Alexandr Stěpanovič Griněvskij

Cesta nikam

ČÁST PRVNÍ

I

Před nějakými dvaceti lety býval v Pocketu hostinec tak maličký, že hosty obsluhoval pouze majitel a jeden číšník. Bylo tam všeho všudy deset stolků, u kterých mohlo současně poobědvat asi třicet hostí, ale nesedala u nich nikdy ani polovina tohoto počtu. Jídelna zářila bezvadnou čistotou. Ubrusy byly tak bílé, že modravé stíny jejich záhybů připomínaly porcelán, nádobí bylo pečlivě umyto a otřeno, nože a lžíce nikdy nezaváněly omastkem, jídla byla připravována z výtečných potravin a množstvím i cenou mohla hostinci zajistit celý zástup strávníků. Nadto ještě na oknech a na stolech stály květiny. Čtyři obrazy ve zlacených rámech, zavěšené na blankytných tapetách, představovaly čtyři roční doby. Avšak už tyto obrazy naznačovaly jakýsi prapodivný záměr. Obraz nazvaný Jaro představoval podzimní les s blátivou cestou. Léto byla chatrč utopená ve sněhových závějích. Podzim omračoval diváka postavami mladých žen s věnečky na hlavách, tančících na májové lučině. Čtvrtý obraz, Zima, mohl přecitlivělého člověka donutit k úvaze o poměru skutečnosti k myšlení, neboť na něm byl namalován tlouštík, z něhož se za parného dne lije pot. Aby si divák roční doby nepopletl, visel u každého obrazu pod rámem nápis z nalepených černých písmen.

Kromě obrazů vysvětlovala ovšem neoblíbenost tohoto hostince okolnost mnohem závažnější. Vedle dveří visel do ulice jídelní lístek, napohled zcela běžný, s vinětou zobrazující kuchaře ve vysoké čepici, obklopeného kachnami a ovocem. Avšak ten, koho napadlo přečíst si tuto listinu, protíral si snad pětkrát brýle, pokud je nosil, a pokud je nenosil, pak se mu oči úžasem rozšiřovaly, až byly jako skla u brýlí.

Zde máte lístek, který visel před restaurací v den, kdy začínají naše události:

Pod výčtem jídel stál text, který zaháněl poslední kuráž:

Majitel hostince se jmenoval Adam Quichelot. Byl tělnatý, čilý, měl šedivé vlasy umělce a povadlý obličej. Levým okem šilhal, pravé se dívalo přísně a zarmouceně.

Otevření podniku vyvolalo nevelký shluk lidí. Quichelot seděl u pokladny. Právě najatý číšník stál se sklopenýma očima uprostřed místnosti.

Kuchař seděl v kuchyni a měl tisíc chutí se smát.

Z hloučku vystoupil mlčenlivý muž s hustým obočím. Zachmuřeně vstoupil do restaurace a požádal o porci dešťovek.

„Plazy bohužel nevedeme,“ řekl Quichelot. „Zajděte si do lékárny, tam dostanete aspoň pijavice.“

„Ty mamlase jeden!“ řekl muž a odešel. Až do večera nikdo nepřišel. V šest hodin se objevili členové zdravotnického dohledu, a hledíce Quichelotovi upřeně do očí, objednali si oběd. Byli obslouženi vytečnou krmí. Kuchař pojal k hostinskému úctu, číšník zářil, Quichelot se tvářil nenuceně, ale byl povzbuzen. Po obědě mu jeden úředník řekl:

„Tak to je pouze reklama?“

„Ano,“ odpověděl Quichelot. „Můj výpočet spoléhá na příjemné po nepříjemném.“

Zdravotníci popřemítali a odešli. Za hodinu nato se objevil smutný, dobře oblečený tlouštík; usedl, zvedl ke krátkozrakým očím jídelní lístek a vyskočil.

„Co je to? Žert?“ zeptal se hněvivě a nervózně točil holí.

„Jak je libo,“ řekl Quichelot. „Obvykle podáváme jen to nejkvalitnější. Nevinná lest, založená na zvědavosti.“

„To není hezké,“ řekl tlouštík. „Ale..

„Ne, prosím, ne! To je krajně ošklivé, to je pobuřující!“

„Pak tedy…“

„To je velmi nehezké, velmi nehezké,“ opakoval tlouštík a odešel.

V devět hodin svlékl číšník zástěru, odložil ji na pult a požádal Quichelota o výplatu.

„Člověče malomyslný!“ řekl mu hostinsky.

Číšník se nevrátil. Quichelot se celý den mořil bez pomocníka, ale pak využil kuchařovy nabídky. Ten znal jednoho mládence, Tirrea Davenanta, který hledal práci. Quichelot se domluvil s Davenantem a získal oddaného pracovníka. Hostinský chlapci imponoval. Tirreus byl nadšen Quichelotovým odhodláním. Při malém počtu hostí nebyla služba v hostinci těžká. Davenant proseděl celé hodiny nad knížkou, zatímco si Quichelot lámal hlavu, jak přilákat návštěvníky.

Kuchař popíjel kávu, docházel k závěru, že všechno směřuje k lepšímu, a hrál se sestřenicí dámu.

Nicméně Quichelot měl jednoho stálého hosta. Přišel jednou – a teď chodil téměř každý den; byl to Ort Galerand, asi čtyřicetiletý vzpřímený hubený muž pevné, rozmáchlé chůze, s úctyhodnou holí z černého dřeva v ruce. Po špičatém obličeji se mu od spánků k bradě táhly licousy. Vysoké čelo, zkřivené rty, nos dlouhý jako spuštěný prapor a pohrdavé černé oči pod jemným obočím upoutávaly pozornost žen. Galerand nosil široký bílý klobouk, šedivý kabát, vysoké boty ke kolenům a kolem krku si uvazoval žlutý šátek. Stav jeho oděvu, vždy pečlivě vyčištěného, svědčil o tom, že Galerand není bohat. Po tři dny už přicházel s knížkou; pokuřoval přitom z dýmky, do které si sám připravoval tabák, míchal jej se švestkami a se šalvěji. Davenantovi se Galerand líbil. Muž postřehl chlapcovu lásku ke čtení, a tak mu občas nosil knihy.

V debatách s hostinským Galerand nemilosrdně kritizoval Quichelotův způsob reklamy.

„Deset let se snažím zbohatnout,“ říkal Quichelot. „Nedá se říci, že bych uvažoval špatně. Něco mým plánům chybí.“

„Chybí Quichelotové,“ se smíchem řekl Galerand. „Drahý fantasto, kdyby ve městě byly pouhé dva tisíce Quichelotů, už byste se dávno pohupoval na pérech a rozkazoval pohybem ruky. Vyprávějte, v čem jste neměl štěstí.“

Quichelot mávl rukou a začal vypočítávat svá tažení proti měšcům společnosti.

„Měl jsem pekařství, kavárnu a obchod se zrcadly. Nad obchodem visela vývěska: VŠECHNY JSOU KRÁSNÉ! A plakátek na výkladní skříni hlásal, že devět žen z desíti, které si u mne koupí zrcadlo, určitě najde muže. To je přece reklama vašeho typu! A nic z toho nebylo. Když jsem prodával housky, oznámil jsem, že v každé tisící housce je zapečena zlatá mince. Ráno bývala u dveří tlačenice, ale koncem týdne se ukázalo, že jedna mince byla falešná, a já se ještě seznámil s vyšetřujícími orgány. Kavárna Pramének byla zařízena jako skutečný pramen: uprostřed květin tekla plechovým korytem slazená horká káva s mlékem. Každý si nabíral sám. Ale všichni si mysleli, že ráno smetáme do koryta prach. A teď tenhle hostinec U zkaženého žaludku. Počítal jsem, že město bude šílet samým zájmem, a zatím mne tenhle podnik přivede na žebráckou hůl.“

„To je docela pochopitelné,“ řekl Galerand. „Už jsem vám přece vyložil svůj názor. Tirree, přines mi ještě šálek kávy.“

Davenant přinesl kávu a spatřil, že před hostincem U zkaženého žaludku zastavil elegantní kočár. Z kočáru vystoupily dvě dívky, doprovázené dámou pichlavého nosu a pichlavých očí. Quichelot se rozběhl ke dveřím a vysekl hlubokou poklonu. Galerand zamyšleně pozoroval tuto scénu, zato Davenant upadl do rozpaků, když spatřil dívky, náležející nepochybně k vysoké společnosti, krásné a rozesmáté, oblečené do bílých kostýmů, bílých kloboučků, bílých punčoch a střevíčků, se slunečníky višňové barvy. Jednu z nich bylo předčasné nazývat dívkou, neboť jí bylo dvanáct, kdežto druhá, sedmnáctiletá, nezasloužila si než toto pojmenování.

Jejich průvodkyně zvolala:

„Roeno, Elli! Rozhodně protestuji! Podívejte se na štít! Zakazuji vám vstoupit dovnitř.“

„Ale vždyť už jsme tu,“ řekla dívka, kterou dáma nazvala Elli. „Stojí tam U zkaženého žaludku. A to já zrovna chci!“

Při jejích slovech pokrčila Roena rameny a s hrdě vztyčenou hlavou překročila zakázaný práh.

„Doufám, že nepoužijete násilí?“ zeptala se dámy.

„Zakazuji vám to!“ bezmocně opakovala guvernantka a vlekla se za dívkami.

Pohotový Quichelot se obrátil k Elli:

„Jestliže si slečinka přeje, aby její starší sestřička ráčila dovnitř, měla by jí říci, že nápis U zkaženého žaludku platí pouze navenek, ale jídlo tu podáváme prima primissima.“

Guvernantka Uránie Talbergová, Quichelotovými slovy ohromena, zároveň však i obměkčená, neboť jí polichotilo, že ji aspoň na okamžik považují za sestru hezkých dívek, namítla:

„Mýlíte se, můj milý, poněvadž jsem vychovatelka těchto svéhlavých dětí. Doufám, že po vašem jídle nebudeme nuceni pozvat lékaře?“

„Jestliže ho pozvete,“ zvolal Quichelot, „pak jedině proto, aby provolal slávu nádherné barvě líček tří ladies, právě tak jako jejich znamenitému tepu.“

„Nu, uvidíme,“ shovívavě odvětila Uránie a přisedla ke stolu, kde už seděla Elli a Roena. Rozhlížely se, kdežto Davenant na ně hleděl s rukama spuštěnýma a s očima dokořán. Taková stvoření nemohla jíst z obyčejných talířů, v hostinci však zlaté nádobí neměli.

Quichelot mu přiskočil na pomoc a obsluhoval sám, hlavu plnou snů, že hostinec U zkaženého žaludku se stal módním místem, kam se sjíždějí kočáry a automobily.

„Tak zatím jsme se usadily,“ řekla Uránie. „Co bude dál?“

„Co je tohle?“ zeptala se Roena a přísně ukázala na jídelní lístek, kde stálo: Toasty s hřebíky.

„Toasty s hřebíky,“ vysvětloval Quichelot, „to jsou takové toasty, na kterých není nic jiného kromě chleba, másla, šunky, kaviáru nebo džemu. A ty hřebíky jsou tam jen tak napsané pro – jak bych to řekl – pro zvědavé…“

„… jako jsme my,“ přerušila ho Elli. „My jsme doopravdy zvědavé, ale vůbec se za to nestydíme!“

„Elli!“ zaúpěla Uránie.

„Velevážená Uránie Talbergová,“ odpovědělo neposlušné děvčátko, „tatínek říkal, že dnes můžeme dělat úplně všechno, co se nám zlíbí. Bylo by hloupé, kdybychom toho nevyužily… Pane hostinský!“

„Jsem k službám, slečno.“

„Stráví žaludek ty hřebíky? A jak jsou silné?“

„Pán žertuje,“ považoval za nutné pronést Davenant, který se cítil tak dobře i tak stísněně, že nevěděl, jak se ujmout svých povinností.

„Ale my také žertujeme,“ odpověděla Elli a pozorně se naň zahleděla. „Je nám veselo. Tak nic takového tedy nedostaneme? To je hrozná škoda. Přineste mi tedy mléko.“

„Šálek mléka!“ opakovali Davenant i Quichelot.

„Šálek kávy a cukroví,“ oznámila Roena.

„Cukroví! Kávu! Mléko!“ zvolal Davenant a vrhl se do kuchyně, div neporazil hostinského, kterému přenechal příležitost dotázati se, zda si něco nepřeje i guvernantka. Dívky se velice bavily, obličeje jim; zářily smíchem, což nemálo hryzlo vychovatelku, která se snažila co nejdřív opustit tuto „peleš lotrovskou“.

Davenant vběhl do jídelny, v ruce podnos s kávou a mlékem. Přepečlivě rozestavil šálky obávaje se, aby nezavadil o neobyčejná stvoření, kolem nichž pobíhal v takové blízkosti. Odešel k bufetu a odtud se lačnýma očima díval.

„Roy,“ neopatrně řekla Elli sestře a mrkla na Galeranda, který seděl nedaleko dívek, „tamhle sedí člověk otrávený potravou domu tohoto.“

„Otrávil se, zemřel a pochován byl,“ hlasitě a se smíchem ji doplnil Galerand.

„Ach!“ škubla sebou guvernantka.

„Elli!“ zasyčela Roena.

„Promiňte,“ dodala a obrátila se hrdě ke Galerandovi. „Má sestra je velmi neukázněná.“

„Ty jsi pěkná!“ trpce zašeptala Elli.

„Mám radost, že vidím Footrosovy děti,“ dobromyslně odvětil Galerand. „Mám hroznou radost, že je vám veselo. Mně samotnému je také veseleji.“

„Jak to, vy nás znáte?“ zvolala Elli.

„Ano, vím, kdo jste. Mé jméno vám nic neřekne: Ort Galerand.“

Vstal a uklonil se ukázněně, ale zároveň s takovou nenuceností, že i škrobená Uránie byla nucena odpovědět na jeho pozdrav pokynem hlavy. Dívky seděly mlčky. Elli se štípla do ruky, ale Roena se zájmem pohlédla na muže, jehož prosté chování dívčinu trapnou neuvážlivost zdůraznilo a pak ji obrátilo v žert.

Davenant závistivě poslouchal nenadálou rozmluvu a smutně přemýšlel, že on sám by nikdy nedokázal Galeranda napodobit. Jaký pak byl jeho podiv, když Galerand vida, že se návštěvnice chystají k odchodu, obrátil se k dívkám tak neočekávaně, až Uránie ztratila řeč.

„Věnujte trochu pozornosti mladíkovi, který stojí tamhle u podnosu s jablky. Jmenuje se Tirreus Davenant. Je to velmi nadaný a hodný chlapec, sirotek, syn advokáta. Váš otec má velké známosti. Stačí, když vyvine jen povrchní úsilí, a poskytne Davenantovi zaměstnání, které bude víc odpovídat jeho vlohám než práce v kavárně.“

„Co to říkáte?“ vykřikl Davenant. „Copak jsem se vás prosil?“

Quichelot polekaně zatřepal rukama, zachmuřeně potřásl hlavou a dokonce ukázal prstem na čelo.

Ale už bylo pozdě. Davenant se dostal do středu všeobecné pozornosti a Elli, strašně spokojena tím, že zkompromitovala guvernantku, usmála se odvážně na chlapce a hned pošeptala sestře:

„Zahrajeme si na Al-Rašída. Proč by ne?“

„Tirreus má pravdu,“ souhlasil Galerand, aniž pramálo upadl do rozpaků, „o nic mě neprosil. Tahle myšlenka mě napadla docela samostatně. Myslím, že po mých slovech získaly vaše dojmy na celistvosti. Skutečně: zvláštní kavárna, zvláštní návštěvníci, a zvláštnost na zvláštnost může někdy dát něco přirozeného. A co může být přirozenějšího než náhoda? Tak jsem také uvažoval: v mých slovech není nic špatného, náhoda je víc než zjevná. Vždycky je přece příjemné vykonat něco pěkného, není-liž pravda? A to je všechno. Převezměte úlohu náhody. Vždyť to není nic zlého, viďte.“

„Avšak… našla konečně guvernantka sílu a dechu aby promluvila, „jsem nepříjemně překvapena. Bože můj! Jo je strašný den! Roeno! Elli! Už máme nejvyšší čas jít.“ Uránie Talbergová nesouvisle šeptem zabublala, že se nehodí sedět déle za hrozným stolem třeba jen jednu jedinou minutu tohoto hrozného dne, vstala a přísně pohlédla na Davenanta, který k nim bezděčně přistoupil. Zcela nevhod si uvědomila, že ten poněkud neotesaný chlapec je dost milý, a znovu usedla. Před nervózní dámou se vynořila Davenantova bezelstná tvář v plné nemohoucnosti nadějí, které ho ovládly. Upřímné šedé oči s polodětskou křivkou rtů a pravidelnými rysy byly jeho obhájkyněmi. Jeho kouzlo postrádalo primitivnost výrostka: pozorné oko by postřehlo složitou povahu a silné city, ale dívky o tomhle neuvažovaly a viděly před sebou prostě jen smutného tmavovlasého chlapce se vzrušeným obličejem a s krásnýma očima, který se jim zalíbil.

„Co si vlastně přejete?“ řekla Uránie Galerandovi.

„Doopravdy nevím… Je to tak nečekané. Roeno! Elli!“

Zmatený Davenant se srdcem stísněným čekal na rozuzlení scény, vzniklé z nápadu Orta Galeranda, kterého teď proklínal. Všechno zachránil vrozený takt Elli, jež usoudila, že bude žertovný tón včasnější než nějaká slavnostnost.

„Zbožňuji překvapení!“ řekla. „Roy má také ráda překvapení. Že mám pravdu, drahá sestřičko? Rozhodly jsme se tedy ve svých srdcích, že si zahrajeme na ‚náhody‘. A proč vy mlčíte? Vždyť se to týká vás!“

Davenant zajíkavě řekl:

„Já mluvit nezačal. Řekl to Galerand a to mu nikdy neodpustím.“

„Ale uhodl?“ zeptala se Roena tónem dospělé dámy. Davenant neodpověděl hned. Silně zrudl a letmým hnutím tváře vyjádřil žíznivou touhu po úspěchu.

„Ano. Kdyby…“

To byla prosba o lepší osud a o slitování, která vytryskla z nitra. Vzrušení mu znemožnilo „říci něco víc. Avšak soucitná zvědavost dívek byla už na jeho straně. Mrkly na sebe, přistoupily k Davenantovi a jedna přes druhou říkaly:

„Jistě chápete…“

„Že váš přítel…“

„Že v kavárně U zkaženého žaludku…“

„S pokrmem Překvapení…“

„Srdce se ustrnulo…“

„Přísaháme při vaší galerii, při zimním létě a podzimním jaru…“

„Počkej, Roy!“

„Neskákej mi do řeči, Elli!“

„Vždyť neskáču. Dnes děláme, co se nám zlíbí… Tampico udělá všechno.“

„Udělá všechno, co budeme chtít!“ zvolala Elli a zlostně pohlédla na Uranii, která už stála u dveří se rty sarkasticky sevřenými. „Přijďte k nám zítra. Ano? My to otci řekneme samy. A pak si s ním také promluvíte. Kotevní ulice číslo devět – tam bydlíme. Nechoďte před jedenáctou. Sbohem!“ Elli znenadání přiběhla ke Galerandovi, zrudla, ale dodala si odvahy a zakončila slovy: „Vy jste tak báječný člověk! Řekl jste to tak prostě, tak prostě… A tak se má mluvit vždycky. Ale já vám napíšu, teď myslím na spoustu věcí a nesouvisle. Kam mám napsat? Sem? Ke Zkaženému žaludku? Komu? Překvapení?“

„Elli!“ chraptivě zasténala Uránie.

Dívka na ni kývla, ztichla a připojila se k sestře.

Quichelot si těžce vzdychl a poškrábal se v obočí. Galerand se záhadně usmíval.

Davenant zamířil ke dveřím, pak se ohlédl na hostinského a couvl.

V kavárně se rozhostilo ticho. Živé hlasy zmlkly. Dívky vyběhly do zářivé ulice, otevřely slunečníky a nesmírně hrdé na své dobrodružství usedly na sedátka kočáru.

Opratě se zvedly, napjaly a purpurové květy s bílými listy odjely do lijáku světla, obklopeny šedými hřívami a mihotavými paprsky. Ještě jednou se ve skleněných dveřích mihl červený stín a pak projel prázdnou ulicí na opačnou stranu obrovský krytý vůz, naložený bednami, z nichž trčela sláma.

II.

Urban Footrose své dcery miloval a nic jim neodmítl. Náhradou za to nikdy nemusel kajícně litovat nesmírné povolnosti. Byl zrozen k zahalečství, ačkoli majetek, rozum a styky mohly tomuto zdravému a nepochybně chytrému muži poskytnout vynikající postavení. Neměl však přirozený sklon k žádnému povolání a jakákoli činnost, od vědy až po výrobu mýdla, zdála se mu stejně malicherná ve srovnání s tím, co jedině bylo důležité a co – ať je to jakkoli podivuhodné – bylo pro něho povoláním: Footrose totiž šíleně miloval četbu. Kniha mu nahrazovala přátele, cestování, práci, sport, flirt a vášeň. Občas navštívil klub nebo jubilejní obědy svých vrstevníků, kteří vynikli na tom či onom působišti, ale když se v knihovně zamkl s knihou na klíně, s doutníky a s vínem na stolku vedle pohodlného křesla, žil tak, jak jedině žít mohl a chtěl, žil osudy, vymezenými fantazií a perem spisovatelů.

Jeho žena Flavie Footrosová bývala ostrým protikladem hloubavého manžela, a když se po mnoho let snažila vyvolat v něm bouři ctižádosti, okázalost pýchy nebo alespoň stud normálního muže, který dobrovolně zůstal nulou, dala se s ním čtvrtý rok po narození druhé dcery rozvést a provdala se za vojenského inženýra Gallea. Občas si s Footrosem a s dcerami dopisovala, dokázala udržovat nové vztahy v patřičném duchu, srdce svých dětí si však udržet nedokázala. Dívky si zamilovaly otce ještě víc, a když se mu podařilo vysvětlit mladým rozoumkům naprosto pochopitelně nutnost rozchodu, aniž svou ženu odsoudil, ba dokonce ji ospravedlnil, spojilo všechny tři rovnítko. Dívky objevily, že se jim otec čímsi podobá, a poskytly mu ve svém srdci přístřeší. Navěky tam zaujal útulné místo – způli vrstevník, způli otec.

Tirreus Davenant se měl dostavit k tomuto muži, kterého si představoval jako bytost stvořenou ze železa a ze zlata. Když dívky odjely, hleděl ještě chvíli na dveře, dokonce i poté, co se ulice vyprázdnila, a vzpamatoval se teprve, až spatřil povoz s bednami.

Quichelot pochybovačně vysunul spodní ret, povzdechl si a začal uklízet nádobí.

„Vy jste ale kus odvážlivce,“ řekl Galerandovi. „Můj podnik teď získá reputaci v nejvyšších kruzích. Když ne tak, tedy takhle. Když ne pro toasty s hřebíky, tak aspoň jako doporučující kancelář.“

„Nemáte pravdu právě proto, že máte pravdu doslova“ namítl Galerand a nacpal si dýmku. „Ale vy mi nerozumíte.“

„Jaképak řeči, toť se ví, já jsem hloupé kopyto,“ odpověděl Quichelot „kdežto vy jste vzdělanec. Doopravdy znáte jejich otce?“

„Ano. Footrosův bývalý sadař byl můj kamarád. Nezlobíš se, Tirree?“

„Nejdřív jsem se rozzlobil,“ odpověděl Davenant a zrudl. „Polekal jsem se.“

„Čeho?“

„Nevím.“

„Dobrá. A potom?“

„Samozřejmě, že byl rád, jaképak řeči!“ zvolal Quichelot. „Být nadosmrti číšníkem není žádný med, to je svatá pravda. Ale ty větroplašky to zapomenou otci povědět.“

„Nejdřív jsem nebyl rád,“ vysvětloval Davenant, obraceje se ke Galerandovi. „Ale teď se mi najednou příjemně dýchá. A také bolestně. Nejsou větroplašky,“ pokračoval zamyšleně a nevědomky držel Ellin talířek, který mu Quichelot právě tak bezděčně tahal z rukou. „o já bych si tolik přál něco takového!“ zvolal Davenant. Dal Quichelotovi talířek, trhl sebou a setřepal drobečky. „Co myslíte, co se teď může stát?“

„Je předčasné o tom mluvit,“ řekl Galerand. „Zítra se uvidíme. Povíš mi o své cestě k Footrosovi, a jak to dopadlo. Musím jít.“

„Proč jste ke mně tak hodný?“

„Na takové otázky neodpovídám. Já sám tvůj osud zařídit nemohu, a tohle byla lákavá příležitost.“

Galerand odešel a Davenant brzy poté začal obsluhovat hosty nebo vyhazovat zvědavce, kteří vstoupili dovnitř jen proto, aby mohli pronést jizlivou poznámku, pak pokrčit rameny a odejít. Když Quichelot zavřel podnik, bylo už devět hodin večer. Chlapec zametal místnost a tu spatřil knížku, kterou zde Galerand zapomněl; vzal si ji tedy s sebou do své komůrky za kuchyní. S ohledem na vážnost události, která hocha očekávala, povolil mu Quichelot tři hodiny volna, od deseti ráno do jedné odpoledne, a dal mu takovou spoustu rad, jak se chovat, mluvit, vstoupit, odejít a tak dále, že mu Davenant prostě nevěřil. Quichelot mu vykreslil podvojný vzor – vzor ponížení a drzé vyzývavosti, aniž sám postřehl, že popletl zásady hostince U zkaženého žaludku se způsoby plačtivých žebráků. Davenant byl rád, že se ho zbavil. Dlouho nemohl usnout, hned se pouštěl do četby o ďábelském hráči Moffim, který viděl ve spoluhráčových panenkách odraz karet, hned zase nosil šálky s mlékem na zaslíbený stůl, kde seděly Footrosovy děti. Ze dvou byly náhle čtyři, pak jich bylo ještě víc a hoch se ocitl v zajetí krásných obličejů, které mu dovolily, aby poslouchal jejich žvatlání. Konečně se nad ním spánek slitoval a Davenant spal, ve snu viděl zámky a oblaka, a když ráno vstal, zmocnilo se ho rozčilení, sotva si protřel oči.

Měl stařičký modrý oblek, koupený za facku z první výplaty, a slaměný klobouk s vyrudlou stuhou.

Nůžkami přistřihl samet na límci, boty vyčistil do měděného lesku, naspěch usrkl kávy a zachmuřeně vyslechl poslední ponaučení Quichelota, který si přál, aby Davenant jen tak náhodou prohodil před Footrosem, že hostinec U zkaženého žaludku je v podstatě restaurace U příjemného rozčarování a není tak docela bez zajímavosti pro zvídavé džentlmeny, studující obyčeje města.

Davenant strašně litoval, že není přítomen Galerand, který přicházel až kolem poledního: vidět tohoto muže znamenalo by teď pro Tirrea tolik co přátelské povzbuzení.

Dosud se nic nestalo, ale kavárna U zkaženého žaludku s pohvizdujícími hodinami na zdi a s podlahou, která byla o tři schody pod úrovní ulice, svírala Davenanta jako tesklivá vzpomínka.

Ať posunoval očima rafičky hodin, jak chtěl, měl dost času, aby vykonal svou pravidelnou ranní práci: utřel okna, rozvěsil mucholapky, napsal jídelní lístek, a teprve pak odbily hodiny deset, ale s neochotou, jen proto, že ustoupily zřejmé nezbytnosti. Náhodou nebyl zrovna nikdo za pultem, když Davenant ukládal nože a vidličky na jejich obvyklé místo v příborníku. Popadl tedy klobouk, rychle vyběhl z hostince a začal křižovat městem, pomalu a vytrvale se však blížil ke Kotevní ulici. Ještě nebylo jedenáct, když objevil Footrosův dům, starou budovu z šedivého kamene s velkými okny a vchodem uprostřed průčelí. Dodal si odvahy a přistoupil k obrovským dveřím. Na jeho nesmělé cinknutí se objevila přísná panská. Toporně za ní vstoupil do salónu. Snažil se vysvětlit svou návštěvu, proto řekl:

„Včera mi stanovili… V určité záležitosti…“

Ale panská ho přerušila:

„Už vím, čekají vás. Sedněte si a posečkejte. Vyřídím jim to.“

Davenant usedl do křesla. Především se zaposlouchal, nezní-li odněkud ženský smích. Nic takového neslyšel, a tak ponechán sám sobě, začal se kolem sebe zvědavě rozhlížet, a dokonce si povzdechl blažeností. Salón byl svůdný jako kresba k pohádce. Jeho zdi, potažené žlutočerveným hedvábím tureckého vzoru, mozaiky a malé obrazy rozptylovaly i nejsoustředěnější pozornost. Zelený koberec s těly skákajících zlatých koček, lustr ze Jeleného křišťálu, zavěšený doprostřed štukové růžice, Sametové závěsy barvy starého zlata a nábytek z červeného dřeva potaženého růžovým atlasem se Davenantovi tak hluboce zalíbily, že jeho nesmělost roztála.

Zahleděl se na radostnou pestrost salónu4 a tak ani neslyšel, že vstoupil Footrose. Vyskočil, až když spatřil pána domu přímo před sebou.

Footrose posadil Davenanta proti sobě a řekl:

„Podíváme se, jestli se pro vás nedá udělat něco užitečného. Děvčata mi všechno pověděla a já jsem ochoten podpořit jejich přání a zlepšit váš osud. Neostýchejte se přede mnou. Jak jsem slyšel, je váš zaměstnavatel pozoruhodný originál. Vyprávějte mi o svém životě.“

Jeho prostý způsob svědčil o nepochybných sympatiích a z Davenanta spadl neklid. Ale sotva začal mluvit, vstoupila do salónu bytost o dvou hlavách: Roena objímala zezadu sestru a bradu měla zabořenou do jejích vlasů. Když dívky zahlédly Davenanta, zastavily se, zamyšleně mu pokývly hlavou a v témž nerozlučném těsném objetí vycouvaly ven. Dveře se zavřely. Ozval se za nimi hluk jakési tahanice a výbuch upřímného smíchu.

Footrose děvčata přivítal a vyprovodil vyčítavým pohledem a rozzářenému Davenantovi řekl:

„Začal jste mluvit. Vypovězte mi svůj životopis a pak posoudím naše možnosti.“

„Víte, nejzajímavější je pro mne to, že můj otec před jedenácti lety beze stopy zmizel,“ řekl Davenant, pohlížeje mimoděk na dveře. „A zůstal nezvěstný; nevím, kam odešel, nevím, jestli žije nebo zemřel. Bylo mi tenkrát pět let a pamatuji se, jak matka plakala. Odešel večer, řekl, že jde k jednomu klientovi vybrat dluh. Víc ho nikdo neviděl a nikdy se nikomu nepodařilo zjistit něco o jeho osudu, ačkoli jsme se dotazovali, jak se dalo.“

„Váš otec tudíž u klienta nebyl,“ poznamenal Footrose po patřičně vhodné odmlce, „jinak byste měl určitý materiál k rozřešení tak tajemné otázky.“

„Ano! A ještě ke všemu nebyl ten člověk ani ve městě, odjel do San Riolu. V žádném případě ho navštívit nemohl.“

„Skutečně!“

„Když jsem dospěl,“ pokračoval Davenant s povzdechem, „napadlo mě všelicos. Snažil jsem se tomu přijít na kloub a četl jsem knihy o všemožných zmizeních. Ale jen jednou jsem připadl na prapodivnou věc, která byla trochu příbuzná mým myšlenkám.“

„Rád bych to věděl, povězte mi to.“

„Bylo to tak. Čistil jsem boty, někdo přešel za oknem a já si vzpomněl na otce. Vybavila se mi v mysli děsivá noc, vítr a otec, který se v rozvažování, jak získat peníze, hluboce zamyslel a octl se v přístavu, daleko, až u naftových nádrží. Stál, díval se na světla, na vodu – a náhle všechna světla zhasla. Proč zhasla? Nevím – to mě tak napadlo. Nastalo ticho. Vítr fouká, zašplouchne vlna… Víte, a najednou zaslechl… rachot bubnu. Z uličky vyšli vojáci a míjejí ho: ráz, dva… a vpředu jde bubeník s podmračenou tváří. Buben buráci v noční tmě, ale nikde ani světélko. Všichni spali nebo se schovali… Ovšem, je to podivné!“ zvolal Davenant. „Ale buben tloukl. Náhle se otec vzpamatoval. Zamířil pryč a tu viděl, že to není ta ulice. Jde dál a vidí, že to není to město, že je to nějaké cizí… Vyděsil se, pak onemocněl a zemřel… Asi v nemocnici,“ dodal Davenant a s úlevou pozoroval, že mu Footrose naslouchá bez posměšku. „Ale žije… Někdy to cítím. Většinou jsem však přesvědčen, že zemřel.“

Když tak úspěšně sloučil fantazii se zdravým rozumem, odmlčel se.

Footrose se zeptal:

„Jak k tomu u vás došlo?“

„Nevím. Ale „vybavovala se mi jedna představa za druhou. Sám jsem se divil.“

„Jste snílek,“ poznamenal Footrose a zamyšleně si prohlížel Davenanta. „Jedenáct let je dlouhá doba. Zatím to nechme.“

Davenant vyprávěl o svém životě, ale pomlčel o tom, že jeho otec, advokát Frank Davenant, byl notorický piják a neúspěšný hráč. Syn se styděl mluvit špatně o otci, na něhož se stěží pamatoval. Davenantova nemocná matka šest let úporně zápasila s nouzí, neboť příbuzní ji opustili a zanechali osudu za to, že kvůli chudému právníkovi odmítla výhodnou partii. A tak se ani do své smrti nedověděla, jak končí svou pouť, zda jako opuštěná žena, nebo vdova. Kornelie Davenantova zprvu nic neuměla, ale naučila se plést punčochy, dělat klobouky, lepit rámečky a krabičky z lasturek, občas prodávala květiny. Život strávila v chudobě, zemřela v bídě a jedenáctiletého Tirrea vzal k sobě Korneliin soused, bezdětný plachtařský mistr Kid. Právě když Tirreus končil městskou školu, odstěhoval se Kid a jeho žena do Lissu, kde mistr dostal místo vedoucího dílny u velkého loďaře. Davenanta nechal v Pocketu, protože jeho nepříliš mladá žena se docela nečekaně stala matkou, a cizí, k tomu ještě velký chlapec jí začal překážet. Před odjezdem poslali Kidovi Tirrea na práci ke krčmáři, který měl několik povozů na rozvážku teplého jídla; krčmář později přenechal Davenanta nynějšímu zaměstnavateli Quichelotovi.

Footrose Tirrea vyslechl a zmocnil se ho soucit s chlapcem, který očekával rozhodnutí vlivného člověka s důstojností a ostýchavostí mladšího, nikoli však jako prosebník.

„Včera byl v tom vašem Zkaženém žaludku jakýsi Galerand,“ začal Footrose. „On vlastně na vás poštval děvčata. Kdo je to?“

„Víte, je to velmi hodný člověk a často se mnou mluví velmi přátelsky, ale nic o něm nevím,“ řekl Davenant a stále ještě prohlížel dveře. „Dokonce ani Quichelot nic neví. Galerand mi nosí knihy. A vůbec se mi líbí.“

„To Galeranda naprosto charakterizuje. Nechme ho. Tak co vás v životě přitahuje? Co byste mu chtěl dát a přirozeně také si od něho vzít?“

„Vzal bych si od něho všechno, ale jak se říká, mám na to tuze krátké ruce. Ale… vždyť vy to víte líp než já.“

„A proto musím vědět, co chcete? Ale kdež, mladíku, co vás napadá! Jen si to rozmyslete a povídejte.“

„Pak se vám tedy přiznám, že mě přitahuje cestování. Toužím po dalekých cestách, spojených s nějakou poutavou prací. Ale nač to povídám!“ zvolal Davenant. „Pravda, je to mé tajné přání, a je nesplnitelné, ale vy jste chtěl, abych mluvil upřímně.“

„Poslyšte, můj milý,“ řekl Footrose, který už postřehl u svého spolubesedníka vznětlivé srdce a horkou hlavu, „to je právě hezké, že jste upřímný. Víte, čím uzavřeme naši besedu? Vrátíte se ke Quichelotovi a každou neděli budete chodit k nám. Krom toho se pozítří v tutéž dobu dostavíte k věcnému pohovoru.“

„Co se mnou zamýšlíte?“ zeptal se Davenant z nadoblačné výše, kam ho vynesl Footrosův pevný, přátelský tón.

„Oprávněná otázka. Tak tedy – mám známého v Zeměpisném ústavu. Na tento rok je stanoveno několik výprav, dosti nebezpečných a dlouhých. Najdou se tam pro vás nějaké pomocné práce.“

„To je pravda!“ zvolal Davenant. „Budu nosit přístroje nebo stavět stany.“ A velkomyslně dodal: „Ale velice vás prosím, kdyby byly nějaké obtíže, pak se nepřimlouvejte!“

„Ach tak?! Dobrá.“

„Ale to nemyslím tak, že…,“ zapletl se zaražený Davenant, „ale jinak… Je mi hanba.“

„Dobrá.“ Footrose se zamyslel a rychle si pro sebe zabručel: „Dám ho Starkerovi. Ať mu píše podle diktátu deník.“

„Jak prosím?“ zeptal se Davenant v domnění, že se ho Footrose ptá.

„Řekl jsem, že vás vezmu pinzetou za křídla a pustím vás po globusu,“ přerušil Footrose žertem věcnou rozmluvu.

Davenant si uvědomil, že slib je vážný, a zhluboka vydechl, ale Footrose zazvonil a nařídil panské, aby vyřídila dívkám, že je chce vidět.

„Budete k nám chodit na návštěvy,“ řekl Davenantovi a poplácal ho po zádech, „musíte si je tedy pečlivě prohlédnout, abyste pak věděl, odkud dostanete ránu. Jsou to hodné děti, ale velmi zlomyslné.“

Dívky vstoupily a obřadně kývly Tirreovi, tonoucímu v rozpacích.

„Vážný rozhovor je u konce,“ řekl jim otec, „a teď je Davenant vaším hostem. Obávám se, že je taktnější než vy, proto vás nebude umět zkrotit. Mějte na paměti, že je bezbranný, a neděste ho. Poznenáhlu ho trochu předěláme. Mohu být klidným Roeno?“

„Ó ano!“ smutně řekla Roy a sklopila oči. „Můžeš byť naprosto klidný. Tak klidný jako tichá voda horských jezer.“

„Jako encyklopedie ve staré egyptštině,“ uklidnila otce Elli, smutně si hladíc rukáv. Footrose na ně pochybovačně pohlédl a odešel.

Jezinky se okamžitě přiblížily k: Davenantovi a usedly proti němu.

Elli unaveně řekla:

„To je nádherné počasí!“

„Ó ano!“ usmála se Roena přívětivě na rudnoucího Davenanta. „Ale zdá se, že barometr klesá. Která značka automobilu se vám nejvíc líbí?“

„Máte rád hudbu?“ zeptala se Elli, kousajíc se do rtů. „Který je váš oblíbený skladatel?“

Pokračovaly ve svých šprýmech, a když si všimly, že je Davenant sklíčen, rozesmály se.

„Nezlobte se na nás,“ řekla Roy. „Nevíme ani proč, ale dneska ne a ne přestat. Líbí se vám u nás?“

„Ano,“ řekl Davenant, „uhodly jste.“

„Chcete, zahrajeme vám?“ navrhla Elli.

„Ovšem!“ zvolal Davenant. Neopouštěl ho úsměv.

Vznikl spor, kdo bude hrát první. Skončil tím, že Roena usedla ke klavíru a Elli si stoupla vedle ní.

„Uslyšíte Valčík vyhnance,“ říkala Roena. „Zatím jsem se ho pořádně nenaučila. Tohle místo už pletu nějakých pět dní. Ale tys, Roeno, bytost houževnatá… Slyšíte, jak jsem to zmotala?“

Davenant neslyšel valčík, ale nebeské kůry.

Přenesl svůj pohled na Elli. Dívenka se na něho roztržitě usmívala a tiše pobrukovala k sestřině hře. Teď si byly velmi podobné.

Roy skončila tóny připomínajícími pomalé odbíjení hodin a vstala.

„A to je celé,“ řekla. „Chcete ještě?“

Davenant nestačil odpovědět, neboť vstoupil Footrose s obálkou v ruce.

„Uvidíte Galeranda, Davenante?“ zeptal se Footrose a objal Elli, která se k němu přitiskla.

„Ano, myslím, že ano,“ odpověděl Davenant nevěda, jak si otázku vysvětlit. „Galerand chodí ke… obědvat každý den.“

„Ke zkaženému žaludku“ doplnila Elli. „Ach! Slíbila jsem, že mu napíšu.“

„Mlč chvíli. Odevzdejte tenhle dopis Galerandovi; a jinak platí, jak jsme se domluvili. Doufám, že vás pozítří uvidím.“

„Záhada!“ zvolala Roy.

„Dobře. Dopis odevzdám,“ řekl Davenant a schoval obálku.

„My jdeme, Tampico,“ oznámila Elli. „Sbohem, Davenante! Odevzdejte dopis!“

„Odevzdejte ho z ruky do ruky, za rohem, aby to nikdo neviděl,“ poradila mu Roena.

Footrose se k nim otočil, zkřížil ruce a zvedl obočí tak důtklivě, že dívky zrozpačitěly a odešly.

Davenant zahlédl dva nosánky prostrčené škvírou mezi (dveřmi, pak Roena řekla: „Jdeme!“ a dveře se zavřely.

Když Footrose propouštěl Davenanta, téměř litoval, že tento velký chlapec není jeho syn.

Tirreovi otevřela dveře do ulice uctivá panská a on, ostýchaje se i jí i zdí i dveří i sebe sama, vykročil tak rychle, až se zadýchal. Lámal si hlavu nad nečekaným dopisem pro Galeranda, opakoval „Zeměpisný ústav“ a slyšel přitom motiv valčíku, hleděl na dva nosánky ve škvíře mezi dveřmi, a proto se objevil u Quichelota s tak podivným výrazem v obličeji, že se ho hostinský zeptal: „Vyhodili tě?“

„Ne, nevyhodili,“ roztržitě odpověděl náš hrdina a ohlédl se. „Kde je Galerand?“

„Je tady, pokud se na něho díváš,“ řekl Galerand pět kroků od Davenanta, neboť se hoch obrátil se svou náměsíčnou otázkou právě na něho.

Davenant sebou trhl.

„Ach, to jste vy? To je divné, nevšiml jsem si, kde sedíte. Tady je dopis. Dopis pro vás.“

Quichelot přinesl právě Galerandovi talíř polévky. Ten položil lžíci a začal si prohlížet obálku.

„Je přímo od Footrose,“ vysvětlil Davenant.

Quichelot otevřel překvapením ústa ještě víc než Davenant. Pozoroval dopis z dálky, zatímco Davenant stál poblíž Galeranda. Konečně se Davenant vzpamatoval, odešel se převléknout z modrého kabátu do bílé pracovní vesty, a sotva tak udělal, rychle se vyběhl podívat, jak Galerand otvírá záhadný dopis.

Galerand s nepřístupnou tváří otevřel obálku a strčil do ní dva prsty. Potlačil úsměv, opatrně vyndal drobně popsanou navštívenku, a drže ji před sebou v levé ruce, přiblížil k ústům lžíci s polévkou. Už se téměř dotýkal lžicí rtů, ale nalil polévku zpět do talíře, lžíci odložil, pak uchopil dopis pevně oběma rukama, přehodil si nohu přes nohu a začal číst s neobyčejně vážným výrazem. V jeho přimhouřeném pohledu se zajiskřilo cosi důležitého a velkého.

Vstal a kývnutím hlavy zavolal chlapce. „Uvědomuješ si, že jsi zčásti zavázán mně? Za Footrose?“

„Ovšem. Vy jste začal.“

„Musíš tedy přijít dnes večer v deset hodin do Severní ulice číslo 24, byt 33. To je má adresa. Budu tě čekat. Přijdeš a povíš mi, jak tě přijali.“

Galerand odešel a Davenant se pustil do své všední práce. O dopise si myslel, že Footrose poslal Galerandovi Ellin lístek s jejími myšlenkami, jak slíbila. Quichelot zamyšleně pohvizdoval a tu a tam utrousil nějakou sentenci, jako: „Co se v životě nestane!“ nebo: „Nemá každý takové štěstí!“ Večer si přihnul a prohlásil, že měl v životě také jednu příležitost, ale nevyužil jí, protože je příliš hrdý a přehlíží lidi bydlící v palácích.

„Když dosáhneš všeho sám, to je jiná,“ říkal, „to je něco jiného než chytat se druhých za šosy.“

Davenant si staříkova bručení nevšímal, roztržitě přitakával a tak se konečně dočkal hodiny, kdy se podnik zavíral. Brzy nato zamířil k domu, kde bydlel Galerand. Byl to starý dvoupatrový dům, stojící na rohu písečné pustiny na špatně osvětleném předměstí. Davenant vystoupil do druhého patra a vyhledal číslo bytu. Muž s obrovskými vousy ho zavedl do bytu na konci široké chodby, kde se matně bělala vizitka, připíchnutá napínáčkem. Galerand vyšel, když zaslechl kroky, vpustil chlapce a zavřel dveře na háček.

„Vždycky se zavírám,“ řekl, „protože nájemníci mají ve zvyku vpadnout bez zaklepání.“

„Vyburcoval jste mou zvědavost,“ řekl chlapec, „nemohl jsem se dočkat, až bude večer. Ale beztak jsem hrozně toužil vás navštívit.“

„Výtečně. Tím spíš, že tě teď povedu.“

„Ano. Totiž – kam?“

„Ujednali jsme si, že se nebudeš na nic vyptávat. Povedu tě a uvidíš.“

„To je úžasně zajímavé!“ zvolal Davenant v předtuše zázraků a znovu se zachvěl jako ráno ve Footrosově domě. „Souhlasím. Co tedy uvidím?“

„Ale jdi! S tebou je zbytečné mluvit. Přijmi podmínku bez otázek a bez rozumování. Čeká nás dobrodružství.“

„Pak tedy jsem připraven,“ prohlásil Davenant a vyskočil. „Ale nemám zbraně.“

„Nebudeme je potřebovat. Jestli chceš, vyzbroj se trpělivostí.“

Galerand si nasadil klobouk a vzal hůl. Z jeho nevzrušeného obličeje Davenant nic nevyčetl. Galerand zavřel hořák, řekl: „Jdeme,“ pustil chlapce napřed a zamkl. Cestou potkali vousatého muže, kterému Galerand důrazně řekl:

„Simpsone, upravil jsem zámek tak, že se teď péro nedá odstrčit špičkou nože, proto se nepokoušejte prohlédnout si můj pokoj. Ostatně dnes tam není ani portské, ani pálenka.“

„Dobrá,“ odpověděl Simpson. „Vlastně, co to povídám! Vy jste mě nespravedlivě urazil!“

„Pouze upozornil. Možná že zítra budu mít pálenku, tak vás pohostím sám.“

Galerand neposlouchal, co za ním Simpson volá, vyšel z domu a dovedl Tirrea na osvětlenou ulici, kde si najali drožkáře. Galerand mu řekl adresu, kterou Davenant neznal.

