali jste se úplně zbytečně,“ řekl. „O žádném zlatém pokladu nic nevím. A když ten starý ubožák nemluví, asi taky neví nic. Ale jedno je jisté. Jestli se archeolog a jeho dcera nevrátí zpátky na pobřeží, budou je hledat a budou se kdekoho ptát na spoustu věcí.“

„To klidně riskujem.“ Lazaro se poprvé přímo ozval. „A tak úplně zbytečně jsme se nenamáhali. Zbytečně rozhodně ne. Ceny kůry neklesaj a stromů je kolem nad hlavu. My už ty pohany naučíme pohnout hřbetem.“

Teď se Liščí nos jedovatě zasmál.

„My si na svý přijdem buď klidnej. Kvůli nějakýmu metráku se v náší firmě rvát nebudem. Třeba to u nás dotáhneš na vrchního dozorce, Santa Fé! Víš přece ještě z Barbaska, jaký má povinnosti… Jednou jsem ti to už povídal. Jseš moc měkkej.“ A najednou ho uchopil za košili na prsou a přitahoval ho nahoru k sobě.

„Dělat tady jenom sběrače kůry, na to by tě bylo kapánek škoda, a posílat tě samotnýho do lesa. Na to jseš zase moc chytrej a moc se vyznáš. Ty nám pěkně povíš, co je za tou kamennou bránou.“

„Tak si tam někoho pošli, ať se tam podívá.“

Liščí nos ho Vší silou mrštil na zem. Renato viděl kolem sebe jenom ohnivé kruhy a bolest mu svírala dech.

„Tebe tam, milánku, pošleme,“ slyšel, jak Liščí nos říká jako někde ve veliké dálce. „Tebe a starýho Silvu. A dáme vám na to celej tenhle clen. A jestli zase vylezete s prázdnejma rukama…“ Nedokončil, co chtěl, a hladil si bradu. „A pamatuj si, že nemáme jenom vás dva, ale tu holku taky. A jsou všelijaký způsoby, jak člověk může umřít.“

Renato pochopil, že se ani nenamáhá, aby mu něco sliboval. Prostě ho postavil před jedinou volbu. Umřít buď okamžitě, nebo o něco později. A ti dva lotři zabijí taky Raquel, ať se s ním stane cokoliv.

Renatovi a Silvovi rozvázali nohy. Venku se již objevily na východní straně hor první ranní červánky. Kromě těch dvou mizerů šel s nimi jenom Lazaro.

Teď už Renato nepochyboval o tom, že Lazarovým lidem o nějaké honičce za zlatem nic neřekli. Jenomže mu ten poznatek nebyl právě mnoho platný a času moc nezbývalo. A bude-li všechno probíhat tak, jak si Liščí nos umanul, on ani Silva se do vesnice živí nevrátí. Ať najdou zlato nebo ne.

Ve dveřích indiánského obydlí se ještě obrátil a teď konečně viděl až v koutě úplně vzadu Raquel. Věděla přesně, co je všechny čeká, a přece neplakala. V této chvíli ji viděl asi naposled. Vzepjala se v něm všechna síla a všechna lítost, napnul svaly a chtěl roztrhnout provaz, kterým mu svázali ruce. Ale pouta se mu jen zařízla do masa.

„Nenamáhej se,“ štěkl za jeho zády Liščí nos. „Tyhle želízka jen tak neodemkneš.“

Hnali je tak rychle přes vesnici, že neměl ani jedinou příležitost na Lazarovy lidí promluvit. A taky by to na jejich zoufalém postavení mnoho nezměnilo. Ani teď nikde nezahlédl Niňa. Bál se mu asi přijít na oči.

Ruce jim rozvázali až v ponuré dvoraně před kamennou bránou.