„Jdeme trochu pozdě,“ řekl Galerand stařeně, Němce, která přivítala návštěvníky nesčíslným pokyvováním. „Můj mladý přítel hoří netrpělivostí prohlédnout si pokoj.“

Davenant ho zatahal za rukáv, ale Galerand vzal chlapce za loket a postrčil ho.

„Jen jdi,“ řekl. „Mluvím pravdu. Footrose mě požádal, abych ti našel pokoj. Budeš tady bydlet.“

„Jeho dopis!“ zvolal Davenant. „Tak tohle vám psal?“

„Ano, a ještě něco.“

„Pečují o mladého muže, starají se,“ pronesla stařena opatrně, jakoby pro sebe, ale se zřejmým záměrem navázat hovor. „Jen račte, račte, všechno je tam připraveno, budete spokojeni.“

„Tak dnes tedy neusnu!“ prohlásil Davenant a vešel za Galerandem do pokoje se zelenými tapetami a hlubokým výklenkem, kde byla postel. Spatřil houpací židli, psací stůl, židle s koženými sedadly, skříň, závěsy ze strojově háčkovaných krajek.

Bytná nevešla do pokoje, ale stoupla si na práh a Galerand před ní bez okolků zavřel dveře.

„Dnes nemá smyslu se stěhovat,“ řekl, „protože už je pozdě a Quichelot se urazí. Je k tobě svým způsobem připoután. Ostatně, jak si přeješ. Tak poslouchej: pokoj je zaplacen na tři měsíce dopředu i se stravou: snídaně, obědy, večeře a dvakrát káva. Pěkné dobrodružství, co?“

„Jak to Footrosovi a vám vynahradím?“

„Footrosovi to vynahradíš tím, že uctivě přijmeš dary, které ti dal dobrovolně z upřímných citů. Sám přece chápeš, že nemá důvod podlézat Davenantovi. Co se mne týká, já zde mám úlohu naprosto náhodnou; souhlasil jsem pouze, že splním Footrosovu prosbu. Otevři skříň!“

Davenant poslechl. Ve skříni visely obleky. Dole ležel štůsek prádla.

„Tady vidíš části nového obleku,“ pokračoval Galerand.

„Zatím se radši nebudu dívat,“ řekl Davenant, „musím si zvyknout. Nemohl byste uhodnout, proč mi toho Footrose tolik dal?“

„Představ si, že mohu. Footrose je takový, že když něco dělá, pak to dělá z gruntu, definitivně, nebo nedělá nic. Dobrotu nechme stranou, ale tenhle charakterový rys je u něho naprosto typický, takže i když tě přestane mít rád, nebude se starat o tvou existenci o nic méně. Je to člověk vážné hry. Tvůj bytný, starý účetní Hubermann, a jeho žena Emma Hubermannová, která nám otvírala, jsou po čertech zvědaví, proto před nimi nemluv o Footrosově domě. Ukážeš-li nějakou krásnou věc lidem, kteří kráse nerozumějí, určitě ji podělají jako mouchy nicotnými myšlenkami a zlomyslností. Pochopils mě?“

„Víte co?“ zvolal Davenant. „Ať chcete nebo nechcete, musím vás políbit.“

Než se Galerand stačil uchránit, popadl Davenant oběma rukama jeho zasmušilou hlavu a prudce ho políbil.

„Chraň se neštěstí,“ důrazně řekl Galerand a vzal hocha za rameno, „jsi ve všem příliš vášnivý, máš srdce víc než upřímné a dojmy tě nadmíru omračují. Nechceš-li shořet, buď zdrženlivější. Osamělost je prokletá věc, Tiree! Ta může člověka zahubit. Půjdeme.“

Venku se Davenant zeptal:

„Mohu vědět, kam jdete?“

„Myslím, že se trochu napiju,“ řekl Galerand, přepočítávaje drobné v kapse. „Ano, ano! Z peněz, které Footrose přiložil k dopisu, zbylo tohle… Kolik je to?“ Odevzdal chlapci tři zlaté mince a stříbro. „Tak běž…“

Usedl do tramvaje a Davenant zamířil ke Quichelotovi, aby si vzal své věci a okamžitě se přestěhoval do nového bytu. Quichelot neměl služebnictvo. Se svíčkou v ruce sám otevřel dveře.

„Poslyšte, teď budete hrozně překvapen,“ řekl Davenant a zastavil se na prahu. „Víte, kde bydlím?“

„Na hádanky jsem starý. Buď pojď dovnitř, nebo mluv, co se stalo.“

„Galerand mi najal byt,“ oznámil Davenant. „Čestné slovo. Teď jsem tam byl. Za Footrosovy peníze. Footrose poslal v dopise peníze, ale já nic nevěděl.“

„Lžeš!“ řekl Quichelot a zvedl svíčku až k Davenantově bradě.

„Chtěl jsem tam jít zítra, ale nemám stání,“ pokračoval Davenant a mechanicky uštipoval ze svíčky opalek. „Odpusťte mi, prosím vás. Tady bych teď neusnul. A co kdybych vám ještě řekl, že tam ve skříni visí spousta obleků – a všechno pro mne?!“

„Myslel jsem si, že lžeš. Tak vida, měl jsi štěstí. To se stává,“ řekl ohromený Quichelot. „To se nedá nic dělat,“ dodal po úvaze tónem pradivného potěšení.

„A za co myslíte, že se to stalo?“

„Za nic. Zalíbil ses jako kotě. To koupil bez míry?“

„Co bez míry?“

„Galerand – fraky a smokink?“

„To jsou obyčejné obleky. Ani jsem je nezkoušel.“

Quichelot odvedl Davenanta nahoru do svého pokoje, vytáhl ze skříně víno a začal přecházet pokojem: láhev si přitom tiskl k zádům.

„Ano!“ zvolal po chvilce mlčení a vzdychání. „Asi poletíš vysoko. Ale já jsem také ještě neřekl poslední slovo. Najdu zlatou žílu, to ti povídám! Dřív nebo později! Však já dostanu nápad, nic se neboj. Vem si sklenici vína, posaď se a povídej, prachsakra!“

Davenant mu ve stručnosti vypověděl svůj příběh, vypil sklenici vína a s rámusem seběhl dolů se schodů. Naházel do truhličky svůj jednoduchý náklad, hodil si ji na rameno a rozloučil se s Quichelotem, který se s hochem nepouštěl do dalších rozhovorů, neboť viděl jeho rozpoložení; začal se tedy hrabat v kapse a vyplatil mu mzdu.

„Z Davenanta se stal úplný boháč,“ řekl Quichelot a strčil bývalému číšníkovi do ruky hrst stříbra. „Plat za čtrnáct dní! Koukej mazat!“

Vyprovodil šťastlivce, zavřel dveře a zvolal:

„Přijď na oběd!“

III

V neděli časně ráno přišel Galerand. Vzali s sebou jídlo a víno a pluli na plachetnici až k mysu Bay; tam rozdělali oheň, uvařili si kávu a několikrát se vykoupali. Jakkoli byla tato projížďka nádherná, Davenantovi se zdálo, že dojem z vln, větru a vzdáleného pobřeží narušil jeho vnitřní spojení s Footrosovým domem, že je zmenšil a zaclonil. Sotva se s Galerandem rozloučili, byl šťasten, že se znovu ocitá ve městě. Byly už čtyři hodiny odpoledne, když Davenant, který dosud nezašel domů a v tajném očekávání, že spatří Roenu s Elli, procházel jednu ulici po druhé, potkal dívky, jak vycházely z obchodu.

Upadl do rozpaků jak pro svůj starý oblek, ve kterém jel k mysu Bay, tak pro vášnivě očekávané překvapení. Dívky doprovázela Uránie. Davenant chtěl nepozorovaně zmizet v davu za vychovatelčinými zády, ale Roy ho spatřila a dala mu rukou znamení. Hluboce vzrušený Davenant k nim přistoupil a tak uctivě se Uranii poklonil, že se obměkčila a přestala si ho upřeně prohlížet jako divadelní návěstí. Rozzářené, vyparáděné dívky hned na Davenanta zaútočily. Dodal si odvahy a sdělil jim, že se teprve před půlhodinou vrátil z projížďky po moři.

„Byl se mnou Galerand,“ dodal. „Skákali jsme do vody z příkré skály, ale ne moc vysoko… Jsou tam úžasně gigantické vodní řasy.“

„Plavete dobře?“ zeptala se Elli. „Já ještě neumím.“

„Mám dobrý dech a srdce, mohu plavat daleko,“ řekl Davenant.

„Posaďte se, dovezeme vás,“ nabídla mu Roy. „Kam jdete?“

Davenant nesmírně zatoužil usednout s nimi do kočáru, a proto odmítl. Roy nasedla, vyklonila se a řekla: „Čekáme na vás, Davenante!“

„Raději se projdu,“ odpověděl a opravil se, „sednu si do tramvaje.“

„Kde jste teď?“ zvolala se smíchem Elli. Nepochopil žert a odpověděl: „Stále tam, ve stejném pokoji.“

„Pochybuji!“ prohlásila Roy. „Pochybuji!“ zvolala Elli.

Dokonce i na Uraniině tváři se zavlnilo něco jako úsměv.

Davenant zrozpačitěl a pak mával kloboukem, dokud kočár nezmizel. To vůbec nebyla ta Roy a Elli, jak je poznal v kouzelném žlutočerveném salónu. Byly tytéž, ale ne takové. Tam byly z toho světa, kde je vše mlhavé a důležité.

Dospělý člověk vždycky najde možnost, jak si ukrátit čas, a i když se špatně ovládá, jeho představa o čase bývá reálná. S Tirreem tomu tak nebylo. Čekal na půl osmou a zakoušel přitom úmorné fyzické napětí. Dlouho před odchodem si oblékl šedivé šaty, usedl k oknu a prohlížel si chodce. Proseděl tři minuty, popadl knihu, ale naprosto nebyl schopen číst. Neodolal moci hodinových ručiček, které chladnokrevně vzdorovaly jeho vzdechům, pohledům, kousání do rtů, pobíhání z kouta do kouta, nasadil si klobouk a vydal se do ulic ve tři čtvrti na sedm. Bití městských hodin náhle dokázalo, že se hodiny Hubermannových opozdily o patnáct minut. „To je skvělé,“ řekl nahlas, až vzbudil pozornost chodců. Nedokázal jít jiným směrem než ke Kotevní ulici, ale rozhodl se, že půjde velice mírným krokem, aby se tam dostal deset minut po osmé. Vzdálenost nebyla značná, kdežto Tirreova netrpělivost obrovská, a jak se tedy dalo čekat, objevil se poblíž Footrosova domu v půl osmé. Z obavy, aby nebyl první, spokojil se tím, že hleděl na dům z dálky, a tak tu prostál třicet minut, aniž se hnul z místa, vyptávaje se každého chodce: „Kolik je hodin?“

„Osm a čtyři minuty,“ řekl mu nakonec mnohomluvný muž se svraštělými růžovými tvářemi. „Nařiďte si hodinky podle mých, je to značka…“

Ale kde už byl Davenantovi konec! Hnal se rovnou k průjezdu a dostal se přímo až do Footrosovy pracovny.

„Nařídil jsem, aby vás dovedli ke mně, dokud vás nepoblázní hostitelky,“ řekl Footrose a zběžně si prohlédl Davenanta. „Mohu vás potěšit, profesor Starker přijel. Brzy se s ním uvidím a poprosím ho, aby vás zapsal jako účastníka první výpravy. Současně vás zpravím.“

Pak se Davenanta vyptal na pokoj, na Galeranda, přátelsky mu poradil, aby si zapnul kabát na všechny knoflíky, a usadil ho do ohromného křesla jako do výklenku, odkud bylo vidět skříně s knihami, mramorovou sochu Noci a usměvavého Footrose.

„Ještě jsem vám nepoděkoval,“ řekl Davenant. „Někdy se mi zdá, že se probudím a všechno zmizí.“

„Nu, nu,“ dobrácky odvětil Footrose, „buďte klidnější. Nic strašného se nestalo.“

Davenant chtěl přímo říci: Nikdy jsem nebyl tak šťasten jako po všechny tyto dny – ale zaslechl rychle se blížící kroky, ani se neodvážil obrátit ke dveřím a zapomněl, co chtěl povědět.

„Davenant je tu?“ zvolala svátečně oblečená, krásně učesaná Roena, která vběhla dovnitř. „Tamhle je. Schovaný v křesle.“

Davenant vyskočil.

„Dobrý večer!“ řekla Elli, podobná Roeně v menším vydání a v krátkých šatech. „Dovol nám ho odvést, Tampico. Potřebujeme ho.“

„Kdo je tam?“

„Všichni, Gonzac, Torton a Tita Alserwayová.“

„Jediný vy chybíte,“ řekla Roena Davenantovi. „Tampico, on je rozumný člověk. U tebe nemá co dělat. U nás je veseleji, viďte? Ty také přijdeš, moc tě o to prosíme.“

„Vy myslíte, že se k vám přijdu chichotat?“

„Ano, myslíme,“ řekla Elli. „Chichotání otce a jeho dvou dcer… To dáme do programu.“

„Přijdu později. Musíme poslechnout, Davenante!“

„Do vě-ze-ní!“ zvolala Elli, vzala Davenanta z jedné strany pod paží, druhého lokte se chopila Roy a odtáhly ho do salónu.

Pokoj, silně osvětlený lustry a provoněný voňavkami, zdál se teď Davenantovi menší a zářivější než za dne. Večerní odstíny měnily poněkud jeho tvářnost. Přítomnost lidí, které neznal, Gonzaca, Tortona a Titanie Alserwayové, vzbuzovala v něm žárlivost, neboť přibližovala Footrosův salón jiným pokojům, které někdy vídal oknem z ulice. Davenant měl rád jasně osvětlené místnosti: lékárny, kadeřnictví, obchody s nádobím, kde obraz světel na spoustě skleněných a porcelánových předmětů vytvářel sváteční přeludy, kterým rozuměl pouze on.

Roena seznámila Davenanta s ostatními hosty. Gonzac, domysli vy přizrzlý mladík se špičatým obličejem a šedýma očima, se Davenantovi nelíbil, Torton v něm vzbudil sympatie, ačkoli si nenuceně prohlédl nováčka a zeptal se, jako by přeslechl jméno:

„Da… ve –?“

„… nant,“ doplnil Tirreus.

Torton byl opálený, černovlasý, asi devatenáctiletý hoch, s obličejem, na němž pomalu začínaly prorážet vousy, a s věčným úsměvem. Když se mu zachtělo mluvit, každého bez okolků přerušil a nesmál se prsním hlasem, ale vyrážel z hrdla: „Cha, cha! Cha, cha!“

Titanie Alserwayová, Roenina vrstevnice, štíhlá, stále čímsi udivená dívka s dlouhým krkem a nazlátlýma očima pod tmavým obočím, pohybovala se s tak zjevnou slabostí, že každý její pohyb byl voláním o pomoc.

Davenant se necítil ve své kůži, ale snažil se ukrýt rozpaky. Neměl tu přirozenou ledabylost pohybů a lakové střevíce jako Gonzac a Torton. Zdálo se mu, že na jeho obleku stojí napsáno Dárek od Footrose. Jeho obličej vyjadřoval asi něco z těchto směšných a tragických citů polaskaného „hocha z ulice“, neboť Elli se na něho podívala, zamyslela se a usedla vedle něho. Bylo to znamení, že je jim roven. Roena nalila čaj. Davenant dostal šálek jako druhý, hned po Titanii Alserwayové, a začal trochu přicházet k sobě.

Horlivě naslouchal, o čem se mluví, a přitom si prohlížel hosty. Tónem veselého vzpomínání se mluvilo o lidech, které neznal. Nakonec začali hovořit o Evropě, odkud se nedávno vrátil Torton se svým otcem.

Při první odmlce se Roy zeptala:

„Proč jste zamlklý, Davenante?“

„Přemýšlel jsem o salónu,“ docela nemístně odpověděl Davenant, naschvál hlasitěji, než mluvil obvykle, aby se vzpamatoval, a všiml si, že ho všichni pozorně poslouchají. „Večer je jiný než za dne.“

„Vám se líbí tahle pec, ve které sedíme?“ pohrdavě pronesla Titanie.

„Ano, jako oheň!“

„My ji máme také rády,“ řekla Roena, „zbožňujeme žhavé a tmavé barvy.“

„Bezpochyby,“ potvrdil Gonzac.

„Jsem lhostejný k zařízení, ale mám rád houpací židle,“ prohlásil Torton.

„Není nic horšího než rovné židle s tvrdými opěradly jako třeba u Jeanny ďArchac,“ poznamenala Titanie.

„Jaký vy budete mít salón?“ zeptala se Elli Tirrea. „Později. Až léta minou?“

„Právě takový, jako je váš,“ směle řekl Davenant.

„Vy jste ale patriot,“ poznamenal Gonzac.

„Řekni mi, jak bydlíš, a já ti řeknu, jaký jsi,“ kazatelsky pronesl Torton.

„Snad jste si to sám nevy…,“ zeptala se Roy, ale Torton ji přerušil:

„Věčná pravda.“

„Myslím, že málo známá,“ ozvala se Alserwayová. „Chcete říci, že nejsem originální? Cha, cha! Originální je to, že se to může stát každému originálu.“

„Tortone, máte nedostatečnou. Sedněte si,“ řekla Roy.

„Sedím. Mám mlčet?“

„Ó ne, ne! Mluvte dál!“

„Jak vám mám rozumět?“

„Ženská nedůslednost,“ vysvětlil Gonzac a upustil lžičku.

Všichni se rozchechtali, protože smích v nich kvasil a hledal první záminku. Rozesmál se i Davenant.

„Davenant se zasmál!“ zvolala Elli. „Ó to je báječné!“

„Máte silnou záštitu,“ řekl Gonzac Tirreovi. „Jestliže se smějete jen jednou do roka, pak jste v tomto roce zvolil vhodný okamžik.“

„A proč?“

„Právě proto, že vás povzbudili.“

„Fuj!“ zvolala Elli. „To už není žert, to je nadžert, Gonzacu!“

„Podle rozkazu, nad-Elli!“

„Už vás přestal okouzlovat balet?“ zeptala se Roy Tity Alserwayové.

„Ne, jednou zemřu v lóži. Jsem nevyléčitelný případ.“ Davenant se netajené obdivoval Roeně. Byla tak milá, že ji zatoužil políbit. Pohlédl vlevo a spatřil rozzářené oči Elli, která naň upřeně hleděla se zachmuřeným obočím.

„Hypnotizovala jsem vás,“ oznámila dívenka, „jste nervózní. Víte co, zkuste mě překoukat.“

„Jak to… překoukat?“

„Nu tak: budeme se dívat navzájem do očí, a kdo první uhne pohledem. Ano?“

Davenant přijal Ellin návrh a zahleděl se jí do očí; Elli skousla rty, a hledíc stále přísněji, snažila se přemoci jeho úsilí. Za chvíli se Davenantovi začaly míhat před očima kruhy. Oči mu začaly slzet, odvrátil se a utíral si je kapesníkem. Jeho ješitnost byla uražena. Ale tu spatřil, že si Elli také utírá oči.

„To je tím, že jsem mrkla,“ ospravedlňovala se Elli. „Mě nikdo nepřekouká.“

Zatímco se odbýval jejich komický souboj, přeli se Roy, Gonzac a Torton vášnivě o verších Titanie, které právě přednesla slabým hlasem umírající.

Elli přiběhla k hádajícímu se hloučku a nechala zmateného Davenanta o samotě. Chvíli se zdálo, že naň všichni zapomněli. Davenant naslouchal veselým hlasům Roeny a Elli, pak zvedl hlavu a spatřil obraz, který představoval mladou ženu, čtoucí veselý dopis. Davenant se prošel a zastavil se před malým akvarelem. V ranní záři se táhla mezi pahorky opuštěná cesta. Elli, která se zatím stačila rozčileně vmísit do půtky, k němu přiběhla.

„To je Cesta nikam“ vysvětlila mu, „pro nic a za nic, nikam a na nic“

„Tak se obraz jmenuje?“ zeptal se Davenant. „Ano. Ostatně… Roy, buď tak hodná, vzpomeň si, jmenuje se ten obraz určitě Cesta nikam, nebo jsme si to sami vymysleli?“

„Ano… Tampico vymyslel, že je to Cesta nikam“

Ostatní přerušili rozhovor a připojili se k Davenantovi.

„Ces-ta ni-kam!“ hlasitě pronesla Roy a usmála se na obraz i na Tirrea, zneklidňujíc ho svým rozkvětem, který v Elli ještě šibalsky a něžně dřímal.

„Co to znamená?“ zeptala se Titanie.

„Nevím. Umělcova fantazie…,“ Roy se rozesmála. „Davenante!“

„Co je?“ zeptal se a poctivě se snažil pochopit, proč ho volá.

„Nic.“ Opakovala: „Je to tedy Cesta nikam“

„Tomu nerozumím,“ řekl Torton.

„Bylo by snad srozumitelnější, kdyby se to jmenovalo Cesta tam?“ procedil Gonzac.

„Kam – tam?“ podivila se Titanie.

„To je právě to,“ poznamenal Torton.

„Cesta – kam?“ zvolala Elli. „o cesta! Kam?!“

„Tak jsme to dali dohromady,“ řekl Gonzac. „Cesta nikam. Kam? Tam. Kam – tam?“

„K vám,“ dokončil Davenant.

Mládež opět přemohl smích. Všichni se bezdůvodně a nakažlivě smáli.

Obraz neznámé cesty uprostřed pahorků přitahoval jako studna. Davenant se na něj ještě jednou pozorně zadíval. V tom okamžiku se objevil Footrose.

„Tady je Tampico!“ zvolala Elli a vrhla se k němu. „Nám je tak veselo, milý Tampico! Nic jsme nerozbili. Prostě se smějeme!“

„Co vás tak rozesmálo?“ zeptal se Footrose.

„Nic, začli jsme říkat různá slova… Bylo to strašně hloupé,“ Roy se nadchla, přemohla smích a ukázala na obraz: „Cesta nikam“

Vysvětlila otci, jak to dopadlo, ale teď už to nebylo směšné, protože všechny smích omrzel.

„Koupil jsem ho v aukci,“ řekl Footrose. „Tenhle obraz mi připomíná jeden tajemný příběh.“

„Jaký příběh? Známe ho?“ zvolaly dívky. „Zřejmě ne.“

„A proč jsi nám ho nevyprávěl, Tampico?“ zeptala se Elli.

„Proč? Opravdu, proč jsem ho nevyprávěl?“

„Nu, to my nemůžeme vědět,“ prohlásila Roena. „Mám rád příběhy o věcech,“ řekl Gonzac. „Netrpělivě čekám na začátek.“

„Copak jsem vám to slíbil?“

„Promiňte, mně se zdálo…“

„Máte všichni silné nervy?“ zeptal se Footrose a zatvářil se tajuplně.

„Za sebe ručím,“ řekla Titanie a usedla stranou zády k oknům.

„A já ručím – za tebe!“ Roy usedla vedle otce. „Ale za sebe ne.“

Elli si pololehla na divan. Davenant, Torton a Gonzac se rozmístili do křesel. Tu Footrose řekl:

„Vítr zuřil. Otřásal stěnami chatrčí a vyvracel věkovité stromy…“

„Tak to bylo doopravdy?“ vzdorovitě ho přerušila Elli.

„Ó běda! Bylo!“

„Koukej, Tampico, nenech nás pak na holičkách!“

„Začátek rozhodně není špatný,“ poznamenal Gonzac.

Footrose mlčel.

„A dál?“ zeptal se Davenant, který byl šťasten jako nikdy.

„Všichni se uklidnili?“ chladnokrevně se přeptal Footrose.

Ale ďábel nedal jejich jazykům pokoje.

„Tatínku,“ řekla Roy, „vyprávěj tak, abych zemřela hrůzou.“

Footrose mlčel.

„Tak co, začneš brzy?“ lítostivě zvolala Elli.

„Mlčí už všichni?“ se svrchovaným klidem se znovu přeptal Footrose.

„Všichni!“ zvolalo šest hlasů.

„Vítr vyl jako smečky hyen. Do zájezdního hostince vstoupil vousatý muž s pytlem, ve špinavých šatech, a objednal si večeři. Toho jediného večera nebyl v hostinci jiný host. Majitel se nudil, proto usedl ke stolu a dal se s pocestným do řeči – kam jde, kde byl a co je zač. Neznámý řekl, že se jmenuje Silas Gent, že je kameník a že má namířeno do Zurbaganu hledat práci. Hostinský si všiml jedné zvláštnosti: v očích Silase Genta se neodrážely plaménky svíček. Zorničky měl černé a lesklé jako ostatní lidé, ale nebyla v nich ta třepotající se žlutá tečka, která se objeví, září-li proti obličeji světlo…“

Roy pohlédla otci do očí.

„Máš tam dokonce dvě tečky,“ řekla. „A já?“

Elli k ní přistoupila a přezkoumala sestřiny zřítelnice. Ta udělala totéž Elli a obě se uklidnily.

„Jsme normální!“ prohlásila Elli, vracejíc se na své místo. „Odrážíme světlo. Dál!“

„Z jeho pozorování vidíte,“ pokračoval Footrose, „že hostinský byl člověk s fantazií a zkušenostmi. Gentovi nic neřekl, jen si nasadil brýle a rozčilen, dokonce se strachem se ujistil, že Gentovy zorničky neodrážejí nic – ani místnost, ani hostinského, ani světlo.“

„To je přece skvělé!“ řekl Davenant.

„Prosím vás!“ pohrdavě se ozvala Titanie. „Dva černé knoflíky!“

„Ale knoflíky odrážejí světlo,“ namítla Roena. „Nerušte Tampica!“

„Teď byste mě už těžko popletli,“ prohlásil Footrose, „ale bude lépe, když se všichni zdržíte poznámek. Silas Gent se začal vyptávat na cestu. Hostinský mu vysvětlil, že tam vedou dvě: jedna přímá, krátká, ale opuštěná, a druhá delší, ale po silnici, kolem obydlí. ‚Nejedu kočárem,‘ řekl Gent, ‚půjdu krátkou cestou‘. Hostinskému to bylo jedno; popřál hostu dobrou noc, odvedl ho do pokoje, kde měl přenocovat, a sám se vrátil k ženě povědět jí, jak podivné oči může mít prostý kameník.

Sotva se rozednilo, sešel Silas Gent do bufetu, vypil sklenku pálenky, pak obrátil své vzácné zřítelnice k hostinskému a oznámil, že odchází. Zatím uragán ztichl, nebe zářilo, ptáci zpívali a kterákoli cesta byla za takového jitra nádherná.

Silas Gent si hodil pytel na záda, přistoupil ke dveřím, ale zastavil se, znovu se vrátil k hostinskému a řekl:

‚Poslyšte, Pegginsi, mám předtuchu, o které se nechci moc šířit. Jestli ode mne do pěti dnů nedostanete dopis, jděte si prohlédnout tu cestu, prosím vás. Možná že vás na ní budu čekat.‘

Hostinský byl tak vyjeven, že v té chvíli nebyl schopen ani Gentovi porozumět, ani se mu vysmát, a ten zatím vyšel a zmizel. Celý den nešla hostinskému slova strašného kameníka z hlavy. Přemýšlel o nich, když se ukládal k spánku, a sotva se příštího rána probudil, přiznal se ženě, že mu Silas Gent dal úkol, který mu trčí v mozku jako hřeben ve vlasech. Zvlášť ho ohromila věta: ‚Možná že vás na ní budu čekat.‘

Jeho žena neměla kdy, aby hloubala nad podivínstvím lidí, zostra tedy prohlásila, že se zcela jistě s kameníkem napili, a proto oba prašpatně rozuměli tomu, co povídají. Tu se zas hostinský dopálil, a poněvadž se chtěl zbavit kouzel a mámení, sedl na koně a rozjel se cestou, kterou se dal Gent, aby o tom bláznu bláhovém nemusel víc přemýšlet, a jestli se s ním náhodou něco stalo, aby mu alespoň mohl pomoci.

Vjel do lesa, posetého kamením a výmoly, aby po hodině jízdy uzřel Genta viset na stromě…“

Torton nepozorovaně natáhl ruku ke zdi a zhasl elektriku. Všichni vyskočili. Děvčata vykřikla a chladnokrevná Titanie, která vřískala hlasitěji než ostatní, žádala, aby se přestalo s nejapnými žerty. Torton řekl:

„To určitě! Cha, cha!“ A rozsvítil.

Všichni měli oči vyjevené. Roy si držela ruku na srdci. „To udělal Torton,“ prozradil Gonzac. „Copak tohle se dělá!“ přísně zvolala Elli. „To je zrovna tak, jako kdyby vám někdo nalil za límec studenou vodu.“

„Už to neudělám,“ řekl Torton.

„Davenante, dohlédněte na svého souseda,“ požádala Roy. „Ostatně – přesedněte si, Tortone! Kam? Tam, nikam, tady k nám.“

Torton poslechl.

„Tak co,“ řekl Footrose. „Mohu skončit? Už zbývá málo. Silas Gent visel na hedvábné ženské šále, vyšívané zlatem. Pod ním byly na plochém kamenu pečlivě rozloženy nástroje jeho řemesla, jako by před smrtí on nebo někdo jiný našel sílu k tak děsivé mystifikaci. Uprostřed nástrojů ležel papírek, na který sebevrah něco napsal. A teď si prosím povšimněte, jak podivná to byla slova: Ať každý, kdo si zamane jet nebo jít touto cestou, vzpomene na Genta. Po cestě se leccos stává a bude stávat. Vystříhejte se jí!

Proč Gent zahynul, zůstalo navždy tajemstvím. Ale od těch dob každý, kdo opovrhl upozorněním a vydal se touto cestou, určitě se ztratil, zmizel beze stopy. Bylo to ve třech případech – nepamatuji se, komu se to právě stalo, ale třetí případ stojí za zvláštní zmínku: touto cestou se dal na útěk kůň, utrhl oprať, kterou byl přivázán, a ať se snažili, jak chtěli, nenašli ho.“

„Tampico, ty ale prášíš!“ řekla Elli, když se posluchači pohnuli. „Ti, co hledali koně, museli jít také tou záhadnou cestou, a jestli se vrátili, tak… závěr si udělej sám!“

„Já se neospravedlňuji,“ odpověděl Footrose. „Všechny zamotané věci nakonec zpravidla dopadnou poněkud nesmyslně. Když jsem viděl obraz, vzpomněl jsem si na Genta, proto jsem ho koupil.“

„Ale co to všechno znamenalo?“ zeptal se Davenant. „Zvlášť ty oči, které nic neodrážely… A nebyl přece slepý! Jeden lovec měl oči úplně maličké jako hrášky, ale mohl přitom číst noviny na vzdálenost velké místnosti a střílel skvěle.“

„Ach, to je ono!“ řekla Roy. „Budeme střílet do terče.

Minule si Gonzac utržil ostudu. Gonzacu, umožním vám revanš. Elli se chce také učit. Vy asi dobře střílíte, Davenante, máte takové tvrdé oči.“

Střelba Davenanta odedávna lákala jako cvičení, které si žádá přesnosti. Takové zábavy se líbí všem vznětlivým povahám. Ale do té doby měl možnost střílet pouze dvakrát a ještě na střelnici, kde musel počítat se skrovnými prostředky.

„Já se připojuji,“ řekl Footrose. „Je nás sedm, ačkoli Elli nemůžeme počítat, protože ještě pořád přivírá oči…“

„To je podlost!“ zvolala Elli.

„Ovšem. Sestavíme seznam a určíme cenu – ne dvě nebo tři, ale jednu jedinou, aby nebyly žalostné útěchy. Cenu musí udělit dámy. Tak to stojí ve všech knihách o turnajích a jiných soutěžích.“

„Cenu stejně dostanu já,“ prohlásil Torton, „nemohl bych si sám vymyslet odměnu? Cha, cha!“

„Ne, to je přespříliš!“ dopálila se Titanie. „Nestřílím o nic hůř než vy a zrovna jako na zlost vám cenu seberu, abyste věděl.“

Vzájemně si vyčinili a pak se dohodli na následujícím: zvítězí-li dáma, bude mít právo žádat od nejhoršího střelce, muže, co bude chtít; bude-li tomu naopak, dostane vítěz, cenu od Titanie a Roeny. Cena musí být připravena v skrytu a chována v tajnosti.

Footrose vzal list papíru a napsal:

Soutěž malých chvastounů

„Číslo jedna. Kdo bude první?“

„Dovolte mi být posledním,“ obrátil se k němu rozčilený Davenant, palčivě prahnoucí do tom dostat cenu.

„Poslední chce být první,“ dovtípila se Titanie.

„Ó Davenante, buďte první!“ navrhla Roy.

Ale Tirreus nesouhlasil, ačkoli hrozně toužil udělat všechno, oč požádá Roy, Elli nebo Footrose. Chtěl vyhrát, proto musel s jistotou vědět, jak úspěšní budou ti, které bude muset překonat.

„Začíná to být zajímavé,“ poznamenal Gonzac. „Někteří z nás jsou dosti horkokrevní. Co se týká mne, zúčastním se pod jakýmkoli číslem.“

Konečně dali seznam dohromady. Titanie byla první. Roy druhá, Torton třetí, Gonzac čtvrtý a Davenant pátý. Elli nechali vystřelit třikrát před ostatními, protože o to hrozně prosila.

Roena s Titanií odešly do vedlejšího pokoje rozhodnout o ceně; vrátily se s lhostejnými obličeji a položily na stůl jakýsi malý a těžký předmět, zabalený v novinách. Pak se po sobě podívaly a důležitě sklopily oči.

„Nějaká čertovina?“ zeptal se Footrose a chystal se ohmatat balíček.

Ale zvedl se křik:

„To je nečestné, Tampico!“

Footrose zazvonil a nařídil sluhovi, aby přinesl terč a také malorážní pušku, jejíž kulky nebyly o nic silnější než tužtička ze zápisníku. Terč umístili na terasu, proto museli otevřít skleněné dveře salónu. Střílet se mělo od vnitřních dveří, asi dvacet kroků od terče. Terč byl čtvercový kartón na podstavci o třech nohách. Soustředné kruhy na kartónu byly označeny čísly od středu k okraji: 500, 250, 125 atd. a střed, černý kroužek o průměru jednoho coulu, znamenal tisíc.

„Tak, Elli,“ řekl Footrose, který nabíjel pušku, „pojď sem! Stoupni si takhle.“

„Ale tatínku, já to všechno přece výborně znám.“ Elli stiskla rty, zamračila se, přiložila pušku k rameni, nakročila jednou nohou hodně kupředu, ale náhle ji popadl strach, že zapomněla na všechny lekce, a mačkajíc prstem mimo kohoutek, začala přivírat oči. Hlaveň pušky vyjela nahoru, zakolébala se a tu Elli s očima pevně zamhouřenýma – snažila se přitom, aby neslyšela pištění ostatních, kteří prchali za její záda – zmáčkla kohoutek a vypálila do pozlacené římsy.

Rozhostilo se hluboké, urážlivé mlčení.

„Co? Trefila jsem?“ řekla Elli, pak celá rudá, se slzami v očích, opatrně položila pušku na koberec a zamířila k divanu, usedla, chytila otce za rameno,. skryla obličej na jeho prsou a rozesmála se.

„Chceš to ještě zkusit?“ zeptal se Footrose. „Ale jenom podle mých rad?“

„Děkuji. Zkuste to někdo jako já.“

„Skutečně!“ řekla Roy.

„Ale jdi! Vždyť ty střílíš hůř než já!“

„Číslo jedna,“ slavnostně prohlásil Gonzac. „Titanie Alserwayová.“

Titanie si stoupla na určené místo (každý musel sedmkrát vystřelit), přezíravě se rozhlédla a tváříc se, jako by velmi graciózně prokazovala laskavost, lenivě nabila a vypálila svou salvu téměř bez míření. Bylo slyšet pouze pleskání výstřelů. Odevzdala pušku Roeně a všichni si šli prohlédnout terč.

Dvě dírky byly na 250, jedna na 125 a čtyři na různých místech, ale v nižších číslech. Po sečtení měla Titanie sedm set padesát bodů. Otvory obtáhli červenou tužkou.

„To jsem se tak snažila kvůli Tortonovi,“ prohlásila Titanie. „Teď se podívám, jestli si je tak jistý, jak říká.“

„A přece jenom jste nenapráskala tisíc, cha, cha!“ poznamenal Torton.

„Dobrá, dobrá, uvidíme!“

Byla řada na Roy. Davenant cítil, že je rozčilená a že se snaží. V duchu jí pomáhal, napjatě zadržoval dech, než zmáčkla kohoutek, a šeptal: „Přesněji, přesněji.“

„Nedívejte se na mne,“ řekla Roy. „A neposmívejte se.“

To platilo Gonzacovi, který se poslušně otočil. Roy mířila dlouho, ale při výstřelu se hlaveň vždy lehce zachvěla. Při každém novém cílení si rukou měkce shrnovala vlasy s čela a s bradou vystrčenou se opírala tváří o pažbu zcela zvláštním, jen jí vlastním důvěrným pohybem.

Součet bodů prováděl Davenant a zjevně při počítání Roy stranil, neboť jeden otvor na čáře 250 – 125 prohlásil za 250, čímž dívku překvapil a rozesmál.

„Jste velmi hodný Davenante,“ řekla, „ale já to nepotřebuji. Jen tam dejte 125.“

Po puntičkářském přezkoumání, které provedla Elli s Tortonem, se ukázalo, že Roy nastřílela pět set padesát.

„To není špatné!“ řekl Footrose. „Tím spíš, že se minule chudáček musela spokojit se sto padesáti.“

„No právě!“ zvolala Roy, točila se a mávala puškou. „Kdo je na řadě? Vy, Tortone!“

„Za všeobecného hlubokého mlčení,“ řekl Gonzac, „zarazil atlaský střelec kulkou na vzdálenost pěti set metrů hřebík.“

„Poslední se směje nejlépe,“ odpověděl Torton.

Vzal pušku do levé ruky, zvedl ji jako pistoli – nepřiložil ji tedy k rameni – a vystřelil s nataženou rukou.

„Na kružnici s číslem 500,“ prohlásil, když se zadíval na terč; pak vystřelil pravou rukou.

„Škoda že má jenom dvě ruce,“ pokusil se o žert Gonzac, který začal Tortonovi závidět.

„Nám to stačí. Cha, cha!“

Torton bral střídavě pušku do levé a do pravé ruky, vystřílel všechny kulky do terče a pak se uklonil na všechny strany jako herec u rampy.

„To je ale drzost!“ řekla Titanie.

„Vy musíte označit mé zásahy, Titanie,“ přísně prohlásil Torton, „protože jste se mi posmívala, když jsem pozoroval vaše sebevědomé extempore.“

Titanie stiskla rty, vzala tužku a šla k terči.

Torton nastřílel devět set dvacet bodů, aniž zasáhl střed, a všichni vydechli údivem; ale začali se dohadovat.

„To je náhoda,“ řekla Roy a útrpně hleděla na zaraženého střelce, „nic víc než šťastná náhoda.“

„Samozřejmě že náhoda,“ podpořil ji Gonzac.

„Podivná, nejapná náhoda!“ prohodila Titanie Alserwayová.

Footrose se smál.

„Proč se směješ tatínku?“ zeptala se Elli, vtáhla tváře a velkýma zarmoucenýma očima si prohlížela Tortona. „Torton se spletl. Nechtěl trefit. Viďte, že jste nechtěl?“

„Dejte mi pokoj!“ zuřivě zakřičel Torton. „Devět set dvacet. Co ještě chcete?“

„Ale není to půldruhého tisíce,“ poznamenala Titanie.

„Nermuťte se, Tortone,“ utěšila ho Roy, „příště se strefíte doopravdy a dobrovolně.“

„Ó vy malé závistivé dušičky!“ zařval Torton.

Chvíli ho ještě zlobili a pak ho nechali na pokoji.

„Fakt je, že cenu dostanu já,“ prohlásil a vítězoslavně usedl na divan.

Další byl Gonzac. Při střelbě se sardonicky usmíval, zásahy měl pramizerné a byl tak zaujatý ve svůj prospěch, že museli jeho tři sta bodů přepočítávat několikrát. K tomu ještě tvrdil, že mu podstrčili náboje s napůl vysypaným prachem.

„Teď vy, Davenante,“ řekl Footrose. „Obávám se, že jste po Tortonovi v beznadějné situaci právě tak jako já.“

Davenant spatřil černé oči Roy, která stísněně pohlédla do jeho uzavřeného obličeje.

„Davenante! Prosím, Davenante!“ zvolala Elli.

„Co byste chtěla?“ zeptal se Tirreus a usmál se do mlhy, kde se leskly oči ostatních, upřené na něho.

„Ach, Davenante! Já bych chtěla… ,“ Elli si přitiskla ruku na ústa a druhou se dotkla balíčku. „Jenom buďte klidný!“

„Buďte klidný, buďte klidný!“ zvolali ostatní. „Nevěděl jsem, že soudci mohou někomu stranit,“ řekl Torton.

„Všichni soudci jsou stejní,“ poznamenal Gonzac. „A pak se říká, že prý by ženy měly zastávat soudcovské úřady!“

„Tiše!“ řekla Roy.

Davenant si stoupl na místo a zmocnilo se ho takové rozčilení, že se mu roztřásly ruce. Snad nechci být první? pomyslel si a sám se podivil, jak vášnivě touží dostat tajemnou cenu. Viděl, že jeho napětí se zmocnilo všech. Svým palčivým vzrušením bezděky způsobil, že všichni očekávali podivné věci, musel tedy splnit očekávání. Polekal se, znehybněl a začal mířit. Sotva začal cílit a za špičkou mušky spatřil černé kruhy, podobné napříč rozříznuté cibuli, jeho leknutí zmizelo a terč se začal přibližovat, dokud se neoctl až na konci hlavně, která se o něj zdánlivě opírala. Stáhl mušku k dolnímu okraji prostřední tečky a viděl, že chybí. Pro vlastnosti pušky měl cit. Viděl mušku a cíl tak zřetelně, jako by byly spojeny s jeho prsty. Cítil, že by chybil, proto uhnul muškou k levé straně poslední tečky a znovu se zarazil, protože teď by musela kulka prorazit kružnici s číslem 500. Nevěděl, proč to ví, ale rozhodně tomu bylo právě tak. Tu sklonil mušku k pravému okraji, trochu pod střed, nikoli rovnoběžně, a protože už necítil pochybnosti v ruce, jejíž prst svíral spoušť, zmáčkl kohoutek, jako by sám niterně letěl do cíle, a viděl, že zasáhl střed, poněvadž se tam zaleskl otvor. Neviděl nic kromě tohoto otvoru; v zajetí nadšení, chladného jako blyskotavý led, a s dokonalou jistotou, trýznivou, jako by šlo o zázrak, vystřílel ostatní kulky jednu za druhou, zachycuje uchem pouze kmitnutí okamžiku, v němž se ozývalo „Tak!“, a aniž si cokoli uvědomoval, zamířil k terči se srdcem rozbušeným a oddychuje jako při zápase.

„Hurá!“ zvolala Roy, která přiběhla k terči první, obrátila se k Davenantovi, popadla ho za rameno a strkala ho, aby se podíval. „Vidíte, co jste udělal?“

„Co je tam?“ zvolal se zájmem Footrose.

„Trefil do tisíce!“ zvolala Elli.

„Všechno je uprostřed,“ řekla Titanie se zdvořilou nelibostí.

Footrose vstal a šel se podívat. Davenant se mlčky usmíval, rozhlížel se, nakonec přistoupil k terči a postavil se proti němu. Od začínajícího střelce to byl skutečně hrdinský čin. Dva zásahy dokonce splynuly na okraji, takže vytvořily tvar kytary, třetí byl poněkud níž a čtyři zbývající byly těsně u okraje prostřední kružnice z její vnitřní strany.

Plné a neočekávané vítězství Tirrea Davenanta způsobilo, že se všichni shromáždili kolem něho. Elli mu potřásala rukou, Roy mu vzala pušku a postavila ji ke zdi, Gonzac rychle pomrkával a upřeně hleděl na vítěze a Torton potlačil závist a zeptal se:

„Jak se to mohlo stát? Vy jste zřejmě závodník?“

„Kdepak,“ odpověděl Davenant, kterého všeobecná pozornost uváděla ve zmatek. „Povím vám to. Střílel jsem všeho všudy jen několikrát v životě a o nic líp než Roy…“

„Děkuji uctivě,“ řekla dívka a posměšně se uklonila.

„Ach,. to jsem nechtěl…,“ vyplašil se Davenant, ale když mu Roy pokynula na uklidněnou, pokračoval: „Střílel jsem mizerně, ale dnes mě něco přepadlo. Věřte mi, sám to nechápu, nejsem překvapen o nic méně než vy.“

„Znám tenhle pocit. Davenante,“ řekl Footrose, „hlava hoří a žaludek se sám svírá nervózou, že?“

„Snad.“

„A vy jste si to velmi přál?“ vážně se zeptala Roena, přikazujíc pohledem, aby jí odpověděl stejně vázne.

„Ano, velmi,“ přiznal se Davenant a zrudl. „Ale to si přáli všichni.“

„Máte pravdu. Přijměte cenu. Kdo uhodne, co tam je?“ Při těchto slovech vzala balíček do ruky, a když viděla, že se Gonzac naklonil, dala mu přičichnout.

„Voňavky?“ řekl.

„Co-o-o?“

„Hodinky s věnováním?“ řekl Torton.

„Roy, ukaž jim to!“ zvolala Elli.

„Samo sebou, nemučte Davenanta,“ poznamenal Footrose.

Tirreus dostal balíček a ostýchavě ho rozbalil. Byl tam malý stříbrný jelínek na podstavci ze záhnědy. Jelen stál zřejmě v hlubokém lese; se zvednutou hlavou naslouchal nebo troubil, to se nedalo poznat, ale parohy se téměř dotýkal hřbetu. Děvčata ho našla mezi věcmi, které zbyly po matce.

„Opravdová cena,“ řekl Footrose a nad něčím se zamyslel.

„To jsem nečekal, že to bude tak pěkné!“ s naivním nadšením zvolal Tirreus.

„Teď vlastníte jelena,“ řekla Elli, když viděla to potěšení, s jakým Davenant přijal hezounkou tretku.

Titanie, provázena Gonzacem a Tortonem, odjela téměř ihned po předání ceny. Davenantovi se nechtělo odcházet s nimi, proto se pozdržel, ale když zjistil, že už je dvanáct hodin, také se konečně zvedl. Kdyby to bylo možné, byl by tu seděl až do rána.

„Víte co,“ řekla Roy, „chcete odejít tajuplně? Po tom všem to bude nejlepší. A k vám se to hodí. Máme v zahradě Sezama, ale klíč od něho nosí tatínek u sebe.“

„Ano,“ řekl Footrose a přemohl zívnutí, „ten klíč je udělán z meče Richarda Lví Srdce, je zakalen v dračí krvi a otvírá dveře jen pří slově ‚Argazantur‘!“

„Tak nám dej toho ‚Argazantura‘!“ Elli natáhla ruku: „Dej nám ho, Tampico!“

„Třeba Davenant dá přednost dveřím, kterými vešel?“

„Neodpovídejte mu,“ nařídila Roy, „tatínek vás splete. Vzalas klíč, Elli?“

Panská přinesla Tirreův klobouk. Davenant se rozloučil s Footrosem a terasou prošel do zahrady.