„Tak máte do večera čas,“ řekl škodolibě Liščí nos. „Starý zdi a starý kamení, to je něco pro vás, ne? Nám nebudete vypravovat, že jste tam nic nenašli. A jestli je tam někde schovaná past na lidi, tak mi nezbejvá než doufat, že vám ten starej blázen rek i to. Jinak by nám to bylo náramně líto kvůli tý holce.“

Liščí nos civěl chvíli na Renata, a když se žádné odpovědi nedočkal, obrátil se zlostně na Silvu:

„Já si žádný bulíky věšet na nos nedám. Ani chvíli jsem nevěřil, že jste se plahočili celou tu cestu jenom kvůli starýmu kamení. Ale tady za tím kamenem je toho víc; a mně to bude říkat pane!“

Konečně se něco živého pohnulo v jeho očích. Konečně po tolika dlouhých měsících. A byla to chtivost, Lazaro jim podal svazek smolných pochodní.

„Do večera jich máte dost. Pak už nebudete žádný světlo potřebovat.“ Zaklonil hlavu dozadu a hlasitě se rozesmál. Lazaro se tvářil, jako by byl především jenom zvědavý, jak tahle zábava dopadne.

Hranatý býk se opřel silou do kamenné brány. Přes díry v jeho roztrhané košili bylo vidět, jak se mu na zádech napnul každý sval, a na krku mu naběhly žíly. Když stavitelé bránu tesali, asi nepomýšleli na to, že by ji někdy otvíral jenom jediný Člověk. Kamenný kolos teď zaskřípěl v čepech a ve skále se objevila mezera. Odněkud z černé hloubky k nim zavanul studený, zatuchlý vzduch. Otvor se zvětšoval a pak brána s kamenným rachotem narazila do skalní stěny. Hned za ní ležel hrubě otesaný kmen. Liščí nos proklouzl blíž, sehnul se a vzpříčil jej mezi zem a kamenné křídlo, aby se nemohlo vrátit do původní polohy.

„Cesta je volná a připravená,“ řekl se zlým výsměchem. „Tak mnoho štěstí, a že se poroučíme indiánským Bohům.“

Všichni upírali oči do temné chodby, která někam prudce klesala a po několika metrech již zmizela ve tmě. „Tak račte, račte…!“ zahučel Býk. „Nemáme tolik času.“

Renato a Silva vešli se zapálenými pochodněmi de otevřeného vchodu. Hranatý býk za nimi odstrčil kládu vzpříčenou v bráně a kamenná hradba se vlastní vahou s duněním zavřela. Od okamžiku, kdy brána zapadla do vytesaných veřejí, sem z venku již nedolehl ani jediný zvuk. Měli pocit, jako by byli mrtví a pohřbení už teď.

Renato svítil na kamennou dveřní výplň z této strany, ale ti, kdo ji před staletími vkládali do skalní stěny, asi úmyslně ji vtesali do skály tak, aby nešla odtlačit zevnitř.

„Pochodeň!“ řekl vedle něho Silva tiše. „Vidíš?“

Plamen Silvovy pochodně se chvěl a prohýbal jako v lehkém větru, i když Silva držel ruku naprosto klidně. Vzduch byl uvnitř sice zatuchlý, ale přece ne tak zkažený a zalklý, jako by chodba vůbec žádné spojení s okolním světem neměla.

„Pojď,“ odpověděl taky tiše, „musíme si pospíšit.“

Postupovali s pochodněmi tmou a při každém kroku nohou opatrně zkoušeli, kam šlápnou. Chodba se čím dál víc úžila a snižovala se, takže se mohli nakonec pohybovat jenom v předklonu a za sebou. Šli tam, kam vedla cesta mrtvých, a pravděpodobně to nebude dlouho trvat a budou mrtví opravdu. Pochodně vyplašily celé hejno netopýrů. Byl to už druhý důkaz, že někde ve skále přece jen zeje otvor.

Když ušli několik set metrů, chodba se znovu rozšiřovala a po zemi stékala voda. Někde nablízku vyvěral s pleskotem a zurčením pramen.

Renato se zastavil a znovu pozoroval pochodeň. Teď se plamen třepotal a pohyboval ještě viditelněji. Když ušli dalších stop metrů, dopadl k jeho nohám paprsek světla. Otvor, kterým sem vnikal, nebyl větší než dlaň, a ještě ležel tak vysoko, že se tam dospělý člověk při nejlepší vůli nenatáhl. Ale naděje to byla.