Děvčata šla se smíchem a dováděním vedle něho. Jejich obličeje nerozeznal. Okouzlující cesta starým sadem ve tmě, byla plna tajuplného vzrušení. Davenant byl na vrcholu štěstí. A bylo by mu ještě líp, kdyby se zde pod stromem posadil, až všichni usnou, a seděl tu až do rána.

Odbočili, prošli mezi keři ke zdi, kde byl vysoký výklenek uzavřený železnými vrátky. Z ulice doléhaly zvuky jedoucích povozů a kroky. Roy chtěla otevřít, ale nepodařilo se jí to a upustila klíč do trávy. Davenant našel spadlý klíč okamžitě podle zvuku a zakryl jej rukou.

Sotva zavolal: „Mám ho!“, narazily dvě dívčí dlaně, prochladlé rosou, na jeho ruku a sevřely ji.

„Já ho našla, ale vy jste ho první chytil!“ Roy se snažila odstrčit jeho prsty, ale místo nich nahmátla ruku Elli. „Kde je vaše ruka?“ řekla.

„Tady.“

„Tuhle je, pod mou!“ Elli silně zmáčkla Tirreovu ruku. „Už jsem se dotkla klíče, Roy, čestné slovo, ale on to tak zachytračil!“

Tři ruce ležely ve vlhké trávě, vzájemně se zahřívaly, až se nakonec klíč objevil nějakým zázrakem u Roy a ta vítězoslavně vyskočila.

„Dovolte, otevřu!“ nabídl se Davenant.

„Tak otevřte. ‚Argazantur!‘ Ráz!“

„‚Argazantur!‘ Dva,“ vypískla Elli.

„A ‚Argazantur!‘ Tři!“ řekl Davenant a přemohl tuhý zámek.

Odtáhl železná vrátka a vyšel, ale otočil se a zůstal stát. „Jděte, jděte!“ zavolaly dívky, zavřely branku a dořekly do škvíry: „Dobrou noc!“

„Dobrou noc!“ odpověděl Davenant. Zámek cvakl.

Teď asi rychle utíkají zpátky, pomyslel si Tirreus a po cestě z paprsků a květin zamířil domů.

IV

Davenantovi jako vždy otevřela dveře stará Hubermannová, která se obvykle snažila zahlédnout, zda její podnájemník nelíbá před prahem nějakou slečnu. Tentokrát měla v hlavě něco jiného a Tirrea očekávala událost tak odporná, že vědět o ní, raději by se byl domů nevracel.

V šedivých očích Hubermannové se skrývala nesnesitelná zvědavost, vášnivá lačnost očichat, ohryzat cizí život. Otevřela dveře a hlubokomyslně, falešně si povzdechla. Tvrdou rukou uchopila Davenanta za rameno a začala mu šeptat:

„Ubohý chlapče! Vzmužte se! Bůh vám seslal radost! Přišel, dvě hodiny už na vás čeká ve vašem pokoji. Je tak ubohý, tak nešťastný. Vzchopte se.“

„Kdo čeká?“ zeptal se zneklidněný Davenant, nesmyslně připadl na Galeranda a uhnul, neboť mu stařena dýchala svá podivná slova přímo do obličeje: „Řekněte mi, kdo přišel? Copak někdo přišel?“

„Pane bože, slituj se nad ním! Váš otec!“

„To není možné!“

„Ach, jen se tak nepoddávejte rozčilení! Prozřetelnost nad vámi bdí! Jen běžte, běžte k otci!“

Davenant se vrhl kupředu a otevřel dveře.

U stolu seděl otrhaný, nachmelený, přihrblý muž s nepříjemným jizlivým obličejem. Vstal a pateticky rozpřáhl ruce.

Hubermannová pomalu zavírala dveře, ale nebyla schopna se od nich odlepit.

„Synu?!“ řekl neznámý.

Davenant ucouvl. Slovo „synu“ ho zabilo. Postřehl za svými zády napjatou pozornost, obrátil se tedy ke dveřím, kde se ve stínu skrýval ufňukaný, červený nos staré Hubermannové.

„Jděte pryč!“ řekl.

Dveře se zaklaply.

„Jaký syn?“ zeptal se Davenant. „Kdo jste?“

„Významná chvíle!“ odpověděl trhán. „Jsi můj syn, Tirreus Davenant. Já jsem tvůj otec.“

„Myslel jsem, že jste umřel,“ pronesl Davenant, který ztrácel vědomí a chvěl se jako v očekávání rozsudku. „Ale jak to vlastně dokážete?“

„Je to nepříjemné? Co?“ řekl Frank Davenant.

„Nevím. Co mohu dělat?“

Frank pokrčil rameny.

„Také nemohu nic dělat,“ prohlásil. „Tak se tedy naše setkání nevydařilo. Měl jsem se objevit v automobilu. Nejnevděčnější věc na světě je, když si člověk představuje setkání po mnoha letech. Proč se třeseš?“

„Chci důkazy,“ zoufale řekl Tirreus, ačkoli instinkt příbuzenství a vzpomínka na otcovy podobizny v něm utvrdily trpkou pravdu, která se celé jeho bytosti protivila. Nestál před ním snílek, který se za rachotu kouzelného bubínku propadl do jiného světa, ale špinavý šejdíř.

„Musím odejít,“ řekl Tirreus, ale sám nevěděl, proč tolik touží odejít. „Brzy se vrátím.“

„Tak tedy přines láhev vína. Máš peníze? Mně se zdá, že z tebe vyrostl necita. Tak se na mne podívej a smiř se s tím, že jsem tvůj otec!“

Tirreus naň tupě pohlédl a vyšel bez klobouku do chodby, ale zapomněl, kam jde, a přistoupil k otevřeným věřím salónu. Seděl tam u stolu Hubermann se ženou, otevřenými ústy byli oba vtělený sluch a pozornost, když zahlédli podnájemníka, škubli sebou, aby vstali, ale nemohli se a zadívali se na Tirrea tak upřeně, jako kráčel po provaze. Záporně zavrtěl hlavou na znamení, že se zmýlil, nalezl dveře z předsíně a octl na ulici.

Neměl kam jít, neměl co dělat uprostřed hlasitého hovoru chodců. Zarmoucen otevřel dveře a chtěl se vrátit, ale vzpomněl si na víno a přešel ulici; pak stál chvíli v obchodě uprostřed shonu nakupujících; ten ho tíživě rozptyloval z pocitu bolesti, jež ho tak nelidsky zasáhla, dojmy z večera u Footrosů tepaly mu dosud v duši jako nervový tik, ale ony pocity už pominuly; otcův návrat zde nahradil zrádcovský úder, po němž člověk, sražený vody, nesní o radostech z procházky na břehu, nýbrž touží jenom po záchraně.

Tirreus se vracel; cestou se snažil dodat si odvahy a ustavičně opakoval: Vždyť je to přece jen můj otec! Ale smysl těchto slov ho drtil ještě víc. Částečně ho zachránila přirozená zvědavost – smutná zvědavost vězně, jehož rozbolavělé vnímání je probuzeno rachotem klíčů v zámku cely, kde má být pohřben zaživa; pomalu se začíná zajímat o zařízení cely a výhled zamřížovaným oknem.

Davenant se vrátil, a tentokrát mu otevřela služebná; stará Hubermannová neměla zřejmě odvahu spatřit ještě jednou zdrcený obličej podnájemníka, v jehož pokoji se odehrávala tak výjimečná a tíživá scéna.

„Přinesl jsem víno,“ řekl Davenant a postavil na stůl láhev. „Jak jste mě našel? Musíte si uvědomit, že se na vás skoro nepamatuji. Když se teď na vás dívám, vzpomínám si na leccos. Neměl jste štěstí? Proč jste nás opustil?“

Za Frankova krátkého odmlčení si Tirreus sedl na židli do rohu pokoje a pozorně si otce prohlédl. Tulák sice nepozoroval syna upřeně, ale zato s hlubokou bedlivostí, a pod špinavými vousy trvale skrýval úsměv, který vrhal na jeho tvář divoký, lehký výraz dvojsmyslnosti, v tomto okamžiku zcela nevhodné. Na stole, podšívkou nahoru, se povalovala jeho stará ševiotová čepice a v ní kulatá plechovka s tabákem. Na jejím víčku byl obrázek nahé ženy s nádhernými vlasy. Frank Davenant seděl sehnut u stolu, oblečen do roztrhané námořnické blůzy z flanelu kdysi modrého, v černých manžestrových kalhotách, zalátaných na kolenou čtverci látky, přišitými sice pečlivě, ale křivo, jak to dělávají muži, které osud donutil, aby nosili v kapse jehlu a nitě. Z rozepnutého límce blůzy čouhaly mu cáry prádla, jehož barva se těžko dala určit, a nohou měl staré kožené galoše. Při řeči vyndal dýmku okousaným náustkem a nacpal ji směsí z doutníkových dopalků, které sesbíral na ulici. Nehtem palce, žlutým jako slupka z cibule, nacpal tabák do dýmky, přes hořící pálku, kterou zvedal k dýmce, pohlédl ještě jednou na syna, zápalku odhodil, pak se otočil k láhvi a vývrtkou svého kapesního nože vytáhl zátku. Tirreus mu podal sklenici.

„Bože můj! Co s vámi bylo?“ zeptal se syn; chvěl se přitom zármutkem a zlostí.

„Klesl jsem.“ Frank vypil sklenici vína a ocucal si vousy. „Tak se to říká, tak to uslyšíš, takové je běžné mínění. Ale především ti řeknu, jak jsem tě našel. Vidíš, Tiri…“

Při tomto zdrobnělém pojmenování, kterým ho nazývala matka, zmocnil se Tirrea pocit jakési snášenlivosti. Frankův návrat začal nabývat reálného charakteru. Frank to postřehl a opakoval:

„Ano, Tiri, tohle jméno jsem si pro tebe vymyslel sám. Kornelie ti chtěla dát jméno Treri… Ostatně na tom stejně nezáleží… Tak počkej, zašel jsem do domu, kde jsme tenkrát bydleli. Dodnes tam bydlí Pigal, musíš se na něho pamatovat, jednou ti dal to dřevěné dělo. Ano, prosím, už nepracuje na ředitelství železnic, a tak… Ačkoli.,. Počkej, o čem to povídám. Jeho dcera je zaměstnána v bance. Aha, ano! Tak tedy mi povídal, že jezdíš s vozíkem u Henderssona a Hendersson mě poslal ke Quichelotovi. Tak ses tedy naráz vynořil na obzoru mého pátrání.“

„Quichelot se od vás dověděl, že jste… Že jsem váš…“

„A jak jinak? Zasvětil mě do tvých záležitostí. Tak favorit?! Jak se ti to povedlo, Tiri, ty mazaný tichošlápku, vždyť jsi lapil tučnou kůstku, můžeš dostat bohatou ženu, nemám pravdu? A kterápak z těch dvou? Jedna jahůdka je zralá… Ale musíš být až do konce mazaný, abys ji utrhl! Rodiče tvé matky nedali Kornelii ani zlámanou grešli, proto šly mé obchody od desíti k pěti… Ačkoli… Ano, přece jenom jsem tvou matku, tu chudou okatou holku, miloval, i když mě okradli.“

Davenant strnul, naslouchaje otcově řeči, v níž zbytky bývalé manýry, projevované hlasem, který dosud neztratil schopnost spojovat myšlenku s intonací, tak podivně podbarvovaly smysl slov.

„Tak s tímhle jste přišel za mnou? Vy, otče?“ zvolal Davenant, zadržuje hněvivé slzy. „Neopovažujte se říkat něco takového ani o Footrosových, ani o matce! Právě jsem se vrátil od Footrosových. Tam mi bylo dobře a nikdy, nikdy – slyšíte, otče? – nikdy mi nebylo tak dobře jako tam! Ale to vy nepochopíte. A já vám to vyprávět nemohu – a ani nechci,“ dodal a úkosem si prohlédl Franka Davenanta, který seděl s přivřenýma očima, poslouchal a hledal v synových slovech povahové rysy, jež by se mu mohly hodit.

„Slyším, synu,“ jizlivě odpověděl Frank. „Zpočátku jsem si myslel, že nejsi sentimentální. To je ohavné. Ostatně jsme se teprve začali sbližovat. Pak uvidíme.“

„Nejsem věc,“ řekl Davenant. „Co chcete udělat?“

„Cha, cha! Nic, Tiri, naprosto nic.“

„Proč jste se vracel?“

„Můj milý, projíždím tudy do Gel-Gew. Abych ti pravdu řekl, nezalíbil jsem se kapitánu Delfína. Dokazoval jsem mu totiž, že nemám-li jízdenku, není to z právnického hlediska ještě důvod, aby mne nezahrnoval do počtu cestujících. Chtěl jsem mu dát dluhopis, že zaplatím v jednoroční lhůtě, ale ten dobytek jen bučel. Proč jsem se vracel? Já se nevrátil, Tiri. Ten muž, který před jedenácti lety odešel z domova, aby v cizí zemi zbohatl a přijel nazpět jako boháč, ten už není. Jsem tvůj otec, nejsem však onen muž.“

„Aby zbohatl?“

„Ano. Romantické vzplanutí. Napsal jsem Kornelii. Copak nedostala můj dopis? Neodpověděla mi.“

„Dopis jsme nedostali,“ řekl Tirreus. „Vím všechno – jak vás hledali, jak… Ne, žádný dopis jsme nedostali.“

„Tak se tedy ztratil. Pravda, předal jsem ho jednomu člověku, aby ho hodil do schránky… Aha! Samozřejmě že mohl ten dopis ztratit. Ale ať mi tam bylo jakkoli, považoval jsem se za člověka propadlého prokletí. Znal jsem sílu Korneliiny povahy, věděl jsem, že statečně přečká dva tři roky a bude za to odměněna. Ale… ano, neměl jsem štěstí. Ačkoli… Čas plynul. Potkal jsem druhou a… tak se můj život roztříštil.“

Frank Davenant lhal, ale Tirreus mohl spíše uvěřit takovéhle verzi než skutečnému důvodu otcova prapodivného jednání, neboť neznal dosud lišeje, které hyzdí lidskou duši. Frank odešel z chorobné touhy, aby dokázal sám sobě, že může odejít. Takové znehodnocení duševní energie je příznačné pro slabé lidi a zbabělce; opovržení nad vlastní zbabělostí činí je občas zoufale odvážnými. Kdyby cítil více lásky k ženě a k dítěti, byl by zůstal u nich, avšak díky nevázanému životu, podezřelé soudní praxi a chudobě nabyla jeho oddanost k nim hněvivého odstínu; v této oddanosti skrývala se již předzvěst zapomenutí. Musel nicméně vynaložit obrovské úsilí, aby se rozhodl odejít vstříc prázdnotě a lítosti s malým zavazadlem a s jedinou útěchou, že nyní může hloubat nad tragickým koloritem tohoto činu, svou podstatou tak nízkého. Ale takovou pravdu by Tirreus považoval za nesmyslnou lež. Nic by nepochopil a zůstal by přesvědčen, že jeho otec šílí. Frank se dokonce obával učinit synovi takové přiznání. A tak lhal. Tirreus nevěřil dopisu, ale jakžtakž uvěřil v pokus o zbohatnutí. Nic otci neřekl. Rozhodl se, že ho dovede do hostince a dá mu najíst, učinil tedy zachmuřeně příslušnou nabídku.

„Jsi hodný, to také… hm… není docela pěkné… Ačkoli… Já se doopravdy chci najíst. Tak tys bohatý, šibale? Víš, že z tebe vyrostl krásný chlapec, Tiri? Ukaž, kolik máš peněz?!“

„Vy potřebujete peníze?“

„Dej mi peníze, slyšíš, dej mi peníze! Chci peníze!“

„Vemte si!“ Tirreus mu podal zlatou minci.

„Požehnané kolečko! Jak dlouho jsem tě neviděl!“ zvolal otec a se spokojeným vzezřením ukryl peníz do náprsní kapsy na blůze. „Tak ty snášíš zlatá vajíčka, kuřátečko? A co teprv, až se mnou půjdeš k Footrosovi, až ho rozteskním svým osudem! Cho! Mám plány, mohu…“

„Na Footrosovy zapomeňte!“ řekl Tirreus. „Nedělejte mě nešťastným! Vždyť se všechno skončí, já už nebudu ten Tirreus! Pochopte to, jestli jste můj otec!“

„Nu tak dobrá, dobrá, pojďme, to já jen tak, z radosti… Přespávám u jednoho individua, chodí do Chobotu, tak mě do té hospody doveď.“

Narazil si čepici, krabičku na tabák zastrčil do kapsy u kalhot, pak se těžce opřel dlaní o okraj stolu, vstal a vyšel za Tirreem. Podlézavě se uklonil staré Hubermannové, která při ohlasu kroků vyrazila s posledními nadějemi na informace a poněkud nadutě řekla tulákovi:

„Dobrou noc, jen jděte, jděte, já vás chápu, vždyť jsem sama matka, všechno se změní k lepšímu. A kdy máme čekat vás, mladý pane? Už je půlnoc.“

„Přijdu ráno,“ nečekaně odpověděl Tirreus.

„Toť se rozumí, budeme si povídat celou noc!“ přidal se Frank. „Odpusťte, unavil jsem vás rozhovorem, dlouhým čekáním… ale tohle je můj chlapec, můj Tiri, našel jsem ho. Tvůj starý otec vždycky po tobě tesknil, Tiri. Ano, je to tak. To je zázrak! Povídám vám, že tohle všechno je zázrak.“

Tirreus se prudce zarděl a vyšel ven. Nachmelený a povzbuzený Frank ho dohonil a začal ho uprošovat, aby Hubermannovým nic neříkal o jeho skutečném osudu.

„Vždyť sám chápeš, že by mě nebyla hostila kávou. A ona mě hostila. Odvděčil jsem se jí stesky na lidskou úskočnost a vyprávěl jsem jí, že jsem musel odejít z domova kvůli štěstí své ženy, která – jako Kornelie – milovala jiného, a tak že jsem jí uvolnil cestu a… a tak dále. Lhal jsem… výborně. Sám jsem se poslouchal s radostí. Ta bába se nám ještě bude hodit.“

Cestou se zastavoval u osvětlených výkladů zavřených obchodů, prohlížel si levné obleky jako člověk, který má v kapse peníze, a občas zamumlal:

„Ano, ano, teď bych si mohl koupit třeba tyhle barevné, jen kdyby mi syn trochu přidal. Hlavní jsou střevíce. Tady jsou pěkné střevíce, vidíš, Tiri? Ty jsou levné. Z toho, cos mi dal, si mohu koupit střevíce a ponožky. Tak jdeme. Za těch jedenáct let město ďábelsky zbohatlo!“

Šli nejkratší cestou, uličkami spadajícími jako schodiště šli k přístavu, blízko něhož byl Chobot. Na vývěsce nad vchodem byla sloní hlava; ze zvednutého chobotu trčel roh hojnosti. Za první velkou místností, kde vzrušeně pobíhala spousta ubohých nebo nelidských tváří, byla menší místnost, Tirreus spatřil muže v bílé špinavé košili, se svatouškovským obličejem a tlustým dolním rtem; jeho vlhké oči, zasazené nad trojúhelníky podočních váčků, svítily opilým smíchem.

Frank Davenant zamířil k tomuto muži, který se podrbal na krku, mlčky si prohlédl Tirrea od hlavy až patě a pak řekl:

„Tak co, Franku, našel jste synáčka? To je on? Tragédie otců a dětí! Podle jeho oblečení soudím, že asi budeš dneska spát v posteli s baldachýnem!“

„Nedělejte ze sebe šaška, Gemasi,“ odpověděl bývalý advokát, usedl na židličku u stolu a rukou si přejel po tváři. „Sedni si, Tiri. Hostíš mě přece, ne? Tak pozvi taky Gemase. To je pozoruhodný člověk, Tiri, kdysi udával tón.“

„Bejvávalo!“ řekl Gemas. „Kristýno!“ Objevila se číšnice, na dlani přepočítávala peníze, ostražitě vzhlédla, spatřila tři Frankovy prsty zvednuté vzhůru, přikývla a. přinesla tři porcelánové džbánky bílého vína, načež Frank objednal dvě porce karbanátků, neboť Tirreus odmítl jíst.

„Napiješ se, Tiri?“ obrátil se otec k synovi. Davenantovi se tak sevřelo srdce mlhavým zoufalstvím, že dostal chuť na víno, přikývl a naráz vypil půl džbánku. Frank se na něho soustředěně zadíval, ale když se přesvědčil, že se v synově činu neskrývá ani pobouření, ani divoký kousek, pohlédl s úsměvem na Gemase. Ten významně sklopil víčka. Přátelé horlivě ukrajovali karbanátky křivými vidličkami a zapíjeli vínem, po kterém pálila žáha.

Tirreus se ještě napil. Jeho duše se poněkud uklidnila, pouze v malebné obludnosti jasně osvětlené opilé hospody neklidně proplouvaly žlutočervené odstíny Footrosova salónu a vzdálený ženský smích trestuhodně připomínal smích Elli a Roy.

„Tak jak jsi žil, hochu?“ zeptal se Frank. „Chápete, Gemasi, je to všechno jako setkání ve snu. Vyprávěj!“

„Moc jste na nás nevzpomínal, tak nač se ptáte?“

„Podívejme se, prosím… Nu, ale přece jenom?“

„Žili jsme,“ řekl Tirreus. „Žili jsme tak i onak. Třeli jsme bídu. A co má být?“

„Váš syn má pravdu,“ prohlásil Gemas. „Najednou se všechno vypovědět nedá. Slyšel jsem, že vás potkalo štěstí?“ obrátil se k mládenci tónem laškovné účasti. „Těšíte se přízni vlivných osob?“

Tirreus chtěl Gemasovi ostře odpovědět, ale předešel ho Frank, který řekl:

„Nepospíchejte, Gemasi., Řeknu to sám. Chceš mi pomoci, Tiri?“

„Mluvte,“ řekl Tirreus. „Nevím, co tím myslíte.“

„Můj milý, je to tak prosté. Promluv o mně s Footrosem. Řekni, žes nečekaně objevil otce, polonahého, bosého… Jsi zdrcen. Zkrátka, budeš to umět povědět. Řekni, že otec byl účetním na čajových plantážích, onemocněl, půldruhého roku proležel v nemocnici a zchudl. To propracujeme podrobněji. V takovém případě…“

„Marně se na mne spoléháte,“ přerušil ho Tirreus. „Nikdy to neudělám. Nemohu.“

„K-ss!“ udiveně se ozval Gemas.

„Jak to – nemohu?“ řekl Frank. „Proč nemůžeš?“

Tirreus zachmuřen mlčel a hleděl k zemi.

„Ty nechceš,“ povzdechl Frank, „nechceš kvůli své pitomé umíněnosti. Poslyš, vždyť ti to nebude ke škodě, naopak vyhraješ, když se projevíš jako starostlivý syn. Dokonce ti přísahám, že mě Footrose sám bude chtít vidět, až mu povíš o takovém neštěstí.“

„Nevím,“ namáhavě odpověděl Tirreus. „Říkejte si, co chcete. Footrosovi neřeknu nic, radši umřu. Nenuťte mě, abych vám pověděl ještě něco, nebylo by vám to příjemné.“

„Tak tohle tedy…,“ pomalu řekl Frank. „Copak nechápeš, že tvá šťastná náhoda nebyla osudem seslána tobě, ale mně?“

„Slyšel jste mou odpověď. Není to nic platné.“

Gemas si pohrdavě prohlédl Tirrea a zamával džbánkem.

Číšnice opět naplnila všechny džbánky a Frank vypil svůj na jeden ráz.

„Dobrá,“ prohlásil vztekle a ocucal si vousy. „Pak se tedy vydám k Footrosovi sám.“

„Dobře, že jste mi to řekl,“ tvrdě pronesl Tirreus a jeho zraky plné slz odpověděly pátravému pohledu otcových přimhouřených očí tak zoufalou vyzývavostí, že Frank zastrčil ruce do kapes, s lehkovážným výrazem se zaklonil na židli a řekl:

„Jen se rozbreč, ty pitomče ufňukaný!“

„Půjdete-li k Footrosovi,“ pokračoval Tirreus, „pak vás předejdu. Řeknu, aby vás nepřijímal. Povím mu, kdo jste teď.“

Rozhostilo se mlčení.

Gemas se ušklíbal a jezdil prstem po stole v louži rozlitého vína, Frank Davenant si zamyšleně nacpával dýmku, jen občas znenadání pohlédl na syna, který si ho zase prohlížel tak, jak se díváme na spadlou a rozbitou věc.

„Kdo je to ‚já‘ a ještě k tomu ‚teď‘?“ ironicky se zeptal Frank.

„Jste zřejmě zločinec,“ bez rozmýšlení odpověděl Tirreus. „Nezmýlím se, když řeknu, že jste seděl ve vězení. Všechno jsem pochopil.“

„Tak jste se domluvili!“ řekl Gemas.

Frank pomalu zvedl obočí; žalostný a lstivý úsměv mu zkřivil změněnou tvář.

„Omlouvám se, Tiri,“ pronesl se slavnostním výrazem. „Zapomněl jsem na rozdílnost našich životních zkušenností. Bůh s tebou. Zítra ráno k tobě zaskočím…“

„Nechoďte ke mně. Někde jinde.“

„Ach tak? Dobrá! Ačkoli… Tak přijď sem!“

„Kdy?“

„Přijď ráno, kolem desáté.“

„Platí. Přijdu.“

„Výborně, synku. Promluvíme si podrobně, dovíš se, jak jsem žil… jak ty… Oddáme se vzpomínkám.

Odcházíš? My si ještě trochu posedíme, dvě staré galoše… che, che!“

Tirreus zaplatil číšnici, pokývl a zamířil k přístavu, aby se tam procházel až do naprostého vyčerpání; jít domů spát nemohl… Ba zdálo se mu, že se mu už nikdy nebude chtít spát.

Bez cíle obcházel zákoutí podezřelých uliček nebo posedával na kamenných schodištích parků, se smutkem očekávaje svítání, aby mohl jít ke Galerandovi a všechno mu vypovědět. Věřil, že Galerand ho vysvobodí. Frankova pohrůžka Tirrea zdrtila. Footrosova rodina by rozhodně zopatrněla, stala by se nedůvěřivá. Tirreus výborně chápal rozdíl mezi vřelým soucitem k vlastní osobě a mezi nutností soucítit kvůli němu s drzým, neukázněným, protřelým chlapem, který objevil ve svém synovi výnosnou položku. Stačilo by, aby se Footrosovi dověděli o existenci Franka Davenanta, a Tirreus by se víckrát neopovážil přijít jim na oči. Musel skrývat, skrývat, skrývat návrat svého otce, a proto se rozhodl, že ráno uprosí Franka, kvůli památce matčině ho uprosí a obměkčí, bude-li třeba na kolenou, aby od svého záměru upustil. Doufal, že s Galerandovou pomocí získá něco peněz na Frankův odjezd do jiného města a otce že přemluví, aby sedl na vlak nebo parník.

V takových úvahách, přerušovaných občas smutným odbíjením hodin, minula strašlivá noc. Když se rozednilo, přispěchal Davenant ke Galerandovi, ale dozvěděl se, že ten doma nespal. S veškerou hořkostí, v podstatě tak nevinnou, vynořila se před Tirreem poprvé myšlenka, že každý lidský život má své zvláštnosti, kvůli nimž každý sleduje své zájmy a není povinen vědět, jak vášnivě od něho čeká záchranu jiný člověk. Upadl do rozpaků, neboť až nyní pocítil, jak je opuštěn se svým neštěstím, i vydal se hledat Galeranda na ulicích, doufaje stále, že potká jeho vysokou postavu. Unaven rozhlížením, zamířil konečně domů, kde mu otevřela ospalá služka, rozmrzelá tak časným zvoněním. Vstoupil do svého pokoje s pocitem, jako by zde nebyl několik let. Prázdná láhev a sklenice zbarvená kolem dna zkyslým vínem vydávaly zatuchlý zápach. Tady seděl otec, tady ho Tirreus hostil. Zatáhl záclonu na okně, pak ulehl na postel a téměř v té chvíli usnul. Po celou dobu se mu zdálo o otci, který s ním mluvil o tíživých věcech. Konečně se probudil. Vyskočil a snažil se pochopit, v čem je smysl neklidu, který se ho zmocnil, ale nemohl si hned vybavit, co se včera stalo. Pohlédl na hodiny a začal pospíchat, neboť se blížilo poledne.

Sevřel ho strach, že otce možná omrzelo čekat v Chobotu a může se objevit zde, ke všemu ještě ne sám, ale s Gemasem, začal se proto zapínat, popadl klobouk, hledaje očima cosi, sám nevěděl co, a opakoval:

„Jenom kdybych vyšel ze dveří… Teď zazvoní zvonek…“

Zvonek skutečně zazvonil a Tirreus jej zaslechl v okamžiku, kdy otvíral dveře svého pokoje. Strnul, pomalu sundal klobouk a ustoupil ke stolu, neboť již věděl, že přišel Frank Davenant. Slyšel jeho podlézavé díky staré Hubermannové, která šátrala v předsíni pantoflemi, i její prolhané vzdychání. Tu Tirreus otevřel dveře, aniž vyčkal zaklepání, a Frank sebejistě vstoupil do pokoje s nedbalým, opilým gestem, jímž jako by vyzýval svět, aby se otevřel před jeho vlídností.

Tirreus na první pohled poznal, že je otec opilý pod obraz a že zřejmě nespal. Ačkoli byl oholený a umytý, jeho starý obličej s červenými žilkami nevzbuzoval stejně jako dřív pražádnou důvěru.

„Čekal jsem,“ řekl Frank, uchopil oběma rukama synovu ruku a popleskával ji. „Nejspíš jsi zaspal, co? No, vypadáš ospale. Tak co, Tiri, co?! Hodně ses včera rozzlobil?“

„Ano, zaspal jsem…“

„Nu, co se dá dělat, když se objevil ten darebný dědek otec?! Cha, cha! Včera jsme se s Gemasem pěkně napili. Věříš, že ses mu líbil? Ten člověk má hlavu. Říkal: ‚Chápu vašeho syna, ale ten letí a bude lítat jako motýl ke světlu, dokud si nespálí křídla.A já jsem dodal: ‚Dokud v křečích a v posledním dechu neprokleje všechna šalebná světla světa!‘“

Tirreus si nalil šálek vychladlé kávy a naráz, bez cukru vypil hořký nápoj, aby poněkud zaplašil tíseň.

„Napijete se studené kávy?“ zeptal se. „Víno nemám.“

„Kávu? Sotva… Ačkoli… Pak se napiju vína. Už jsem jedl, Tiri. Tak si sednu. Poslyš, Tiri, jsi téměř dospělý člověk, chtěl bych se dotknout, dávej pozor, jenom dotknout tvé otázky o Footrosovi a jeho báječných dětičkách, kterou jsem včera tak bezúspěšně nadhodil. Ale… o to nejde… Ačkoli… Tak vidíš, musím se vyjádřit.“

„Ano, musíte se vyjádřit,“ s trpkostí pronesl Tirreus. „Věřte mi, že vás budu poslouchat velmi pozorně.“

„Ach tak? To je báječné.“ Frank vyndal tabák. „V tom případě si zapálím svou starou dobrou dýmku životního mudrce. Stal se ze mne mudrc, Tiri. Ano, minulost, hodná, hloupoučká Kornelie, naděje na vyšinutí, na zbohatnutí – to všechno teď vidím jako něco pěkného, břinčivého, ale téměř neskutečného. Jsou dva způsoby, jak být šťastný: vzestup a pád. Cesta ke vzestupu je těžká a únavná. Polovinu svého života musíš věnovat boji s konkurenty, lhát, pochlebovat, přetvařovat se, kombinovat a trpět, ale když v náhradu za to ti začne šedivět hlava a doktoři chtějí po tobě stálou rentu, protože jsi prolezlý nemocemi, pak si uvědomíš, co tě stála výška tvého postavení a samozřejmě i tvé peníze. Kvůli čemu ses tedy tak zmrzačil? Kvůli vlastnímu domu, ženám a rozkoši. Můžeš se ještě utěšovat tím, že několik hlupáků, drápajících se nahoru, bude usilovně hlásat tvé jméno, dokud se nevyšplhají vedle tebe nebo ještě výš. Pak ti plivnou na hlavu. Chápeš4 o čem mluvím?“

„Chápu. Jste smolař.“

„Smolař, Tiri? Podívejme se, kam míříš… Mýlíš se. Mé výhody jsou jiné. Ano, z vulgárního hlediska jsem smolař, ale o to nejde. Která cesta k rozkoším a blahům života je lehčí? Lézt,vzhůru, nebo letět dolů? Uvědom si přece, že dole je totéž co nahoře: stejné ženy, stejné víno, stejné karty, stejné cesty. A kvůli tomu nemusíš prožívat ten ďábelský třes. Musíš jen pochopit, že takzvaný stud, svědomí, opovržení lidí jsou prostě neohrabané strašáky, rozestavené na zahrádkách všelijakých těch výšek jen proto, aby strašily takové, jako jsem já, ty, kteří se vyznají v téhle hře. Čichal sis k svědomí? Držel jsi v rukou stud? Jedl jsi opovržení? To jsou pouhá slova, Tiri, pronesená hrtanem a jazykem. Slova jsou přece jen vibrace vzduchu. V pádu je slast, můj milý, a tuto slast musíš okusit, abys ji mohl pochopit. Nejhlubší hlubina a nejvyšší vrchol, to jsou dva konce jednoho řetězu. Jsem tulák, zavržený člověk – a sám zavrhuju všechny, cestuju, hraju karty a ruletu, kouřím, piju víno, jím a spím mezi čtyřmi stěnami. Ať je mé víno laciné, hra krejcárková, ať jezdím a putuju ve větru, na palubě nebo na střeše vagónu, to všechno je právě takové jako u milionáře, prachsakra, je to zrovna takový život, a kdybych se na něj podíval z estetické stránky, pak rozhodně není bez originálního zabarvení, to ostatně dokazuje vášeň mnoha malířů a spisovatelů, s jakou zobrazují doupata. Jaké jsou city, vášně, chtíče! Vyčpělá společnost ulízaných tlam si dokonce ani neumí představit, jak jsou tyto city živé, kolik mají strun! Poslouchej, Tiri, pojď k nám! Vykašli se na dobrodince! Hraješ ponižující úlohu dřevěné hůlky, kterou někdo z nudy vyřezává, a když ho to omrzí, odhodí ji přes rameno.“

Tirreus ani nehlesl.

„Mám pokračovat?“ zeptal se Frank zkoumavě, když viděl, že Tirreus mlčí. „Nezbývá mi než ti dát praktický návrh, dát ti radu… Ačkoli… Zkrátka přeju ti dobro.“

„Mluvte. Mně je to jedno.“

„Tak poslouchej, a ať v tobě tahle myšlenka pár dní zraje. Teď se nemusíš pro nic rozhodovat. Footrose má dvě dcery, obě hezounké. Jedna je úplné děvčátko, ale druhá je skoro dospělá dívka. Řeknu ti rovnou, žes krásný, zajímavý chlapec. Kdyby ses přichomejtl k té… starší… chápeš? Chápeš, jaké máš vyhlídky? Kdyby ses s ní dal tajně oddat, vytahala by z otce tolik peněz, že se ti ani nesnilo… Víš, jak se to dělá? Chceš, já tě to naučím?“

Pro všechny případy se Frank připravil na to, co mohlo po jeho otázce následovat. Tirreus vstal, podal otci čepici a tiše řekl:

„Táhněte pryč a nikdy už ke mně nechoďte! Kdybyste nebyl můj otec, uškrtil bych vás bez nejmenší lítosti. Táhni, mizero!“

Frank pohlédl kalnýma očima na syna a bezmocně svěsil hlavu. Roztáhl nohy, ruka mu spadla se stolu, tělo ve snaze držet se rovně se chvělo a podklesávalo.

„To mě to se-bra-lo,“ mumlal a tvářil se, že se snaží vstát. „Čtyři f-flašky… na lač-ný žaludek… Fu-fuj!“

„Co je vám?“

Tirreus uvěřil, že je otec bezmocný, zamyslel se a smutně povzdechl. Nemohl vyhnat ubohé stvoření, které by se svalilo za prahem. Odvedl otce k pohovce a uložil ho, jak se dalo. Frank se svalil jako mrtvý a Tirreus mu musel zvednout nohy. Myslel si, že otec bude spát aspoň do večera, vydal se tedy ještě jednou za Galerandem, ale opět ho nezastihl. Při návratu se setkal se starou Hubermannovou, která mu sdělila, že Frank odešel. Dodala:

„Nepřestěhujete se? Ve dvou by se vám u mne žilo nepohodlně a já bych vám poradila jednu velmi dobrou adresu.“

„Jak chcete,“ lhostejně řekl Tirreus. „Já za to nemohu.“

Vešel do svého pokoje a spatřil otevřenou skříň: bílý oblek a prádlo zmizely. Ve skříni se povaloval Tirreův starý kabát, který Frank ponechal synovi jen proto, že ho nemohl odnést. Všechno ostatní si obtočil pod blůzou kolem těla. Tak si služka ničeho nevšimla.

V

Od té chvíle se Tirreus navenek jaksi uklidnil, ale měl pocit, jako by dostal prudkou ránu do hlavy. Chvíli kolem sebe viděl špatně a mlhavě. Mračil se a mrkal, snažil se vyvolat v sobě aspoň nějaký ostrý cit, ale nemohl, sám byl jako prázdná skříň. Usedl a sebral se stolu nitku; asi ji tu nechal Frank. Začal si ji omotávat kolem prstu a škubat ji. Tak chvíli seděl a představoval si spoustu krčem, kterých si včera všiml a kde by teď mohl otce zastihnout. Rozhodl se pro to s hlubokým odporem a téměř bez jakékoli naděje. Zamkl pokoj, aby nikdo nevěděl, jaká je doopravdy jeho situace, a vydal se hledat zloděje; pečlivě prohlédl Chobot, kde nebyl ani Frank, ani Gemas, pak se vydal do jednoho zákoutí nedaleko přístavu, kde bylo sedm kořalen. Vrážel do jedněch dveří po druhých, až konečně spatřil svého otce ve společnosti Gemase a tří tuláků v roztrhaných košilích. U jejich stolu seděly dvě ženy. Tyto opilé fúrie s ruměncem nalíčeným až ke spánkům se první ze všech znepokojily, když spatřily Tirrea; domyslely se, že chlapec se zdrceným obličejem je syn štědrého mecenáše, a řekly něco Frankovi, který právě vesele naléval víno. Frank vzhlédl, zachmuřeně sklopil víčka, nasupil se a opřel se lokty o stůl.

„A-cha-cha! To bude psina!“ řekl Gemas a zvědavě očekával skandál.

Tirreus přistoupil; všichni mlčeli a prohlíželi si ho od hlavy k patě jako směšného nepřítele, který brzy odejde.

„Otče,“ pronesl Tirreus, „přišel jsem… Musím vám říci několik slov.“

„Už jsem to prodal!“ oznámil Frank. „Budeš křičet zbytečně!“

„Nebudu křičet. Pojďte si se mhou promluvit.“

„Hm ,.. tak to bude pro tebe lepší. Popovídáme si.“

Frank vstal, rozhrnul sousedy, převrhl stoličku a vyšel od stolu k synovi.

Ačkoli se tvářil vyzývavě, hrdě si popotahoval opasek a zvedal obočí, nemohl skrýt neklid. Mluvil s přehnanou tvrdostí, křiklavě, jako člověk trpící velikášstvím.

Otec se synem vyšli na ulici.

„Jak jste to mohl udělat?“ tiše se zeptal Tirreus.

„Ale tak, mé dítě. Proč ty věci mají být tvoje, a ne moje? Opravdu! Copak sis na ně vydělal? Koupils je? Ne! Cesta, na kterou tě přátelsky zvu, nezná slitování ani k vlastním, ani k cizím věcem. Tak to bylo nutné ve vyšším smyslu, ve smyslu… pádu a utrpení!“

„Třeba,“ řekl Tirreus, „mne už trápí o tom mluvit. Ale nechoďte k Footrosovi! Ani mu nepište! Proboha vás o to prosím!“

„Určitě půjdu, Tiri, to ti přísahám při Footrosově mozku a při jeho játrech! Nemůžu trefit vedle. Budu hrát na to, aby ke mně Footrose pocítil takzvanou štítivost, aby kvůli tobě, takovému romantikovi, dal sto liber odstupného. A on je dá! Pak odjedu do San Fuega. Pocket je odporný.“

„Skutečně potom odjedete?“

„Ano… A co má být?“

„Vždyť víte, že nemám peníze… Já… jenom jsem se tak zeptal.“

„Tak prosím, místo tvého ‚tak‘ si zítra ráno promluvím s Footrosem, Bude to velkolepá pochmurná studie k obrazu Ďábelská světla nad pádem Franka Davenanta.“

Odmlčel se, pak vytáhl kapesník, vysmrkal se a pohrdavě pohlédl na Tirrea.

Tirreus se nervózně smál a zadržoval slzy, za něž se styděl jako za nejhorší ponížení.

Frank si významně mávl rukou před obličejem a vrátil se do hostince. Davenanta mimoděk napadla hloupá myšlenka a pod jejím vlivem se vydal hledat vetešnický krám. Pojal nápad, že prodá svůj šedivý oblek a vyhraje sto liber, aby otec opustil město, jakmile dostane peníze.

Vyhledal krámek, dohodl se, že prodá oblek za dvě libry, vrátil se domů, převlékl se do starých šatů, šedivý oblek zabalil do novin a odnesl jej do obchůdku. Tak zmizely všechny krásné nové věci a byl opět oblečen tak jako v den, kdy míval volno po svém zaměstnání v kavárně. Z pohádky, jež vzplála tak ohnivě, zůstalo pouze prádlo a klobouk. V taverně pojedl skopovinu a vydal se do Cayenne; tak se jmenovala čtvrť, kde se kabarety a herny navzájem udržovaly při životě. Býval už dříve v této čtvrti, nikdy však nezašel ani do jediného jasně osvětleného vchodu s bílými lucernami, nikdy nehrál. Ve Varhanní uličce byly dva takové vchody se zdobenými vývěskami ze zlatých písmen, které se v noci proměňovaly v mihotavý vzor ze zelených lampiček. Doupě, do něhož Davenant vstoupil, se jmenovalo Lesní král. Uprostřed koberců a květin, ozářených tak jasně, až se zdálo, že je dokonce vidět i naději a zoufalství v duších bledých lidí, bloumajících kolem broušených zrcadel, předal Davenant svůj klobouk lokajovi a zamířil do vysokých dveří, kde se u hracích stolků tísnilo několik skupin.

Přistoupil k poměrně volnému okraji jednoho stolu, a aniž rozuměl hře, aniž věděl, jaká je to hra, začal přihlížet, jak se tiše zlato a bankovky na zeleném stole přesunují pod dozorem poklidně pracujícího croupiera. Ten občas měkce a nesrozumitelně promluvil takovým tónem, jako by šlo o lehkou zábavu, z které se radují všichni, kdož se sešli u stolku. Avšak na jeho ledabylé poznámky obličeje hráčů vzplávaly nebo pohasínaly a leckteří se bezmocně rozhlíželi a zprudka se prodírali ven z kruhu, s povzdechem si utírajíce kapesníkem zpocená čela.

„Je čas,“ řekl si Davenant, když viděl, kolik rukou se natáhlo a házelo peníze na stůl. Vyndal z kapsy všechno, co mu zbylo, a položil svou sázku na stůl; neponechal si vůbec nic. Ruka croupiera, který po řadě sčítal sázky, dotkla se Tirreových peněz. Croupier se upřeně zahleděl na hocha, zvedl obočí, jak vybral z peněz drobné stříbro a přistrčil je Daenantovi se slovy:

To si vezměte, tohle neplatí.“ Zrozpačitělý Davenant sebral drobné. Karty padly a odhalily svůj vztah k jeho i k cizím nadějím, vztah, který mu byl nepochopitelný, nic se však nezměnilo: nikdo peníze nebral, nikdo nesázel. Bankéř opět udeřil hromádkou karet a rozhodil je.

Tirreus se zeptal opáleného muže, který stál vedle něho:

„Co to znamená? Proč hrajou znova?“

„Nikdo nevyhrál,“ řekl a pohlédl na Tirrea. „Teď teprve… Aha! Vyhrál jste vy!“

„Není možná?“ řekl Davenant.

Skutečně, jeho sázka se zdvojnásobila; sebral ji tak nemotorně a ukvapeně, že mu mince trčely mezi prsty. „Co teď?“ pomyslel si a nepostřehl, že mluví nahlas, sice tiše, ale jasně. Opálený mladík se na něho se zájmem odíval.

„Jak hrát, abych vyhrál co nejdřív? Já nevím…“

„Odejděte,“ řekl náhle neznámý opálený mladík Tirrevi, „chci vás zachránit.“

Tirreus se podivil, ale podřídil se. Na tomto osudovém místě byl připraven na rozličná kouzla. Když odešli doprostřed sálu, řekl neznámý:

„Poslyšte, jestli budete hrát jako teď, budete za šest minut bez groše. Chcete se účastnit banku? Chci založit bank na deset tisíc a mohu vzít vaše peníze do hry, pak dostanete svůj podíl. Vyjde-li to, získáte několik set liber.“

Mluvil klidně a vážně, byl nádherně oblečen, ale Davenant váhal. V té chvíli k nim přistoupil tělnatý muž s doutníkem v zubech, a když se dověděl od opáleného muže, oč jde, lhostejně procedil:

„Haló, Gordone! Chcete vzít nováčka pod svá křídla? Což o to, je to vaše věc… Vaší zásluhou zase zbohatne jeden zelenáč… Radím vám, abyste se odevzdal do Gordonovy péče,“ řekl tlouštík Tirreovi. „Gordon je tak bohatý, že hraje jako lev a má z pekla štěstí. Nenechte si ujít příležitost. Gordon má slabost pro nováčky. Je hodný jako stará chůva.“

Usmívaje se vzrušením a nadějemi, svěřil Davenant své peníze Gordonovi. Ten ho popleskal po rameni a poradil mu, aby vyčkal, jak hra dopadne, v jednom salónu, který mu s naprostou ochotou ukázal. Tirreus vešel dovnitř, usedl do křesla a čekal. V této místnosti se spuštěnými záclonami neseděl kromě něho nikdo, ale občas sem zašli dva tři lidé, hovořili o svých věcech, rozčilovali se nebo se navzájem o něco úpěnlivě prosili. Jen zřídka si návštěvníci sedli; vášeň hry je brzy vyhnala do sálů, do lesku vysokých dveří, za nimiž v kouři a paprscích spěšně přebíhali od stolu ke stolu lidé s nadšenými nebo pátravými výrazy v obličejích. Davenant spatřil dvě ženy, Usedly v salónu a daly se do pláče; jedna druhou utěšovala. Obě byly postarší; něco si pošeptaly, pak si odhodlaně utřely oči, napudrovaly se, sňaly s rukou prsteny a s hlasitým vzdycháním odešly. Pak přiběhl mladík s růžovým obličejem a potrhanou kravatou. Zastavil se uprostřed salónu, prohledal kapsy u vesty, hvízdl, obrátil se na podpatcích a zmizel.