„Postav se mi na ramena,“ řekl Renato Silvovi. „Možná že je kámen zvětralý a podaří se ti otvor rozšířit.“

Slyšel, jak Slíva nahoře nad ním dýchá námahou, a na zádech cítil chlad, jak se opíral o tvrdou skalní stěnu.

„Nejde to,“ ozvalo se mu nad hlavou. „Otvor je veliký jenom jako pěst a stěna je metr tlustá. Možná takhle s tunou dynamitu, prosím, ale s holýma rukama je to vyloučené.“

Renato zaslechl, jak se v Silvově hlase mihl strach, a také když pak stál znova na zemi, viděl na jeho tváři, že pozbývá odvahu. A poprvé v ní četl, že si archeolog dělá výčitky. Věděl, že Silva myslí na Raquel. Stejně jako on. Ale teď se tomu poddávat nebyl čas. Být v této chvíli měkký znamenalo vzdát se.

„Jaká pomoc,“ řekl, „musíme hledat dál.“

Když ušli dalších dvě stě metrů, chodba najednou končila. U jejich nohou se otvírala černá propast. Jak hluboko leželo její dno, neviděli, protože světlo, které vrhaly pochodně, tak daleko nedopadalo. Jícen propasti se rozevíral do veliké šířky a přeskočit jej rozhodně nešlo. Také zde musela být někde skalní průrva a tam někde na světle a na slunci rostly na skále zelené keře, protože až sem k černé propasti se prodíraly jejích bílé, mrtvé větve a sahaly přes její rozšklebený jícen až na druhou stranu jako bledé paže strašidelných duchů. A tady cesta končila. U mostu mrtvých duší. Nebylo pochyby, že tento most nikdo živý nepřekročil. A kdyby přece, za propastí už cesta dál nevedla.

„Musíme se vrátit,“ řekl Renato Silvovi.

Po celou zpáteční cestu si znovu svítili na boční stěny, ale nikde nenašli ve skále větší otvor a nikam neodbočovala vedlejší chodba. Uvízli v pasti bez východu. A poklady v tom skalním propadlišti taky ani ukryté nebyly. Ostatně by to měnilo situaci jen pro ty dva darebáky nahoře.

„Nedovedu pochopit,“ řekl Renato, „k čemu taková sluj měla sloužit.“

Silva pokrčil rameny.

„Možná že tudy vedla tajná cesta z města nebo se chodbou vstupovalo do kultovní síně. Ale teď je už jistě mnoho let propadlá a z velké části zasypaná.“

Nahoře Renato ještě jednou prohlížel zadní stěnu vstupní brány i stěny kolem ní, ale stejně bezvýsledně, jako když sem vstoupili.

Teď cítil únavu i zoufalství a na chvíli se posadil na kameny na zemi. Touto kamennou bránou přijde za několik hodin Liščí nos a Hranatý býk a bude s nimi nanejvýš ten ničema Lazaro. Ale všichni budou mít zbraně. A tady není jediný úkryt ani větší výklenek ve skále, kam by se mohli přitisknout a v nestřeženém okamžiku se vrhnout na ty tři.

A potom slyšel Silvu, jak někde pod ním volá:

„Tady!… Kousek níž je nějaká průrva!“

Tam, kde se začínal strop viditelně snižovat, černal se ve skalní chodbě otvor. Ale hezky vysoko nad jejich hlavami. Renato vylezl nahoru do úzké průrvy. Táhla se od toho místa ještě dál, ale byla tak těsná, že musel dopředu jenom po břiše. Když ulezl několik desítek metrů octl se v jiné prostorné jeskyní.

Silva se plazil po břiše za ním a potom společně zkoumali, kde vlastně jsou. A velmi brzo objevili, že jeskyně přiléhá zezadu ke skalní dvoraně, kterou se vstupovalo do kamenné brány. Dokonce bránu viděli dvěma uzoučkými otvory ve skále a z jiného těsného otvoru i oba sloupy venku před dvoranou, zelené křoví a nazlátlé sluneční světlo. Podle slunečního svitu bylo odpoledne.

Konečně objevili místo, kde by se mohli aspoň ukrýt! Samozřejmě že Liščí nos bude s Hranatým býkem prohledávat každý čtvereční centimetr, aby je našli a s nimi zlatý poklad, a samozřejmě že najdou ve výšce i boční chodbu. Ale vchod je tak úzký, že mohou dovnitř jen po břiše jako oni a jeden za druhým. A když budou oba tady ve tmě čekat a vrhnou se na ně… Byla to zoufale malá naděje, ale byla to pravděpodobně taky jediná naděje, která jim zbyla.

Nejdřív si vybrali příhodné místo a pak sbírali v jeskyni i v těsné chodbě kameny, aby mohli zaútočit a měli se čím bránit. Potom se každý vrátil ke své pozorovatelně u maličkého okénka ve škále a sledovali, co se děje před nimi.

Venku se ještě stále nic nepohnulo. Jenom kolibříci třepotali ve vzduchu křidélky a snášeli se jako pestrobarevné drahokamy z jednoho keře na druhý. Před skalní dvoranou vládl mír.

Renato čekal na první šelest, který jim ohlásí, že přicházejí. Při tom se mu ještě jednou vracely vzpomínky na minulost a myslel i na to, jak bláhové a pošetilé bylo všechno, co začínal a chtěl.

I jeho víra, že se někde skryje sám nebo s Niňem, někde v zapomenutém koutě a daleko od světa, nebyla od začátku nic jiného než iluze a klam. Život nikomu nedopřává klid a dovede si každého vyhledat. Život v té negativní podobě za ním přišel až do hloubi pralesa a nalezl si ho i tady vysoko v horách. Na řece Santo Dios mělo to zlé, co mu přinášel, podobu kaučukového krále Herrery a tady prohnané rysy Liščího nosu a Lazara. Nemělo smysl před životem utíkat. Život je třeba proměnit, aby byl důstojný člověka a mělo smysl jej žít. A to není možné v odloučení, ale tam, kde lidé Žiji vedle sebe, tam, odkud přišel on a odkud také přicházejí Herrerově a individua jako Liščí nos. A tam je třeba vykořenit zlo.

I Raquel to věděla dřív než on. Dovedl Silvu a Raquel od Peralesu až sem, ale oni ho přivedli k poznání, co chápal a dělal špatně. A protože k tomuto poznání dospěl pozdě, jejich společná cesta skončí v temné jeskyni a v bezejmenné indiánské vsi kdesi v horách. A přece ta skutečná cesta mrtvých nevedla touto jeskyní do věčné noci v temném nitru hory, ale daleko spíš by měl takový název označovat ty bezpočetné cesty jednotlivců, které směřují do ústraní, a nakonec k opuštěnosti a odvádějí člověka od mohutného proudu v lidském řečišti.

Z venku sem dolehl šramot. Stíny se prodloužily a slunce se už sklánělo k obzoru. Ale ještě byl, den. To ti dva lumpové měli tak naspěch? Ale pak Renato podle kroků poznal, že se blíží sem k nim, čí vlastně utíká, jenom jediný člověk. Do skalní dvorany vběhla útlá postava. Renato poznal Niňa. V ruce držel dlouhou tyč a musel běžet celou cestu, protože slyšel, jak rychle oddechuje. Na Niňa Renato v posledních hodinách už nemyslel.

Teď viděl, jak se chlapec opřel celou vahou těla do kamene a jak se vzpírá proti bráně, aby se otevřela. Niňo ztěžka dýchal, ale ať se namáhal sebevíc, kamenný kvádr se v čepech nepohnul. Ale jinak se venku neozvalo nic. Niňo přišel sám, a přišel proto, aby je vysvobodil.

„Niňo!“ zavolal na chlapce tiše. „Sem, sem!“

Když přišel Niňo až k otvoru ve skalní stěně, Renato viděl, že mu po obličeji stéká pot.