Vešli tři vysocí muži s masivními obličeji. S rukama v kapsách kalhot dlouho přecházeli salónem a se smíchem a nadšením hlasitě rozmlouvali, vzpomínajíce na hru. Vyhráli a teď se domlouvali, že pojedou do restaurace.

Davenanta si nikdo nevšímal. Seděl s nohama skříženýma a s pohledem upřeným na dveře do sálu, aby mu neušel Gordonův příchod a aby podle výrazu jeho tváře uhodl výsledek. Konečně ho sezení unavilo, unavilo ho střídat nohy a přemýšlet. Hodiny na krbu už dvakrát odbily; když odbilo osm, rozhodl se, že půjde hledat důležitého hráče. Poněkud znepokojen, ne však natolik, aby si byl jist, že byl okraden o svou bezvýznamnou sumu člověkem, který hraje o desetitisíce, obešel všechny skupiny v sále, bedlivě si prohlížel všechny obličeje, ale Gordon tam nebyl. Hoch se dostal až do druhého sálu a tam spatřil tlustého muže, který předtím mluvil s Gordonem. Stál nedaleko hráčů a prohlížel si náprsní tašku. Když zahlédl Davenanta, učinil pohyb, jako by se pokoušel utéci, ale Davenant se už na něho usmíval.

„Ach ano!“ řekl tlouštík. „Tak co? Udělal z vás Gordon boháče?“

„Hledám ho,“ řekl Davenant, „byl jsem všude, u všech stolů. Viděl jste ho?“

„Počkejte minutku,“ prohlásil tlouštík, „asi přijímá sázky. Hned ho přivedu.“

Rychle odešel, kdežto Davenant zůstal na místě a stál, dokud mu hlavou nebleskla domněnka: Vždyť to jsou podvodníci! Zahlédl zaměstnance herny, pověděl mu o Gordonovi a požádal ho, aby mu ukázal, kde sedí opálený mladík.

Přistoupil k nim druhý zaměstnanec.

„To byl jistě Gutmann Střihavka,“ řekl, když mu Tirreus vylíčil zlodějův zevnějšek. „To je zase stejná patálie! Kdo ho sem pustil? Je přece zakázáno vpouštět jak Gutmanna, tak Pollyho Páska.“

První zaměstnanec rozhodil rukama.

„Čert ví,“ řekl. „Já jsem zrovna vystřídal Venturu. Chcete jít na ředitelství?“

„A co tam?“ zeptal se Davenant, který teď chápal celou událost, ale sám sebe klamal. „Copak Gordon je tam?“

„Okradli vás,“ řekl druhý zaměstnanec, „ale můžete podat žalobu.“

„Ne, to nestojí za to.“

„Snad to opravdu nestojí za to. Vaše peníze jsou stejně pryč.“

„Ano, to teď vidím.“

Obrátil se a vyšel z klubu. Beze spěchu se vrátil domů, lhostejný k tomu, co si myslí bytná, která zahlédla jeho starý oblek a k smrti unavený obličej, když mu otvírala dveře, a jistě zpozorovala i zpustošenou skříň.

„Zítra se přestěhuji,“ řekl stařeně, když vstoupil.

„Prosím,“ uštěpačně odpověděla Hubermannová, „ujišťuji vás, že to bude pro vás lepší, tenhle pokoj je pro vás veliký a možná i drahý.“

„Dobrá! Ale vrátíte mi peníze. Bydlel jsem tu jenom týden.“

„Kdo mi zaplatil, tomu peníze vrátím. Ale ještě tu je otázka, jak to bude s mým mužem. Karl se z vašich příbuzných rozstonal. Bojí se, že nás vykradou. Tak by ještě mohl soud rozhodnout, že jste povinen platit léčení a doktory.“

Davenant neodpověděl. Vešel do pokoje, ani nerozsvítil a ulehl do postele. Jeho myšlenky se podobaly bolestivým otokům. Určité představy v něm vyvolávaly tak silné utrpení, že se dokonce zvedal na posteli a ptal se tmy: Co to je? Proč?

Na stole stál jeho vychladlý oběd. Krátce před svítáním snědl studené jídlo a znovu ulehl. Nyní se začal blížit spánek, každé nejmenší hnutí mysli jej však zahánělo. Tirreus často vstával a pil vodu, konečně usnul a probudil se v jedenáct hodin dopoledne.

Nevěděl, co s ním bude, ale pro všechny případy vyndal ze zásuvky psacího stolu stříbrného jelena a schoval jej do vnitřní kapsy saka, pak opustil byt a vyhledal lékárnu, kde byl telefonní automat.

Chtěl upozornit Footrose, vyhledal si proto v seznamu jeho telefonní číslo a zavolal mu z lékárny. Než ho centrála spojila s obyvateli žlutočerveného salónu, jeho tíseň poněkud polevila – opět se dotýkal nádherného domu, který mu byl vyrván. Když zaslechl hlas, který mu odpovídal, všecek se upjal k aparátu a začal se usmívat, ale hovořila s ním Uránie Talbergová.

Nenechala ho domluvit. Sotva se dověděla, s kým mluví, řekla:

„To je ale od vás neurvalost! Proč jste posílal toho člověka? Řekl, že je váš otec a že ho posíláte. Kdo je to?“

„Nikoho jsem neposílal,“ odpověděl Davenant a zbledl studem. „Proboha… Chci vám vysvětlit… Chci vám všem říci… Pan Footrose…“

„Pan Footrose s děvčaty odjel dnes v osm hodin vlakem do Lissu. Vrátí se za tři dny.“

„Odjeli?“

„Ano. Na představení Claveringa a Meranové. Na shledanou.“

Telefon mlčel. Davenant vyšel z lékárny. Na dveřích visel divadelní plakát, teď si ho povšiml. Potřeboval jej, přečetl ho tedy od začátku do konce a pak se vydal za Galerandem. To byl jeho poslední pokus najít ochranu.

VI

Po městě byly vylepeny plakáty o pohostinských vystoupeních skvělých herců Leona Claveringa a Leoncally Meranové v Lissu. Hercům byl zajištěn úspěch u obyvatelstva tím spíš, že se v Pocketu teprve dokončovala stavba divadla. Tři ohlášená pohostinská vystoupení, Kean, Hugenoti a Sen noci svatojánské, následovala po sobě 3., 4. a 5. srpna. Davenant se musel dostat do Lissu buď téhož večera, nebo večer následujícího dne. V prvním případě tam mohl dojet automobilem, který ovšem neměl, v druhém případě mohl sednout na ranní vlak. Vlak do Lissu odjížděl až ráno, ale Tirreus neměl peníze na lístek. Neviděl jiného východiska, rozběhl se proto ke Galerandovi, ale dověděl se od nájemníků, že Galerand stále ještě není doma. „To se s ním občas stává,“ vysvětlil Davenantovi Simpson. „Kolikrát nepřišel sedm dní, tak jestli od něho potřebujete něco nutně, skočte si do hospůdky ke Quichelotovi na Prašnou ulicí, tam Galerand chodívá, tam ho znají.“ Davenant ani neposlouchal a opustil Simpsona tak spěšně, že si u něho dotěra ani nestačil vypůjčit drobné. Davenant s trpkostí vzpomněl na Quichelota, k němuž by nebyl šel ani pod pohrůžkou smrti. Zároveň však nemohl nespatřit naposled lidi, kteří pro něho tolik udělali. Myšlenka, že je potká u divadla, myšlenka na jejich překvapení, které jim poví o jeho oddanosti a lásce k nim – možná že je to znepokojí a možná že mu na znamení věčného, vřelého přátelství stisknou ruku – tato myšlenka nabyla chorobných rozměrů; kromě této myšlenky neexistovalo pro něho nic, a kdyby ho nyní byli zavřeli a svázali, zcela určitě by nebezpečně onemocněl. Bylo to volání hynoucího člověka, poslední naděje v záchranu; kdyby ta se nesplnila, nastalo by uklidnění horší nežli smrt.

Vrátí se, uvažoval Davenant. Až se u nich objeví můj odporný otec, bude jim všechno jasné. Ale to už bude pozdě. Pochopí, proč se skrývám a proč navždy odcházím, aby v jejich myslích nezůstal o mně ani stín podezření. Jaký jsem byl, takový jsem odešel.

Od samého rána nebyl doma a nic nejedl; neměl ani chuť k jídlu, ale koupil si přece jen chléb, aby nezeslábl. Jíst však nemohl, zabalil tedy chléb do novin a zamířil na silnici, po níž měl ujít sto sedmdesát mil. Nezarážela ho vzdálenost ani zřejmá nemožnost překonat v této lhůtě tak ohromné rozmezí. Věděl, že musí být u divadla v Lissu nejpozději 5. srpna do osmi hodin večer. Neměl ani ponětí o uskocích, s jakými jezdí ve vlacích lidé bez lístku. V každém případě to byl pro něho úkol nad jeho síly. Ušel jednu míli, druhou, a stále držel chléb v podpaží netknutý. Občas, když zahlédl přijíždějící automobil, zastavil se a zvedl ruku. Šoféři si ho prohlíželi a buď si odplivli, nebo pohrdavě zkřivili tvář; cestující se nechápavě ohlíželi na bledého poutníka, občas posměšně zamávali rukou v domnění, že je opilý; a skutečně, z jeho vzezření se nedalo uhodnout, co chce říci ten podivný hoch s široce otevřenýma očima. Během hodiny zaznamenalo jeho vědomí osm automobilů. Měl neúspěch u jednoho, mlčky zvedal ruku před druhým, třetím a tak dále a někdy říkal: „Zastavte. Prosím vás, svezte mě.“ Při slově „prosím –“ zvedalo už auto prach daleko před ním, jako by ani kolem něho nebylo projelo.

Slunce zapadlo a chvíli byla silnice prázdná. Když za sebou zaslechl pravidelný hukot, svědčící o rychlosti, jež ho může zachránit, aniž si dokonale uvědomil, co dělá, že riskuje, že může být zmrzačen nebo dokonce zabit, stoupl si doprostřed silnice obličejem k autu a zvedl ruku. Nezachvěl se, nepohnul se ani o centimetr, když automobil zastavil těsně před jeho hrudí. Neposlouchal hrubé nadávky vyjeveného šoféra a přistoupil k dvířkům automobilu s očima upřenýma do tváře tří podroušených mužských, kteří naň zírali s ústy dokořán. Jejich otázky a křik slyšel, ale nechápal.

„Prosím vás o jednu věc,“ řekl tlustému muži v plášti z hrubého plátna a v kožené čepici. „Kvůli vaší matce, nevěstě, ženě nebo vašim dětem mě svezte do Lissu. Jestli to neuděláte, zemřu. Musím být zítra před osmou hodinou tam, kam jedete. V Lissu. Jinak nebudu moci žít.“

Mluvil tiše, zajíkal se a svůj stav vyjádřil tak jasně, že se lidé v automobilu po sobě nerozhodně podívali.

„Chlapci se něco stalo,“ řekl hubený muž s pomačkaným obličejem. „Celý se třese. Hej, chlapče, proč potřebuješ do Lissu?“

„Jak víš, kam jedeme?“ zeptal se třetí, muž černých vousů a červených tváří, majitel automobilu.

„Copak vy nejedete do Lissu?“

„Ano, jedeme tam,“ zvolal tlouštík, „ale podle dupání našich kopyt to přece nemůžeš poznat. Ewansi, usaď ho. Co říkáš? Co to máš v podpaží? Snad to není bomba?“

„To je chleba.“

„A proč sis nesedl na vlak?“ zeptal se muž s černými vousy.

Davenant mlčel.

„Nemohl jsem sehnat peníze,“ vysvětlil, když konečně pochopil smysl otázky.

„Ať si sedne vedle Waltera,“ rozhodl majitel limuzíny, neboť si k Davenantovu štěstí vzpomněl na vlastní putování za raného mládí. „Posaď se k šoférovi, chlapče.“

Davenant se tak zaradoval, že popadl vousatého muže za loket a tiskl jej, směje se nadšením. Usedl vedle Waltera a smál se dál. Automobil se prudce rozjel a klouzal mezi večerními pahorky.

Slunce zapadlo, ale v soumraku bylo dosud vidět dláždění, silnice a svahy kopců s trávou, kolébající se ve větru. V myšlenkách teď kráčel touto silnicí a blaženě sledoval úseky, které v představách urazil svými kroky, jak ubíhají nazpět rychlostí padajícího vodopádu. Seděl v houpajícím se automobilu, předstihl mnohokrát sám sebe, jak jde tam kdesi stranou, tak pomalu ve srovnání s rychlostí jízdy, že by se mohl zdát nehybný. Ale brzy ho unavilo i přemýšlení i srovnávání a soustředil se jen na opojivou myšlenku, že zítra bude v Lissu.

Lidé, kteří ho vzali s sebou, byli mlynáři z Pocketu a jeli vyjednávat dodávky mouky pro vojsko. Slitovali se nad Davenantem, dali mu najíst, ale brzy je přestala znepokojovat jeho přítomnost a vrátili se k sestavování obchodní smlouvy proti ostatním dodavatelům.

Skvělá betonová silnice mezi Pocketem a Lissem umožňovala jet rychlostí čtyřiceti mil za hodinu. Krátce po desáté, když minuli Wilton, Crane, Black, Lavras, Roolpost a Dakkar, zastavil se automobil v hornickém městečku Zeearne, které tvořily tři ulice a deset krčem.

„To je Liss?“ obrátil se Davenant k Walterovi, když spatřil světla.

„Liss? Ty jsi taky Liss,“ odpověděl Walter a unaven dojel s autem k jasně osvětlenému přízemnímu hotelu. „Odtud to máme ještě padesát mil.“

Téměř čtyři hodiny proseděl Davenant s vyhrnutým límcem kabátu, přidržuje si zábnoucí rukou klobouk na hlavě. Promrzl, tělo mu ztuhlo, ale ze zastávky neměl radost, spíš ho znepokojila.

Za okamžik k němu přistoupil Ewans.

„Poslyš,“ řekl Tirreovi, který strnul v neklidné předtuše, „my do Lissu nepojedem. Máme tu nějakou práci.“

„Ano! Ano!“ opakoval Davenant, nenalézaje slov.

„Dojde pěšky!“ zvolal Trompe. „Vždyť je to zdravý, mladý kluk… V jeho letech jsem urazil delší cesty. Když přidáš do kroku – hej! Slyšíš, co povídám? – ani nebudeš vědět, jak jsi došel!“

„Ano, půjdu.“ Davenant vydechl z plných plic, aby rozptýlil tíži tohoto chmurného překvapení.

Opustil hostinec a vyptal se chodců, kudy vyjít na silnici do Lissu. Ukázali mu směr, kterým se dal na cestu, balíček pod paží a se zvednutým límcem; podvázal si jej kapesníkem, aby se ochránil před ostrým nočním větrem.

Nezlobil se na mlynáře, kteří ho opustili, byl spokojen už proto, že mu zbývalo všehovšudy padesát mil chůze – na čas to byla vzdálenost věru pořádná, přesto však dostupná.

Všechno, co Davenant za poslední den a noc prožil, bylo takového rázu, že se hochovi zdálo, jako by od nedělního večera u Footrosových uplynula spousta času. Teď míjel křižovatku z jednoho života do druhého, od nadějí k neznámu, od setkání k rozloučení. Galerand ho bude hledat, ale nikdy ho nenajde. Snad i Footrose naň se smutkem pomyslí. Elli a Roena na něho budou vzpomínat, až se ukáže, proč zmizel bez vysvětlení a bez postesknutí, až všichni pochopí, že na otcových nečistých záměrech nenese viny. Ten k nim jistě půjde a bude prosit o peníze. Pak se všechno odhalí.

Všecek rozpálen těmito myšlenkami – probíral stále jedno a totéž ze všech stran – necítil ani studený vítr. Kráčel uprostřed rovin a kopců, kolem spících budov, naslouchal štěkání psů a ohlasu vlastních kroků, jež se staly neoddělitelnou součástí této noci, až dosáhl onoho stavu, při němž duševní činnost už není podřízena vůli. Jeho city a myšlenky se rodily samostatně, nemohl je ani zadržet, ani udusit. Jeho představy byly jasné jako barevná kresba na černém papíře. Vcházel do Footrosova salónu, viděl všechny ornamenty a stíny, všechny předměty i rozmístění nábytku tak zřetelně, že by byl mohl bez chyby vyčíslit vzdálenost, že by se byl mohl v myšlenkách dotknout laku a sametu. Tento salón v něm probouzel smutek právě těmi vzrušujícími city, jimiž si jej sám naplnil. Bůhvíjakou souvislostí zjevného a neuvědomělého hnutí stal se přátelský žlutočervený salón odrazem jeho nezkušených tužeb.

Vzpomněl si, jak šest rukou hledalo v trávě klíč, a zastavil se, neboť nemohl mlčky přejít tu živou vzpomínku.

Řekl:

„Sbohem, ruce a klíče! Sbohem i ty – já sám, jaký jsem byl – i tobě sbohem! Bylo to příliš krásné, než aby to trvalo dlouho, navždycky.“

Vzpomněl si, co slýchal o chůzi; cestou tedy neposedával, aby se vyhnul únavě, ke které vždycky dochází po krátkém odpočinku, poněvadž se porušuje setrvačnost svalových stahů, harmonující s dýcháním a rytmem srdce. Šel pevně a pravidelně, poháněla ho vzdálenost. Do rána ušel čtyřiadvacet mil, donucen blouznivou myšlenkou, že nemůže jednat jinak. Jeho vědomím se stal prostor; nemohl ani myslet, ani cítit. Tu a tam na něho ve vsích od prahů volaly ženy, aby se dověděly, zda někdo nepronásleduje tohoto chlapce s rozpáleným obličejem. Lidé, kteří jej míjeli na povozech, zachmuřeně popoháněli koně, když je prosil hlasem ochraptělým z větru a prachu. Zeptal se farmáře, který prokopával příkop, jak daleko má ještě do Lissu, a dověděl se, že mu zbývá ještě pětadvacet mil. Daleko vpředu bylo vidět jasně modrou horu, tyčící se pod oblaky; bylo to nejvyšší místo na obzoru. Farmář řekl: „Vidíš tu horu? Až ji budeš mít za zády, zbývá ti do Lissu ještě deset mil.“

Tato slova upoutala veškerou Davenantovu pozornost k hoře, jež se tyčila povzbudivě blízko – což je vlastnost všech hor, je-li průzračný vzduch. O hrozivé vzdálenosti svědčil pouze les na jejích svazích, podobný šedivému plyši, ale to si Tirreus uvědomil až po hodině chůze, když se plyš stal napohled řidší. Hora byla nalevo od cesty a stala se toho dne jeho hlavní myšlenkou. Neustále ji viděl před sebou, buď v jasném třpytu nebe, buď ve stínu oblaku, klouzajícího po svazích jako pára z dechu po hladkém skle.

Slunce Davenanta zahřívalo. Jeho srdce, zesláblé odporem, který kladlo nočnímu chladu, bezesnou nocí a chůzí, vyhánělo mu z těla pot jako vodu z houby, ale hoch udýchaně kráčel dál. Hora se těžce vzdávala jeho vyčerpanému, nepravidelnému kroku. Ve zdánlivé jednotvárnosti jejího povrchu vnímal už vypukliny a prohlubně, údolí pronikající do lesů, kamenité terasy a srázy; hora se mu teď nezdála neskutečným obrazným světem jako oblaka na obzoru, nýbrž kupou rozličných tvarů, které rozeznával.

Brzy už měl míjet její přivrácený svah, kde se uprostřed hájků skrývaly osamělé bílé domy. Silnice pomalu zahýbala kolem velkého kopce vpravo, takže se mezi horou a silnicí otevřelo údolí s lesklou jemnou čárou řeky. Nad řekou se vznášela pára – a zelené údolí se poutníkovi objevilo z ptačí perspektivy. Ke skále se tiskl nevelký hrubě tesaný dům se střechou z plochých kamenů. Před dveřmi se myla žena; Davenant dostal chuť se napít. Žena si utírala tvář a hleděla na něho, dokud ji nepoprosil o vodu; pak inu nařídila, aby počkal, a odešla.

Davenant usedl na schůdek u dveří. Když se mu před očima objevila sklenice s vodou, sklonil se k ní s takovou lačností, až se polil.

„Ještě?“ zeptala se žena a zamyslela se nad jeho chorým vzezřením.

Davenant přikývl.

Vypil druhou sklenici až do dna, pak rozbalil svůj chléb prosycený prachem a s nedůvěrou naň pohlédl. „Jíst se musí,“ poznamenal.

„Kam jdete?“ optala se žena, která se znovu objevila, tentokrát s lahví pálenky.

„Do Lissu. Je to ještě daleko?“ zeptal se Davenant, dal si do úst kousek chleba, ale hned jej vyndal, protože nemohl žvýkat.

„Daleko, třináct mil. Napijte se pálenky.“

„Pálenky? Nevím. Kolik je hodin?“

„Za chvíli bude dvanáct. Napijte se a lehněte si pod přístřešek. Když se hodinku prospíte, budete tam dřív. Vzbudím vás.“

„Dobrá ženo, to je tak,“ řekl Davenant a snažil se zvednout, „jestli usnu, tak se hned tak neprobudím. Jdu ze Zeearna celou noc, ale musím jít dál.“

„Tak se napijte pálenky. Copak si neuvědomujete, co se vám stalo? Vždyť jste se spálil.“

„Spálil?“

„Nu ovšem, to se stává koním i lidem. Zapálily se vám plíce.“

„Rozumím. Ale nejenom plíce. Tak mi tedy dejte trochu pálenky, zaplatím vám.“

„On se zbláznil. Mně platit. Sám je žebrák!“

Davenant vypil z láhve několik hltů, pak si oddychl a ještě se napil, dokud mu nezačalo bušit ve spáncích. Vrátil láhev, zvedl se, ale strnul bolestí v kříži, zasmál se a znovu usedl.

„Tak a marš pod přístřešek!“ řekla žena.

Měla dolíčkovatý obličej s bystrýma očima a přívětivý úsměv.

„To nic,“ odpověděl Tirreus, váleje se po zemi v marných pokusech se zvednout. „Jenom potřebuji vstát. Musím jít.“

Chytil se dveří a vzpřímil se, celé tělo se mu třáslo vyčerpáním, ale se stisknutými zuby vstal a pomalu vykročil.

Žena vzdychla, bolestně pokývala hlavou a volala:

„Tak jdi, chlapče nešťastný, ať je ti tam líp než tady! Copak mohu dělat? Člověku by puklo srdce.“

Tirreus se násilím přinutil k chůzi a krok za krokem cítil, že se mu znovu vrací schopnost pohybu.

Za necelých deset minut se zbavil trýznivého stavu, ale jeho krok byl vratký.

Nastaly nejparnější hodiny dne.

Už nebyla stoupání a zákruty, které se vyhýbaly výšinám; silnice klesala a před západem slunce spatřil Davenant na mořském pobřeží vzdálenou rovinu, zastavěnou budovami. Byl to Liss, plný třpytu a kouře jako vrstva rozpálených uhlíků.

Myslel si, že jde rychle, neboť jej povzbuzovala blízkost cíle, ale ve skutečnosti se pohyboval z posledních sil, aniž si plně uvědomoval, co se děje, a šel tak pomalu, že poslední dvě míle mu trvaly tři hodiny.

Město se několikrát ukrylo za pahorky, a když se již začalo stmívat, objevilo se znovu uprostřed svahů. K uším doléhalo hučení davu, zvonění palubních zvonů na parnících, které odbíjely půl osmé, a zádumčivé houkání. Tirreus se přinutil k chůzi tak rychlé, jakou dovolovala bolest v nohou a v zádech. Automobily ho předháněly jako ptáci, letící jedním směrem, ale sám už také spatřil nedaleko domy a brzy se ponořil do těsných uliček periférie, páchnoucích vlhkem a spáleným máslem.

Mnohokrát mu chodci ukazovali cestu k divadlu, ale stále ztrácel směr; buď vyšel na tmavé prostranství, kde byla skladiště zboží, nebo na schodiště uliček vedoucích ze středu města. Chléb zabalený v novinovém papíru nesrovnával se s představou přepychových divadelních sálů. Položil jej na patník. Konečně ho dva poslední zákruty vyvedly na obrovskou ulici, kde se žhavý večer třpytil tisíci světel a kde se pohyb aut podobal armádě černých obličejů s ohnivýma očima, které se vrhly do boje proti davu. Zvednuté hlavy koní a zadky automobilů se mihotaly v jedné úrovni s veselými tvářemi žen; výkladní skříně planuly, bylo světlo, bylo to strašné a opojivé. Ale tento zřetelně hřmotící svět pomohl Davenantovi, aby zvítězil nad mdlobami.

„Kde je divadlo?“ zeptal se mladíka, který na něho pátravě pohlédl a řekl:

„Stojíte proti němu!“

Davenant se podíval pozorněji a skutečně spatřil na protější straně ulice třípatrový dům, planoucí uvnitř jako požár – z jeho oken pronikal třpyt elektrických lustrů. Kolem bílé brány a sloupoví, polepeného plakáty, bylo plno lidí. Vcházeli a vycházeli ze skleněných dveří. Tu se Davenant zeptal pyšné stařeny:

„Copak už je osm hodin?“

„Za pět minut,“ řekla, vyvedena z pohrdavých pochybností má-li odpovědět nebo ne pouze tím, že se Davenant nehýbal z místa a upřeně na ni hleděl.

Stará dáma si sáhla na kabelku, a když se ujistila, že jí nic neukradl, prudce vykročila dopředu; Davenant se rozběhl ke vchodu do divadla. Velká písmena na návěstí oznamovala, že lístky jsou vyprodány.

Stál uprostřed vestibulu, kde překážel publiku, rozhlížel se a očima hledal ty, kvůli nimž podstoupil taková muka. Ohromné dveře do divadelního sálu byly pootevřené, třpytilo se tam zlato a světlo. Hudba tiše hrála. Velké zrcadlo odráželo chmurnou postavu s bledým obličejem a s ústy černými od prachu. Byl to Davenant, ale sám sebe nepoznával.

„Mohu vejít?“ zeptal se starého uváděče, stojícího u dveří. „Přišel jsem z daleka. Buďte tak hodný, pusťte mě dovnitř.“

„Jak to?“ odpověděl uváděč. „Co tu mumláte? Kde máte lístek?“

„Pokladna je zavřena, ale já vám stejně zaplatím.“

„Vždyť jsi šašek,“ řekl uváděč, když si prohlédl prosebníka, a odstrčil ho, aby mohla projít skupina diváků.

„Jdi, nebo tě vyvedou.“

Přistoupil k nim druhý uváděč: „Co se tu děje?“

„Buď je opilý, nebo blázen,“ řekl první, „chce jít do sálu bez lístku.“

„Proboha!“ zvolal Davenant. „Čekají mě. Musím tam.“

„Vyveďte ho, Wiltone!“

„Jdeme!“ nařídil Wilton a vzal Tirrea za loket. „Nemohu odejít.“

„Nevadí, my ti pomůžeme. Tak plav!“ Vyvedl Tirrea za dveře, lehce ho postrčil do zad a řekl vrátnému:

„Snucku, nevpouštějte ho.“

Davenant vyšel na chodník, sestoupil z něho, ohlédl se, pak se zamračil a pozorně začal sledovat kruhový pohyb aut a kočárů před divadlem. Byl si ve svém zoufalství „téměř jist, že Footrose a jeho děti sedí už na svých místech. Náhle se v průsečíku večerních paprsků mihly za tmavou hřívou vzrušené tváře Roy a Elli. Footrose seděl zády k Davenatovi.

„Buďte zdrávi! Dobrý večer!“ zvolal Tirreus a s pukajícím srdcem se vrhl skrze dav, mezi koly a lidmi ke kočáru, který ho míjel, pak mu však podklesly nohy a upadl.

Sotva zavřel oči, vyvstaly před ním telegrafní dráty se sedícími ptáky a pásmo kopců.

„Někdo tu vykřikl!“ řekla Elli a ohlédla se. „Jestli chceš, Tampico, tak se směj, ale mně se zdálo, že slyším Davenantův hlas. To nás v Pocketu volá. Není to hanba, že jsme ho nevzali s sebou?“

Footrose nevěděl, co odpovědět. Všichni tři vystoupili z kočáru a zmizeli v osvětleném vchodu. Roena se zasmála sestřině předtuše a Elli rovněž přiznala, že se jí asi něco zdálo. Pak je ovládla blažená podívaná na cizí toalety, které porovnávaly se svými lehounkými šaty.

Davenant zůstal uzavřen ve světě blouznění, z něhož tak brzy nevyšel. Byl ve Footrosově domě a neustále na něho volala buď starší nebo mladší sestra – aby spravil kohoutek u vodovodu, zavěsil obraz, předčítal knihy, zavřel okno nebo přinesl křeslo. Vykonával to všechno s ochotou a nadšením, ležel přitom na lůžku v nemocnici Červeného kříže se zápalem mozkových blan.

Část druhá

I

Silnice z Tachenbaku do Gertonu klesá z hor asi dvanáct kilometrů před Gertonem, poblíž moře tvoří ostrý zákrut a vede na rovinu. Naleziště stříbrné rudy, objevené nedaleko Tachenbaku, proměnila tuto mizernou cestu ve velmi slušnou silnici. Nad jejím zákrutem, přitisknut k pobřežní skále, stával hostinec, přízemní dům z hrubého kamene s pultovou střechou z břidlice a se čtvercovým dvorkem, kam se vešly nejvýš tři kočáry. Z oken hostince bylo vidět oceán. Na břeh byly tak dvě minuty chůze.

Hostinec se jmenoval Souš a moře, jak to hlásala dřevěná vývěska se žlutým nápisem na blankytném poli, ale všichni jej nazývali Hospodou u Stomadora podle jména dřívějšího majitele, který zmizel asi před devíti lety, aniž řekl kam a proč, když předtím zanechal svůj bývalý majetek novému vlastníku Jamesu Gravelotovi listinou sestavenou zcela podle zákona. Tenkrát bylo Gravelotovi všehovšudy sedmnáct let a hostinec byl tehdy sroubený dům o dvou místnostech. Za dva roky jej Gravelot úplně přestavěl.

Historka, jak Stomador předal hostinec, nebyla žádným tajemstvím; právě o tom se také rozpovídal Gravelot s Barketem, malířem vývěsek, který se vracel do Gertonu.

Barket a jeho dcera zastavili ráno před hostincem svého koně a zašli se najíst.

Hostinský měl služebnictvo, služku a podomka. Služka Petronie měla na starosti vaření, nákup, úklid a praní, statní vykonával podomek Fiers. Gravelot proslul jako zábavný mládenec. Lidé ho podezírali, že skrývá pravé jméno, a uvažovali o způsobu jeho vystupování a mluvy, které se nesrovnávaly s hostinským řemeslem. Obyvatelé okolí si ještě pamatovali na všeobecný údiv, když vešlo ve známost, že se majitelem hostince stal téměř chlapec, který si zpočátku dělal všechno úplně sám. Měl skříň s knihami a violoncello, na něž se sám naučil hrát. Se služkou neflirtoval a nikomu nevykládal, proč jezdívá do města. Mimoto výjimečně dobře střílel a každý den se cvičil ve střelbě za hostincem, kde bylo mezi budovou a skálou prázdné klínovité prostranství. Když někdy pršelo, střílel pokoji. Takový majitel hostince vzbuzoval arciť zvědavost, která občas přinesla výhody jeho peněžence. Gravelot se líbil ženám a rád s nimi žertoval, ale ženy dráždil nádech zamyšlené shovívavosti, s jakou se k nim choval. Proto se líbil, neměl však takový úspěch, který se projevuje bezprostředním koketním útokem.

Rozmluvu o Stomadorovi začal Barket otázkou, zda Gravelot zajede do Gertonu obhlédnout záležitosti a zábavy svatebního období.

Hosté a Gravelot seděli za jedním stolem. Gravelot nařídil, aby mu prostřeli snídani na společný stul.

„Budou tam všelijaké soutěže. Také závody ve střelbě vy prý už hodně let střílíte,“ řekl Barket, který znal Gravelota, neboť se u něho několikrát zastavil při návratu z Tachenbaku.

Asi sotva pojedu. Střílím dobře,“ souhlasil Gravelot bez falešné skromnosti, „ale v Gertonu se teď střílí po jiné divoké, která nemá mít na své jemné pokožce ani škrábaneček. Před devíti lety jsem v těch místech byl, jaké bylo svatební veselí v plném proudu.“

„Prý jste koupil hostinec od Toma Stomadora. Je to tak doopravdy?“

„Ach ne! Všechno se to zběhlo velmi podivně. Šel jsem Lissu a zastavil jsem se tu na nocleh. Ráno mi Stomador nabídl, že mi hostinec předá. Rozhodl se, že všeho nechá přestěhuje se do Gel-Gew. Hostinec mu nic nevynášel, tál na zapadlém místě a silnice byla tehdy skoro opuštěná, ačkoli už tenkrát mi řekl, že v tom to nevězí.“

„Divný člověk!“ poznamenal Barket. „Vzal od vás peníze?“

„Tenkrát bych si za peníze nebyl mohl od Stomadora koupit ani prasátko. Nic ode mne nevzal a nic nežádal ‚Jsi mladý,‘ řekl mi, ‚potloukáš se bez práce, a když jsi i tak přišel do rány, vezmi si tenhle brloh a hospodař!‘ souhlasil jsem. Bylo mi to jedno. Ve skříni a ve spíži byly ještě nějaké zásoby, k tomu nádavkem zařízený dům, dvě prasnice a sedm slepic. Mohl jsem tu bydlet a pracovat farmářů. Na nějaký zisk jsem nespoléhal.“

„A jak odešel?“ zeptala se Marta.

„S pytlem na zádech. Koně a povoz prodal už dřív. Nu, a pak jsme sestavili u notáře v Tachenbaku listinu, že hostinec předává mně. Sám dokonce zaplatil poplatky a při loučení mi řekl: ‚Se Souší a mořem jsem neměl štěstí. Tobě to třeba půjde líp.‘“

„Já myslím, že ten Stomador byl nějaký nenormální člověk,“ poznamenala Marta, růžová dívka oblých tváří, která si potrpěla na věci jasné a přesné.

„Asi sotva,“ odpověděl Gravelot. „Možná že měl nějaký zvláštní záměr. Byl sám. Kdopak ví, o čem lidé přemýšlejí. Přivítal mě neurvale. Bylo to takhle: Chtěl jsem něco k jídlu Stomador stál s rukama za zády u okna. ‚Já mám tak zrovna chuť tě obsluhovat!‘ řekl. ‚Ale vždyť jste majitel?‘ – ‚Ano, a co má být?‘ – ‚Jenom to, že jsem se na vás musel obrátit, proto jsem to udělal a poprosil vás o jídlo. Zaplatím.‘ – ‚Ale proč tě mám krmit?‘ zvolal Stomador. ‚Jaká je tu souvislost mezi tím, že já jsem majitel a že ty máš hlad?‘ Natolik mě to překvapilo, že jsem zmlkl. Stomador se uklidnil a prohlásil: ‚Hledej, kde chceš, co najdeš, to sněz!‘ Rozhodl jsem se, že si vyložím jeho návrh doslova, a vytáhl jsem z police za výčepním pultem tři láhve vína, máslo, uzenou kýtu, studenou rýži s paprikou a řepný závin, všechno jsem snesl na stůl a mlčky jsem se pustil do jídla; Stomador zatím po mně jizlivě koukal. Nakonec se rozesmál a řekl: ‚Ty jsi ale hlupák! Co jsi zač?‘ Najednou se o mne začal starat, ale vůbec se neptal, jak jsem žil dřív. Byl to směšný, těžkopádný člověk a dojal mě až k slzám. Ustlal mi postel, přinutil mě, abych se umyl horkou vodou, ráno mi ukázal své ubohoučké hospodářství, málem jen holé stěny, a odevzdal mi to všechno skoro slavnostně. Dokonce jsme si na to připili. Řekl: ‚Buď šťasten!‘ a odešel. Víc jsem se o něm nikdy nedoslechl…“

„Ovšem, byla to prostá náhoda,“ přitakal Barket.

„Náhoda… Náhoda!“ zvolal Gravelot, když se na okamžik zadumal nad malířovými slovy. „Náhod je spousta. Člověk se náhodou seznamuje, náhodou se rozhoduje, náhodou něco nalézá nebo ztrácí. Každý den je plný náhod. Nemění zásadní směr našeho života Ale stačí, aby došlo k takové náhodě, která se dotkne člověka v tom zásadním – ať je to instinkt nebo uvědomělý princip – a rázem dochází k závažným změnám v životě nebo aspoň zůstává hluboká stopa, která o sobě rozhodně dá vědět později,“

Marta i Barket Gravelotovi špatně rozuměli a mysleli si: Ano, tenhle mladý hostinský je doopravdy divný člověk. Nejspíš bude vzdělaný a skrývá svou minulost.

„Úvaha to je závažná,“ řekl Barket, „ale měl byste dát příklad z praxe, jak se říká!“

„Hned to bude: Tak třeba člověk spatří ženu, o které snil celý život. Seznámí se s ní a buď se s ní ožení, nebo zahyne. Hladový najde peněženku ve chvíli, kdy tuší, že ho čeká výhra, zajde do klubu a vyhraje spoustu peněz. Do vsi přijede námořník. V jakémsi snílkovi oživí sny o cestách. Přijde podnět a on se vydává na toulky světem. Nebo člověk, který se kdysi rozhodl, že se zabije, spatří náhle vodorovnou větev, ohnutou a jaksi tajuplně vyzyvavou… Možná ze se ten nešťastník oběsí, neboť se mu otevře vnitřní zrak, upřený k té vyzývavé a přitažlivé síle hrozného stromu. Avšak tohle všechno nepotkává následující lidi: boháč nenajde peněženku, bezcitný ženu, zápecník námořníka a člověk, který pospíchá na vlak, nespatří vodorovnou větev, tak vhodnou pro smyčku. Kdybych byl býval měl před devíti lety nějaký důležitý, zajímavý cíl, nemohla mě Stomadorova nabídka potkat jako má náhoda a byl bych odmítl. Jeho nabídka mi však přišla vhod v mé beznaději.“

„Skutečně!“ rozesmál se Barket… Jak jste to tento… pěkně vylíčil.“

„Počkej, počkej,“ zvolala Marta. „Ať nám řekne, co to tedy je, když někdo vyhraje v loterii? Výhru nečekal, ale dostal hodně peněz, urovnal své záležitosti. Jak to je?“

„Takhle, milá Marto: Ten, kdo si kupuje los, vždycky chce vyhrát a doufá, že vyhraje. To je uvědomělá snaha, nikoli náhoda.“

„Tak jaký je tedy váš závěr?“ zeptal se Barket. „Totiž souhrn?“

„Takovýhle: Všechno, co nečekaně mění náš život, není náhoda. Je to pouze v nás a čeká to jen na vnější podnět, aby se mohlo projevit.“

„A co když třeba špatně šlápnu a zlomím si nohu, co je to?“ řekla Marta.

„Nevím,“ vyhnul se Gravelot odpovědi, aby nemusel dívce vysvětlovat složité věci, které by nepochopila. „Ostatně tady platí jiný řád.“

„Jak neví kudy kam, už platí jiný řád.“

Všichni se rozesmáli. Pak se rozhovor přesunul na svatební období. Marta se měla příští rok stát ženou lodního strojníka, proto s radostí naslouchala otcově rozmluvě s Gravelotem.

„Letošní sezóna bude hodně živá,“ říkal Barket, „mohl bych vám napočítat desítky rodin, kde budou strojit svatbu. Za pár dní se žení Van Conet, syn guvernéra Gertonu, Pavey a San Fuega. Van Conet prý má za nějaké dva roky dostat úřad v Maycle a Saardanu.“

„Přeju jim, aby mladá guvernérka dělala starosti pouze cukrárnám,“ řekl Gravelot. „Kdo je to?“

„Mohla by nadělat starosti i amsterodamským klenotníkům,“ prohlásil Barket s pýchou člověka, který má štěstí být krajanem skvělé nevěsty. „Consuele Juarezové je už osmnáct, ale ve skutečnosti je prý ještě dítě. Už její sňatek to dosvědčuje. Van Conet přece vede špatný, rozmařilý život. Chudinka, není žádná krasavice, ale od Pocketu do Zurbaganu nenajdete milejší stvoření.“

„Vážený Barkete, snad mi přece nechcete zkazit den a neřeknete mi, že Consuela šilhá, je hrbatá a huhňá? Mám rád hezké páry.“

„Já ji viděla,“ řekla Marta, „doopravdy není hezká a moc se směje.“

„Vidíte, takhle to vždycky bývá se ženskými, jedna druhou nemá v lásce,“ poznamenal Barket a začal vysvětlovat: „Tady nejde o nějakou hloupost. Chci vám říci, že každá dívka s dvěma sty tisíci liber věna, když není zrovna oslnivá krasavice, vyvolá zlé řeči vždycky. Jistě lidi řeknou, že má ženich víc rozumu než lásky. Consuela Juarezová je velmi okouzlující, příjemná a bůhvíjaká ještě, ale samozřejmě nemá tu dokonale bezúhonnou antickou krásu. Jednou jsem ji viděl, jak šla se psem po ulici! Je to půvabná dívka, pravý pomerančový květ!“

Gravelot se usmál této směsi nadšení a pedantismu a pak projevil naději, že guvernérův syn ocení přednosti své ženy, až se budou se psem procházet společně.

„Vtipný závěr,“ řekl Barket, „ale George Van Conet asi sotva ocení tu radost a možná i vykoupení, které mu osud sesílá. Od Klondiku k Ohňové zemi nenajdete většího mizeru.“

„Když je to tak, co žene to děvče do jeho náruče?“

„Má ho ráda. Co byste ještě chtěl? To vysvětluje všechno.“

Besedníky ani ve snu nenapadlo, že za pár minut spatří ženicha Consuely Juarezové osobně. Toho rána se Van Conet vracel se svou společností z výletu k nalezištím. Za oknem zaječela houkačka a před dveřmi zastavilo tmavě zelené auto. Barket vyhlédl z okna. Protáhl obličej.

„To jsme je přivolali!“ zvolal. „Ať mi hlava upadne, přijel Van Conet! Je to on!“

„Žertuješ!“ řekla Marta, rozčilená tím překvapením i poctou.

Gravelot neběžel vstříc hostům. Klidně seděl dál. Otec i dcera naň s údivem hleděli.

„Ještě není devět. Jede z Tachenbaku. Co to znamená?!“ zamumlal Barket.

„Asi celou noc flámoval,“ zašeptala Marta, prohlížejíc si lidi, kteří vystupovali z auta. „Tamhle je Van Conet, jeho přítelkyně Laura Muldwayová a ty dva neznám. Ó jé! Mají v hlavě.“

„Máš pravdu, moudrá dcero,“ řekl Barket.

Gravelot se zvedl, aby uvítal hosty. Přistoupil k otevřeným dveřím a pozoroval rozmařilého ženicha. Byl to vysoký brunet s dokonale pravidelnými tahy obličeje, asi pětatřicetiletý. V krásné tváři měl povýšený, dotčený výraz, jako by se už dávno smířil s nutností žít mezi bytostmi, které ho nejsou hodny. S úsilím se držel vzpříma a vystupoval po dřevěném schodišti Souše a moře, na lokti jemné, studené prstíky Laury Muldwayové, své přítelkyně z veselého světa svobodných žen. Vysoká, plavovlasá, s dětským obličejem a upřímnýma modrýma očima připomínala ohebností své něžné postavy stuhu, jež se kolébá ve větru. Její zelený kabátek, šedý klobouk s bílým pérem a šedé střevíčky vyrazily Martě dech. Za nimi šli Snogden a Weiss. Snogden, Van Conetův přítel, nahrbený a nervózní muž s tmavými licousy na chytré snědé tváři, klopýtal vedle Weisse, majitele jachty, která nedávno přibyla do Gertonu, ospalého pihovatého muže, jehož bílé řasy skrývaly nejistý, prázdný pohled.

„Haló, příteli!“ řekl Van Conet Gravelotovi, kterého teď můžeme nazývat pravým jménem Davenant. „Cestování je únavné, vedro strašné a žízeň ohromná. Snogdene, musím znovu získat pevnou ruku, pozítří podpisuji svatební smlouvu. A nechci udělat kaňku, jak mě ujišťujete.“

Při těchto slovech usedl s ostatními za stůl, zrovna proti místu, kde seděl Barket s dcerou. Snogden došel k bufetu, sám vybral víno a Davenantova služka Petronie přinesla čtyři láhve. Jíst nechtěli, nabídli jim proto pouze loupané ořechy a sušené ovoce.

„Ano, udělám kaňku,“ opakoval Van Conet, když naléval víno. „Ale jestli ta moucha nepřestane trápit vaše mramorové čelo, Lauro, zastřelím ji.“

Skutečně, jedna z mála much v místnosti vytrvale trápila ženu a sedala jí na tvář. Laura ji stěží odehnala.

„Po takové noci bych se uvolil podepsat leda jmenování na mandarína.“

Davenant, poněkud zneklidněn, pozorně sledoval Van Coneta. Ten pečlivě odehnal s Lauřiny tváře mouchu, která se vrátila, a když si všiml, kam usedla na zeď, začal na ni mířit pistolí. Marta si zakryla uši Van Conet vystřelil. Diváci zmlkli, pohlédli na terč a spatřili, že díra ve zdi není příliš blízko mouchy. Ta dokonce ani neodlétla.

„Vedle!“ pronesl Snogden, zatímco střelec schovával svou pistoli do kapsy. „Nechte toho, Georgi. Dělá to velký hluk. Slyšel jste tu historku o dvojnásobné sebevraždě?“ obrátil se k Weissovi. „Stalo se to včera v noci. Dva se navzájem střelili do hlavy.“

„Na dva kroky?“

„Na pět centimetrů. Říkal mi to při kartách Beckel. V hotelu Génois se zastřelili milenci. Majitel truchlí, poněvadž se začalo proslýchat, že kvůli těm sebevraždám budou všechny letošní svatby nešťastné. To je jasné, že se hotel vyprázdnil.“

„Fuj!“ odplivl si Van Conet. „Nesýčkujte! Ať si lidí předpovídají, co chtějí. Ožením se s tou opicí a zalezu do jejích syslích tvářiček, kde má schované ty své poklady.“

„Osměluji se vás zeptat,“ uctivě se obrátil Barket k významnému hostu, „jak došlo k takovému neštěstí? Filip Barket prosím, k vašim službám, malírna vývěsek, Vylidněná ulice 6, jakož i transparenty a bengálské ohně, s vaším dovolením… To je smutná událost!“

Van Conet chtěl otázku přeslechnout, ale povšiml si Martina růžového obličeje a neodolal nesmyslnému popudu dotknout se alespoň slovem dívčiny svěžesti, která podnítila jeho fantazii.

„Jak? Můj milý, já nejsem odborník. Když se asi lépe poznali, pochopili oba, že to nestojí za námahu.“

Marta zrudla před pohledem Van Conetových očí a zbytečně přendala talířek.

„To je podivné vysvětlení!“ poznamenal Davenant s tichým úsměvem..

Všichni překvapeně pohlédli na majitele hostince, který si dovolil přerušit Van Coneta.