„Nemohl jsem přijít dřív,“ vydechl Niňo, „čenichaj za mnou jak psí. Musel jsem čekat, až odešli z vesnice.“

„Jdou sem,“ řekl Renato, „a ty nemáš tolik síly a bránu sám neotevřeš.“

„Tak si vezmi tohle!“ A Niňo mu prostrčil otvorem ve skále dlouhou indiánskou foukačku, tu, kterou před mnoha týdny Jaguáři věnovali Renatovi. „Pušku mi sebrali a zbraní se nesmím dotknout.“

Niňovy oči se dívaly z jeho hubené tváře provinile a prosily, aby ho Renato, pro všechno na světě, pochopil.

„Vykládali pořád dokola, že je tu někde hromada zlata a my tři že máme zmizet a utřít hubu a že nechtěj nic jen svůj díl a já svůj taky dostanu. A že se nikomu nic nestane…“

Niňo mluvil tak rychle, až se mu pletl jazyk. Ale chtěl mu povědět teď hned a okamžitě, a Silvovi pochopitelně taky, že je nechtěl zradit a že mu lhali.

„Počkej, Niňo! Teď ne,“ řekl Renato. „Ještě bude na všechno čas,“ a prohlížel si indiánskou foukačku. Toulec se šípy visel na primitivní střelné zbrani

„Přišel jsem, hned jak to šlo,“ ujišťoval je Niňo znovu. „Já…“

„Honem odejdi,“ přerušil ho. „Nesmějí tě tady vidět.“

Slyšeli kroky. Nejméně dva páry nohou mířily po schodech ke skalní dvoraně.

„Někde se tady schovej mezi zdmi.“ řekl Renato a znělo to jako varováni i příkaz, „jinak jim vletíš přímo do rány.“

Niňo se ještě pořád nedokázal odtrhnout a odejít, jako by měl stále něco na srdci a bylo to pro něho stejně důležité jako jeho vlastní život.

„Jdi!“ přikazoval mu Renato. „Rychle!“

Ale Niňo stál Ještě vteřinu nerozhodně před otvorem ve skále. Něco ho zrovna přikovalo před tou úzkou průrvou v kamenech, kterou mohl s nimi hovořit. Pak se konečně obrátil a šel.

Renato ho spatřil, jak se vynořil před sloupy v teplém, žlutém světle horského večera. A ve stejné chvíli se ozvalo dole volání: „Tady je ten spratek!“ Liščí nos na někoho křičel. Niňo se skrčil a uskočil stranou, kam už Renato z jeskyně neviděl. Dole někdo vystřelil směrem sem. Hned třeskla druhá rána. Pak se na kamenných deskách ozval dupot a mísily se dva hlasy. Liščí nos a Hranatý býk. Ten poslední okamžik, kdy Niňo zaváhal, stačil.

A ještě venku padla rána. Potom zakřičel Hranatý býk, už hezky daleko odtud: „Tady je! Mám ho!“

Několik vteřin se nic nepohnulo. Renato slyšel jen tlukot vlastního srdce a oběma rukama tak pevně svíral foukačku, kterou mu Niňo přinesl, že měl dlaně mokré. A znovu se blížily kroky. Pak někdo řekl, a byl to podle hlasu Liščí nos:

„Parchant mizerném! Už neuteče!“

Teď prošli vstupem do skalní síně a Renato viděl, že je s nimi i Lazaro. Všichni tři zrovna hořeli očekáváním a zdálo se, že to, co se přihodilo venku, rozhodně je už mnoho nezaměstnávalo. Nadechl se zhluboka a zasunul do foukačky první šíp.

„Jako bych to nevěděl,“ řekl Hranatý býk, „takovej spratek s tím přece nepohne, ani tři takový mouchy by s tím nehnuly.“

A skoro se třásl na to, že ještě jednou předvede, co dokáže, a tlačil ostatní o krok zpátky a opřel se i teď úplně sám do kamenného křídla, které se pod tlakem jeho svalů a pod váhou jeho ohromného těla pomalu otevřelo a narazilo s mrtvým zaduněním o skalní stěnu.

Ti tři teď stáli v širokém ústí černé chodby, pušky připravené jen zalícit, a upírali nedůvěřivé oči do neproniknutelné tmy. Svou věcí si byli jisti dokonale, ale počínali si opatrně. Nebyl to paradox hodný zamyšlení? Tam stáli dva bílí a Indián se zbraněmi bílého muže, a tady za otvorem ve skále čekal přikrčený on, běloch jako ti dva, a v ruce měl jenom primitivní indiánskou zbraň.

Liščí nos řekl Lazarovi: „Ty půjdeš se mnou.“ A také ten úsečný pokyn prozrazoval dostatečně, jak mozek Liščího nosu i v této chvíli myslí přesně a spolehlivě. S sebou si vybral toho, komu důvěřoval míň. Na strážce u kamenné brány chtěl mít spolehnutí. I Lazaro tu jemnou fintu zřejmě pochopil a podíval se mlčky na Hranatého býka a potom zpátky tam, kde čekal ve vstupu do chodby Liščí nos. A teď se jistá v duchu ptal, jestli se ti dva s ním opravdu budou dělit. Samozřejmě bude-li co.

Liščí nos a Lazaro vykročili pomalu do temné chodby. Vysoko nad hlavou drželi zapálené pochodně.

Hranatý býk zůstal nahoře u otevřeného křídla a pušku měl připravenou. Bránu zase pevně zaklínil kládou. Renato nahmatal malý kámen a vymrštil jej vší silou ven z jeskyně. Kámen dopadl na prostranství před skalní dvoranou. Hranatý býk sebou trhl a rozhlížel se. Díval se číhavě na všechny strany a potom došel k obelisk s vytesanými obrazy. Teď ho Renato viděl přesně ve svém zorném poli a přiložil k ústům foukačku. Droboučký šíp měl špičku ostrou jako jehla a zasekl se Hranatému býkovi do paže. Býk se ohnal, jako by chtěl odehnat nebezpečnou mouchu, a dotkl se místa, kam ho maličká střela zasáhla. Zaklel jenom tak pro sebe a vytáhl si z ruky maličký šíp. A potom civěl nechápavě na kousíček palmového dřeva s ostrou špičkou. Na dlani vypadal malý šíp jako neškodná hračka. Býk neznal jedovaté šípy, které jsou zbraní obyvatel pralesa, a neměl tušeni, co znamená bodnutí jejich špičky… Pro každý případ se honem vrátil k otevřené bráně, za kterou se černala obnažená chodba, vystřelil do vzduchu a zahulákal do tmy dole. „Pozor! Někde se tady potloukaj ty smradlaví pohani!“ Potom se postavil za skalní výběžek, aby se trochu kryl.

Uplynulo jenom několik minut a v otevřeném vstupu do skalní chodby se vynořil nejdřív Liščí nos a hned vedle něho Lazaro. Na varování se oba vrátili. Druhý šíp zasáhl šéfa sběračů. Lazaro ale věděl až příliš dobře, co znamenají otrávené šípy, strašně vykřikl, vytrhl si špičku z neviditelné rány a dal se na útěk. Renato slyšel, jak na schodech zakopl a řítí se dolů, a potom se naslepo vrhá pryč odtud.

„Zbabělec!“ vykřikl za ním Hranatý býk.

„Kde jsou?“ zeptal se jedním dechem Liščí nos a zastavil se očima na skalní stěně.

„Venku,“ ukazoval Hranatý býk. „V tom křoví.“

Když se Liščí nos obrátil, Renato vystřelil potřetí.

„A teď rychle,“ řekl tiše. Plazili se po břiše zase zpátky do hlavní chodby a utíkali nahoru k otevřené skalní bráně. Snad ani nedbali, že je slyšet jejich kroky.