Van Conet se narovnal a pomyslel si totéž. Nakonec zvedl obočí a snížil se k odpovědi:

„Co je na tom divného? Já ostatně shledávám, že je tenhle hostinec… divný. Dovedete trefit mouchu? Zdá se mi, že přesnosti vašich poznámek by měla odpovídat ještě nějaká přesná vlastnost.“

Barketovi ušla skrytá opilá vyhrůžka, a protože chtěl zamluvit neobratnost, dodal si odvahy a řekl:

„Gravelot je skvělý střelec a myslím, že nemá sobě rovného.“

„Ale! Skutečně? Jsem uražen,“ řekl Van Conet, který se začínal nudit.

„Ale já jsem taky střelec!“ prohlásil Weiss.

Lauře se zachtělo poštvat z nudy všechny navzájem, proto se obrátila k Davenantovi:

„Ach, ukažte nám své umění! Tihle všichni se jenom vychloubají.“

„Co, já taky?!“ zvolal Van Conet.

„Nu, vy možná ještě nejste ten nejhorší střelec.“

„Všichni jsme střelci,“ řekl Snogden.

Moucha znovu usedla Lauře na bradu. Laura si mávla rukou před obličejem, aby zahnala dotěrný hmyz.

„Pane hostinský! Zastřelte mouchu z místa, kde stojíte!“ nařídil Van Conet. „Když se vám to povede, platím guineu. Podívejte, kde sedí! Tamhle na tom stole!“

Moucha opravdu seděla na sousedním prázdném stole, jasně ozářena slunečním paprskem.

„Dobrá,“ pokorně řekl Davenant. „Tak se dívejte!“

„Určitě netrefíte!“ zvolal Snogden.

Od bufetu ke stolu s mouchou bylo přinejmenším patnáct kroků.

„Sázím také guineu!“

Davenant na něho zamyšleně pohlédl, ze zásuvky pokladny vyndal svou pistoli s dlouhou hlavní a v okamžiku zacílil. Kulka vyrvala ze stolní desky třísku, ta vyletěla vysoko do vzduchu a moucha zmizela.

„Uletěla?“ zeptal se Weiss.

„Ale kdepak,“ řekla Muldwayová. „Dívala jsem se moc pozorně. Má moucha se rozplynula v éteru.“

„Guinea je vaše,“ ozval se Van Conet.

Zachmuřil se a hodil peníze na stůl. Snogden zavolal služebnou a podal jí svou guineu pro Davenanta. Všichni byli trochu zaražení.

Davenant vzal peníz, který mu služka přinesla, a jasně řekl:

„Tyhle peníze, Petronie, a také ty, co leží na stole, si můžete vzít.“

„To jste trefil náhodou!“ zvolal Van Conet, kterého dopálil Davenantův čin. „Zkuste to ještě jednou! Petronii na věno, co říkáte?“

„Proč ne, beze všeho,“ řekl Davenant. „Zbylo mi šest nábojů, a protože jsme už mouchu potrestali, střelím kulku do kulky, chcete?“

„Dejte pokoj!“ zvolal Snogden. „To myslíte vážně?“

„Vážně.“

„Dostanete šest guineí,“ prohlásil Van Conet.

„To je nerovná hra,“ vmísil se Weiss. „Sám musí také něco platit.“

„Dvanáct guineí, chcete?“ navrhl Davenant.

„Tady je to. A to všechno bude patřit Petronii,“ řekl Van Conet a ohlédl se na ženu, planoucí štěstím a rozpaky.

Stěna proti bufetu byla vzdálena asi třiadvacet kroků. Davenant vystřelil a náboji probíjel stěnu tak dlouho, dokud nevyprázdnil zásobník. V omítce se nové dírky neobjevovaly, pouze jednou se sesypal kraj silně vyhloubeného otvoru.

„Ale!“ hněvivě řekl Van Conet do stísněného mlčení flamendrů a Lauřina volání: „Bravo!“ Ta Davenantovi tleskala. „Nevěděl jsem ovšem, že mám co dělat s profesionálem. Tak. A tohle všechno kvůli Petronii! Platím také dvanáct guineí. Nejsem žebrák. Pro Petronii. Tady máte peníze.“

Na pánův pokyn vzala si rozechvělá služka peníze a řekla:

„Děkuji vám. To je hotový zázrak.“

Začala pobíhat, pak si stoupla u dveří, blaženě se upejpala a celá upocená držela pěst plnou peněz v kapse zástěry.

Marta se tiše smála. Van Conetovi se zdálo, že se směje jemu, a zatoužil ji urazit

„Tak co, rudolící panno…,“ začal, a když zaslechl Barketova kvapná slova: „Račte dovolit, má dcera!“, pokračoval: „Ctnostné a nevinné dítě, vy jste si dosud nezahrála v té komedii se zvony a s pomerančovými květy? Gerton je plný hlupáků, kteří doufají, že jimi zůstanou až do hrobu tmavého. A co vy? No?“

„Marta se provdá v příštím roce,“ uctivě promluvil Barket, aby zachránil zrozpačitělou dívku. „Hugh Burke se vrátí z plavby a pak Martu vystrojíme do bílých šatů… Cha, cha!“

„Otče!“ zvolala Marta, zrudlá rozpaky, ale hned dodala: „Jsem ráda, že to bude až v příštím roce. Možná že smrt těch dvou zastřelených je opravdu nešťastným znamením.“

„Nu ovšem. Uspořádáme pohřební hostinu,“ odpověděl Van Conet: „Snogdene, jak se jmenují ti dva oslové, co to do sebe navzájem vpálili? Jak to, že to nevíte? Musíte se to dovědět. Je to legrační. Nevdávejte se, Marto. Muž vás bude bít…“

„Georgi!“ Laura Muidwayová přerušila kousavou řeč Van Conetovu, ohromena jeho cynismem. „Musíme jet. Ve tři hodiny máte být u své nevěsty.“

„Ano. Zatraceně! Přísahám, Lauro, až si vezmu tu opici, budete mít zlata jako písku.“

„Eh… eh,“ rozpačitě pronesl Weiss. „Pokud vím, vaše nevěsta vás velmi miluje.“

„Miluje? A víte vy, co je to láska? Komedie, fraška, tyátr!“

Nikdo mu neodpověděl. Laura zbledla a odvrátila se. Dokonce i Snogden se zachmuřil a třel si spánek. Barket se polekal. Vstal od stolu a chtěl dceru odvést, ale ta mu vytrhla ruku z dlaně a rozplakala se.

„Jak je to zlé!“ zvolala a dupla nohou. „Ach, to je velmi ošklivé!“

Van Conet dokonale ztratil sebevládu, rozzuřen ostrým jednáním Davenantovým, vlastní drzostí a zachmuřeným obličejem Laury, věštícím hádku.

„Máte štěstí, že nejste muž!“ vykřikl na plačící dívku. „Až vám muž nadělá modřiny, jak to u jeho řemesla bývá zvykem, pak zazpíváte jinou.“

Davenant vyšel od pultu a přistoupil k Van Conetovi.

„Dosáhl jste cíle,“ řekl rozhodným tónem, „dívku i mne jste smrtelně urazil.“

Kdyby se spustil ze stropu prudký lijavec, nepřekvapil by svědky této scény i samotného Van Coneta tak jako Davenantova slova. Barket uchopil Davenanta za rukáv.

„Budete ztracen!“ zašeptal. „Mlčte, mlčte!“

Snogden se vzpamatoval první.

„Vás někdo urazil?“ zvolal a vrhl se k Tirreovi. „Vy… jakže, poslyšte, vás… Tak vy jste tedy ženich?“

„Všechno pro Petronii,“ škodolibě zamumlal Weiss.

„Nevím, proč Barket mlčel,“ odpověděl Davenant, aniž si všímal Snogdenovy zuřivosti, a mluvil pouze s Van Conetem, „ale jestliže mlčel otec, řekl jsem to za něho já. Uráží-li někdo lásku, uráží i mne.“

„Podívejme! Hlasatel romantických názorů? Připomínáte mi osla před modlitební knížkou.“

„Nechte toho, Snogdene,“ chladně nařídil Van Conet, vstal a přistoupil k Davenantovi. „Vy milovaný cirkusový čarostřelče! Jestliže mě ihned v tomto okamžiku nepoprosíte za odpuštění, a to tak, jako pes prosí o kousek chleba, sdělím vám svou náladu políčkem.“

„Jste mizera!“ hlasitě řekl Davenant.

Van Conet ho udeřil, ale Davenant si stačil zakrýt tvář a okamžitě odpověděl protivníkovi takovým pohlavkem, že Van Conet zavřel oči a div neupadl.

Weiss se vrhl mezi ně.

V místnosti nastalo takové ticho, jaké bývá, když si lidé uvědomí, že neštěstí je nenapravitelné.

„Poslyšte,“ řekla Muidwayová Weissovi, „sednu si do auta. Doprovoďte mě.“

Vyšli.

Snogden přistoupil k Van Conetovi. U opuštěného stolu stáli tři lidé: Davenant, Snogden a Van Conet. Barket kvapně posbíral náklad, odvedl Martu na dvůr a skočil zapřahat koně.

Davenant slyšel rozhovor a výborně rozuměl jeho urážlivému smyslu.

„S hospodským?“ řekl Van Conet.

„Ano,“ odpověděl druhý. „Taková je situace.“

„Příliš velká čest. Ale o to nejde. Víte, oč jde.“

„Jak si přejete. V tom případě mě má úloha ještě čeká.“

„Děkuji, jste přítel. Hej, ty dobytku,“ obrátil se Van Conet k Davenantovi, „díváme se na tebe jako na rozzuřené zvíře. Souboj nebude.“

„Jestliže odmítnete souboj,“ beze spěchu pronesl Davenant, „postarám se, aby se vaše nevěsta dověděla, na které tváři vám hustěji porostou vousy.“

Tyto vzájemné urážky už nemohly vyvolat nový výpad ani z té, ani z oné strany.

„Víte, komu říkáte tak pozoruhodné věci?“ zeptal se Snogden.

„Říkám je Georgi Van Conetovi.“

„Ano. A také mně. Jsem Raoul Snogden.“

„Dva vždycky slyší líp než jeden.“

„Co se dá dělat?“ řekl Van Conet. „Vidíte, že je posedlý. Poslyšte, dostanete zprávu, co a jak, bude vám prokázána čest, že se s vámi budu bít.“

„Místo se najde,“ odpověděl Davenant. „Čekám na okamžité rozhodnutí.“

„To není možné,“ prohlásil Snogden. „Buďte spokojen s tím, co jsme vám přislíbili.“

„Dobrá. Budu čekat, a jestliže váš hněv vychladne, učiním opatření, aby se znovu rozhořel.“

Nastalo mlčení.

„Ničemo!… Jdeme!“ obrátil se Van Conet ke Snogdenovi a pomalu sestoupil se schodů, zatímco Snogden vyndával peníze, aby zaplatil. Hodil dva zlaťáky na opuštěný stůl a rozběhl se k automobilu. Společnost nasedla a zmizela v prachu parného rána.

Davenant v zamyšlení postál u stolu se sklopenou hlavou a hodnotil své jednání, ale neshledal v něm pranic zbytečného. Toto jednání si vynutila situace.

Rozčilená Marta mu krátce nato vyřídila svůj dík prostřednictvím otce, který se chystal odjet. Byl vyděšen, rozčilen a uprošoval Davenanta, aby našel nějaký způsob, jak urovnat tu hroznou věc.

Davenant ho mlčky vyslechl, pak doprovodil hosty a věnoval se své denní práci.

II

Většinu cesty Van Conet mlčel, pln nenávisti vůči svým spolucestujícím za to, že byli svědky jeho ostudy, avšak rozvaha jej nutila, aby ustoupil před požadavky, které si vynutila situace. „Chci se vyhnout skandálu,“ řekl Lauře. „Slibte mi, že nikomu nic neřeknete.“

Laura věděla, že ji Van Conet za mlčení odmění. A když ji neodmění –– měla v rukou silné karty a mohla bez rizika táhnout o vysokou sumu. Z nečekaného úspěchu tak ožila, že v myšlenkách začala blahořečit osudu.

„Na mne se můžete spolehnout, Georgi,“ zašeptala upřímně, s lehkou ironií. „Mám jenom strach, že vás ten člověk zabije. Nebylo by rozumnější ukončit to všechno smírem? Co kdybyste se omluvil?“

„Je pozdě a je to vyloučeno.“ Van Conet se zamyslel. „Ano, pozdě. Snogden mu ohlásil mým jménem, že se soubojem souhlasím.“

„Jak to uděláte?“

„Nevím. Oznámím vám.“

„Proboha, Georgi!“

„Dobrá. Ale riziku se nevyhnu.“

Van Conet nařídil šoférovi, aby zastavil u předměstské taverny, kývl na Snogdena, aby šel za ním, a rozloučil se s Weissem, kterého rovněž požádal, aby o tíživé příhodě pomlčel.

„Drahý Georgi,“ odpověděl Weiss, „kajícně se přiznám, že se divím, proč se rozčilujete kvůli takovým hloupostem, které jste si měl hned tam na místě vyřídit pořádnou rvačkou. Ale budu mlčet, když si to přejete.“

„Věc je mnohem složitější, než se vám zdá,“ namítl Van Conet. „Povaha a názory mé nevěsty rozhodují bohužel o všem. Musím se s ní oženit.“

Weiss odjel s Laurou, kdežto Van Conet a Snogden vešli do taverny a objednali si zvláštní místnost.

Snogden neměl majetek, ale vládl tajemnou schopností skvěle se oblékat, bydlet v drahém bytě a udržovat přátelské styky se svobodnými mladíky z vysoké společnosti. Proslýchalo se, že je falešný hráč a vyděrač, ale tato zvěst nikdy nebyla podložena fakty, ba ani nepřímými důkazy, proto mu byla spíš k užitku než na závadu, neboť k vlastnostem lidí patří, že se nadchnou čestnosti, je-li napadána, a nepolapitelností, provází-li ji talent.

Snogden se domýšlel, co od něho chce Van Conet, když měl už brzy odjet ke Consuele Juarezové, položil proto úslužně hodinky na stůl a pak objednal likéry a kávu.

„Jsem ztracen, Snogdene!“ zvolal Van Conet, když odešel číšník. „Ten políček mi přilepil tak pevně, že se o tom ve městě dovědí nejpozději zítra. Consuela Juarezová, s celou svou teatrální odvahou, tak vlastní jejich národnosti, bude čekat, až mě usmrtí kulka toho Gravelota, potom se dosyta vybrečí a odejde do kláštera nebo se otráví.“

„Znáte ji dobře?“

„Znám ji dost dobře. Je to směs sirupu a třaskaviny.“

„Nedá se upřít, že ten Gravelot je ideální střelec,“ promluvil Snogden po dlouhém uvažování, když dokonale promyslel podrobnosti svého plánu. „Kdybyste nakrásně stačil vystřelit dřív, i těžce raněný Gravelot vás trefí do čela nebo do nosu, kam se mu zlíbí“

„Ještě byste měl se stejnou žertovností vylíčit můj pohřeb.“

„Považujte to za přemýšlení nahlas, Van Conete, nechci vás ani dráždit, ani trápit, proto si co nejdřív rozeberme možnosti. Smír odpadá.“

„Proč?“ rychle se zeptal Van Conet, který v skrytu doufal, že se záležitost urovná, třeba za cenu nového ponížení.

„Protože vám dal políček a také proto, že si nemůžeme být jisti Gravelotovou skromností; když se půjdeme smířit, riskujeme, že nás odmítne. Vždyť vy jste ho udeřil první.“

Van Conet si sevřel spánky a zachmuřen hleděl do kalíšku. Povzdechl si, usmál se a vypil likér.

„Nic nechápu, Snogdene, pomozte mi! Zachraňte mě! Mám po té probdělé noci v hlavě učiněný kolotoč. Ztrácím rozvahu.“

„Georgi!“ hlasitě řekl Snogden a zatřásl přítelovým ramenem. Van Conet měl obličej v dlaních a seděl polomrtvý strachem a nenávistí. „Já vás zachráním.“

„U všech ďáblů, Raoule! Co můžete udělat?“

„Než vám řeknu co, žádám od vás slepou důvěru!“

„Se vším souhlasím.“

„Slepá důvěra je hlavní podmínka. Druhá – musím jednat okamžitě. Ke svému jednání potřebuji hotové peníze.“

Van Conet nebyl skoupý, o tom se Snogden přesvědčoval dosti často. Ale když tentokrát vyslovil obnos tři tisíce, Van Conet se zachmuřil a poněkud ochladí k přítelově spásné autoritě.

„Tolik? Nač potřebujete takovou spoustu peněz?“

„Zapsal jsem si jména svědků. Barket, jeho dcera, služka a sám Gravelot,“ vysvětlil Snogden tak vážně, že se Van Conet podrobil. „U nich všech dosáhnu mlčení. Gravelot bude dražší než ostatní, ale s ostatními to pořídím levněji. Weiss dnes odjíždí. Laura bude mlčet, poněvadž spoléhá na budoucí vděčnost. Lidé nejsou složití. Jinak už bych dávno čistil chodcům boty nebo psal romány pro nedělní přílohy.“

„Máte pravdu. Jednejte,“ řekl Van Conet a vytáhl šekovou knížku. Napsal obnos, podepsal šek a odevzdal jej Snogdenovi.

„Teď budu mluvit otevřeně,“ řekl Snogden, když schoval šek.

„To je nejlepší.“

„Výborně. Jsme lidé bez předsudků. Urovnám vaši záležitost, ale pouze v tom případě, že mi teď ihned vydáte směnku na deset tisíc liber, splatnou do dvou měsíců.“

Van Conet nebyl tak hloupý, aby považoval tato napjatá, tvrdě vyřčená slova za žert. Navenek zachoval klid, mlčel, ale náhle strašně zbledl a udeřil pěstí do stolu tak silně, že šálky sletěly z talířků.

„To je ale smolařský den!“ zvolal. „Cožpak už je všechno v čertech? I vy, i vy, Snogdene, mě chcete okrást?! Jak vám mám rozumět? Vím, že se neštítíte milodarů, znám vás líp než kdo jiný. Ale nevěděl jsem, že tak zle využijete mého neštěstí.“

Snogden uchopil hůl a hodil šek,na stůl.

„Tady máte svůj šek,“ řekl, vychutnávaje obrovskou rozkoš ze hry; byl si vědom rizika, současně jej však uklidňovala jistota naprostého bezpečí. „Jsem zištný, lépe řečeno, jsem věcný člověk. Váš šek mě nemůže nadchnout. Sbohem. Nepovažuji tuto hádku za nic definitivního, zítra, nebude-li pozdě, můžete obnovit naše jednání, až se vám nebude zdát deset tisíc tak důležitých, abyste kvůli nim přišel o všechno ostatní.“

„Snogdene, vy jste mě omráčil,“ řekl Van Conet, když viděl, že přítel míří ke dveřím, a proklel svou vznětlivost. „Neodcházejte, vyslechněte mne. Souhlasím.“

„Bože můj!“ zvolal Snogden, vrátil se k svému stolu právě tak rozhodně, jako jej opustil, a klesl na židli s výrazem naprosté zemdlenosti. „Bože můj! Za těch pět let, co vás znám, Georgi, počínaje vaší prohrou s Colbergem, když jsem musel protřepat měšce všech lichvářů a štval se jako pes z Gertonu do San Fuega, ze San Fuega do Pocketu a zase do Gertonu, od těch dnů až do dnešního rána jsem byl přesvědčen, že máte alespoň vděčnost spiklence, jenž je svému druhu zavázán podle pravidel toho života, který jste vedl hlavně díky mně. Nemluvím o své námaze před vaším otcem, o penězích pro vymyšleného Smitha, když hrozil protestovat padělanou směnku, která neexistovala. Nemluvím o spekulacích, které – zase díky mně – vynesly Vaší Milosti dvanáct tisíc za kontraband. Nemluvím ani o spoustě případů, kdy jsem vám pomohl, když jste se zapletl do špinavých historek. Ale mluvím o cti… Ne, nechte mě domluvit. Ano, Van Conete, lidé zocelení jako my mají čest, a tato čest se jmenuje vzájemnost.“

„Takovouhle cenu má moucha! Směnku vám dám,“ prohlásil Van Conet, kterému v podstatě nezbývalo nic jiného než se podřídit Snoqdenově jistotě a zkušenosti. „Máte blanket?“

„Pro každý případ mám naprosto všechno.“

Snogden dal Van Conetovi blanket, a když číšník přinesl inkoust, úkosem pozoroval, co Van Conet píše.

Když skončil tuto záležitost, složil směnku a upřímně si povzdechl.

„Tak to bude lepší, Georgi,“ řekl mu rozvážlivě tónem dospělého, který uklidňuje dítě, „spolehněte se na mne. Veliký obnos rozněcuje schopnosti a násobí vynalézavost.“

„Ale tak už mě, k čertu, zasvěťte do těch svých tajností!“

„Proč? Musím se vám přiznat, že nemám rád kritiku. Ochlazuje nadšení. Pokud máte na mysli mé jednání, není tak originální, takže byste byl možná na pochybách, ačkoli sebe znám výtečně a jsem absolutně přesvědčen o úspěchu.“

„Ó, budu tomu rád, Snogdene! Mohu jet klidně ke Consuele?“

„Ano. Můžete a musíte.“

„Poslyšte, Snogdene, co když připustíme něco, co je pro vaši samolibost neuvěřitelné: co když couvnete?“

„Směnku vám vrátím a vy ji přede mnou roztrháte,“ pevně prohlásil Snogden. „Jděte a čekejte u Juarezových. Dám vám zprávu.“

Van Conet se poněkud uklidnil. Zaplatili, vyšli a každý se vydal na opačnou stranu. Snogden přece jen neřekl, co chce udělat, a Van Conet se odjel domů vykoupat a připravit k návštěvě nevěsty.

III

Van Conetova mladičká nevěsta Consuela Juarezová byla jediným dítětem Pedra Juareze, který zbohatl při prodeji pozemků. Juarez, majitel tabákových plantáží a továren na doutníky, poslanec úřednické rady, muž, který vyšel z nižších vrstev, stal se velkým boháčem až k stáru. Jeho žena byla dcerou obchodníka s dobytkem. Desetiletou Consuelu vypravili rodiče k matčiným příbuzným do Španělska. Tam dokončila penzionát a vrátila se jako sedmnáctiletá dívka. Lehkovážné způsoby Gertonců neměly proto na dívku vliv. Přijela krátce před výroční námořnickou slavností; konala se v Gertonu každoročně 9. června na památku lodi Minerva, která se v gertonské rejdě objevila 9. června 1903. Při tanci se Consuela seznámila s Van Conetem a brzy se do tohoto člověka zamilovala. Nehleděla pranic na jeho pověst, ačkoli jí kupodivu věřila, a klidně dokazovala sobě i rozčilenému otci, který si tento sňatek nepřál, že se její muž změní, poněvadž ji miluje. Consuela vůbec neznala život, proto věřila, že silná láska změní i zavilého banditu. Pokud se přitom mýlila, pak hlavně proto, že taková láska působí pouze na silné, odvážné lidi.

Je důležité povědět, že důsledkem Consueliny přímé a důvěřivé povahy bylo i to, že se první vyznala Van Conetovi ze své lásky k němu, a to tak dojemně, jak to může vyjádřit pouze nezkušená bytost. Každý jiný Consuelin vyvolený by se na Van Conetově místě hluboce zamyslel, než by přijal vážnou povinnost chránit život a osud dívky, která mu věnovala srdce s takovou lehkostí, jako by podala kvítek. Van Conet se tvářil zamilovaným kvůli bohatému věnu, ačkoli mu trochu vrtalo hlavou, proč mu tato oběť sama vběhla do rány, když teprve slídil po její stopě. Jeho otec toužil po věnu více než syn. August Van Conet uvázl v dluzích a v defraudacích tak, že jeho úřední i hmotný bankrot byl už jen otázkou času.

Dva měsíce se guvernérův syn loučil se svobodným životem a s větším či menším úspěchem skrýval svá dobrodružství. Přiblížil se den sňatku a dnes měl Van Conet přijet za nevěstou kvůli rozhovoru, který dívka považovala za velmi důležitý. Chtěla mu upřímně, ze srdce povědět o své lásce, aby si od něho vyžádala slib, že jí bude věrným, opravdovým druhem. Byla to přirozená touha dívky, která matně tušila celou vážnost svého kroku a usilovala o vrcholné vzplanutí všech nejlepších citů jak v sobě, tak u svého vyvoleného, aby srdcem nahlédla do tajemné blízkosti těch mnoha let, jež je čekají.

Rodina Juarezových zpravidla neopouštěla svůj předměstský statek, ale týden před svatbou odjela Consuela s matkou do domu ve městě na pahorku za úzkou Karanténní uličkou, nedaleko parku a chrámu svatého Mauritia. Juarezův přízemní dům se skládal ze tří bílých krychlí různé výšky s plochými střechami a kamenným prostranstvím před průčelím, kam se vycházelo po schodech. Prostranství bylo ohrazeno litinovou mříží. Bylo odtud vidět část střech v Karanténní uličce a v jiných ulicích, jež k ní přiléhaly, až k vzdáleným šestipatrovým kolosům nejnovějších staveb. Východní část domu měla dvě terasy položené vedle sebe, jednu nad druhou. Vnitřní nádvoří s balkóny, vodotryskem a palmami uprostřed záhonů bylo Consueliným zamilovaným místem. Tam četla a přemýšlela a sem také komorná, mulatka, odvedla Var Coneta, který přijel se čtvrthodinovým zpožděním, neboť si chtěl po rozloučení se Snogdenem dát do pořádku nervy, pročež seděl dlouho ve vaně a pak vypil koktají z máty.

IV

Snogdenovy záležitosti a jeho péče se odhalí v našem příběhu, jak se bude dál a dál rozvíjet, proto musíme zaměřit svou pozornost na Davenanta a dotknout se jeho života hlouběji, než jak o něm Tirreus vyprávěl Barketovi.

Davenanta zvedl před divadlem v Lissu vůz první pomoci o odvezl ho do nemocnice Červeného kříže; mladík tam proležel se zápalem mozkových blan tři týdny. Stonal sice velmi těžce, ale bylo mu souzeno, aby zůstal mezi živými a navždycky si zapamatoval slunný salón, žhnoucí jako plameny, a dětské hlasy dívek. Onen osud, který v bezvědomí přivolával, zdál se mu hrou, jasnou a něžnou péčí, kterou život vynakládá pro nevinné potěšení člověka.

Když minulo nebezpečí, zůstal Davenant ještě několik dní v nemocnici; byl slabý, málo se pohyboval a většinu dne proležel v očekávání, zda ho nevyhledá Galerand nebo Footrose. Jeho smutek začínal svítáním a s nastalou nocí končil polospánkem; jeho sny byly vzpomínkami na nezapomenutelný večer, kdy se střílelo do terče. Stříbrný jelen mu ležel pod polštářem. Občas Tirreus brával tuto věcičku do rukou, prohlížel si ji a znovu ji ukrýval. Konečně pochopil, že při svém pobytu v cizím městě postrádá telepatické schopnosti, které by mohly komukoli ukázat, kde uprchlík přebývá. Teď byl zcela ponechán sám sobě. Vzpomínal na svého otce s takovou nenávistí, že myšlenky o něm byly naplněny sténáním a skřípěním zubů. Po propuštění z nemocnice se vydal pěšky na jih, aby se zbavil Pocketu. Cestou pracoval na farmách, a když nashromáždil něco peněz, šel dál; toužil po tom, aby z něho vyprchal smutek. A pak mu Stomador daroval Souš a moře.

Onoho osudného dne, kdy došlo k hádce s Van Conetem, nepoštěstilo se Davenantovi až do večera být o samotě, neboť byla sobota, den, kdy lidé jezdili z nalezišť do města. Kramáři se vypravovali na nákup zboží, úředníci na veselé schůzky s přáteli a dělníci, kteří dostali mzdy, jeli do města, aby zhltli dávku jeho radostí. Mnozí žádali víno, aniž sestoupili ze sedla nebo vysedli z povozů, proto Petronie často vybíhala ze dveří s lahví a vývrtkou, kdežto Davenant sám obsluhoval hosty.

Při starostech a účtováních rozličného druhu se jeho hněv utišil, ale těžká urážka, kterou mu Van Conet zasadil, zjevila se mu v tak nebezpečném světle, že už nepřipadalo v úvahu ani smíření, ani odpuštění. Davenant se domýšlel, jaké potíže má vysoce postavená osobnost se svatbou, a rovněž nezapomínal na své umění zasahovat cíl, proto výtečně chápal, jak riskantní je pro Van Coneta přistoupit na souboj; jiného východiska však nebylo; Van Conet leda mohl strpět políček s tím, že rána od hospodského, právě tak jako přepadení na ulici, ho nemohou ponížit. Pro tento případ se Davenant rozhodl čekat čtyřiadvacet hodin, a jestliže Van Conet odmítne, otisknout zprávu o události v místních novinách. Takovou službu mu mohl prokázat Night, bratr redaktora Gertonského ranníku, který často chodíval s Gravelotem na lov do hor a upřímně si ho vážil. Avšak Davenant dosud tak málo znal lidi, že se mu takové záškodnické činy zdály fantazií, a ve skutečnosti nechtěl vůbec pochybovat o Van Conetově udatnosti. Jediné, co vážně připouštěl, bylo to, že viník před začátkem souboje nuceně dozná svou vinu; pak by mu odpustil. Jestliže se Van Conetova pýcha ukáže silnější než spravedlnost a moudrý rozmysl, pak se pro tento případ Davenant rozhodl, že kvůli mladičké nevěstě, která se ničím neprovinila, nezraní protivníka nebezpečně. Dívku Davenant trestat nechtěl.

Nejdůkladnější úvahy, týkají-li se události, jež se dosud neuskutečnila a jejíž řešení je podmíněno nějakými náhodnostmi, jsou úvahami v podstatě abstraktními a brzy začnou být na jedno brdo; proto Davenant od toho okamžiku, kdy promyslel všechno, co promyslet mohl, začal hodinu po hodině očekávat příchod Van Conetových sekundantů, ale mnohokrát se sklízely a znovu prostíraly stoly pro hosty, kterým Davenant nic nevyprávěl o ranní příhodě, ba zakázal i Petronii zbytečné žvanění, a den míjel klidně, jako by nikdy za velkým stolem proti oknu neseděla Laura Muidwayová, odhánějící mouchu, a smějící se George Van Conet se zlostným leskem v očích. Tento den byl radostný a kouzelný pouze pro Petronii, které nečekané štěstí přineslo šestadvacet zlaťáků. Ale ani peníze, ani Van Conetova zvířecí sprostota a rvačka s jejím pánem ji nepřekvapily tak jako chování Gravelota, který udeřil bohatého člověka, odmítl výhru, pro hloupost pustil bohatý výdělek a zmužile se postavil na odpor kvůli našpulené puse ubrečené ducaté holky, jíž byla podle Petroniina mínění prokázána velká čest: Takový krasavec a kavalír vzácných dam si s ní uráčil zažertovat!

Petronie nebyla ve službě dlouho. Davenantův postarší podomek Fiers se s ní trpělivě sbližoval, až začala přivykat myšlence, že bude jeho ženou. Šestadvacet guineí ji učinilo nezávislou na Fiersových úsporách. Vystihla okamžik, kdy přivezl sud s vodou, vyšla k němu na dvůr a řekla:

„Poslyšte Fiersi, když jste tu nebyl, přijel syn guvernéra s nějakou krasavicí… Ale řeknu vám, je pořádně hubená… Přijel on a ještě dva jeho kamarádi, samí boháči, a dali mi pětadvacet liber.“

„To se vám nejspíš zdálo,“ řekl Fiers, přistoupil k ní a vzal ji za pevnou lesklou ruku s rukávem pod loket vysoukaným.

Petronie se vyprostila a vytáhla z kapsy sukně hrst zlaťáků.

„Lžete. To vás pán posílá pro nákup,“ řekl Fiers. „Vymýšlíte si podle Gravelotova příkladu. Nakazila jste se od něho těmi jeho pohádkami… Jen se přiznejte! Nedávno mi řekl: ‚Jak jste lapil ten měsíc, Fiersi?4 Ve vědru s vodou se totiž odrážel měsíc, rozumíte, a on mě prosil, abych ho nevyšplíchal na květiny. Upozorňuji vás, že nebyl opilý, ani nápad! Jenom jsem se otočil a pak jsem se odvrátil. Nemám rád takové žerty. Copak jsem snad hloupější než on? Tak tedy jedete do města na nákup?“

„Ano,“ odpověděla Petronie, neboť si uvědomila, že jde o podivuhodnou situaci a že Fiers nemá důvod, aby uvěřil v pravdivost příhody; a vyprávět o střelbě se bála: Fiers uměl vytahovat ze žvanilů podrobnosti, a kdyby se pak Gravelot dověděl o jejím nezdrženlivém jazyku, ještě by mu možná napadlo sebrat jí peníze.

„Petronie!“ zavolal Davenant, když viděl, že se objevilo několik farmářů.

Neslyšela, vydal se ji hledat a nahlédl do kuchyňských dveří. Petronie stála u veřejí s hlavou zakloněnou a s rukama za zády a blaženě snila. Celý den neklidně sledovala pána a snažila se uhodnout, zda se Gravelot nezbláznil. I teď zachytil Davenant její znepokojený pohled, ale pomyslel si, že se o něho strachuje kvůli ranní scéně, a usmál se. Líbila se mu, jak tu stála, rozkvetlá a urostlá, ztělesněná šetrnost a zdraví, a napadlo ho, že si Petronie zapamatuje tento den na celý život jako vrtošivou jiskřičku kouzelné pohádky, jež sem zaletěla. Celý její život bude poznamenán vděčnou vzpomínkou a nadějí v budoucnost, pomyslel si.

Trhla sebou, ale pán ji poslal pryč a řekl Fiersovi:

„Zdá se, že se vám má služka líbí, Fiersi. Ožeňte se s ní.“

„Mně by se líbila leckterá,“ nepřístupně poznamenal Fiers, „ale se všemi se oženit nemůžu.“

„Tak si vemte tu, která pro vás přestane být služkou.“

Fiers nepochopil a pomyslel si: Kde to sebral, že bych já držel na služky?

„Mám jet pro zelí?“ zeptal se.

„Pojedete zítra.“

Davenant se vrátil k bufetu a s podivem si uvědomil, že slunce zapadá – a z města dosud žádné zprávy od Van Coneta. Zřejmě se mu vysmáli a odhodili ho, jako se odhazuje horké železo, jímž si popálili prsty a jež se na pohled zdálo neškodné. Roztržitě pozoroval hosty – bylo jich stále méně – až si povšiml muže ve špinavém plátěném kabátě a slaměném klobouku; pátravý, záludný pohled, drsný obličej a tlusté zlaté prsteny prozrazovaly kramáře. Tak tomu také bylo. Muž vystoupil z vozu, do něhož byl zapražen pár bílých koní, zamířil rovnou k Davenantovi a požádal ho, aby mu dovolil nechat si tu dva dny bedny s knihami.

„Mám v Tachenbaku knihkupecký krámek, ale potkal jsem přítele a dověděl jsem se, že musím nakvap na aukci do Gertonu, je to výhodná koupě, nechci ji zmeškat. A kam bych se tahal s těmi bednami? Dovolte mi nechat si u vás knihy, pozítří si pro ně přijedu. Dvě bedny starých knih. Hoďte je tamhle pod přístřešek.“

„Proč?“ řekl Davenant. „V noci bývá silná rosa a knihy by vám zvlhly. Uložím je pod schody.“

„To bude ještě lepší,“ zaradoval se kramář. „Děkuji vám, moc jste mi pomohl. Darmo se neříká, že James Gravelot je nejhodnější hostinský na téhle silnici. Jmenuji se Gottlieb Wagner a jsem vám vždy k službám.“

Pak Wagner vyndal dvě špatně stlučené bedny, jejichž škvírami prohledaly staré vazby, a Davenant je zastrčil pod schody ze sálu do mezipatra, kde bydlel. Wagner mu nabídl za úschovu trochu peněz, ale Gravelot se vší rozhodností odmítl; bedny mu nijak nepřekážely. Wagner do sebe obrátil u pultu lahvičku vína, pak se rozběhl k povozu a ihned odjel.

To se odehrálo několik minut před západem slunce. Petronie poklízela, neboť hostinec byl večer zřídka navštěvován, a sotva se setmělo, zavírali vrata. Přijel-li někdo v noci, pouštěli hosta kuchyní. Davenant spočítal tržbu, nařídil služce, aby zavřela vnitřní okenice, a vydal se nahoru, přemýšleje o chmurném dni, který strávil v marném očekávání zpráv od Van Coneta. Až teď, když usedl před postel ke stolu, na nějž Petronie postavila měděnou konvici, šálek a cukřenku, mohl se mladý majitel hostince soustředit na své city, rozptylované po celý den všedním shonem. Urážky drzých ranních hostí mu nedopřávaly klidu.

Náhle však, jak to často bývá při rozčilení, které rozvíjí děj a představy nejen v souvislostech s přímými okolnostmi, nýbrž i s okolnostmi vedlejšími, vznikly v Davenantovi pochyby. Bohatý člověk, syn guvernéra, ženich milionářovy dcery, který má mocné společenské styky a nádhernou budoucnost, takový člověk že zatouží všechno riskovat? Takový že by snesl i ránu do tváře? Pokud odhalil svou povahu v Souši a moři, muselo se uznat, že ušlechtilé city postrádá. A v takové situaci se lidé jen zřídka neprozradí, leda by pro ně bylo výhodnější učinit neupřímné teatrální gesto. Tato úvaha Davenanta znepokojila. Jeho naděje zmizely, myšlenky se mu popletly, a aby se rozptýlil – neboť mu nezbývalo nic jiného než čekat, co přinese zítřek – sundal se zdi malou pušku, podobnou té, z níž před několika lety střílel na večírku u Footrosů. Vášnivě si zamiloval střelbu do terče, která čímsi vyhovovala jeho žíznivé touze po vyrovnání mezi snahou a výsledkem, a ačkoli se stal nepřekonatelným střelcem, nepřestával se cvičit; toho večera mu však střelbu překazili.

Zaslechl prudké zabušení na vrata, kroky a hlas Petronie; pak mužský hlas pronesl jméno „Gravelot“, ale další už Davenant neslyšel. Kdosi vyběhl po schodech, dveře se rychle otevřely a Davenant spatřil podloudníka Patwacka, který ani nezaklepal.

„Skandál! Připravte se!“ zvolal. „Běžím k vám rovnou z Latteru. Žene se sem oddíl celní stráže.“

„Co se děje,Patwacku? Nejdřív si sedněte. Co to křičíte?“

„Byla u vás prohlídka?“

„Dosud nikdy.“

„Tak bude teď. Byl jsem v Latteru. Vydalo se k vám dvanáct celníků. Viděl jsem je. Jeden s námi spolupracuje, ale ne abyste to vyžvanil. Máte něco, Gravelote?“.

„Když jste mě vy dodnes nezlákali, nezačnu přece sám schovávat karty nebo voňavky. Ale nelžete?“ řekl Davenant, znepokojen Patwackovým rychlým oddechováním; Patwack naň hleděl vylekaně a nechápavě.

„Uvidíte, jak lžu!“ odpověděl Patwack. „Hned jsem se hnal k vám, vojáci ještě popíjeli svá piva u staré Deckayové. Vždyť přece víte, že máme v Latteru stálou pozorovatelnu, celníci se tam ustavičně motají. Hnal jsem se kratší cestou a předehnal jsem je, ale za čtvrt hodiny s nimi budete mluvit sám. Pak se dovíte, jestli Patwack lže nebo ne.“

„Podívejme se,“ řekl Davenant a zabral se do jedné myšlenky, jež ho začala hryzat. „Pojďme dolů. Pod schody jsou dvě bedny, rád bych věděl, co v nich je.“

Vzal kladívko, lampu a provázen Patwackem, který ho neustále popoháněl, sestoupil rychle dolů. Vytáhl z úkrytu jednu bednu, kterou tam nechal Wagner, a odtrhl horní prkna. Skutečně tam ležely staré knihy, ale zakrývaly asi dvacet malých bedniček. Když Davenant jednu otevřel (ačkoli i tak už bylo zcela prokazatelně cítit vůni drahých doutníků), nezůstal na pochybách.

„Aspoň si zakouříme,“ řekl Patwack, vzal si doutník a zuřivě ukousl špičku. „Tak! Výborné doutníky! Ale s námi jste nechtěl nic mít.“

„Mlčte!“ řekl Davenant. „Zboží mi podstrčili. Patwacku, odtáhněte tuhle bednu, já vezmu druhou. Hodíme je do křoví.“

Ale v tom okamžiku zadusala koňská kopyta. Na ukrytí osudného nákladu už bylo pozdě.

„K čertu!“ řekl Davenant, pevněji zastrčil závoru a zkusil háček. „Musíme utéci, Patwacku. To je horší věc než pět měsíců vězení. To jim stačit nebude. Jenom já vím, oč jde. Kde kotví vaše Medvědice?“

„Gravelote,“ odpověděl Patwack, který tušil, že jde o jakousi vážnější záležitost, než jsou dvě bedny doutníků, „neopustím vás v neštěstí.“

Když to Davenant uslyšel, vrhl se do Fiersova pokoje a jediným dloubnutím podomka vzbudil.. „Přestaňte si mnout oči,“ řekl Davenant, „je zle. Nechám vám hostinec. Obchodujte, tady máte sto liber. Pak se vyrovnáme. Musím se na čas ukrýt. Za chvíli se budou dobývat vraty nebo dveřmi, neotvírejte. Ať vyrazí dveře nebo lezou přes zeď, ale zdržte je co možná nejdéle. Není čas na dlouhé úvahy.“

Rozlehla se rána do dveří hostince. Současně zahřměla vrata a bylo slyšet rozkaz, aby otevřeli. Fiers usedl, spustil nohy, vyskočil, pak kvapně přikývl, schoval peníze pod polštář, ale ihned je vyndal a začal pobíhat po pokoji, hledaje bezpečnější úkryt. Davenant ho opustil a odvlekl Paiwacka nahoru. Z pokoje vedlo šikmé okno na střechu, právě na onu stranu, obrácenou ke skále. Davenant vyndal stříbrného jelena a vzal ho s sebou, rovněž vzal všechny peníze ze stolu a z kapes obleku, a s pistolí v ruce vylezl oknem, ukazuje Patwackovi místo, odkud byl skok se střechy na skálu kratší. Skočili současně, právě nad hlavou celníka, který stál na této straně domu, aby zabránil útěku. Voják spatřil dva stíny, které se nahoře přehouply se střechy na skálu, zuřivě vykřikl a vystřelil, ale uprchlíci už byli v křoví. V témž okamžiku začali vojáci přeskakovat zeď dvora; pohroma nadcházela. Davenantova loďka kotvila nedaleko domu; spustil ji na vodu a usedl, Patwack zatím rozvinul plachtu. Mírný vítr hnal loďku pryč od nebezpečné pevniny.

„Odpočineme si,“ řekl Patwack, usedl ke kormidlu a vytáhl z kapsy hrst doutníků. Prozřetelně jich sebral tolik, kolik jich stačil nacpat do kapes. „Odvezu vás na Medvědici. Když je to takhle, odpluje hned v noci do Pocketu. Zapalte si. Tak co, Gravelote, viděl jste, jak rychle se život mění?“

„Vím,“ řekl Davenant, který už trochu přivykl myšlence, že opět vykročil na cestu nejistého osudu. „Ó ano, já to dobře znám! Ale mám pevné srdce, Patwacku.“

„To je dobře. Vysvětlete mi, oč jde. Proč musíte utíkat?“

Zatímco pluli, vyprávěl Davenant ranní příběh, a když jej Patwack posoudil ze všech stránek, musel přiznat, že jiné východisko než útěk nebylo.

„Když to tak mazaně vymysleli s kontrabandem,“ řekl Patwack, „buďte ujištěn, že to Van Conetům stačit nebude. Syn se vás bojí a jeho otec, urozený August Van Conet, by se vám uměl postarat o dlouhé živobytí za mřížemi. To je síla. Pojedete s námi do Pocketu a tam se uvidí, co dál.“

„Do Pocketu?“ řekl Davenant. „Nu, proč ne? Nevím proč, ale je mi to příjemné. Dlouho jsem tam nebyl. Velmi dlouho. Ano, to je dobré, Pocket,“ opakoval a na okamžik se mu zdálo, že obchází Footrosův dům. Ve tmě noci začaly jedna za druhou míjet vzpomínky: Galerand, Elli, Roena, stará Hubermannová, Quichelot, otec tulák… A ve vířivém vzrušení nebezpečného dne vynořili se teď před ním klidně, provázel je pouze stín smutku. Asi mě těžko poznají, myslel si. Je to divné a dobré: budu v Pocketu. Dobře, že se to děje tak samo sebou, bez mého přičinění.

„Měl jste pěkný podnik,“ řekl Patwack. „Koho by to napadlo… Řekl jste to aspoň někomu?“

„Ano, Zůstane tam Fiers. Tomu mohu věřit.“

„Váš Fiers je šejdíř,“ odpověděl Patwack, „nemohu říci, že by se mi nezamlouval, ale kdykoli přijede do Latteru, nejdřív ze všeho si pouští hubu o vás. Je to mizera a závistivec.“

„Nechal jsem mu sto liber,“ řekl Davenant. „Nějak zvlášť o něm nepochybuji, ale přece jenom trochu dohlédněte, až tam budete mít cestu. Fiers a Petronie musí vést hostinec, dokud neurovnám tu záležitost s Van Conetem. A já ji urovnám. Ještě nevím jak, ale tuhle záležitost vyřídím až do konce.“

„Správně,“ souhlasil Patwack, „zajdu do hostince a pak vám napíšu.“

Loďka plula blízko pobřežních skal. Neminula hodina, když Davenant spatřil Medvědici, kotvící bez světel. Patwack zahvízdal smluvený signál.

„Co vezeš?“ zvolal muž z nízké paluby sešlé dvoustěžňové lodi.

„Jednoho tvého známého!“ zvolal Patwack, a zatímco Davenant svinoval plachtu, vysvětloval dál: „Mám s sebou Gravelota. Budeme ho muset odvézt do Pocketu. To je všechno!“

Všichni podloudníci z pobřeží dobře znali Davenanta, neboť jen zřídka nezacházeli měsíc co měsíc do Souše a moře a nejednou se snažili získat hostinec pro své záměry; ale ať byly jejich nabídky jakkoli výhodné, Davenant vždycky odmítl. Při takovém povolání a tak vznětlivé povaze vzaly by brzy za své volnost i život tohoto muže, který se vědomě stal psancem, neboť život jej pronásledoval se zbraní v ruce. Nebyl jeho miláčkem. Ačkoli se Davenant vyhnul nabídkám mohutné, široce rozvětvené organizace, podloudníci si ho vážili, a dokonce na něm záviseli, neboť jim často dovoloval, aby se scházeli v jeho hostinci. Tak se tedy Davenant nesetkal s neznámými tvářemi, a když vešel do malé kajuty kapitána Tergense, viděl brzy, že jej obklopují posluchači. Patwack krátce vypověděl, co se stalo, ale ostatní chtěli znát podrobnosti. Jejich poměr k Davenantovi byl tím vlídným a shovívavým vztahem, jaký mívají lidé k tomu, kdo stojí výš než oni, ale octne se ve stejných podmínkách a obdobné situaci. Nejsou-li tu sympatie, nemají tito lidé daleko k posměchu; v daném případě považovali podloudníci Davenantův útěk za záležitost víc překvapující než vážnou. Netajili se svým soucitem k němu a všemožně ho povzbuzovali a žertovali. Bavilo je, že Gravelot naložil s Van Conetem jako s opilým drožkářem.

„Ale Gravelot neodletěl vzduchem,“ řekl Tergens, „celníci to vědí, prohledají celý břeh a já myslím, že máme nejvyšší čas zvednout kotvu.“

„Co bude s Nikkelsem?“ zeptal se bocman Getracix

Mluvili o pašerákovi, který odešel do vsi za dívkou a dostal volno do šesti ráno. V sedm měla Medvědice vyrazit, ale teď se zrodil druhý plán. Tergens se bál zůstat, neboť vyjede-li celní stráž na parním člunu podél skal, může lehce polapit Medvědici i s jejím nákladem barev, tchořích štětců, voňavek a knoflíků.

„Nemyslel jsem, že teď popluju na Medvědici,“ řekl Patwack bocmanovi, „ale když už jsem tu, pojedu. Už mě otrávilo trčet v Latteru. Tenhle týden to na nic velkého nevypadá. Je tam Black a Zuav, kdyby něco, tak ti dva stačí. Getrachu, napište Nikkelsovi lístek, vezmu loďku a odvezu ho do úkrytu. Nikkels si ho přečte a uklidní se.“

Patwack vzal lístek a odešel; také ostatní pomalu začali opouštět kajutu, která současně sloužila i za jídelnu.

Getrach spal na stole, Tergens na lavici. Zatímco jel Patwack na břeh, otevřel Tergens vnitřní poklop do podpalubí, aby ukázal Davenantovi, kde bude spát. Odstrčil spoustu beden a balíků kolem stěžně a udělal Davenantovi lůžko z balíků, na které hodil polštář a přikrývku.

„Nekuřte tu,“ upozornil ‚uprchlíka, „požár na moři je smutná záležitost. Ostatně přinesu vám talířek na nedopalky.“

Přitáhl olověný talířek, zastřenou lampičku a láhev pálenky. Davenant klesl na lůžko a napůl usedl. Když Patwack odcházel, dal mu šest doutníků, takže byl zaopatřen vším komfortem na přenocování během plavby. Lokl si pálenky a zapálil si doutník, oklepávaje popel na talířek, který držel na přikrývce na kolenou. Ve zkušeném majiteli hostince, který už tolik v životě zažil, dosud pevně vězel chlapec: líbila se mu vůně podpalubí, provlhlá a smolná, přítmí larripy uprostřed zboží a úprk vzrušené mysli, zajaté mezi palubami a stěžni, kdesi mezi mysem Mnicha a mělčinami Greenlandu. Pak zaslechl hlas vrátivšího se Patwacka a klapot lodního vrátku, táhnoucího kotvu vzhůru. Zavrzaly kladkostroje napínaných plachet. Horní ráhna se zvedla, vítr zatížil plachtovinu a všichni se rozešli na lůžka, kromě Getracha, jenž stál u kormidla, a Tergense a Patwacka, kteří vylezli z kajut do podpalubí, aby si před spánkem poklábosili. Hosté usedli a přihnuli si z láhve, pak Patwack řekl:

„Ať jsem dělal co dělal, nemohl jsem vaši loďku schovat na břehu. Celníci by ji mohli najít a zjistit naše kotviště. A máme tu dobré spojení s vaší základnou. Odtáhl jsem loďku za kameny a pustil ji po větru. Co naplatí“

Davenant klidně mávl rukou.

„Když budu živ, bude i loďka,“ řekl fatalisticky. „A jestli mě zabijí, pak nebude ani loďka, ani já. Tak už jsme vypluli, Tergensi?“

„Ano. Jestli bude stálý jihojihovýchodní vítr, budeme pozítří za svítání v Pocketu.“

„Doufám, že ne v přístavu?“

„Cha-cha. Ne, v přístavu ne. Míli od města je takzvaný Správný záliv. Tam se vylodíme.“

„Znám ho. Bývával jsem tam… ještě když jsem běhal bosky,“ řekl Davenant.

„Vy jste se narodil v Pocketu?“ zvolal Patwack.

„Ne,“ z opatrnosti odpověděl Davenant, „navštívil jsem Pocket s rodiči.“

„Vy jste divný člověk,“ řekl Tergens. „Plujete jako my, bez světel a bez signálů… Nikdo neví, co jste zač.“

„Byli byste zklamáni, kdybyste se dověděli, že jsem syn drobného advokáta,“ odpověděl Davenant a musel se smát pátravému a zaujatému výrazu svých bývalých zákazníků, „proto vám oznamuji, že jsem nemanželský syn Edisona a princezny Austerlitz-Hannoverské.“

„Poslyšte, vážně?!“ řekl Patwack.

„I nech toho,“ poznamenal Tergens, „do toho nám nic není. Tak vy jste si myslel, že se Van Conet s vámi pustí do křížku?“

„Byla to jeho povinnost,“ vážně odvětil Davenant. „Nevěděl jsem, jaký je to lump. Jsou přece i odvážní lumpové.“

„To by bylo zajímavé, co to je za chlapa, ten, co vám přivezl bedny,“ řekl Patwack.

„Jak vypadal?“

Davenant pečlivě popsal zevnějšek podvodníka, ale pašeráci nemohli podle popisu připadnout na nikoho z těch, které znali.

„Cože… Oznámit to soudu? Vždyť vás okamžitě zavřou,“ řekl Tergens.

„To je pravda,“ přitakal Davenant. „Jak tedy budete jednat?“

„Poslyšte, kapitáne,“ vzrušeně odpověděl Davenant, „až se dostanu do Pocketu, najdu možná i ochránce a způsoby, jak celou záležitost rozšířit na veřejnosti.“

„Když je to tak… To jistě.“

Tergens a Patwack seděli s Davenantem, dokud nevyprázdnili celou láhev. Pak se Tergens odebral vystřídat Getracha a Patwack šel k námořníkům hrát v karty. Davenant brzy nato usnul, jen občas se převracel, když ho rohy balíků tlačily do boků.

Téměř celý příští den strávil vleže. Ležel v kajutě na lavici, tady také obědval a snídal. Medvědice plula po klidném moři s větrem v zádech a pro všechny případy se držela blízko u břehu, aby posádka mohla uprchnout, jakmile hlídková loď nebo minonoska dá signál k zastavení. Ale za celý den nepotkala Medvědice jiné plavidlo kromě jednoho poštovního parníku a dvou nákladních lodí. Už se setmělo, když z boku zazářila světla Pocketu a Medvědice zamířila od pobřeží do otevřeného oceánu, aby se vystříhala komplikovaných setkání.

Jakmile nadešla noc, plavidlo se vyhnulo přístavu a opět zamířilo k pobřeží.

Čím více se Medvědice blížila ke břehu, tím zachmuřenější byly obličeje podloudníků. Nikdy nemohli s jistotou říci, jaké uvítání je čeká na místě, kde se vylodí. Kdyby bylo místo na pobřeží vybráno sebelíp a sebepromyšleněji, kdyby na příjezd lodi čekali ukryti ve skálách sebespolehlivější lidé, aby zboží vyložili a na povozech je odvezli do skvěle vybudovaných tajných skladišť, riziko bylo vždycky. Jakmile tedy zmizel za mysem pocketský maják, všech jedenáct mužů, plujících na. palubě Medvědice, si prohlédlo své pistole.

Tergens položil na poklop osm pušek a rozdal náboje.

„Nedělejte si starosti,“ řekl Davenantovi, který na něho tázavě pohlédl, „to je u nás běžná věc. Musíme být vždycky připraveni. Střílíme ovšem zřídka, leda v nejkrajnějším případě. Za to vás mohou pověsit. Ale vy máte svou pistoli? Radši se držte stranou, při vaší přesnosti byste se mohl dostat na galeje, ne-li ještě na něco horšího. Jste prostě náš cestující.“

„Sice je to tak,“ řekl Davenant, „ale já rozhodně nemyslím na to, schovávat se nečestně za vašimi zády.“

„Jak myslíte,“ poznamenal Tergens a tvářil se lhostejně, ale hned poodešel a pověděl bocmanovi, co Gravelot říkal. Getrach se zeptal:

„Ano?“

Oba se uznale pousmáli a víc o tom nemluvili, ale zůstal v nich příjemný pocit. Ve fantazii bojovávali častěji než ve skutečnosti.

Několik lahví pálenky kolovalo zatím z ruky do ruky: podloudníci si před vyloděním dopřávali na kuráž, lépe řečeno pro klid, neboť zdaleka nebyli zbabělci. Až teď si všichni přímo hmatatelně uvědomili, že náklad v ceně asi dvaceti tisíc liber zaručuje všem slušný výdělek. Medvědice odbočila k pobřeží, sice neviditelnému, ale slyšitelnému podle hukotu příboje; vítr utichl. Námořníci svinuli plachty; loď pouze s kosatkou zamířila k matným pahorkům, před nimiž se vinula sotva znatelná pěnivá čára písku. Šplouchala tiše spuštěná kotva; kosatka poklesla a na vodu dosedla loďka. Usedli do ní čtyři lidé: Davenant, Getrach, Patwack a šedesátiletý šedovlasý podloudník Uhtlánder. Sotva doveslovali k břehu, bylo jasné, že na pevnině nikdo není, ačkoli je měli očekávat jejich lidé.

„Co teď budete dělat?“ řekl Patwack Davenantovi, když vyskočili na písek. „My tu zůstaneme. Půjdu hledat naše chlapce, asi spí tady nedaleko v jednom domě, a vy cestu znáte, přes kopce a vpravo, zabloudit nemůžete, vyjdete rovnou na silnici.“

Patwack už měl plnou hlavu svých záležitostí. Getrach na něho netrpělivě čekal, už aby vyšli. Davenant, nadmíru spokojen úspěšným zakončením plavby, chtěl rovněž odejít, dokonce vykročil – ale on i ostatní se zastavili, když zaslechli plesknutí vesel mezi pobřežím a Medvědicí Patwack si domyslel, že Uhtlánder, který zůstal v loďce, zamířil z nějakého důvodu k lodi, tak skryté ve tmě, že se stěží daly rozeznat pouze vrcholky jejích stěžňů, a proto zvolal:

„Hej, dědo Uhte! Kam jedeš?“

Současně vykřikl i Uhtlánder, ačkoli se jeho vyděšená slova nevztahovala k Patwackovi.

„Tergensi, utíkej!“ zaječel, zvedl k ústům píšťalku a třikrát krátce hvízdl – to stačilo, aby na palubě vypukl poplach.

Člun plný celníků kotvil mezi pobřežím a Medvědicí; druhý učinil přepad z otevřeného moře, od pahorků se ozvaly výstřely a nebylo ani kam jít, ani kam plout. Zatímco oba celní čluny zahákovaly Medvědici, objevily se z pobřežní zálohy tmavé postavy celníků, kteří volali:

„Vzdejte se, hokynáři!“

Davenant se rychle rozhlédl. Povšiml si velkého kamene s hlubokými puklinami, zastrčil tedy do jedné náprsní tašku s penězi, dopisy a jelena, a všechno stačil zasypat drobnými kamínky. Pak se rozběhl k Uhtlánderovi, připraven na všechno.

„Braňte se!“ zvolal Tergens z paluby, sotva minula chvíle zaváhání, a všichni, jako když je opaří, začali se bez zvláštního úspěchu bránit. Bylo těžké odhadnout, kolik je tu celníků. Patwack, Getrach a Davenant na nic lepšího nepřišli, vrhli se tedy do loďky k Uhtlánderovi, kde je alespoň mohl zachránit zmatek, podaří-li se jim proklouznout nedalekým skálám a pod jejich záštitou na volné moře. Tak se stalo – podle souhlasného názoru všech – že podloudníci začali s vytrvalou palbou hlavně proto, aby zachránili cenný náklad, a ještě spíš proto, že byli tak ne nadále překvapeni, ačkoli někteří toho už možná litovali, neboť věděli, jak draze zaplatí za střelbu ti, kdo zůstanou naživu. Loďka se vzdálila od břehu a houpala se na vlnách, ale z pobřeží už po ní začali střílet. Kulky hvízdaly, protínaly vodu nebo cvakaly o boky se zlověstným cvrnknutím. Tma vadila přesnému míření, Uhtlánder rozechvěn vzrušením vstal a vstoje střílel po břehu. Patwack a Getrach se snažili povalit celníky sedící v člunu, který přistál u boků Medvědice. Davenant uchopil pistoli, jež byla v jeho rukou nebezpečnější než puška v rukou vojákových, a zastřelil jednoho nepřítele.

„Co… co to děláte?“ zvolal Getrach, ale ihned zapomněl na Davenanta a začal pálit po křoví, kde tma měnila neurčité obrysy.

Zatím na palubě lodi zazněly šavle, svědčící o boji muže proti muži. Byl tam rovněž velitel oddílu; přeskakujícím hlasem opakoval:

„Berte je do zajetí!“

Vtom náhle vykřikl a změněným hlasem pronesl:

„Teď už je to jedno. Řežte je bez slitování!“

„Aha! Vy sebranko!“ zvolal Tergens.

Když uteču na břeh, uvažoval Davenant, vnímaje s podivnou opatrností a pozorností všechno, co kolem něho bylo slyšet nebo vidět, když řeknu, kdo jsem, proč jsem s podloudníky a kvůli čemu mě Van Conet pronásleduje, copak mi to pomůže? Celníci mě budou urážet zrovna tak jako Van Conet. Vždyť jsou to všichni malí Van Conetové. Ano! Jsou to oni! řekl si ještě jednou a při slově „oni“ vypálil kulku do jedné z tmavých postav, pobíhajících na písku. Celník se zatočil a padl obličejem do vody.

Zatím na Medvědici střelba ustala.

Opuštěně a tajemně tam ležela neproniknutelná tma, jako by se zalkla rvačkou.

„Svázali nás! Svázali nás!“ zvolal Tergens. „Zahoďte pušky. Getrachu, ke všem ďasům, utíkejte, jestli můžete!“

Ale Patwacka a Uhtlándera bylo už těžko zastavit. Celní čluny se po obsazení Medvědice uvolnily a přepadly podloudníky z levého i pravého boku.

„Je s námi konec!“ řekl Uhtlánder a vystřelil do člunu, který se značně přiblížil.

Upustil pušku a opřel se rukou o hrazení. Kulka mu pronikla hrudí.

„Provrtali mě,“ řekl a klesl k nohám Getracha, který byl rovněž raněn do krku, ale jen lehce.

Nicméně Getrach střílel a také Davenant ležel ukryt za hrazením paluby a bez ustání posílal střely do těl celníků. Čluny se kolébaly proti sobě, potápěly se a obracely naprosto neřízeny, neboť celníci byli mimořádně rozezleni a rovněž i je upoutal boj. Davenant střílel na břeh a do člunů. Když vystřílel všechny náboje, zvedl Uhtlánderovu pušku, ale Patwack mu strčil hrst patron a stiskl mu ruku, aby vyjádřil své city. Davenantovi stačilo, když v noční tmě viděl kolébat se stín, aby zasáhl přímo do středu. Ačkoli už zabil hodně lidí a sám byl zraněn nad kolenem, zůstával klidný, pouze nad obočím a ve spáncích mu bušila krev.

„Patwacku!“ řekl Davenant, ani nevěda proč, ale Patwack už ležel vedle Uhtlandera; otvíral jen ústa a hýbal rukou.

„Chyťte ho!“ volali celníci.

Avšak Davenant nevztahoval jejich volání na sebe, zatím nějak nevnímal slova. Nakonec už neměl ani náboj; vtom také Tergens hlasitě zvolal:

„Nechte toho, Gravelote, zabijou vás!“

Davenant neměl čím střílet, pochopil a odpověděl:

„Už se stalo.“

S těmi slovy skutečně hodil pušku do vody a nechal se zajmout nepřítelem, který se naň vrhl ze dvou stran; v té chvíli mu náhle napadlo, že čímsi ospravedlnil vzpomínku na žlutočervený salón a se ctí obhájil zář slunečního paprsku na jasném koberci se skákajícími kočkami, třeba o tom nevěděl nikdo kromě něho.

„Je konec?“ zeptal se spoutaný Tergens, sedící na poklopu do podpalubí, když Davenant pod hlavněmi pušek vystoupil na palubu, aby sám okusil, jak rukám chutnají pouta.

„Konec,“ odpověděl Davenant uprostřed všeobecného hluku, plného vojenských nadávek.

„Jestli zůstanu naživu,“ řekl Tergens, „jsem váš, tělem i duší, to mi věřte.“

„Jsem raněn,“ řekl Davenant a natáhl ruce k seržantovi, který mu sepjal kolem zápěstí tenkou ocel.

„Ach, co to bylo?“ povzdechl Tergens. „Všichni jsme vyváděli jako blázni. Nebojte se,“ procedil mezi zuby. „Postaráme se. Ještě se uvidí.“

Davenant usedl. Celníci začali vynášet mrtvá těla a shromažďovat je na palubě. Uhtlánder dosud sténal, ale byl v bezvědomí. Ostatní už putovali k hrobu…

Celníci vzali čluny do vleku a napjali plachty, aby dovezli svou kořist do Pocketu. Bylo jich padesát, naživu zůstalo dvacet šest.

Medvědice plná mrtvých a drahocenného zboží dorazila za svítání do Pocketu; reportéři dostali senzační materiál a ihned jej rozhodili sázecím strojům.

Zatímco pluli, dohovořil se Davenant tajně s Tergensem, že podloudníci utají důvody, proč se objevil na palubě Medvědice.

V

Snogden přijal Van Coneta ve svém bytě a hovořil s ním jako člověk, který na sebe vzal povinnost věštit. Své nepříliš chytré, ale naprosto zločinné jednání, jehož výsledek už je čtenáři znám, obklopil slovní oblohou. Vymyslel si spoustu překážek, které mu bránily věc uskutečnit, a z celé záležitosti učinil rozmotávání spadlého klubka, zejména pak zdůrazňoval, jaké obtíže ho stálo, než umluvil malíře vývěsek Barketa. Možnost dovědět se o Barketovi se nám ještě naskytne, avšak podstata nebyla pouze Snogdenovou smyšlenkou; Barket byl praktický muž a dal Snogdenovj slovo, že o skandálu pomlčí, ale jeho dcera, jíž se Tirreus tak vášnivě zastal, se nejprve rozplakala, avšak potom po zásluze ocenila výmluvný ornament na bankovkách, které dal Snogden jejímu otci. Snogden dal Barketovi tři sta liber s onou veselou přímostí, s jakou se dává podíl z neočekávaného nalezu, a když mu Barket řekl: „Beru ty peníze jen proto, abyste měl klid,“ a Van Conetův dar přijal – přišel mu ostatně vhod, protože dílna šla od deseti k pěti – požádal ho Snogden, aby mu napsal stvrzenku na pět set liber „To proto,“ prohlásil, hledě řemeslníkovi přímo do očí, „aby se fiktivních dvě stě liber stalo asi za měsíc skutečně vašimi, jestli všechno dobře dopadne.“

Proti tomuto tahu Barket nenamítal nic, cítil se dokonce lehčeji, neboť se aspoň se Snogdenem vyrovnal v podlosti – proto přikývl a stvrzenku napsal.

Když Snogden odešel, Marta dlouho mlčela, zamyšleně se probírala v penězích a pak smutně pronesla:

„Jednali jsme špinavě. Jak se říká, prodali jsme duši.“

„Peníze potřebujeme, ke všem ďasům!“ zvolal Barket. „Nu, a kdybych je byl nevzal, co by se změnilo?“

„Tak nějak přece…“

„Poslyš, ty moudrá dcero, my se nebudeme přít o cti se šlechtou! Ten hrdopýšek Gravelot chce, podle mého, ze sebe dělat nějakého zvláštního člověka. Hostinský vyzve na souboj George Van Coneta! Když na to jeden pomyslí, musel by se takovéhle věci smát.“

„Gravelot se mne zastal,“ prohlásila Marta, utírajíc si slzy studu, „a já nikdy nebyla tak uražena jako dnes.“

„Dobrá. Jednal šlechetně, to nepopírám… Ale žádný souboj nebude. Ti něco na Gravelota ušili, když Snogden, sotva jsme přijeli, přišel s prosíkem, abychom mlčeli, a ještě mě vlastně násilím donutil vzít si těch tři sta liber.“

„Já nechtěla…,“ řekla Marta a pevně stiskla rty, „ačkoli co se stalo, stalo se. Nikdy si to neodpustím.“

„Odpočítej hned osmdesát sedm liber, Marto, zaplatím Thomsonovi směnku. Zbytek musím převést na Plattera, na objednávku emailovaných desek. Ale to až zítra.“

„Nech mi pětadvacet liber.“

„Proč?“

„Proto…,“ řekla Marta, usmála se a stydlivě pohlédla na otce. „Uhodni to! Ale já ti to řeknu: musím si leccos ušít, připravit se, vždyť brzy přijde můj ženich.“

„Ano,“ přitakal Barket a dodal ještě: „Vidíš, průběh celé té záležitosti je vlastně pomstou za tebe. Van Conet má nahnáno, ututlává skandál, bojí se novin, bojí se všeho, má strach. Vidíš, jak je potrestán!“

Jestliže Snogden nemohl Van Conetovi vyprávět o této scéně, předvedl mu zato neústupnost a rozpaky Barketa i jeho dcery a propracoval všechno do zcela přirozeného dialogu. Nakonec ukázal účet vydaných peněz. Podle svého vysvětlení musel nejvíc vyplatit jistému Gottliebu Wagnerovi, záhadnému člověku, který byl za mnoho k mnohému ochoten. Pak, jako by si vzpomněl na něco nepodstatného, ale zajímavého, řekl, že okolnosti ho donutily jednat s Van Conetovým otcem, jehož zásah jedině mohl Gravelota zničit zároveň s oněmi bezvýznamnými důkazy, jaké byly v Souši a moři podstrčeny v podobě beden se starými knihami.

Van Conet nečekal takové doznání a stěží se ovládl, aby hrubě nezaklel, neboť ho čekalo trpké jednání s otcem, mužem dosti otrlých mravů, který ovšem tím víc kladl důraz na vnější okázalou důstojnost vlastního jména.

„Ale když už to došlo tak daleko,“ zuřivě zvolal Van Conet, „mohl jsem celou věc urovnat zrovna tak dobře jako vy!“

„Ne!“ Snogden prudce uchopil přítele za ruku. „Ne, Georgi, ne, stokrát ne, opakuji vám. Pouze já mohl celou záležitost předestřít vašemu otci v celé její důležitosti, o jaké jsme mluvili, o jaké jsme přesvědčeni a jaká musí být posuzována chladně a jemně. Se mnou byl váš otec nucen mluvit mírně, poněvadž i mně je za mnohé zavázán. Celá věc se netýká pouze Gravelotova uvěznění, ale hlavně toho, jak s ním naloží po uvěznění. Soudní vyšetřování je nemyslitelné, já však našel východisko, poradil jsem, jak celou záležitost ukončit, ale to až po měsíci, až budete se ženou v Pocketu. Do toho okamžiku nasazuji všechny páky, abyste byl co nejdřív jmenován ředitelem akciové společnosti pro hospodářská zařízení v Pocketu. Pracuji hlavou i ústy a vy tak vášnivě toužíte po tom místě, že nemůžete popřít…“

„Nemohu popřít,“ přerušil ho Van Conet, „že jste přestřelil. Opakuji, že jsem otcovým prostřednictvím mohl celou záležitost urovnat sám…“

Odmlčel se, neboť si výtečně uvědomoval, jak mnoho vykonal Snogden, s jakou nevyhnutelností by se musel otec obrátit právě na Snogdena, aby mohl provést tuto intriku, která –– ač nebyla složitá – vyžadovala zvláštní známosti. Van Coneta očekávala odporná rozmluva s otcem.

„Jste si aspoň jist, že je ta hloupá historie skončena?“

„Ano, jsem si tím jist,“ odvětil Snogden s naprostým klidem.

Van Conet vstal a opustil Snogdenův byt.

Neměl rád citové impulsy, které už dávno odkopl, jako se špičkou boty odkopávají zvadlé květiny, avšak Gravelot, Consuela a Snogden se ho dotkli, každý po svém. Mohl si odpočinout při jednání se svým otcem. O tom byl přesvědčen.

„To je pekelný den!“ řekl mladý Van Conet a unaveně pozoroval otce. „Už všechno znáte?“

„Nejméně že všeho znám vás,“ odpověděl starý Van Conet. „Ale s vámi mluvit je naprosto zbytečné, protože vy jste schopen provést v předvečer svatby ještě horší věci.“

„Nemám záruku, že mě nepřepadne šílenec.“

„To ne, můj milý! Vedl jste si jako šejdíř.“

„Máte štěstí, že jste můj otec…,“ začal Van Conet, zbledl a učinil pohyb, jako by chtěl vstát.

„Štěstí?“ ironicky ho přerušil guvernér. „Přemýšlejte o svých slovech.“

„Výborně. Zlořečte mi. Budu sedět a poslouchat.“

„Uznávám obtížnost situace,“ řekl otec se špatně skrývaným podrážděním, „ale, ksakru, někdy musí člověk vydržet i políček, když to stojí za to. Ale toho Snogdena jste ke mně posílat nemusel. Měl jste okamžitě přijít sám, v lecčems znamenám zrovna tolik, co Snogden.“

„Kdo posílal Snogdena!“ zvolal George. „Šel k vám, aniž mi co řekl. Dověděl jsem se to před chvílí!“

„Ať je to tak nebo onak, strávil jsem několik příjemných okamžiku, když mi vyprávěl o krčmě a o políčku.“

„Stalo se to…“

„Uvědomte si, že Snogden byl dojemně upřímný, takže si nemusíte vymýšlet nějakou jinou verzi.“

Van Conet zrudl.

„Myslete si, co chcete,“ řekl a drze zívl. „Vyjádřete také co nejdříve, jak mnou pohrdáte, a už to skončete, proboha…“

„Musíte si uvědomit, jak vášnivě si naši nepřátelé přejí odvrátit váš sňatek, promluvil starý Van Conet. „I když vám Consuela Juarezová nic nevykládá, já výborně vím, jakých prostředků bylo použito, aby ji pobouřili. Klepy a anonymní dopisy, to je běžná věc. Pokusili se podplatit vaši Lauru, aby se objevila, až budete podepisovat svatební smlouvu, a po francouzském způsobu oznámila, že s ní udržujete známost. Ale ta moudrá žena byla u mne a dosáhla mnohem výhodnějších slibů.“

„To je dobře, že to tak dopadlo,“ usmál se ženich.

„Dobře a draho, draho a úmorně,“ pokračoval guvernér. „Nemá smyslu, abyste jí to připomínal. Až dostane peníze, odjede. Taková byla podmínka. Teď si vyslechněte, co vám povím o jiné věci. Veďte pár měsíců slušný život – dívejte se na tuto nezbytnost jako na oběť, chcete-li – a budete mít v rukou neomezené možnosti. Nechte mě, ať se vyrovnám se státní kontrolou, zruším směnky, založím vlastní noviny a pak si dělejte, co si zamanete. Ale jestli z vaší svatby sejde, přijdou na vás zrovna tak jako na mne horké chvilky. Opatrujte si tu svatbu, Georgi! Samou netrpělivostí po životě mi připadáte jako kočka v řeznickém krámě. Amen.“

„Všechno je urovnáno?“ zasmušile se zeptal George a vstal.

„Ano. Doufám, že do pozítřka se vám nepoštěstí dostat ještě jeden políček, jednak proto, že už zbývá málo času, jednak kvůli vaší budoucnosti.“

„Tak už se nezlobíte?“

„Ne. Ale poručit citům není v mé moci. Pár dní se mi budete protivit, pak to přejde.“

Van Conet odešel od otce s náladou veskrze mizernou a zbytek dne strávil ve společnosti Laury Muldwayové, kde se brzo objevil i Snogden.

O den později dovedl Van Conet ke dveřím slavnostně vyzdobeného sálu guvernérova domu mladou dívku, jíž slíbil být po celý život přítelem a mužem. S hlubokou vírou v sílu lásky s ním Consuela kráčela, usmívajíc se na všechny pohledy a blahopřání. Byla tak klidná jako odraz zelené trávy v tiché vodě.

V blízkosti dívky s bílými květy ve tmavém účesu, jež k němu byla tak velkomyslná, vyhlížel Van Conet ještě krásněji a ušlechtileji, mistrně se přetvařoval, že jím vládne hluboký cit, a hleděl na Consuelu vážným, mírným pohledem.

Consuelu neopouštěj úsměv. Odpovídajíc notáři, pronesla své „Ano!“ tak důležitě a něžně, že pozvaní hosté a svědci podlehli na několik okamžiků kouzlu její bytosti a uvěřili v George Van Coneta, ačkoli ho velmi dobře znali.

Občanský i církevní obřad proběhl zdárně a bez komplikací. Novomanželé strávili tři dny na panství Consuelina otce, starého Juareze, a pak odjeli do Pocketu, kde na Van Coneta čekaly povinnosti ředitele hospodářské akciové společnosti; mohl teď nakoupit potřebné množství akcií.

Za týden přijela do Pocketu Laura Muidwayová a po ní i Snogden, bez něhož by Van Conet těžko mohl pokračovat v životě, na který byl zvyklý.

VI

Za své zajetí neděkovala Medvědice Nikkelsovi, jak si jeden čas myslel Tergens, který měl o tom svůj vlastní názor, nýbrž jednomu podloudníkovi, jehož jméno i to, že byl podplacen, brzy vešlo ve známost, takže ani nestačil odjet a za jedné tmavé noci pod záminkou rvačky v opilosti byl zabit.

Při prvním výslechu se Davenant prohlásil za jakéhosi Guntraye; netoužil upozornit na sebe někoho ze starých známých ani jménem Tirreus Davenant, které se mohli dovědět z článku v novinách, ani jménem Gravelot, nebezpečným díky Van Conetovi. Avšak na Medvědici nazval ho Tergens náhodou několikrát Gravelotem, a proto ho v úředních spisech uváděli pod dvojím jménem: Guntray-Gravelot; a tak podle souvislosti důkazů – útěku majitele Souše a moře, vražedné přesnosti muže, který se z neznámých důvodů objevil mezi podloudníky na Medvědici, i podle zevnějšku – rozhodl se Van Conet neprodleně učinit opatření, neboť věděl od svého otce všechno. Guvernér mu pomáhal a v dalším vyprávění se dotkneme těchto předběžných zmínek podrobněji; vyplynou z celého děje.

Pocketská věznice stála na městské periférii, kde v posledních letech vznikl začátek ulice, přecházející za několika budovami v opuštěné pahorkovité prostranství. Z tohoto náznaku ulice vybíhaly dvě uličky, z nichž jedna končila strží a druhá silničním příkopem, takže to všechno dohromady vypadalo na plánu města jako samostatná větev s větvičkami po stranách. Vrata a přední průčelí věznice byla obrácena k protějšímu přízemnímu domu, obydlenému vězeňskými úředníky a dozorci. Ob jeden dům uzavíral řadu budov hokynářský krámek s dvěma výklady a dveřmi uprostřed, jehož zákazníky byli téměř výhradně trestanci a vězeňští dozorci. Ráno nakupovali strážní za peníze vězňů, uložené ve vězeňské kanceláři, podle zvláštních seznamů různé potraviny, které vězeňský řád povoloval. Občas se stávalo, že se v housce objevila krabička kokainu nebo opia, v chlebě balíček karet, v dýni lahvička lihu, ale strážní, kteří promýšleli plán, jak dopravit tyto zakázané věci, hráli si do ruky, a proto nikdy nikdo nepředvolal k soudu ani majitele krámu, ani dozorce. Dvě cely určené pro podloudníky byly věčně plné. Toto osazenstvo, které vlastnilo slušné prostředky, dopřávalo si pohodlí. Nadto podloudničtí pohlaváři, kteří byli jakýmsi neodvolatelným ministerstvem, měli vždy mezi dozorci oddaného člověka; ten pedanticky zachovával vězeňský pořádek vůči všem vězňům, kromě svých lidí. Jestliže byl tento muž odhalen, když vynášel dopisy nebo připravoval útěk, neprodleně ho vyměnili jiným, pomáhajíce si jak podplácením, tak i vyděračstvím nebo protekci různých vlivných osob. Tento skrytý život věznice se na pohled ničím neprojevoval při oficiálním vykonávání povinností – při střídání stráží, hlídek, při hodinách procházek, v kancelářských výkazech – a spolupráce příslušných orgánů s vězeňskou správou probíhala tak přesně jako v armádě. Vězně, který neměl užitečně styky ani ve věznici, ani mimo ni, ve snu nenapadlo, co všechno může provádět člověk, který sedí vedle něho v sousední cele.

Shora vypadala věznice jako zděný čtverec, uprostřed něhož stála menší krychle. Byla dvakrát vyšší než zdi. Vnitřní dvůr obklopovala třípatrová budova, kam vedla okna všech cel. Zvenčí nebyla na celé budově, nepočítáme-li okna kanceláří v přízemí, žádná okna ani otvory. Věznice připomínala spíš pevnost nežli dům. K vnější zdi se napravo od vrat přimykala přízemní budova lazaretu; nalevo od vrat byl dům velitele věznice, obklopený trávníky, záhony a stinnými stromy. Dům ještě zdobil živý plot z popínavých růží a tak z něho uprostřed zahrady vytvářel zvláštní svět klidného rodinného života.

Za dobu, co Medvědice plula do Pocketu, opuchla Davenantovi noha, a tak ho po několika jednoduchých formalitách zavřeli do lazaretu. Ostatní odvedli do věznice. Když se podloudníci loučili s Davenantem, kývli naň tak významně, že pochopil, jaký je jejich názor o jeho osudu a jaká jejich touha ho potěšit: měli ve svých rukou prostředky umožnit mu útěk nebo alespoň spojení s vnějším světem. Bylo už deset hodin ráno V ambulatoriu obvázal vězeňský lékař Davenantovi prostřelenou nohu s pohmožděnými šlachami a pak byl Tirreus umístěn do samovazby. Okno uzavírala mříž, jež by svou silou byla hodna tygra.

Davenant shodil šaty, oblékl se do vězeňské prošívané kazajky a ulehl; zmocnila se ho tíseň. Octl se přímo ve středu, v němž se zastavil pohyb života, v mrtvém bodu osy onoho kola žití, které se šíleně otáčí. Strážný mu přinesl mléko a chléb. Kouření tu bylo zakázáno, ale na Davenantovu otázku, zda si může zapálit, dozorce řekl: „Počkejte trochu, pak si o tom promluvíme.“

Tato prázdná slova, která zřejmě neznamenala nic jiného než dovolení kouřit, Davenanta poněkud rozveselila, a když se objevil vojenský vyšetřující soudce, jenž měl na starosti proces s podloudníky, usedl na pryčnu, připraven bojovat odpověďmi proti otázkám.

Když vyšetřující vstoupil do cely, pohlédl zvědavě na Davenanta, neboť podle předběžných zpráv čekal, že spatří zuřivého, bojovného galejníka, a byl překvapen zevnějškem zatčeného. Tento muž, který naň hleděl jasným, zamyšleným pohledem, nejméně ze všeho zapadal mezi stěny tohoto smutného místa. Avšak za jeho sympatickým zevnějškem ležela ta noční událost s dosud neobvyklým počtem obětí. A protože celníci, kteří zůstali naživu, byli zmateni jeho přesností a zapomínali, že nestřílel sám, obviňovali hlavně jeho. Soudce položil aktovku na nemocniční stůl, přitáhl si židli a usedl, připravuje si plnicí pero. Byl to ramenatý, podsaditý muž s vyhýbavým pohledem šedých očí, někdy přivřených, někdy široce, jasně rozevřených a upřených s vyzývavostí, která měla budit rozpaky.

Napjatý rozhovor zní nejprostěji, když je vyslýchaná osoba zaujata něčím, co s výslechem nesouvisí. Davenant vzal hrnek s mlékem, začal jíst chléb a pít mléko a současně odpovídal úředníkovi.

„Přistoupíme k výslechu,“ začal soudce, přiblížil pero k papíru a hleděl přitom na ruku s hrnkem. „Odpovídejte, nic nezatajujte, nesnažte se zastřít nějakou okolnost. Jste-li vinen, přiznejte se okamžitě ke všemu, ulehčíte si tím svůj osud. Jak se jmenujete?“

„James Guntray.“

„Stáří?“

„Dvacet šest let.“

„Vaše povolání? Podloudník?“

„Mýlíte se. Nejsem podloudník.“

Soudce pohlédl významně na Tirrea, uchopil se prsty za bradu, ztuhl, pak nečekaně vstal a po špičkách přistoupil ke dveřím. Potom sám sobě přikývl, klidně mávl rukou a s úsměvem se vrátil.

„Nikdo neposlouchá,“ řekl, usedl a přívětivě pohlédl na překvapeného Davenanta. „Nebojte se mne. Jsem člen vaší organizace. Vyložte mi co nejpodrobněji, jak probíhala drážka, abych měl možnost zvážit důkazy, které uvádí celnice, a zároveň s vámi posoudit způsob obhajoby.“

„Upřímnost za upřímnost,“ řekl Davenant. „Vy nejste vyšetřující soudce, já nejsem podloudník; krom toho, když celníci obsadili Medvědici, ani jsem neměl v ruce zbraň.“

„Vy jste nestřílel?“

„Ovšemže ne, neumím střílet.“

„To je divné, že nevěříte mým slovům,“ řekl úředník. „Čas utíká a Tergens mi přímo nakázal, abych vám pomohl.“

„Dobrá,“ smutně se rozesmál Davenant, „zanechme špatné hry. Pokračujte, prosím, ve výslechu.“

Soudce přimhouřil oči, povýšeně a samolibě se usmál jako špatný herec, který klade své vlastní mínění o sobě nad mínění davu, a změnil tón.

„Zatčený, který jste se nazval Jamesem Guntrayem, jste obviněn z ozbrojeného odporu celní hlídce, jehož výsledkem byla smrtelná zranění střelnou zbraní těchto lidí…“

Vypočetl zabité, uváděje každého jménem, a pak pokračoval: „Kromě toho jste obviněn, že jste převážel podloudnické zboží a že jste se pokusil vyložit náklad na území přístavu, který jest pod ochranou a zákony vojenskými, za což podléháte kompetenci a vyšetřování vojenského soudu v Pocketu. Přiznáváte se ke své vině?“

Při zmínce o vojenském soudu Davenant pochopil, že mu hrozí trest smrti. Obával se Van Coneta, rozhodl se tedy utajit pravdu a odhalit ji až u soudu, což by potom vedlo k přešetření celé záležitosti; bylo by teď podle jeho názoru předčasné mluvit o událostech v Souši a moři. Po krátkém rozmýšlení odpověděl úředníkovi tak, aby si zajistil přízeň soudu.

„Stačí trochu počítat. Nepopírám, že jsem střílel, nepopírám, že jsem byl na Medvědici, i když to bylo z důvodů, které nesouvisely s podloudnictvím… Měl jsem sedm nábojů v pistoli a devět nábojů v pušce, vím to proto, že sotva jsem vzal do ruky Uhtlánderovu pušku, ihned jsem ji nabil, a jak víte, zásobník obsahuje devět patron – dal mi ji soused v loďce. Vzpomínám si na to, že jsem jeden zbylý náboj hodil do vody, překážel mi. Devět a sedm je tedy přesně šestnáct. Mohu vzít na sebe odpovědnost za šestnáct celníků, ale nikoli za čtyřiadvacet.“

„Jste zřejmě dobrý střelec,“ poznamenal soudce, když dopsal výpověď. „Co bylo důvodem, že jste se účastnil ozbrojené srážky?“

Davenant neodpověděl.

„Teď mi vysvětlete,“ řekl vyšetřující soudce, naprosto spokojen Davenantovou výpovědí o střelbě, „vysvětlete mi, co vás přinutilo, abyste se připojil k podloudníkům?“

„O tom vypovím u soudu.“

Soudce se pokusil vyzvědět důvody, proč Davenant odmítá vypovídat, ale ten se rozhodně postavil na odpor a pouze dodal:

„U soudu se dovíte, proč o tom teď nemohu mluvit.“

Vyšetřující soudce dokončil výslech. Davenant podepsal svou výpověď a soudce se vzdálil, mimořádně zaujat vězňovou osobou, tak nepodobnou jak podloudníkovi, tak zločinci.

Dozorce propustil úředníka a zavřel celu, ale za několik okamžiků opět vsunul klíč do zámku, strčil Tirreovi malý balíček a řekl:

„Foukejte kouř do větracího okénka.“

Kvapně odešel a cestou ke dveřím odmítavě zavrtěl hlavou na znamení, že nemá kdy mluvit. Tirreus spatřil pět liber v bankovkách, dýmku a hrst tabáku. Schoval tabák pod polštář a odšrouboval náustek. Do trubičky byl zastrčen lísteček od Tergense: Držte se, pomalu se rozhlížím, uděláme, co bude možné. Terg.

VII

Blížila se noc a hokynář zavřel dveře zevnitř na závoru, pak vyšel zadním vchodem na malý dvorek, zavalený prázdnými bednami a soudky, a pověsil na dveře zámek; klíčem však neotočil. K hokynáři přistoupil vysoký muž ve slaměném klobouku a v cvilinkovém kabátě, přehozeném přes rameno. Za koženým opaskem tohoto muže trčela měděná rukojeť nože. Muž byl hubený, poďobaný od neštovic, přísného pohledu a skvělé nálady, neboť už vypil dvě láhve zdejšího žlutého vína u Zrzavé Katrin, jež bydlela nedaleko. Chtěl teď Katrin pohostit na svůj účet.

„Strýčínku Stomadore,“ řekl podloudník a něžně podrbal hokynáře za uchem, pak mu bez okolků položil loket na rameno a dal si ruku v bok, jak to dělával při scénách s Katrin, „počkejte s tím počítáním kasy.“

„Strašně páchnete cibulí, Botredgi. Odejděte bez polibků.“

„Co? Co mám dělat, když přímo osudově miluji cibuli!“ namítal Botredge, ale vysvobodil Stomadorovo rameno. „Najde se pro mne cibule a dvě láhve pepřovky? Cibuli přikusuju nejradši.“

„Není už čas na spaní?“ přemítavě se zeptal hokynář. „Chtěl jsem ještě převařit zavařeninu, zcukernatěla mi.“

„Ne, ty starý traviči, spaní je škodlivé. Pojďme, napiju se s vámi. Přísahám při té budově naproti vašemu obchodu a při duši ubohého Tergense, že se mi vaše tajemná široká tvář líbí.“

Stomador pohlédl na Botredge s dojemným úsměvem, jakým se usmívají lidé, kteří se rádi napijí ve společnosti, když se naskytne příležitost, a s rozhodností klapl zámkem.

„Půjdeme dvorem,“ řekl Stomador. „Jistě na vás čeká Katrin.“

„Počká,“ odpověděl Botredge a následoval Stomadora průchodem mezi bednami ke škvíře, prosvítající dveřmi. „Náš vztah s Katrin je trvalý. Je příjemné napít se s mužem, zvlášť s tak moudrým mužem jako jste vy.“

Vešli pod nízký strop pokoje za krámem, kde Stomador bydlel, V nohách postele byl stůl, přikrytý voskovaným plátnem; několik těžkých židlí, puška na stěně, pytle v koutech, bedny s cukrovinkami a makaróny u zdi a starý obraz, který představoval lov na tygra, tvořily zařízení tohoto polovičního skladiště, nerovně vydlážděného žlutými cihlami.

„Jenom vám zakazuji přikusovat cibuli,“ upozornil Stomador, „strašně páchne. Najdeme něco lepšího.“

Vešel do tmavého krámu; udeřil se sice hlavou o strop, ale vrátil se odtud s dvěma lahvemi červené pepřovky, krabičkou sušených ryb a kmínovým chlebem. Když všechno položil na stůl, vyndal ze štelážky na zdi nůž a dvě štíhlé sklenice se silným dnem a usedl proti Botredgovi, pokuřuje prvotřídní doutník, takový, jaké kupoval za babku od svých přátel podloudníků.

Červený šátek s bleděmodrými kolečky, který si Stomador doma obvykle uvazoval kolem hlavy, visel mu jedním cípem přes ucho a vrhal na starcův široký obličej narůžovělý odstín. Šedé oči, tlusté rty s šibalským výrazem, oblá dvojitá brada a tupý nos připomínaly vcelku zavalitého mnicha. Zástěra, uvázaná až v podpaždí, vysoukané rukávy šedivé blůzy, krátké tmavé kalhoty a kožené pantofle, to všechno ke Stomadorovi patřilo, všechno odpovídalo jeho obličeji. Pouze obrovské pěsti tohoto muže se pro svou velikost zdály samostatnými nahými bytostmi. Stomador mluvil hlasitě, doříkával větu až do konce jako zaklínadlo a nemátl se ve slovech.

Když nalili první dvě sklenky do otevřených bělozubých úst, zakousl se Stomador do ryby a prohlásil:

„Kdybys věděl, Botredgi, jak lituji, že jsem se nestal pašerákem! Takové zaměstnání by se mi zamlouvalo, přísahám při rostbífu s žampiónovou omáčkou!“

„Ano, občas nám štěstí přeje,“ odpověděl Botredge, který si pečlivě čistil rybu, „ale jak se na nás začne lepit smůla, tak to stojí za zlámanou grešli. Vemte si třeba Medvědici! Sedm zabitých, ostatní sedí tamhle proti vašemu krámu a lámou si hlavu, jestli žena vojenského prokurátora v den soudu porodí nebo jestli to ještě potrvá. Každý šťastný otec se prý jen vznáší, je jako anděl. Nevím, nikdy jsem otcem nebyl.“

„To je pravda, s Medvědicí vám to krachlo. Slyšel jsem, že prý nějaký člověk, který plul na Medvědici z Gertonu, postřílel skoro všechny celníky.“

„Ano, sám byl taky raněn, ale není to nebezpečné. Víte, kdo to byl? Cizí člověk. Majitel hostince na tachenbacké silnici, James Gravelot.“

Stomador údivem padl hrudí na okraj stolu. Stůl se pohnul a strčil do Botredge, který překvapen odsunul svou židli.

„Co skáčete jako kůň?“ řekl Botredae a přidržel kolébající se láhev.