Hranatý býk seděl na zemi opřený zády o skálu. Něco vyslovoval, ale jazykem už nevládl. Liščí nos dolezl po čtyřech ke kmenu vzpříčenému v otevřeném vchodu. Chtěl kmen vyrazit, aby se kamenná stěna zavřela a pohřbila Renata a Silvu zaživa. Když viděl, že oba přicházejí nahoru, sunul se namáhavě několik metrů níž temnou chodbou, protože si tam položil u stěny pušku. Ale uchopit ji do ruky už neměl sílu. Vrhl na Renata a na Silvu užaslý pohled a jeho oči poprvé něco prozrazovaly. Zračila se v nich celá jeho minulost i vědomí konce. Liščí nos odcházel po cestě mrtvých, a když ho míjeli a vycházeli ven, učinil právě poslední krok.

Renato se opřel nohou do klády a brána se v kamenných čepech se skřípěním zavřela. Mezi ním a vyhaslým obličejem tam na druhé straně se zvedla kamenná stěna.

Niňo ležel v křoví blízko prostranství, odkud se vstupovalo do kamenné dvorany. Hranatý býk ho střelil do nohy. Nohu mu zavázali, jak to nejlépe uměli, a pospíchali do vesnice, aby se pro něho vrátili i s mezkem. Cestou našli mrtvého Lazara. Nedošel daleko.

XIII

Muži z indiánské vsi leželi pořád spoutaní v chýši bělovlasého stařešiny, která byla předtím i Renatovým a Silvovým vězením, a cascarilleros oslavovali vítězství. Sběrači chininově kůry se připravovali na novou sezónu. Ale dnes ještě tekla proudem kukuřičná čiča, a tak se podařilo přepadnout jediného muže, který stál na stráži, a spoutané Indiány snadno osvobodit.

Strhla se krátká, nelítostná bitka. Poslední vetřelci se v noci zachránili útěkem do lesů.

Když je ráno začali Indiáni pronásledovat, našli po nich už jenom tu a tam viditelnou stopu. Tak veliký byl jejich strach.

O několik dní později se vydal Renato s ostatními na cestu. Obyvatelé indiánské vesnice je zásobili mezky, protože teď, když sběrači kůry utekli, měli ve vsi zvířat dost.

Nahoře na hřebenu se před nimi ještě jednou otevřel výhled na vnitrozemský prales. Vlastně viděli jenom výsek, protože celou ostatní nedozírnou plochu skrývaly jiné hory. Tam někde daleko leželo Barbasco a Perales‚ a tekla řeka Santo Dios. A tam všechno před lety začalo. Země vydechovala proti obloze horký opar a v něm se halilo její bohatství i neštěstí.

A přece důležitější než dlouhá cesta pralesem byla cesta do budoucnosti, která se před všemi otvírala a na níž nezáleželo vůbec na barvě kůže. Šlo o to, aby se lidé naučili žít jeden vedle druhého. Až toto umění ovládnou, pak bude šťastný život i v pralese a v horách.

Asi za týden dorazili do první obce, kde byla policejní stanice. Silva se ohlásil u velitele.

„Ano, už mánie zprávu, že se tady asi objevíte,“ řekl poručík, „a je to dobře, že jste se neztratili v pralese nebo tam nahoře. Prosím vás, řekněte mi, má taková nebezpečná expedice opravdu význam? A to staré indiánské město jste našli?“

Při tom se díval také na Renata, na Raquel a na devatenáctiletého Niňa.

„Přijde na to, jak se to vezme,“ odpověděl Silva. „To se rozumí, že jsme žádné bohatství nezískali, ale mnoho jiného. A to indiánské město opravdu existuje. Abych vás nezapomněl představit. To je moje dcera a to je pan Perales a jeho bratr. Známe se ještě z poslední výpravy. Hledali v horách pastviny a při tom padli do rukou banditům. Nějakému Lazarovi a jeho lidem.“

Poručík svraštil obočí.

„Víme o nich je to nebezpečná banda.“

„Pan Perales a jeho bratr jsou z jihu,“ řekl Silva. „Budou potřebovat nové doklady, než budou moci pokračovat v cestě.“

„Můžete-li místopřísežně potvrdit jejich totožnost, vyřídíme to okamžitě.“

„Ale samozřejmě,“ odpověděl Silva. „Pánové jsou Luis a Carlos Perales. Ostatně don Luis si bude brát mou dceru.“