„James Gravelot?!“ zvolal Stomador. „Bledý, asi tak sedmnáctiletý chlapec, podobný vážné dívce? Přísahám u hromu a rumu, že vaši odpověď potřebuji slyšet, dřív než sežvýkáte rybu!“

„Kdybych Gravelota neznal,“ namítl zaražený Botredge, „tak bych si myslel, že má syna. Jak by mohl být podobný děvčeti? Můžete mi to povědět? Nebo nemůžete? Dovolte, abych se vás zeptal: může mít děvče kníry dlouhé čtyři palce a žluté jako močené konopí?“

„Máte pravdu!“ zvolal Stomador. „Zapomněl jsem, že uplynulo devět let. Souš a moře?“

„Ano, vždyť jsem tam taky býval.“

„Botredgi,“ řekl rozčilený Stomador po chvíli napjatého uvažování, „neznáme se sice dlouho, ale jestli máte v paměti některé mé úsluhy, bude na vás muset Katrin dneska čekat déle než jindy.“

Pro povzbuzení fantazie nalil po skleničce pepřovky sobě i podloudníkovi, který usrkl a zeptal se:

„Děláte si starosti?“

„Dám krám, dám všechen zisk, který jsem měl z věznice, a jsem konečně ochoten sednout si za mříže sám,“ řekl Stomador, „jen když bude za tyhle oběti Gravelot zachráněn. Jak se vlastně zapletl do vašich záležitostí?“

„To nevím, ale můžete si to zjistit. Co do vás vjelo, tatíku?“

„Vždycky očekávám všelijaké takovéhle věci,“ tajuplně řekl Stomador. „Čekám na ně. Čekal jsem je na tachenbacké silnici a čekal jsem je tady. Snad si nemyslíte, že jsem si koupil tenhle krámek jenom kvůli obživě?“

„Jak bych si mohl něco takového myslet,“ diplomaticky namítl Botredge, v němž se probudil zájem, „všichni přece dávno vědí, že jste zkušený člověk, Stomadore, člověk vyšší úrovně, tak říkajíc!“

„To také říkám. Jsou vyšší cíle,“ vážně odpověděl Stomador. „Před devíti lety jsem předal malému tulákovi rozdrbanou chalupu. A on si s tím poradil. Myslíte si, že jsem nevěděl, že mají brzy otevřít naleziště? Ale nechal jsem hospodu hospodou, poněvadž jsem měl jiné plány.“

Touto řečí Stomador lhal; nejen on, ale ani nikdo jiný nemohl tenkrát vědět, jaký objev učiní lidé při náhodném průzkumu v horách. Ale propalovala ho žízeň po intrice, která činí z lidí blázny a hrdiny, a proto často nakládal s fakty velmi kamarádsky.

„Ten chlapec mě strašně dojal,“ pokračoval Stomador.

„Začněme tedy jednat. Co navrhujete?“

„Co míníte?“

„Navázání styků.“

„To není tak těžké,“ řekl po úvaze Botredge. „Ale o tom, co vám teď povím, musíte mlčet jako hrob.“

„Určitě poběžím s podrobnou zprávou do vězeňské kanceláře!“

„Nechte toho,“ zamračil se Botredge, „tady jde o vážnou věc. Budu se muset v takovém případě okamžitě vydat ke Katrin a…“

Na tomto místě přerušilo Botredgova slova tiché zaklepání na dveře, které bylo ukončeno hlasitým plesknutím do prkna.

„Jasná věc, to je ona,“ řekl Botredge bez zvláštního nadšení.

Stomador odsunul závoru a spatřil ryšavou mladou ženu v bílé blůzce a s jasnými skvrnami na tvářích.

„Tak co to má znamenat?, Jsem pořád sama,“ řekla

Katrin a pokročila k Botredgovi dlouhou nohou v sešmaťchaném střevíci, „ty ses tu usadil?“

„Kat, drahoušku,“ smířlivě začal Botredge, „zrovna jsem chtěl za tebou jít kvůli jedné důležité věci. Musíme poslat lísteček do hotelu, Fagregadovi… Co je s ním?“

Katrin pohlédla na Stomadora týmž divokým pohledem, který vězeňští strážní a podloudníci považovali za neodolatelný, nechtěla však okouzlit, nýbrž si pouze ověřit, zda si ji Stomador a Botredge nedobírají.

Stomador na ni upřel významný pohled svých velkých očí a pustil jí přímo do dlaně dva zlaťáky, červené skvrny na Katrininých tvářích se rozlily až ke spánkům.

„Aha!“ řekla klidně, věcně se zamračila a zapálila si cigaretu, která jí do té chvíle trčela za uchem. „Tak vida! Kdepak Fagregad! Ten má dneska volno. Z toho nic nebude.“

„Tak si lámej hlavu!“ vykřikl Botredge.

„Kolik je hodin?“ zeptala se Katrin Stomadora, zhluboka zatáhla a vypustila kouř nosem.

„Za deset minut půlnoc,“ odpověděl, když vytáhl z kapsy velké zlaté hodinky.

„O půlnoci střídá u vnější brány Crawar,“ uvažovala nahlas Katrin a zvedla Botredgeovu nedopitou sklenici. „U vnitřní brány bude Hurtay.“ Vypila pepřovku, pak usedla na židli u zdi, křivila rty a kousala se do nich, jak napjatě uvažovala. „Napište lístek.“

Stomador ihned odepjal zástěru, shodil ji, z kapsy blůzy vytáhl zápisník a tužku, hluboko se sklonil nad stolem a začal kvapně psát. Čas od času Botredge poznamenal:

„Pište tiskacími písmeny. Nepodpisujte se. Taky nepište jméno toho, komu píšete. Aby všemu rozuměl jenom on a nikdo jiný.“

„Ano, buďte opatrný,“ potvrdila Katrin. „Adresu vyřídíme ústně.“

Všichni společně posoudili lístek, který Stomador nahlas přečetl, a byli jím spokojeni. Katrin svinula moták do trubičky, trubičku si zastrčila do vlasů a zamířila ke dveřím.

„Do lazaretu,“ zopakovala si pomalu úkol, „James Gravelot. Nepopletli jste to?“

„Spolehni se,“ uklidnil ji Botredge. „Co vím, to vím.“

„Tak čekejte!“ Kývla a její bílá blůza vystřelila do tmavé noci.

„Ženská jako had,“ řekl Botredge. „Když ta to nesvede, nedokáže to dnes nikdo. Je to devět dní, co je zavřeli; za šest dní bude mít v lazaretu službu zas ten Fagregad… tak mu večer předtím… Rozumíte?“

Katrin vyšla na ulici a za neustálého ohlížení, kličkujíc jako zajíc, blížila se k železným dvířkům v průchodních železných vratech, jasně osvětlených elektrickou lampou. Za nimi stál tělnatý, rozložitý Crawar. Mezi železnými pruty se ukázal jeho brunátný obličej s šedivým obočím. Když poznal Katrin, lehounce hvízdl údivem.

„Vy ale chodíte pozdě na procházku!“ řekl pátravě a také v mlhavé naději, že se k němu Katrin obrátí s nějakou prosbou; nikdy ji neviděl v noci před věznicí.

Katrin se zastavila ve stínu kamenného sloupu u vězeňských vrat a dala si prst na ústa.

„Co se pořád kroutíte, co?“ jemně, zastřeným hlasem zamumlal dozorce a protáhl mezi mřížemi ruku, aby uchopil Katrin nad loktem. „Se mnou jste ještě nikdy nepromluvila ani slovíčko. Jsem starý, co?“

Ohlédl se na Hurtaye, který stál za vnitřními vraty zády k němu, popotáhl čepici za štítek a poopravil si lesklý lakovaný opasek, pevně obepnutý kolem tučného břicha.

„Nevykládejte hlouposti,“ řekla Katrin, opřela se zády o mříž a usmála se rozpáleným obličejem tak přirozeně, že Crawar začal funět. „Řeknu vám docela otevřeně, že pro mne jsou všichni mužští stejní.“

„Snad ne? Doopravdy?“ řekl Crawar a zamyšleně si přiložil k ústům zuby klíče. „Tak jdete ze schůzky s jedním tím ‚stejným‘ nebo na schůzku?“

„Zkuste hádat.“

„Katrin, mohu zítra přijít? Čestné slovo. Víte, že jsem solidní člověk.“

„Ale jděte! To už mi říkáte dávno. Jenže Rimma už od vás dostala sukni a střevíce, a pro mne byste litoval shnilého ořechu.“

„Katí“ řekl dozorce a uchopil ji za obě ruce. „Jenom proto, že mnou pohrdáte. Dal bych nevímco… ano, ale vás zajímají jenom zločinci. Proč jste přišla? Mluvte!“

Katrin vyprostila ruce, poodstoupila a vytáhla z vlasů papírovou trubičku.

„Poslyšte, Craware,“ zašeptala pokušitelka a sevřela horkou rukou zpocené zápěstí vzrušeného dozorce, „jestli předáte tenhle lístek, můžete mi taky koupit střevíce.“

„Vida! Dvojí potěšení najednou: lísteček pro milého a střevíce nádavkem! Vy… vy jste ale prohnaná lištička, Kat, to vám řeknu.“

„Aspoň je vidět, jak jste solidní. Mohu vám přísahat, na co chcete, že nemám ve věznici žádného milého! Prostě jeden starý přítel chce podat zprávu svému známému.“

„A co když mě balamutíte, Kat?“

„V takovýchhle případech se lidé nebalamutí.“

Crawar věděl, že Katrin nelže.

V podobných případech se skutečně zachovávala pravidla hry velmi přísně.

„Bojím se… ,“ začal Crawar, ale zmlkl a zadíval se s něžnou podezíravostí do Katrininy zpozornělé tváře. Mlčel, přemítal, nakonec řekl: „Mohu se podívat, co je tam napsáno?“

„Samozřejmě! Vemte si to! Můžete si to klidně přečíst, není tam nic zvláštního.“

Crawar vzal papírek, ohlédl se na Hurtaye, který se naň pozorně díval, kývl na něho a přečetl následující:

ZDRAVÍM TĚ, STARÝ BRACHU! PAMATUJEŠ NA NAŠE SETKÁNI NA TACHENBACKÉ SILNICI PŘED DEVÍTI LETY? S JAKOU CHUTÍ JSI ZDOLAL ŘEPNÝ ZÁVIN A VÍNO! SLYŠEL JSEM, JAMESI, ŽE SE TI VEDLO DOBŘE. SEDĚLS TENKRÁT S TOM ADOREM. BA, BYLY TO ČASY, POZDRAVUJE TĚ, PODEJ ZPRÁVU, JESTLI NĚCO NEPOTŘEBUJEŠ. UZDRAV SE. TVŮJ BILL.

„Vždyť to povídám, že je to docela obyčejný lísteček,“ řekla Katrin pozorujíc, jak se Crawar tváří; ten očichal papír, není-li cítit cibulovou šťávou, která nahrazovala tajný inkoust, a když ještě pro jistotu zapálil svíčku a ohřál papír nad plamenem, opakovala: „Nic tam není. Vím to.“

Crawar vysunul spodní ret, energicky se obraci! a zamířil k Hurtayovi. Oba si dlouho prohlíželi lístek. Crawar jej nechal Hurtayovi a vrátil se ke Katrin.

„Komu to máme odevzdat?“ zeptal se.

„Jamesu Gravelotovi, do lazaretu. Ať mi ihned pošle odpověď.“

„Katrin, mám tě rád, opravdu, ale sama víte, že my s Hurtayem… jsme něco jiného, lazaret je i v něco jiného. Potřebujeme nutně peníze.“

„Tak si vemte,“ a podala Crawarovi jeden zlaťák, „Peníze nejsou moje, to je jasné.“

„Tady se všichni chovají jako mudrci,“ odpověděl Crawar. „Za šest let jsem leccos viděl a leccos znám. Čekej. Radši se procházej, ale nechoď daleko. Cvaknu klíčem.“

Tou dobou už Davenant spal a viděl ve snu tmavou vodu, zalévající noční pole. Jeho noze se nevedlo ani líp, ani hůř, koleno nemohl ohnout, proto bylo velmi bolestivé chodit kouřit k okénku; přemáhal se tedy, seč byl, aby nekouřil.

Dozorce, který měl uvnitř lazaretu službu u jedenácti samovazeb, neslyšně odemkl dveře, vešel dovnitř a prudce zatřásl vězňovým ramenem. Davenant přestal oddychovat a otevřel oči.

K bradě mu dopadl lístek.

„Napište odpověď,“ zašeptal dozorce, okamžitě vyšel a zavřel zvenčí dveře. Zámek tiše cvakl.

Davenant se opřel o loket, přečetl si lístek a okamžitě porozuměl podivnému textu podle „devíti let“, „Tom Adora“ a „tachenbacké silnice“. Davenant nevěděl, kde Stomador je, ale byl si jist, že mu píše právě tento člověk, jenž o něm všechno tak dobře ví.

Zakoušel pokornou radost ze starostlivosti, jako by ho drsná ruka podmračeně balila do vězeňské přikrývky.

Rozlilo se v něm horko a veselí. Zhluboka nadechl, aby uklidnil bušení srdce zaplaveného nadějí, pak vytáhl ze střevíce malou tužtičku, kterou mu krátce předtím poslal Tergens, a na rubu lístku sdělil Stomadorovi všechno podstatné, o čem v posledních dnech úporně přemýšlel:

POTŘEBUJI ORTA GALERANDA. JESTLI ŽIJE, MŮŽE VÁM O NĚM ŘÍCI MAJITEL KAVÁRNY ADAM QUICHELOT; ZAPOMNĚL JSEM ČÍSLO DOMU, KDE GALERAND BYDLEL. KAVÁRNA BYLA TENKRÁT NA ROHU PRAŠNÉ A PRŮTOČNÉ ULICE. MĚL BYSTE GALERANDOVI ŘÍCI, ŽE O SOBĚ PODÁVÁ ZPRÁVU CHLAPEC, S KTERÝM BYL PŘED DEVÍTI LETY NA MYSU BAY A KTERÝ MU DAL ZLATÁK DO HRY.

Davenant se z opatrnosti nepodepsal, ale i tak se řádky sotva vešly na rub lístku V rozčilení nešetřil zraněnou nohu, dokulhal ke dveřím, chvíli naslouchal a pak lehce zaťukal. Dozorce tu byl ve chvíli. Otevřel dveře, rychle sebral lístek a znovu Davenanta zavřel; ten usedl na postel a uvažoval. Za několik minut cinkl Crawar klíčem o bránu a Katrin vystoupila ze stínu.

„Rychle si to vezměte a odejděte, Kat,“ řekl Crawar. „Velitel věznice se vydal na kontrolu hlídek. Je to ale ženská…,“ dodal za jejími zády. „Poslyšte, tak zítra přijdu!“

Katrin se neotočila, mlčky přikývla a mžikem byla v krámě, kde už byli Stomador a Botredge polomrtví z čekání a jen tupě mlčeli.

„Čtěte!“ řekla Katrin, sotva popadajíc dech. „Celou slavnou pocketskou poštu strčím do kapsy.“

Hodila lístek na stůl, chvástavě si dala ruce v bok, pak si nalila sklenku pepřovky a lačně ji vypila.

„Jak jsi to dokázala?“ zeptal se nadšený Botredge, uchopil ji v pase a přitáhl k sobě, zatímco se Stomador namáhal, aby vyluštil Davenantův nečitelný rukopis. „Jak jsi to dokázala, slyšíš?“

„Ženské pracují s větší prohnaností než ty, chlapečku,“ odpověděla Katrin. „Dala jsem zlaťák. Máte u mne dluh, Stomadore.“

Stomador četl dál, roztržitě na ni pohlédl a stejně roztržitě jí dal tři zlaté.

„Co se dá dělat? Takový už máme život,“ povzdechl si Botredge. „Tak všechno klaplo, strýčku Stomadore?“

„Ach, milá Kat,“ řekl Stomador, „tys mi tak posloužila, že máš u mne úvěr na celý měsíc a můžeš si brát, co se ti zlíbí. Mám vyhledat jednoho člověka, a protože vy si teď musíte vzít ještě dvě láhve pepřovky a jít, budu tady spřádat plány sám.“

VIII

Druhého dne Stomador uprosil Botredge, aby prodával místo něho, a vydal se hledat Galeranda podle údajů v Tirreově lístku; oblékl si městské šaty a zamířil především na adresu Quichelota, který už dávno zavřel svou restauraci U zkaženého žaludku. Teď měl na rušném místě obchod s obuví. Jeho obchodní záležitosti byly tak úspěšné, že se chystal otevřít ještě dvě podobné prodejny. Už nepoužíval ani nepřirozené, ani poněkud originální reklamy, ale objevil „zlatou žílu“, jak kdysi v záchvatu závisti Davenantovi sliboval; tajemství Quichelotova zbohatnutí bylo v tom, že za poloviční cenu nakoupil velké tiérie kazového zboží a prodával je v ceně normální obuvi. Nepatrný kaz, zřejmý odborníkovi, prostý zákazník přehlédl, a pokud si jej všiml, tedy náhodou; při stížnostech Quichelot ochotně vyměňoval kazové výrobky za zboží bezvadné, ale stížností bylo málo a zboží spousta.

Quichelot stloustl, naučil se hrát na elektrické pianino a namlouval si jednu veselou vdovu, která vlastnila dům.

„Ort Galerand?“ zeptal se Quichelot Stomadora, když se dověděl o účelu návštěvy. „Jeho adresu budou znát v kavárně Punč. Tam jsem se s ním setkal, ale u mne už dávno nebyl.“

Stomador poděkoval, opustil Quichelota a nařídil taxikáři, aby jel do kavárny Punč.

Zakrátko vstoupil do chladné místnosti se stolky z malachitu a s ostěním z červeného dřeva. Prodral se k bufetu, kde hned první číšník na otázku po Galerandovi jen chvilku hledal očima a pak ukázal na vysokého muže s bílou hlavou, který seděl u zrcadla. Vedle jeho stolku byla volná židle.

Stomador se lehce uklonil a požádal o dovolení přisednout. Galerand mlčky přikývl. Stomador usedl a upřeně se zahleděl na souseda u stolku, který pokrčil rameny a pokračoval ve čtení. Ucítil pohled, zvedl hlavu, a když si všiml, že naň neznámý tělnatý člověk hledí s tajemným a vyčkávavým úsměvem, zeptal se:

„Něco jste mi říkal?“

„Ještě ne, ale řeknu,“ tiše promluvil Stomador. „Jste Ort Galerand?“

„Zcela určitě.“

„Tak poslouchejte: ve zdejší věznici sedí James Gravelot, kterému jsem ještě jako chlapci daroval polozkrachovanou hospodu na ztracené vartě, asi čtyřicet mil od Gertonu na tachenbacké silnici. Lépe řečeno – opustil jsem ji. Gravelot se udržel. Pomohlo mu, že tam otevřeli naleziště. Nevím jak a proč, ale nedávno se plavil do Pocketu na podloudnické lodi a se všemi, kdo zůstali po přestřelce naživu, byl uvězněn. Dnes v noci se mi podařilo dostat od něho lístek, který si račte přečíst.“

Galerand s pochybami zvedl papírek k očím, ale sotva si přečetl o zlaté minci, kterou si vzal od Davenanta do hry, úžasně ožil a dokonce zrudl vzrušením.

Můj bože! Vždyť je to Tirreus! řekl si pro sebe. „Kdo jste, drahý příteli?“ zeptal se.

„Tom Stomador, k vašim službám. Mám krámek proti věznici.“

„Ke všem čertům! Vyprávějte podrobně! Kdysi jsem znával velmi dobře Dav… Gravelota.“

Stomador mohl dodat jen velmi málo k tomu, co řekl na počátku; vyprávěl o setkání s chlapcem, popsal jeho otrhaný zevnějšek, podobu, ale bylo vidět, že mu navždy utkvělo v mysli ono spojení prostoty, rozhodnosti a bezbrannosti, jehož ztělesněním tehdy Tirreus byl. Tak si ho zapamatoval i Galerand, zejména po Tirreově zmizení, jehož příčiny se brzy vysvětlily, když se Frank Davenant objevil u Quichelota a začal tam v cynickém duchu řečnit a stěžovat si, že ho syn opustil. Zatímco se Davenant trápil, jak ukojit otcovu lačnost, měl Galerand v oněch dnech v Lissu tak neobvyklé, výjimečné štěstí ve hře, že získal patnáct tisíc liber; čtvrtina tohoto obnosu patřila chlapci, který pěšky odešel od špíny, jež tak nečekaně potřísnila světlé dveře, užuž pootevřené jeho dychtivé duši.

Když vysvětlil Galerandovi, že podrobné zprávy o své situaci může Gravelot podat až za několik dnů, až dozorce Fagregad převezme týdenní službu v lazaretu, vydal se domů, zapsal si však Galerandovu adresu; Galerand už sedm let vlastnil bílý přízemní dům, asi deset mil od Pocketu. Dům stál nedaleko pobřežních vil, rozhozených po skalních výstupcích mezi propastmi a zahradami. Tato hnízda uprostřed sluneční a mořské tišiny byla s městem spojena silnicí a železniční jednokolejkou. V Galerandově domě žili kromě majitele ještě šofér Grubbe a jeho sestra Tirsa, mladá dívka, která zastávala povinnosti služebné a hospodyně.

Galerand vysedával po celé týdny doma, pěstoval včely, četl či na plachetnici chytal ryby, anebo zas celé týdny trávil v pocketském hotelu Růže a švestka, kde hrával střídavě kulečník nebo karty.

Tirreova výhra, tři a půl tisíce liber, uložená na běžném účtu, činila už šest tisíc; Galerand se ani jednou těchto peněz nedotkl.

Čekal, že chlapec přijde a poděkuje mu.

Tirreus přišel. Teď nastal čas mu pomoci.

IX

Zatím se Davenantovo zranění na noze zhoršilo; po krátkém zlepšení mu otekl kolenní kloub, noha zmalátněla a nemocný si mohl pouze sedat, ačkoli i to měl zakázáno. Jestliže občas vstal, aby si zakouřil, pak hodně riskoval a v každém případě jednal proti lékařově zákazu. Lékař Dobble, jemuž se Davenant bezděčně líbil, neměl pražádnou chuť spěchat se soudem, a když svolal vhodné koncilium, sestavil podle dohody závěr o tom, že raněný se může dostavit k soudu až za dva týdny, to jest – počítáme-li den Stomadorovy schůzky s Galerandem za výchozí bod – jedenáctého dne po tomto setkání.

Za tu dobu už gertonský guvernér věděl o Gravelotovi všechno. Syn a otec byli mimořádně spokojeni obratem celé věci a s pomocí starých styků učinili patřičná opatření, aby nemohla být zveřejněna hanebná událost; proto bylo o Davenantovi brzo rozhodnuto, že nad ním bude vzhledem k vlastnímu přiznání vynesen rozsudek in contumatiam. Odklad soudního řízení kvůli nemoci hlavního zločince byl tedy pouze projevem nezbytné korektnosti. Kdyby se Gravelotovi rána na noze skutečně zlepšila, rozhodl se předseda vojenského tribunálu major Steggelson po úřadě s prokurátorem stanovit den soudu bez ohledu na Tirreovo uzdravení. Tyto vnitřní vztahy mezi úředníky a důstojníky, mezi jejich horší částí, byly jako uzavřená truhla, tak dobře známá každému odborníkovi. Hájí-li společný utajený zájem, zdá se to pobuřující pouze postrannímu divákovi, uvnitř je všechno prosté a téměř poklidné.

Davenant sám si byl naprosto jist, že je George Van Conet skvěle zpraven o následcích jeho útěku a že nepromešká příležitost zavčas zkreslit fakta nebo je ututlat, rozhodne-li se vězeň pro jejich odhalení.

Návštěva vyšetřujícího soudce se opakovala. Tentokrát přišel, aby si potvrdil získané zprávy o skutečném druhém jménu Davenantově, o jeho útěku z hostince, když tam celní oddíl objevil dvě bedny drahých doutníků. Davenant nelhal; přiznal, že to všechno je pravda, vyprávěl vyšetřujícímu soudci o darebáctví Gottlieba Wagnera, ale už předem věděl, že mu soudce neuvěří. Neřekl však ani slovo o Van Conetovi, bál se neznámých postupů zlé síly, která mu už ukázala svou moc; ani necekl, vyslechl soudcovu posměšnou kritiku tajemného Wagnera a podepsal výpověď tak, jak ji podal. Soud měl teď důvody považovat ho za podloudníka a přechovávače, ale jak jsme řekli, Davenant se rozhodl počkat s tím nejhlavnějším až na soudní přelíčení.

Vězňův život ztěžovaly kruté bolesti, jimiž teď trpěl při převazech. Po převazu cítil sice určitou úlevu, ale vymývání rány a její obvazování bylo vždy velmi trýznivé. Lékař přicházel provázen dozorcem, který dohlížel, zda jsou zachovávána pravidla samovazby. Davenant se mračil, ale současně se usmíval, a obvykle žertoval nebo vyprávěl směšné historky, jakých se za devět let naposlouchal mezi různými lidmi dost a dost. Vězeňští úředníci velmi dobře věděli, že Gravelot není podloudník. Prostřednictvím Tergensovým nesly už se věznicí zvěsti, že se Gravelot pohádal s nějakou velmi důležitou osobou z vysokých úřednických kruhů, při čemž hrála samozřejmě úlohu dáma velkého světa, a tyto zvěsti, ač neměly ani definitivní, ani hodnověrnou podobu, budily sympatie ke Gravelotovi. Jen proto, že se lékař bál o místo, nečinil vězni ty důležité úsluhy, z nichž jedna připadla Zrzavé Katrin.

Několikrát se v Davenantově cele objevil velitel věznice, zamračený šedivý muž špičatého obličeje. Pečlivě si prohlédl celu a okno, a když neochotně zamumlal, zda má vězeň nějaká přání, zadíval se naposled vyčkávavě Davenantovi do šedivých očí, kterými ho Tirreus mlčenlivě sledoval, a pak odešel. Jednou chtěl Davenant tohoto muže vyzkoušet, proto řekl, že prosí, aby byl k němu poslán vyšetřující soudce, kterému prý sdělí krajně důležité údaje. Letmý nápad, který bleskl veliteli věznice v očích, projevil se otázkou:

„Čeho se týkají vaše údaje?“

„Jedna osoba,“ řekl Davenant, „osoba velmi známá dostala ode mne v hostinci políček…“

„O všem, co se přímo nevztahuje k věci, musíte podat písemné zdůvodnění,“ přerušil ho velitel a obrátil se k východu.

S tím odešel, ale Davenant se dovtípil, že lstivý úředník jedná v souhlasu se soudem a že každý výklad o příčinách pochmurného případu, podaný písemně, zašle přímo guvernérovi nebo jej zničí.

Horečka a bolestné zranění nutily Davenanta, aby netrpělivě očekával noc, kdy ho spánek odváděl z vězení do říše snů. Snažil se ve dne spát, aby se mu méně chtělo kouřit, neboť za okamžiky, které prostál u okénka, platil opětovnou ostrou bolestí v koleně. Bez spolubesedníků, jen s knihami z vězeňské knihovny, v odporně světlé prázdnotě cely, kde neexistovalo zhola nic zbytečného, co je lidskému zraku tak nezbytné, oddával se Davenant fantazii. Občas vídal Quichelota a červené slunečníky dívek, smějících se tak, že se smálo všechno kolem. Toulal se s opilým otcem, hledal klíč v tmavé zahradě a kráčel neznámou cestou, snažil se obejít horu, která zakrývala jasně osvětlené divadlo. Ale nejméně ze všeho si přál, aby se ty dívky, o kterých v něm zůstal podivný dojem jakési něžnosti a lásky k životu, dověděly, kde je. Pak by si musely vzpomenout na jeho otce. A Davenant v prostotě svého srdce doufal, že už naň dávno zapomněly.

Několik dní nato, co dostal od Stomadora lístek a co začal od oné noci napjatě očekávat další události, došlo o dvanácté hodině polední k pravidelnému střídání služeb.

Nový dozorce obešel po řadě všechny samo vazby lazaretu a naposled otevřel dveře Tirreovy cely. Byl to Fagregad, mladý, asi třicetiletý muž s nezdravou barvou v obličeji a s černým knírkem. Jeho nevelké černé oči se lehce usmály; tiše přivřel dveře, aby dozorci ze společného oddělení náhodou nevyslechli jejich rozmluvu, pak přisedl do nohou Davenantovy postele a pokývl Tirreovi na znamení, aby zachoval klid a důvěru. Davenant tušil, že události začínají, ale z opatrnosti se pouze mlčky, vyčkávavě usmál a přijal z Fagregadových rukou lístek od Tergense, jehož rukopis už znal.

Tergens psal:

Doručiteli absolutně důvěřujte. Kromě ptačího mléka obstará vše. T.

„Dejte mi lístek zpátky,“ zašeptal Fagregad a schoval moták do podšívky v čepici, „pak ho zničím. Teď poslouchejte: všechno, co potřebujete komukoli vyřídit, sdělte mi ústně, je to bezpečnější, ale jestli musíte něco napsat, připravte dopis do večera a zastrčte jej do chleba, který vám zbude.od večeře; chleba můžete hodit do misky. Ačkoli mi důvěřují, není opatrnost nikdy na škodu. Máte tužku? Ano. Tak si vemte papír.“

Fagregad vyndal ze svého zápisníku předem připravené lístky a Davenant je schoval do díry v matraci.

„Už jsem psal,“ řekl Davenant, také kvapně, neboť Fagregad zřejmě spěchal s odchodem. „Došel můj dopisy Kde je Tom Stomador?“

„Galeranda už našli,“ rychle odpověděl Fagregad, vstal, zamířil ke dveřím a postavil se zády k nim. Už natahoval ruku, aby vzal za kliku. „Všichni budou jednat ze všech sil. Stomador obchoduje naproti věznici. Má tady krám.“

Z takové spousty důležitých a překvapivých zpráv se Davenantovi zatočila hlava a rozesmál se štěstím. Jeho krajní rozčilení se projevilo tím, že mu na levé tváři vystoupila jasně červená skvrna a rozlila se až ke koutku oka a skráni; jako by mu mravenci běhali po tváři, mimoděk si ji přetřel dlaní.

„Celá tvář vám zrudla,“ řekl Fagregad. „Čím to?“

„Nevím… znervózněl jsem v poslední době,“ odpověděl překvapený Davenant. „A co ještě? Co Tergens?“

Fagregad zaslechl v chodbě neurčitý zvuk, mávl rukou a vyběhl z cely; v témž okamžiku cvakl klíčem.

Tyto zprávy účinkovaly na Davenanta téměř jako náhlé osvobození – jako by už stál před věznicí kočár, který ho měl odvézt pryč od pochmurné hry zdí a klíčů. Když se jeho nervy uklidnily, usedl, aby napsal Galerandovi; na tři lístky, které mu Fagregad dal, se snažil vtěsnat co nejvíce slov. O lecčems nepsal. Tak o penězích a o stříbrném jelenovi, které schoval v puklém kameni, chtěl říci dozorci ústně, právě tak jako o všech jménech – od Van Coneta až po Fierse.

Zatímco psal, přecházel Fagregad pravidelně chodbou, občas otvíral železné špehýrky na dveřích a pátravým pohledem si prohlížel cely.

Když otevřel Davenantovu špehýrku, setkal se s jeho pohledem a tu se neudržel, aby se docela dětsky neusmál této hře na dozorce a vězně, na kterou si ti dva spolu hráli,

Davenant věděl, že se mu taková náhoda hned tak znovu nenaskytne, proto zhuštěnými výrazy, zkratkami slov, bez přídavných jmen vyložil podstatné události svého života za devět let, pomlčel pouze o tom, proč odešel z Pocketu do Lissu. Nenazval jménem ani jednu osobu, účastnou na události, která se odehrála v Souši a moři, večer opatrně zaťukal na dveře a sdělil Fagregadovi všechna důležitá jména a pečlivě přitom vysvětlil, v jakém vztahu k němu je ten či onen člověk a také, kde najít jelena a peníze. Když si Fagregad zapamatoval úkol, což nebylo obtížné pro jeho paměť, k těmto věcem vytříbenou, rozloučili se a víc už spolu nemluvili. Večer zastrčil Davenant svůj dopis do nedojedeného chleba a vězeň, který měl v lazaretu službu, hlídán dozorcem, zvlášť k tomu ustanoveným, a rovněž i Fagregadem, obešel cely a sebral nádobí. Tyto návštěvy se vždy odbývaly rychle, mlčky, bez zbytečných pohybů, Fagregad však dal Tirreovi lehkým pohybem hlavy najevo, aby se o další neznepokojoval. Skutečně, druhého dne byl už dopis u Stomadora; ten si jej pečlivě přečetl, než jej odnesl Galerandovi, který očekával tohoto muže stejných záměrů v domluvené pivnici nedaleko vězení, a pak si na zvláštní papírek, aby nic nepopletl, zapsal všechno, co mu Fagregad ústně vyřídil. Byla to tato jména: George Van Conet, Snogden, Weiss, Laura Muldwayová, dcera a otec Barketovi, Petronie a Fiers.

Stomadora zejména zajímal kámen, do jehož puklin Graveloť vsunul peníze a stříbrného jelena. Vypátrání těchto věcí se chtěl ujmout sám, neboť si byl vědom, kolik všelijakých starostí i tak už Galeranda čeká.

V předvečer toho dne, když dostal vězeňskou objednávku na potraviny, jež měl druhého dne ráno vydat vězeňským posluhům, připravil si zboží, během noci všechno navážil, zabalil a uložil do košů. Na zbytek dne ho zastoupil Botredge a pomoci mu přišla i Katrin. Na otázku manželek vězeňských dozorců, kam se poděl stařík, podloudníci odpovídali, že Stomador odjel navštívit nemocnou příbuznou.

V předvečer toho dne byl Galerand u plukovníka Gerna, vojenského prokurátora, aby si objasnil celý případ a dosáhl povolení navštívit vězně. Gern pohlížel na vojenské soudní řízení jako na laboratorní tajemství a naprosto uctivě a zřetelně dal Galerandovi najevo, že odsuzuje přímluvy cizích lidí, třebas byli odsouzenému nakloněni. Gern si však nemohl odpustit potěšení, aby necitoval odstavce zákona, podle nichž měli čtyři lidé – Gravelot, Tergens a ještě dva – zemřít na šibenici. Proto rozmluva pokračovala.

„Nevidím důvod,“ řekl Gern, „proč by měla být obžaloba ke Gravelotovi mírnější. Bránil náklad Medvědice se zuřivostí vlastníka, ve svém doznání mluví o šestnácti obětech, jejichž rodinám teď musí celní úřad obstarat penzi. Vyšetřováním bylo zjištěno, že domnělý Guntray je ve skutečnosti James Gravelot, majitel hospody poblíž jedné pobřežní stanice, zoufale prolezlé podloudnictvím. Gravelot uprchl před prohlídkou, která poskytla podstatné důkazy o tom, že se zúčastnil podloudnické činnosti. Dělejte co dělejte, ale nemůže být přesvědčivější fakt.“

„Máte pravdu,“ souhlasil Galerand, neboť nechtěl Gerna dráždit pochybnostmi. „Nezbývá mi než se dotázat, zda při vyšetřování nevyplynula otázka o normálnosti Gravelotova duševního stavu? Povaha jeho zběsilého odporu nutí k zamyšlení. Přechovávání kontrabandu, i když je dokonce dokázáno, není ještě důvod k zuřivosti. Buď je Gravelot chorobně vznětlivý, nebo byl nucen klást odpor až do krajnosti.“

Galerand neměl potuchy, že se těmito slovy dotkl skryté stránky věci – Gern naň pozorně pohlédl. Guvernér mohl prokurátorovi značně ublížit – kdyby Gern odmítl vyhovět otcově prosbě a neprokázal synovi přátelskou službu: z celé záležitosti, která se tak nečekaně obrátila, měl vysekat jméno George Van Coneta. Tato Galerandova slova byla důvodem, proč mu Gern kategoricky odmítl návštěvu u Davenanta. Po ukončení procesu mohli vězně navštívit pouze nejbližší příbuzní.

Člověk, který neměl žádné společenské postavení, ničím neproslul a kterého nikdo neznal, Gerna dokonale unavil. Vstal.

„Návštěva je vyloučena,“ opakoval. „Ke složité povaze vašeho chráněnce, jak vy soudíte, musím poznamenat, že vojenský soud nemá právo hloubat nad stavy a názory podloudníků, byť by tato otázka byla svou podstatou sebezajímavější.“

S tím Galerand odešel. Tirreův dopis ho poučil. Avšak jednání, která měl před sebou, byla tak složitá, že pouze mávl rukou a odložil vážné úvahy až na dobu, kterou stráví na cestě. Především musel jet do Gertonu.

„Když jsem přečetl dopis,“ důležitě prohlásil Stomador, „pochopil jsem, že celou tuto záležitost tvoří tři momenty: moment rodinný, moment osobní a moment kriminální. Co se týká peněz a ostatních věcí, schovaných v kamenu, bude myslím nejlépe, když se o to postarám já, znám zdejší okolí. Ostatní je ve vašich rukou.“

„Ano, jděte a hledejte peníze,“ řekl Galerand, „já se musím sejit se všemi lidmi, jejichž jména jste zapsal. Gravelot si nadělal kruté a nevybíravé nepřátele: guvernérovu rodinu. Celá záležitost je tak napjatá proto, že je těžko dokázat souvislost mezi tajemným činem Gottlieba Wagnera a jednáním Van Coneta. Dokonce i když to dokážeme, bude to nová, zvláštní záležitost, která asi Gravelotovi sotva pomůže.“

„To jsou mimořádné obtíže!“ zachmuřeně a slavnostně prohlásil Stomador. „Takové překážky může překonat jenom vaše hlava, moje ne.“

„Gravelot udeřil Van Coneta za urážku ženy,“ pokračoval Galerand, „a když připustím, že doutníky byly podvrženy, aby se Van Conet vyhnul kompromitování, jež by bylo možné, jakmile by zpolíčkovaný odmítl souboj, pak to kterýkoli právník vyloží jen jako shodu okolností. Krátce řečeno, proti Van Conetovi nemáme důkazy a opakuji, že i kdyby se našly, nový proces proti Van Conetovi neospravedlní Gravelota v procesu s Medvědicí. Ale nezbývá nic jiného než pohrozit guvernérovu synovi skandálem, aby uvedl v činnost všechen svůj vliv a ulehčil Gravelotův osud. A na to potřebujeme svědectví Barketa, jeho dcery a Petronie; možná že nebude na škodu pohovořit si se Snogdenem a s Laurou Muldwayovou. O těchto lidech nemohu předem nic říci.“

„Správně!“ zvolal Stomador. „Vy uvažujete jako ministr!“

„Ale kdepak! Jako vyděrač. Chystám se k vydírání, to by vám řekl každý obyčejný soudní posluha.“

„Je to riskantní věc, dávat po hubě synovi guvernéra, a ještě k tomu před svědky!“ poznamenal Stomador, stále ještě ohromený Gravelotovým činem. „Rozhodně nemohu říci, jestli bych já na jeho místě udělal něco takového. Říkejte si, co chcete, ale je to choulostivá otázka!“

„Jednal správně,“ řekl Galerand. „Byl to skromný a hodný hoch. Zřejmě nastala situace, kdy se mlčení rovná políčku do vlastní tváře.“

Až do tohoto okamžiku Stomador pochyboval o rozumnosti Gravelotova počínání, ale Galerandův upřímný tón rozehnal stín konvenčnosti, která hokynáři vadila, aby ocenil podstatu konfliktu.

„Skutečně,“ řekl Stomador, „souhlasím s vámi. Je to tak sice to je zlé, ale je to tak. Přiznávám, že když jsem četl dopis, myslel jsem si, že mladíkovi přeskočilo v hlavě. Na vztekal se a my tu sedíme a lámeme si hlavy, jak ho teď z toho dostat. Co nás nutí, abychom o něm přemýšleli? Rozluštěte tuhle hádanku! Vždyť Gravelot není ani můj příbuzný. Vidím ho jako v mlze.“

„Znamená to, že ho zřejmě nějak potřebujeme – já i vy.“

S tím se rozloučili. Obchodník odjel tramvají do Starého přístavu, odkud se chtěl vydat pěšky na pátrání po kamenu, kdežto Galerand se rozjel automobilem do Tachenbaku, aby vyslechl sloužící z hostince, který Davenant opustil.

Za svítání se objevil Tachenbak. Galerand už bez zastávky projel hornickým městečkem a dorazil k Souši a moři deset minut před desátou dopoledne. Unavený, ochraptělý šofér zastavil auto u dřevěného schodiště.

Galerand si za ty dlouhé hodiny zrychleného pohybu přeseděl všechny údy. Vystoupil z auta a rozhlédl se; myslel, že se objeví někdo z hostince. Ale až teď si všiml, že na vnějších dveřích visí zámek, závory že jsou zavřeny zevnitř, vedle pravého domovního křídla že stojí bouda a před ní člověk, zírající na návštěvníky se sebevědomím obchodníka, prostého konkurence. Byl to muž zarostlý černými vlasy, žlutého obličeje – Ital se smíšenou krví. V boudě si postavil pult a rozestavil židle; od ohniště, kde se opékaly plátky vepřového, přinášel kouř vůni jídla Pult byl zastavěn lahvemi s vínem a sodovkami.

„Je někdo v hostinci?“ zeptal se Galerand a vystoupil na svah k boudě. „Chtěl bych mluvit s Gravelotovým služebnictvem, s Petronií a Fiersem. Proč jsou dveře na zámek?“

Kramář přimhouřil oči a utřel si do zástěry ruce zamaštěné od sádla.

„Tuhle historii znají všichni místní obyvatelé,“ řekl, „ale vy jste asi z daleka?“

„Sice z daleka,“ odpověděl Galerand, s radostí usedl na židličku a gestem pozval šoféra Grubbeho, který se k nim přiblížil, aby si sedl vedle a nabral nové síly vínem a pečeným masem, „sice z daleka, ale vím, proč majitel zmizel. Tady mají být dva lidé.“

„Tak tedy počkejte,“ začal vysvětlovat kramář, který nerad pospíchal. „Chcete se napít whisky? Co? Tak dobře, všechno vám povím. Gravelot se schoval před prohlídkou a přenechal majetek Fiersovi. Fiers měl podnik otevřený čtyři dny, pak s tou ženskou tajně zmizeli, ještě sebrali prádlo, koně, povoz a spoustu jiných věcí; policie potom hostinec uzavřela. Přistoupil jsem na to, že to tady budu hlídat. Místo je opuštěné. Samozřejmě mám právo obchodovat. Lidí ke mně chodí, protože celá Gravelotova záležitost zapadla nebo nadlouho usnula. Kdovíco s hostincem bude, ale jídlo a pití najdete v mé boudě vždycky. Jmenuji se Arum Pacco, k vašim službám, prosím. Jestli chcete karbanátky, musíte počkat, ale mám čerstvě pečené vepřové, salám, konzervy.“

Skutečně, bylo to tak, jak Pacco vyprávěl: peníze, které Davenant nechal Fiersovi, a peníze Petronie, ke kterým přišla jako slepý k houslím, sblížily tyto lidi navzájem rychleji než dlouhé dvořeni. Těžce nesli, že jim zůstal v ruce dobrý podnik, o jehož chodu by museli možná skládat Davenantoví účty, proto sebrali cennější věci, skryli se a odjeli na parníku do Lissu, kde si chtěli otevřít trafiku.

Šofér Grubbe nevěděl nic o Galerandových plánech a tento řádný podfuk ho rozesmál, ale když pohlédl na zachmuřeného šéfa, pochopil, že má Galerand k celé věci vážnější vztah. Přestal se smát a poznamenal:

„Jsou to ale darebáci!“

„Ano, Grubbe, jsou to darebáci, ale já je velmi nutně potřeboval,“ řekl Galerand. „Teď je ovšem zbytečné je hledat.“

Pacco vyslechl jejich rozmluvu a snažil se vyzvědět cíl svých hostů, ale Galerand se vyhnul vysvětlení. Pacco přestal mluvit, a zatímco Galerand s Grubbem jedli a pili, stoupl si zády k nim u vchodu do boudy, s rukama v kapsách si pohvizdoval a prohlížel si auto jako odmítnutý cizí člověk, který má právo všechno posoudit, ale o závěrech pomlčet. Tyto závěry vedly ostatně k improvizované přirážce na účtu za whisky a jídlo.

Galerand si odpočinul a znovu vyjel; za patnáct minut ho Grubbe dovezl do Gertonu na Barketovu adresu. Mistr nebyl doma. Galerand tedy požádal příručího, aby ohlásil Barketově dceři Martě, že Ort Galerand, který přijel z Pocketu, by s ní rád mluvil v záležitosti jejího otce.

„Máte-li nějakou neodkladnou věc,“ řekla Marta, když se objevila v dílně, neboť Galerandův zevnějšek ji naladil k přívětivosti, jaká se zmocňuje živnostníků vždy, když podle jejich názoru návštěva slibuje zisk, „dovedu vás do kanceláře. Otec se určitě vrátí za nějakých dvacet minut, šel přijímat objednávky na elektrickou reklamu.“

Kanceláří nazývala Marta v určitých případech část chodby mezi dílnou a bytem, kde byl telefon a Barketův psací stůl. Na stěně bylo přibito několik měděných, porcelánových a lakovaných desek; upoutávaly pozornost tím, s jakou nápadnou nesmyslností vybral Barket náhodně tyto vzory svého řemesla. S jedinečným zdarem pověsil vedle sebe GRANDISSONOVU PORODNICKOU KLINIKU a BAYEROVU KANCELÁŘ POHŘEBNÍCH SLUŽEB.

Omráčen dlouhou jízdou a bezesnou nocí, usedl Galerand na židli, jež mu byla nabídnuta, a zadržel Martu, která chtěla odejít.

„Než se váš otec vrátí,“ řekl, domýšleje se podle dívčina zevnějšku, že nyní se počne boj za Davenanta, „rád bych vám pověděl o účelu své návštěvy.“

„Dobrá,“ odpověděla Marta a rychle usedla, tušíc něco, z čeho se jí sevřelo hrdlo.

Galerand řekl své jméno.

„Vaše pomoc je nutná,“ promluvil. „Hned vám vysvětlím, oč jde. James Gravelot je zavřen ve věznici a obviněn z přechovávání kontrabandu a z ozbrojeného odporu proti celní hlídce. Není pochyb, že mu bylo zakázané zboží podvrženo; uvažte sama, bylo to večer právě toho dne, kdy jste byla s otcem svědkyní skandálu v Gravelotově hostinci.“

Marta zrudla, pak sklopila hlavu. Ruce se jí chvěly. Zvedla obličej a hleděla na Galeranda tak bezmocně, že přisoudil tyto známky vzrušení jejím sympatiím s trpícím.

„Já…,“ řekla Marta.

Galerand vyčkal, ale když viděl, že se odmlčela, pokračoval:

„Ano, chápu vaše city. Ať jsem uvažoval tak či onak, došel jsem k závěru, že mohu Gravelota zachránit pouze prostřednictvím Van Coneta, když mu dám na vybranou buď to, že zveřejním políček a všechny jeho nevázané kousky, nebo budu žádat, aby se ony vlivné osoby účastnily záchrany Gravelota, který nevinně zabředl do nesnází. Ale abych měl úspěch, potřebuji svědky. Jsem přesvědčen, že neodmítnete svědectví proti lumpovi. Gravelot vlastně vystoupil na vaši obranu. Prosím vás o to a hodlám o to poprosit i vašeho otce.“

Marta stačila potlačit rozpaky. Vzala se stolu pravítko, přitiskla si jeden konec k dolním rtu, a aniž pravítko odložila, hleděla na Galeranda kulatýma, velmi světlýma očima.

„Totiž…,“ řekla. „Vy jste mě hrozně překvapil. O žádném skandálu nic nevíme. Opravdu nevím, co si mám myslet. Ještě ke všemu říkáte, že je Gravelot ve vězení. To je strašné! Známe Gravelota. Ujišťuji vás, že je to všechno naprosté nedorozumění.“ Sklopila zrak, skousla konec pravítka a zprudka jej vytrhla ze zubů, pak nesměle pohlédla na Galeranda, pomalu pravítko odložila a narovnala se. „Vy jste mne poděsil,“ řekla. „Jak tomu mám rozumět?“

Galerand se zaklonil a s bolestí vydechl, aby uvolnil sevřené hrdlo Srdce se mu hlasitě, těžce rozbušilo. „Musíte to udělat.“

„Ale já nemohu nic, já nic nevím, vůbec nic nevím! Možná že se mýlíte! Otec jde!“ s úlevou zvolala dívka a rychle se chtěla vzdálit.

Skleněné dveře se prudce otevřely a vešel Barket, zrudlý horkem, s pohotovým laskavým úsměvem, určeným návštěvníkovi.

Dceřin vzhled ho zarazil

„Co je s tebou?“ zeptal se rychle.

„Otče, tady…,“ Marta pohlédla na Galeranda, „tady jde k tobě, kvůli Gravelotovi,“ dodala, opožděně pokrčila rameny a ihned vyšla z místnosti.

Barket pomalu, rozvážlivým pohybem sundal klobouk a pohlédl na Galeranda široce rozevřeným, napjatým pohledem lháře.

„Ano, ano,“ zamumlal, „jakpak ne! Znám Gravelota velmi dobře. Asi před měsícem jsme se u něho s Martou naposled zastavili.“

Galerand se podruhé prohlásil svým jménem a vysvětlil:

„Jsem Gravelotůy přítel. Barkete, vy jste u něho byl toho dne, když udeřil Van Coneta za to, že se vysmíval vaší dceři.“

Barket stáhl hlavu mezi ramena a vypoulil oči.

„Ale co vás nemá!“ zvolal. „O čem to mluvíte? Vysvětlete mi to, proboha, strašně jste mě znepokojil!“

„Gravelot by nelhal,“ řekl Galerand. „Copak je to tak těžké říci pravdu třeba kvůli tomu, abychom zachránili člověka, kterému jsme bezprostředně zavázáni?“

„Až mi vysvětlíte, oč jde… Pochopte, já žasnu! Nejednou jsem se zastavil v Souši a moři, ale nemohu pochopit, oč jde!“

Chvíli oba mlčeli. Barket stěží vydržel Galerandův výmluvný pohled a nakonec sklopil oči.

„Když dosvědčíte, že došlo k hádce, bude Gravelot zahraněn. Je ve vězení. Podrobnosti jsem už vyprávěl vaší dceři. Vyřídí vám je. Pro mne je těžké všechno znovu pakovat.“

„Ujišťuji vás, že jste se dal ovlivnit nějakými klepy…,“ promluvil Barket, ale Galerand ho přerušil: „Tedy vytrvale popíráte?“

„Popírám. To je mé poslední slovo. Ale já bych přece jenom chtěl…“

Galerand ho neposlouchal. Pokýval hlavou, vzal klobouk a na odchodu prohodil:

„Styďte se, Barkete!“

Usedl do automobilu a pranic si nevyčítal, že tak krátce a rozhodně přerušil rozhovor. Bylo naprosto bez užitku utvrzovat v podlém mlčení tyto lidi, kteří si něco promysleli a jednou se rozhodli. Galerand však dosud neztrácel raději. Napadla ho myšlenka promluvit s Laurou Muldwayovou a se Snogdenem. Podle charakteru událostí, jak je krátce vyložil ve svém dopise Tirreus, dovedl si Galerand tyto lidi částečně představit, právě tak jako jejich úlohu u Van Coneta; věděl, že dokonce i člověk hluboce neřestný, obrátíme-li se k němu s nadějí, že projeví své lepší já, podřekne se nebo zradí sám sebe spíš než Barketovi. Přesný plán však neměl. Pouze náhoda nebo chvilková nálada, záchvěv šlechetné slabosti mohly Galerandovi pomoci v jeho nešlechetné práci – vytrhnout z rozsáhlého spiknutí chomáč srsti onomu tajemnému zvířeti, jež se zve corpus delicti. Galerand zamítl úvahy nad scénami, jež dosud nedozrály, a poněvadž věřil v náhlé nápady a uchovával si pevnou naději, jež ho neopouštěla, rozjel se do hotelu, kde si najal velký pokoj. Nevěděl, „o bude dál, chtěl tedy mít příbytek pro přijímání lidí i k spánku.

„Buďte připraven,“ řekl Grubbemu, „musím telefonovat a je možné, že ihned znovu vyjedu. Kdyby to dopadlo jinak, pronajmete si pokoj číslo 394, jak jsem se domluvil s ředitelem hotelu, a auto zavezete do garáže. Podám vám zprávu.“

Trpělivý, nesmírně vyčerpaný, avšak Galerandovi oddaný člověk viděl, že jeho šéf je rozčilen, proto mlčky přikývl a vytáhl z bedýnky s nástroji láhev whisky. Upil tolik, kolik potřeboval, aby setřásl bolestnou otupělost bezesné noci, pak se opřel o dvířka a začal si prohlížet chodce. Bylo vedro. Zeslábl, sklonil hlavu a začal dřímat.

Jak už jsme řekli dříve, vydala se Laura Muldwayová se Snogdenem do Pocketu; oba pokračovali ve starých stycích s Van Conetem. Tak se Galerand brzy dozvěděl, že jeho snaženi je bezvýsledné. Zřejmě mu nezbývalo nic jiného než se vrátit. Byl zčásti rád, že jsou tyto osoby v Pocketu, v místě událostí; nebylo dosud pozdě, aby se snažil s nimi po návratu promluvit, ať už to dopadne tak či onak. Galerand se v nitru uklidnil; usedl do křesla a zapálil si; dýmku držel v zubech, jestliže se jeho úvahy jalově opakovaly, nebo ji vyndával, když se mu v mysli kmitly obrysy případného jednání. Ačkoli nejdůležitější svědci odpadli, probíral znovu skupinu lidí, jejichž paměť skrývala svědectví pro něho tak vzácná, a čekal jen na činorodý popud, aby mohl vytvořit trhlinu v nešťastném materiálu, který mu kladl takový odpor. K vyřešení úkolu však nedospíval. Jediný člověk, na něhož se mohl ještě v Gertonu obrátit, byl August Van Conet. Galerand nevěděl nic ani o něm, ani o jeho vztahu k synovi, uvažoval o jeho existenci jen jako o faktu a to bylo všechno. Avšak tato myšlenka se neustále vracela. Kdyby dokázal celou věc vysvětlit tak, jako by měl po ruce svědky, kteří jsou ochotni povolit uzdu jazyku, mohl by mít tento pokus jakýs takýs výsledek. Vyklepal popel z dýmky a zavolal telefonní ústřednu, aby ho spojila s Van Conetovou kanceláří.

Telefonní zaměstnanci pracovali zřejmě horlivěji, jestliže šlo o nízká čísla; unavený zastřený hlas pronesl velmi brzy Galerandovi do ucha:

„Ano. Kdo volá?“

August Van Conet byl sám, vyčerpán nočním záchvatem podagry, v jedné z těch roztržitých a prázdných nálad, kdy starci cítí chropot svého těla, jež jim připomíná chlad sklepení. Van Conet přehlížel uplynulá desetiletí a sám sebe se ptal: Proč a kvůli čemu? Guvernér byl zabrán do takovýchto skleslých úvah, nezavolal proto ze sousední místnosti tajemníka a zvedl telefon sám. Tento chvilkový rozmar byl projevem pokory.

Rozmluva začala jeho slovy: „Ano. Kdo volá?“

„Pro nedostatek času,“ řekl Galerand, „a protože mi jde o velmi důležitou a smutnou záležitost, rád bych věděl, může-li mě dnes guvernér přijmout. Jsem Elias Fergusson z Pocketu.“

„Guvernér je u telefonu,“ měkce oznámil Van Conet, stále ještě v zajetí své touhy po prostotě a přístupnosti. „Nemůžete mi v krátkosti sdělit podstatu své žádosti?“

„Mylorde,“ řekl Galerand, podlehnuv mlhavému pocitu, který v něm vzbudilo trpělivé brumlání smutně znějícího hlasu, „jednomu muži v pocketské věznici hrozí vojenský soud a trest smrti. Vaše milostivá intervence by mohla zmírnit jeho osud.“

„Kdo je to?“

„James Gravelot, majitel hostince na tachenbacké silnici.“

Van Conet zprudka uhnul. Ale dosud ho neopustilo znechucení životem a jízlivý úšklebek, jenž proklouzl mezi starcovými žlutými zuby při pomyšlení na synovu nezáviděníhodnou záležitost, byl toho dne guvernérovou poslední daní podagrické filosofii.

„Případ Medvědice“ řekl Van Conet. „Znám velmi dobře tento případ a možná…“

Copak to není všechno jedno? pomyslel si a současně se rozhodl, že ukončí povzbudivou větu myšlenkou o lhostejnosti k osudu všech lidí. Copak to není všechno jedno – jestli umře ten Gravelot teď nebo za nějakých dvacet let? Lehká abnormalita této chvíle nutila guvernéra, aby pro Fergussona něco udělal. Život se skládá z obydlí, oblečení, jídla, žen, koní a doutníků. To je hloupé. Opakoval:

„Možná že… Ale rád bych s vámi mluvil o podrobnostech. Tedy…“

Náhle se objevil tajemník a řekl:

„Promiňte mi mou horlivost: akcie Cukrové společnosti jsme prodali po sedmi stech šesti a realizovaný obnos dvacet sedm tisíc liber byl převeden do bankovních domů Ramona Barrocha.“

To znamenalo, že August Van Conet mohl teď znovu žít po svém a uspořádat konečně výroční banket bez pomoci lichvářů. Skráně se mu rozehřály, sklíčenost pominula, vysmívaný život se znovu přiblížil se zpěvem a tamburínami, Gravelotova záležitost se výhružně zableskla – guvernér předal sluchátko tajemníkovi a obvyklým ostrým tónem řekl:

„Sdělte žadateli Fergussonovi, že příčiny a podstatu své žádosti může podat úřední cestou v kanceláři.“

Tajemník řekl Galerandovi:

„Pan guvernér musel odjet do San Fuega, jsem jeho osobní tajemník a mám vám vyřídit, že žádosti všeho druhu, počínaje prvním tohoto měsíce, musejí být vyloženy písemně a odevzdány v osobní kanceláři.“

„Dobrá,“ řekl Galerand, neboť všechno pochopil a neodvážil se ani nejmenším projevem neústupnosti otřásat Davenantovou vratkou pozicí.

Ale tato rozmluva mu důtklivě připomněla, že je nutno spěchat.

Sestoupil dolů, zaplatil účet za celodenní použití pokoje a očima vyhledal automobil.

„Probuďte se, Grubbe,“ řekl Galerand, „a jeďte rychle po téhle silnici. Vede zpátky do Pocketu.“

X

Příštího dne pozdě večer očekával Stomador Galeranda; hrál sám se sebou carioku, vězeňskou hru s hůlkami.

Galerand celý den spal. Probudil se všecek malátný, vypil několik šálků silné kávy a vydal se na okraj města. Vedle věznice se zastavil a s pochybami i s rozhodností si prohlédl její masív. Peněz měl dost. Zbývalo vymyslet, jak jich upotřebit co nejrozumněji.

Klopýtaje o bedny na malém dvorku před krámkem, vyhledal zadní vchod, a jak bylo určeno, třikrát zaklepal. V tajných záležitostech považoval kázeň za důležitou i v maličkostech, neboť dobře věděl, že malicherná neopatrnost na začátku může zdárný konec oddáliti tak, jako se rozbíhají ramena úhlu.

Stomador nechal hry a otevřel dveře.

„Vrátil jsem se za svítání,“ řekl Galerand, „ale byl jsem tak unaven, že jsem šel hned spát. K ničemu kloudnému ta cesta nebyla. Není dokonce ani škvíra, kterou bychom mohli rozšířit, všechno je utěsněno ze všech stran. Hostinec je na zámek, personál Gravelota okradl a zmizel. Barket s dcerou odmítli – tvrdí, že v Souši a moři nebyli. Máte vy nějaké zprávy?“

„Nemám, kromě toho, že se Gravelotově noze ulevilo. Gravelot, Tergens a ostatní čekají každý den na obžalovací spisy. Vyndal jsem z kamene peníze. Ubohý James! I zaměstnanci ho obrali. Musel jsem prohledat všechny kameny. Těch, které odpovídaly popisu, bylo asi jedenáct Už se smrákalo, příboj zlověstně šuměl… A vtom jsem nahmatal hluboko v postranní štěrbině největšího balvanu něco ostrého! Vytáhl jsem stříbrného jelena. Hrom a rána z děla! Ostatní tam bylo také. Tady je to, všechno je tady, spočtěte si to.“

Galerand pozorně pohlédl na Stomadera; skryl úsměv, ale prohlédl Stomadorovu lest. Spočítal peníze a polovic dal hokynáři se slovy:

„Budete mít teď vydání. Mohou být důležitá, proto si ty peníze schovejte u sebe.“

Stříbrný jelen stál vedle Galerandovy ruky. Stomador vzal hračku a obrátil ji v dlani.

„Co myslíte, že to je? Přiznám se, že jsem si dlouho lámal hlavu, proč James táhl tu hračku s sebou. Má pramalou cenu.“

„Zřejmě to je nějaká památka nebo dárek,“ odpověděl Galerand, prohlížeje si jelena. „Asi má pro něho zvláštní cenu. Tak ho schováme i my. Ukryjte jelena, má možná větší cenu než peníze.“

Hokynář schoval peníze a figurku do skříňky na stěně, odkud také mimochodem vyndal láhev portského.

„Ne, ne!“ řekl Galerand, když spatřil jeho pohostinné pohyby se skleničkami a tmavou lahví.

Galerand sebral Davenantovy účty, stvrzenky a zápisník a pokračoval:

„Napiju se s vámi, ale až ukončíme důležitý rozhovor. Hlava má být svěží.“

„Ó! Tak dobrá… Ale já myslím, že láhev může stát na stole,“ poznamenal Stomador. „Je to takové i malebnější. Přece jenom sedíme u láhve.“

„Samozřejmě. Ale seďte, Stomadore. Může nás někdo vyrušit?“

„Ne, nikoho nečekám a nikomu jsem neříkal, aby dnes večer chodil. Vím, o čem chcete mluvit.“

„Je-li tomu tak, pak byla vaše prozíravost nanejvýš užitečná.“

„Útěk?“

„Ano.“

Po dostatečné odmlce, aby vyjádření, na které Galerand čekal, zaznělo autoritativněji, pokrčil Stomador rameny.

„To je vyloučeno,“ řekl pomalu a zarmouceně jako člověk, který je plně přesvědčen. „Před dvěma lety uteklo přes zeď, obrácenou k prázdnému prostranství, šest zlodějů. Prokopali stěnu v dolním patře a vyšplhali se ze dvora po provazovém žebříku, který jim hodili přátelé. Potom ale – a to byl první případ v roce, ačkoli každý případ bývá jiný – natáhli po hřebenu zdi ve třech řadách elektrické signalizační vedení. Kolem věznice, ze tří stran, tedy od prostranství a dvou uliček, hlídá stráž, která se prochází od jednoho konce svého úseku k druhému. Čtvrtou stěnu hlídá strážný u vrat – vidí dobře nalevo i napravo, A protože jsou zdi osvětlené elektrickým světlem, jak jste viděl, když jste šel ke mně, je útěk možný pouze dvěma způsoby: až povezou vězně k soudu – sebrat ho strážným v automobilu, nebo vězně naučit, aby přeletěl zeď jako kohout. Ale ani kohout by ji nepřeletěl, byl by na to krátký, je šest metrů vysoká. Vymyslete si, co chcete. Ale myslím, že bude lepší, když se budeme držet ozbrojeného přepadení.“

„Ano, také si to myslím. Ale vaše slova mě nezbavila odvahy.“

Stomador skrčil čelo, našpulil rty a přemýšlel. Nic kloudného nemohl vymyslet.

„Gravelot je od nás tak blízko,“ řekl Galerand a ukázal rukou k věznici, „že k němu máme přímou linkou nejvýš třicet kroků.“

„Ano. A přitom je to zrovna tak daleko jako od Země k Měsíci“

„Je to tak a není to tak,“ odpověděl Galerand. „Lépe řečeno – není to tak, jako skoro tak. Záleží vám hodně na vašem krámku?“

„Co vás to napadlo? Můj krám…“ Stomador v duchu počítal: Za předání jsem před čtyřmi měsíci zaplatil bývalému majiteli sto liber. Roční zisk by dělal asi tři sta liber a zboží je tu za sto padesát liber. Ale správa věznice usiluje o vlastní krám, a jestli se to podaří, pověsím celé obchodování na hřebíček. Zisky jsou jenom z věznice. Ostatních zákazníků je málo.

„Půl druhého tisíce liber,“ řekl Galerand. „Jsou vaše a krám je můj. Chcete?“

„Buď jsem tak zhloupl, nebo jste se nejasně vyjádřil, ale nerozumím vám.“

„Bylo by nespravedlivé žádat od vás takovou oběť, dát zadarmo krám, abychom mohli dělat podkop. To je totiž jediný způsob záchrany. Koupím krám a zařídím prokopání chodby. Tu noc, až bude všechno hotovo, odjedete, abyste si nemusel sednout na Gravelotovo místo. Chcete to takhle udělat? Představuji si…“

„Počkejte, nechte mě, ať si to rozmyslím!“ zvolal Stomador, pevně přimhouřil oči a uchopil Galeranda za prsty položené na stole. „Nic neříkejte. Nechte mě, ať se soustředím. Okamžíček. Myslím, že sám chci také něco takového. Krámek je vám k dispozici. Vemte si ho. Půl druhého tisíce také není k zahození. Neříkám to ze ziskuchtivosti. To o těch penězích jste řekl případně… ach! Jsem nevzdělaný člověk,“ skončil, otevřel oči a z vášnivé sympatie k podzemní chodbě se až zakolébal na židli. „Nemohu se vyjádřit… ale to, jak tu sedíme… a o čem mluvíme… světlo lampy, stíny… a láhev vína! Ano, vy jste… vy jste ministr! Ministr spiknuti!“

Hokynářova ruka už sahala po láhvi a Galerand se tomu tentokrát neprotivil. Vzrušeni záměrem museli utišit jeho podmanivé šumění, činem a vínem zmírnit kouzlo jeho prvních okamžiků. Po první láhvi brzy následovala druhá, ale víno neopilo ani Galeranda, ani Stomadora, pouze jejich vysoká hra nabyla jistoty a žádala si začít.

„Naprosto uskutečnitelná věc,“ řekl Galerand, když dokouřil. „Pojďme ven a prohlédněme si bitevní pole; vy už sice dávno znáte topografii téhle městské čtvrti, ale já musím uvést v soulad své dojmy s vašimi a o lecčems se dohodnout.“

Vyšli z domu, ale nikoli brankou dvorku, nýbrž úzkým průchodem mezi krámkem a zdí dvora, nejvzdálenější od vězeňských vrat. Toto zákoutí bylo skoro až nahoru zavaleno prázdnými soudky. Stomador na ně vylezl, aby viděl do ulice, a ukázal Galerandovi na část vězeňské zdi naproti.

„Tam je lazaret,“ řekl. „Ale jeho přesné rozložení neznám. Zatím to, myslím, ani nepotřebujeme. Ale je hned tady za zdí, to vím, protože jsem jednou pomáhal dozorci odnést košíky se zbožím a viděl jsem uprostřed dvora napravo od vrat úzkou přízemní budovu. Botredge seděl ve věznici a, ví, že to je lazaret. Teď se ho budeme muset vyptat na podrobnosti.“

„Zeptáme se Botredge.“

Galerand přehlédl vzdálenost od zdi krámu k protější zdi věznice a od oka odhadl délku podzemní chodby. Použil k tomu způsobu některých lovců, pokud jsou na pochybách, zda náboj zasáhne vzdálený cíl. Odhadl největší možnou šířku frekventované ulice – dvacet metrů, a pak nejmenší možnou šířku – deset metrů; dvacet a deset děleno dvěma dalo přibližnou délku podzemní chodby k vězeňské zdi. Stačilo určit sílu této zdi, přidat třicet centimetrů pro otvor vedoucí na povrch a sílu zdi u Stomadora, za niž chtěl Galerand začít s výkopem chodby k Davenantovi.

„Nebylo by lepší,“ namítl na Galerandovo vysvětlení Stomador, „odstranit kus cihlové podlahy v mém pokoji a kopat cestu k lazaretu pod krámem?“

„Při tak obtížném úkolu znamená čtyři pět zbytečných metrů strašnou námahu.“

„Škoda že máte pravdu, můj pokoj by byl nejlepší úkryt pro práci.“

„A čím byste zakryl svislou chodbu? Samozřejmě že cihlami ne, a dřevěné desky by si mohl všimnout nezvaný host. A pak si budou chodit z vězeňské kanceláře pro informace, jak pokračuje náš záměr. Není nad tenhle kout. V noci se tu neukáže ani noha. Když se dostaneme v dostatečné hloubce tak půldruhého dva metry kupředu, nebude nahoře vůbec nic slyšet. Ráno budou nad jámou nevinně ležet bedny a sláma. Hlínu budeme odklízet do kůlny. Je prázdná?“

„Je tam zboží, ale můžeme je přetáhnout na dvůr pod plachtu.“ Stomador seskočil se soudku a podepřel Galeranda, který opouštěl pozorovací stanoviště. „Ale řeknu vám, jestli se nám tenhle kousek vydaří, utře velitel věznice nos a jako ten Job z bible – či jak se jmenoval – si nasype na hlavu metrák hlíny nebo písku, nevím přesně, čeho se v takových případech používá. Připouštíte odchylku asi tak třicet centimetrů. Nepotřebujeme prokopat ani coul za vězeňskou zeď – budem kopat rovnou pod základy. Až na ně narazíme, stačí trochu uhnout a máme to.“

„Máte pravdu,“ souhlasil Galerand po chvilce přemýšlení. „Vida, proč je tak znamenité, když o takových věcech uvažujeme společně! Správně – ovšem jedině za podmínky, že se nezmýlíme v celkové vzdálenosti, až se budeme prokopávat nahoru.“

„Místo, kam se dostaneme, jsme si určili velmi přesně; pak provrtáme strop chodby dlouhou vrtačkou a její konec nám ukáže, jestli máme kopat dál nebo jestli jsme už hotovi.“

Tak se polohlasně radili před dveřmi krámu, když tu spatřili dlouhou postavu Botredge, který ve tmě klopýtal o bedny

„Zrovna vhod, Botredgi, zrovna vhod. Pro pepřovku? Dřív neodejdete, dokud tady s námi neprojednáte jednu důležitou záležitost.“

„Stačí, aby sem člověk strčil nos, a už se tu zdrží,“ řekl Botredge nastydlým hlasem a snažil se rozpoznat Galeranda.

„Seznamte se,“ obrátil se Stomador ke Galerandovi, který zase zpytoval, co je Botredge zač a je-li možno mu důvěřovat.

Z opatrnosti řekl vymyšlené jméno, Ort Sydney, kdežto Botredge zůstal Botredgem.

Spiklenci vešli do pokoje. Botredge nechápal, o jaké vážné věci se bude mluvit, stěžoval si, že se celou minulou noc třásl zimou na bárce daleko od břehu a čekal loď s kokainem, která z neznámých důvodů nepřijela, a proto se nachladil. Usedl proti Galerandovi. Stomador vytáhl ze skříně litrovou láhev pepřovky a plechovou konzervu. Pak zasedl do čela stolu.

„Nebojte se, Botredgi,“ řekl, „pan Sydney není sice z nás, ale je náš – vidíte, div mi z toho nevyšla slovní hříčka.“

„Já se nebojím,“ rychle odpověděl podloudník a s uctivým úsměvem si prohlížel Galeranda. Přitom se mu mimoděk zableskla v obličeji odvaha – a v té chvíli v něho Galerand uvěřil.

„Tak co, napijeme se?“ zeptal se Stomador Galeranda, který kývl na souhlas a dodal: „Teď můžeme pít, to hlavní jsme už dohodli.“

„Botredgi,“ začal Stomador, „když vyjdu za vězeňskou zeď zrovna proti svému krámu, co bude přede mnou? Jakýpak uvidím obrázek?“

„Podle toho, kudy se dáte a proč. Je jasné, že se můžete dostat na několik různých míst.“

„Máte pravdu,“ řekl Galerand. „Jde o to, že musíme vykopat podzemní chodbu ze dvora tohoto krámu k lazaretu a osvobodit Gravelota. Jinak ho zachránit nemůžeme.

Musíme vědět, na kterém místě za vězeňskou zdí bude nejvýhodnější prokopat se nahoru.“

Botredge nedal ničím najevo své podivení, ale lišácky pohlédl na Stomadora.

„Už jste pili pepřovku?“ zeptal se, protože nevěděl, má-li to obrátit v žert nebo odpovědět vážně.

„Kdypak se v mém domě o takových věcech žertovalo?“

„Ale to já jen tak, strýčku Stomadore. Rozhodujte sami, já vám jen povím, co je na dvoře za tou zdí proti nám, za tou s vraty. Nalevo od vrat jsou byty velitele a jeho zástupce, napravo, tedy blíž k nám, je vojenské skladiště. A za ním pak podél zdi pokračuje lazaret. Na jeho pravém křídle je malý parčík s keři, kam vodí za dne pacienty, pokud to lékař dovolí. Můžete se dostat jedině do tohoto parčíku. Napiju se,“ řekl Botredge po chvilce, „a pak s vámi budu kombinovat. Je to kurážný nápad, marná věc, ale uskutečnit se dá.“

„Jak to, že ty se napiješ? My se také napijeme.“ Stomador naplnil skleničky a každému přistrčil vidličku, aby si mohl brát z plechovky maso. Sám se napil poslední, a že byl hladový, pustil se do jídla jaksepatří.

„Kdo vám vaří?“ zajímal se Galerand.

„Považte, že nikdo. Krmím se vlas-ním zbožím a tak jsem si na to zvykl, že jsem z teplého jídla ospalý.“

„Ale teď – jak vyjít z lazaretu?“ řekl Botredge. „Ačkoli jsou dveře pravého křídla až na konci budovy, jsou v čele a vidi na ně hlídka od vnitřních vrat. Buď tam sedá na lavičce vedle své budky, nebo se prochází.“

Všichni se zamysleli.

„Tak vidíte,“ řekl Stomador Galerandovi, „tahle okolnost není žádná legrace.“

„Kam se otvírají ty dveře?“ Galerand osvětlil svou myšlenku pohybem ruky od sebe a k sobě. „Nebo jinak – když někdo vychází z lazaretu, otvírají se dveře nalevo k vratům nebo napravo?“

„Na… levo,“ řekl po úvaze s jistotou Botredge. „Ano, nalevo, pracoval jsem v parčíku a viděl jsem na ně. A moje oči jsou hotová fotografie“

„To je velmi důležité, aby dveře při otvírání zakrývaly před strážným toho, kdo vstupuje.“ Galerand se znovu zamyslel. „A teď nám povězte, jestli nám můžete pomoci při kopání?“

„Prosím, to mohu.“

„Má sílu,“ řekl Stomador, „to jenom napohled je samá kost.“

Botredge se tedy začal zajímat o celkový plán a Galerand mu pověděl o všech předpokladech, které už se Stomadorem uvážili. To všechno byl pouze začátek. Mnohem vážnější otázky – rozdělení stráží v noci, kdy dojde k útěku, kdo bude pracovat, kam skládat vykopanou hlínu – vyvstaly samy. Bez Fagregada to v noci v lazaretu nepůjde – to byl společný názor, jehož prozkoumáním a vypracováním byl pověřen Botredge s pomocí Katrin a Crawara; ten už pod Katrininým vlivem prokazoval podloudníkům stále důležitější služby. Galerand chtěl ještě změřit objem skladiště a prázdných beden a soudků, kterými byl zavalen malý dvorek. Ze starých novin si udělal papírový metr a odešel se slovy:

„Čím víc si toho dnes v noci zjistíme, tím snazší práci budeme mít potom.“

Když Galerand vyšel, Stomador a Botredge do sebe obrátili po sklenici pepřovky. Botredge si všiml naleštěných hůlek carioky, shrábl je do hrsti, postavil nastojato a naráz otevřel ruku. Upadly jako hrst makarónů.

„Otec?“ zeptal se a dal znamení, aby začali hrát.

„Zrovna takový jako já.“

Stomador se naklonil hluboko nad stolem a pozorně hledal hůlku, která by ležela volně nebo padla tak, aby ji mohl zvednout, aniž se dotkne jiné. Jestliže se hůlečka, dotýkající se snímané hůlky, sebeméně pohnula, hráč prohrával a výhercem byl ten, kdo zvedl nejvíc hůlek. Byla to hra, k níž bylo zapotřebí přesně vypočítaných pohybů.

Nejdřív sebral Stomador z hromádky pět kousků – jednou hůlku odkutálel, jindy ji zmáčkl na jednom konci, aby zvedl druhou, ale pak ho čekal úkol oddělit dvě hůlky, které se skutálely rovnoběžně vedle sebe. Tu, kterou měl blíž, přitáhl za prostředek konečkem prstu, ale nesvedl to, prudce ji odstrčil a druhá hůlka se pohnula.

„Hraj ty. Poslyš, potřebujeme třetího, dva nemohou kopat a vynášet zeminu nahoru. Promluv s Danem Tergensem.“

„Lepšího pracovníka bychom nesehnali,“ odpověděl Botredge a vytáhl hůlku. „Ale Danovi bude líto, že jeho bratra oběsí.“

„Musíte si uvědomit, Botredgi,“ namítl Stomador, pro něhož přechod z tykání na vykání nahrazoval intonaci, „že když se Gravelotovi útěk povede, rozvíří se skandál proti Van Conetovi a pak budou ušetřeni všichni. Sydney je bohatý, advokáti a novináři mu přijdou na pomoc. Teď se přece nedá nic dělat, všechny dveře jsou na klíč.“

„Promluvím s ním,“ Botredge zvedl osmou hůlku, ale při deváté chybil. „Ale tohle přece jenom – není to nejdůležitější,“ povzdechl si. „Stát, hnul jste!“

„Nic se nehnulo, lžeš!“

„Nejsem slepý.“

„Hrajte, když jste taková palice,“ mrzutě řekl hokynář. „To se vám dělají mžitky před očima. Oč hrajeme?“

„O krabičku cigaret, strýčku Tome. To nejdůležitější, jak říkám, záleží na Fagregadovi. Jedině když bude mít v lazaretu službu on.“

„Budeme to muset promyslet.“

„Myslet musí on, vy se teď starejte, abyste se mohl nějak přes den vyspat. Ve dne kopat nemůžem.“

Galerand se vrátil velmi spokojen se svými výpočty. Ačkoli šlo jen o hrubý odhad, přece jen se přesvědčil, že se do kůlny snadno vejde dvacet kubických metrů vykopané země. Když sečti vodorovné a kolmé chodby, dlouhé celkem devatenáct až dvacet metrů, při výšce metr a čtvrt na metr šířky, vycházelo kolem pětadvaceti krychlových metrů pevné zeminy; kopáním se její objem zvětší. Těch pětatřicet až čtyřicet kubických metrů zpracované půdy se dalo umístit do kůlny a zbytek do soudků a beden.

Tak začínal pián podkopu nabývat reálných tvarů a jeho základní rysy vyvstaly dosti zřetelně. Galerand pověděl o svých výpočtech a pak se zeptal, jak získají nářadí. Sotva začala řeč o nářadí, napadla Galeranda a Botredge velmi podstatná myšlenka, okolnost, na kterou kupodivu zpočátku nepomysleli, ačkoli těžko mohli doufat v úspěch, jestliže ji neuváží: z čeho se vlastně skládá půda mezi věznicí a krámem?

„Strýčku Stomadore,“ zvolal Botredge, „vždyť se chystáme hloubit kámen! Copak jste na to zapomněl? Pod námi je vápenec.“

„To není možné!“ řekl Galerand, jehož otázku na vlastnosti půdy tak nenadále předstihl Botredge.

Stomador významně zakroutil očima, zvedl se, sebral nůž a vyšel. Galerand semkl prsty a pln nepokoje mlčel. Botredge naň hleděl široce otevřenýma očima a kouřil, zhluboka vtahuje kouř.

Stomador vyryl nožem nevelkou prohlubeninku, pak se vrátil a hodil na stůl bělavě žlutý kousek.

„Měkký travertin,“ řekl s úlevou a utřel si zpocené čelo. „Dá se krájet nožem.“

Galerand si pozorně prohlédl kámen. Byl to skutečně měkký, pórovitý lasturnatý vápenec, kterému kameníci nesprávně říkají travertin a který pevností o něco předčí omítku.

Škvíry v okenicích začaly blednout; blížilo se jitro prvního dne, ve kterém nastával úporný boj za Tirreův život. Botredge odešel a Galerand usedl, aby zatčenému napsal o nových nadějích a obtížích. Byl to jeho první dopis vězni. Z opatrnosti se podepsal G. a všechno, co bylo tajné, sdělil Stomadorovi s prosbou, aby to vyřídil Fagregadovi, až se mu naskytne příležitost.

XI

Davenant si nikdy nepomyslel, že tvář jeho osudu bude zohyzděna těmi nejtěžšími útrapami – ztrátou svobody. Snažil se, seč byl, aby pevně nesl své trojnásobné neštěstí: uvěznění, onemocnění a hrozbu krutého trestu, trestu zcela nevyhnutelného, pokud nedojde k nějaké neočekávané záchraně. Ani jeho mysl nemohla pracovat svobodně, protože ať myslel na cokoli, zdi cely a denní řád byly s ním spojeny tak neoddělitelně, že před nimi ani nemohl utéci, ani na ně zapomenout. Spánek, jediná útěcha vězňů, mu často připomínal věznici svými obrazy zázračného útěku; pak bylo noční probuzení při světle zacloněné elektrické lampy nad dveřmi ještě trýznivější.

Jednou se mu zdálo, že má jeho hlas kouzelné vlastnosti: jeho zvuk každého donutil, aby se mu podřídil. Davenant zaklepal na dveře. „Odemkněte!“ řekl dozorci a ten poslušně otevřel dveře. Davenant vyšel z lazaretu a přistoupil k vratům; věděl, že se nikdo neopováží protivit hlasu, který zněl jako skryté přání toho, kdo byl poslušen jeho rozkazu. Vrata se otevřela a Davenant vyšel na slunnou ulici. Byla to ona ulice, v niž bydlel Footrose. Brzy spatřil známý dům a srdce se mu rozbušilo. Jeho otec mu s úsměškem a se slovy: „Tak co, Tiri, přece jen jsi přišel?“ otevřel dveře a Davenant se rozběhl do salónu. Byl podivuhodně osvětlen. Roena a Elli tam seděly a nebyly o nic starší než před devíti lety; radíce se o něčem, roztržitě mu pokývly. Obě děvčata měla na zádech přivázáno cosi těžkého a šedivého. „To jsem já,“ řekl jim, „budeme střílet do terče.“ – „Teď to nejde,“ řekla Roy a Elli rovněž řekla: „Nejde to, musíme nosit kameny, a dokud je správně neuložíme, nemůžeme si na nic hrát.“ – „Odhoďte ty kameny,“ řekl Tirreus. „Jsem hlas a vy mě musíte poslouchat. Odhoďte je!“ zvolal tak hlasitě, že se probudil, a věznice, drtíc a mrzačíc jeho vidění, pronikla mu tělem.

Hned od prvního dne, kdy byl jeho život pohřben ve zdech vězení, začal Davenant přemítat o útěku.

Ve snech o útěku bývá prvním magnetem, který ovšem zdaleka nemá své oprávnění, okno cely – zdálo by se, že je to přirozený východ, třebas je zamřížováno, čtvercové okno Davenantovy cely, obrácené do dvora, sahalo mu spodním okrajem po ramena; Davenant využíval dovolení potajmu kouřit, za které platil, musel si proto přistavovat k oknu židličku a vyfukovat kouř do větracího okénka. Skla natřená bílou barvou zakrývala dvůr; okno nikdy nebylo otevřené a na dvojitou mříž by k útěku potřeboval ocelovou pilu Ale i kdyby ji měl, špehýrka ve dveřích, kterou ve dne v noci nahlížel do cely dozorce, naprosto vylučovala tento způsob vysvobození.

V šest ráno se dveře cely otevřely, vězeň, který měl službu, položil pod dohledem dozorce na stůl vedle lůžka mléko, chléb, míchaná vejce nebo rýžovou kaši, pak rychle zametl koštětem betonovou podlahu, smetí shrábl do bedýnky a odešel do další cely; dveře se znovu zamykaly. Den nato, co se Galerand v noci radil s Botredgem a hokynářem, hodil vězeň obratně a přesným pohybem jako opice do Tirreova koženého střevíce pevně svinutý lísteček; dozorce si jeho kousku nepovšiml. Když vězeň i dozorce odešli, otevřel Davenant knihu, vypůjčenou z vězeňské knihovny, a tváře se, že ji čte, začal číst Galerandův lístek, který ho potěšil a rozveselil jako schůzka. Galerand mu psal poprvé, a psal sevřeně a tvrdě. Už pouhý tón lístku musel vězni dodat mysli.

Drahý Tirree, psal Galerand, který zůstal u tykání jako u vzpomínky na minulost, učinil jsem opatření, abych zmírnil Tvůj osud. Místní policie zavřela a zapečetila hostinec. Tví zaměstnanci zmizeli a sebrali peníze, které jsi dal Fiersovi. Má cesta do Gertonu byla bezvýsledná. Barketovi Tě zradili. Ten den u Tebe nebyli. Zásadní opatření, která mám na mysli, mohou však všechno změnit k lepšímu. Buď klidný a čekej. Těžko si Tě mohu představit jako dospělého muže, proto se mi zdá, jako bych Tě viděl naposledy včera. G.

Davenanta roztřásl pláč. když dočetl –– tak kouzelný se mu zdál ten věrný vztah cizího člověka, rozdílného věkem i zkušeností, který v myšlenkách možná stavěl sebe na Tierrovo místo podle jakéhosi tajného sblížení jejich osudů, podle porozumění pro onen duševní směr, který přivedl Tirrea do světa a stěn utrpení. Davenant nechápal, co znamenají slova „zásadní opatření“, ale neuvažoval o tom, dokud nenastane klidnější chvíle, ačkoli se mu už mimoděk vynořovaly před očima světlé, volné ulice města.

Toho dne zakusil ještě jeden otřes; byl to jakýsi zastřený výsměch Davenantovým mlhavým nadějím. Kolem desáté hodiny mu byly velitelem věznice předány obžalovací spisy a Tirreus musel jejich příjem stvrdit podpisem. Byl to arch papíru, na všech čtyřech stranách plný textu, napsaného na stroji; suše, ale podrobně vykládal podstatu procesu s tím, že obžalovaný je předán vojenskému soudu – a znamenal smrt.

Celý ten den Davenant kouřil, téměř neodcházel od okna a pod šikmou železnou stříškou větráku prohlížel vrstvy oblaků, přeťaté čárou telegrafního drátu.

XII

Čtyři spiklenci, Galerand, Botredge, Stomador a Dan Tergens, černovlasý muž kulatého obličeje, klidný jako sýr, neztráceli čas a pustili se do obtížné práce, aby spojili úzkým podkopem dvorek krámu s dvorem věznice. Galerand upustil od svého záměru vyzvědět něco od Snogdena a Laury Muldwayové; po určitých zprávách se přesvědčil, že mu lidé tohoto druhu nemohou nijak pomoci.

Následujícího dne večer, když v domech na periférii zhasla světla, přinesli Dan Tergens s Botredgem na Stomadorův dvorek krumpáč, sochor, lopatu, vrták, pilu, ocelové klíny, dvě lucerny, čtyři páry plstěných sandálů, pásmo, čtyři hnědé pracovní obleky z plachtoviny a balík provazů. Tergens a Botredge přišli tentokrát od nezastavěného prostranství, kde byl mezi kůlnou a zdí průchod, aby dozorce u vězeňských vrat nemusel nadarmo přemýšlet o jejich břemenech. Nadále pak chodili ke Stomadorovi touž cestou, takže je dozorce neviděl; právě tak se vraceli.

Galerand se dostavil brzy. Všiml si, že z kouta mezi krámkem a zdí už zmizely sudy a všelijaké haraburdí. Všichni už byli na místě a šeptem rozmlouvali. Nejnebezpečnější bylo prorazit vstupní šachtu – hluk a rány nářadí mohly upoutat pozornost náhodného chodce, a kdyby ho, nedej bůh, napadlo podívat se přes hradbu, viděl by, že tam lidé z neznámých důvodů v noci kopou studnu. Pro odlišné názory na hloubku této šachty se počátek práce protáhl, ale Galerandovi se podařilo dokázat, že je nezbytná hloubka dva a čtvrt metru – počítáme-li metr na výšku chodby a zbytek na sílu klenby – neboť se museli vystříhat nebezpečí, že se chodba zřítí při jízdě těžkých nákladních aut po ulici, a také aby v nočním tichu utlumili nebezpečné zvuky při práci.

„Přední stěnu šachty, obrácenou k vězení,“ řekl Dan Tergens, který už nepouštěl z rukou krumpáč, „musíme vyrovnat podle olovnice, levou taky, a od nich pak vypočítáme správný směr.“

„V šachtě musí být prostor, abychom mohli začít s kopáním chodby,“ dodal Botredge, „lokty a záda nám nesmějí překážet.“

„Nezaplaví to voda?“ zeptal se Galerand.

„Sotva,“ řekl Stomador, „jsme tu na kopci. Ale vlhko tu může být.“

„Jděte všichni pryč,“ rozhodl Tergens, „je tu málo místa. Zavolám vás. Začínám!“

Shrábl lopatou s povrchu vrstvu půdy a štěrku, který tu zůstal po stavbě, a vyčistil čtverec metr na metr. Okraj lopaty zbělel od travertinu; snadno se dal seškrábnout lopatou jako zaschlé bláto, odskakovaly dokonce i malé kousky. Ale všichni vzrušeně čekali, až Tergens poprvé zabere krumpáčem, aby se přesvědčili, že záměr je uskutečnitelný. Tergens udeřil asi třikrát, pak strčil do díry sochor a bez námahy vyvrátil vrstvu měkkého vápence, velkou asi dva střevíce.

„Půjde to,“ řekl, ihned si zapálil dýmku a nahlédl do prohlubně. „Vydržet a kopat, víc nic. Teď jděte všichni pryč. Stůjte,“ zašeptal, když se ostatní chystali k odchodu, „tuhle – pro začátek. Prý to je dobré znamení.“

Ukázal na kousek podkovy a schoval jej do kapsy.

„Poslyšte, ne abyste nám teď odklusal,“ řekl Stomador, „jste teď jako podkovaný…“

Spiklenci ponechali Tergense u práce, ve které se poněkud vyznal, protože pracoval před několika lety v uhelném dole, a usadili se kolem Stomadorova stolu. Botredge začal hrát s hokynářem carioku, Galerand si nalil víno a zahloubal se do úvah. Dnes mu Botredge řekl, že Fagregad bude mít v lazaretu službu zítra, ale že se neví, na který den připadne jeho příští směna. Nadto by chodba nebyla k ničemu, kdyby se druhý dozorce, který měl službu ve společném oddělení lazaretu, nenechal podplatit ani velkou částkou, kterou se Galerand rozhodl dát, bude-li to zapotřebí. Kdo bude ten druhý? Věznice měla třicet dozorců, rozvrh služeb pořizovala kancelář. Kterýkoli z dozorců mohl onemocnět nebo dostat dovolenou; jejich služby se sice střídaly periodicky, ale nerovnoměrně. Kombinace dozorců se téměř nedala odhadnout, a byla tím důležitější, že oba museli uprchnout s Gravelotem. Ale Fagregad sdělil, že učiní všechna opatření, aby měl v lazaretu službu, jestliže vážné důvody přinutí strůjce útěku, aby sami stanovili noc, kdy vězeň uprchne. Od Botredge Galerand věděl, jak obratně si Fagregad vede; patřil k nejvzornějším zaměstnancům. Tato okolnost posilovala Galerandovu naději.

Minula hodina, minulo ještě půldruhé hodiny, ale po

Tergensovi nebylo ani vidu, ani slechu; jako by vnikl hluboko pod zem a tam se procházel a prohlížel si zkameněliny. Vtom se dveře potichu otevřely. Před všemi, kdo seděli za stolem, se objevil Tergens, udýchaný a spokojený sám se sebou; nohy měl až po kolena od bílého prachu, rukávy košile měl umazané od vápence a krk mu zčernal potem. Vzal plachtovinový oblek, ležící v koutě, a začal se převlékat.

„Jděte se podívat,“ řekl a vytřepal si kalhoty. „Travertin je dobrý kamarád, víc vám nepovím.“

Spiklenci, rozveselení jeho tónem, pospíšili na dvůr. U zdi zela čtvercová jáma, sahající dospělému člověku asi po prsa. Před ní ležela vysoká hromada vápence; na ohmat byl suchý a lámal se v rukou jako suchý chléb.

„Pojď, já tě to naučím,“ řekl Tergens Botredgovi. „Tady se musíš přizpůsobit. Když se ti bude špatně dělat krumpáčem, vem vrták, potom vrták vytáhni, zastrč sochor a rozviklávej, tlač na jednu stranu. Pak se kus ulomí.“

Řekl to a odmlčel se, poněvadž neměl rád zbytečná slova. Nastal čas, kdy se museli pustit do práce všichni. Spiklenci si připravili dvě bedny, teď do nich přendávali lopatou kousky vápence a odnášeli je do kůlny. Zatím už Botredgeovi, který byl, jak se ukázalo, mnohem silnější než Tergens, mohutně chrupala pod rukama odkopávaná zemina. Čtyři lidé, převlečeni ze svých obleků do koupených pracovních šatů, bez oddechu – jen zřídka si šli do pokoje zakouřit – odklidili do pěti ráno všechnu zeminu, ukončili kolmou šachtu, a když ji zavalili bednami, rozešli se, unaveni až k závrati. Galeranda kopat nenechali. Věděl sám, že by to nesvedl, proto nic nenamítal, ale odnášel zeminu stejně energicky a vesele jako ostatní. Hůř než ostatním se vedlo Stomadorovi, který trpěl krátkozrakostí a záduchou, ale ani on se nedal zahanbit a jenom supěl.

Rozloučili se tedy, aby se znovu sešli k půlnoci.

Práce se rozběhla a její hlavní část ležela na Tergensovi a Botredgeovi. Střídali se každou hodinu a krok za krokem se pod zemí blížili k věznici. Museli ponejvíce pracovat ostrým sochorem, buď vsedě na zemi nebo vkleče, poněvadž podkop nebyl vysoký.

Stomador nevěděl naprosto nic o horninách, ale přitom očekával, že objeví poklad. Jeho rozum zbloudil mezi romány a krámem a teď pronikal až k železným truhlám, plným zlatých mincí prastaré ražby. V nejhorším případě by se byl smířil alespoň s lebkou nebo zrezivělým kinžálem, svědectvím o tajemstvích, která skrývá země ve svém nitru. Ale odrůda vápence, kterou odnášel, ho pramálo uspokojovala; mezi bělavě žlutou spoustou úlomků se tu a tam vyskytly pouze zkamenělé haluzky, mušle a malé oblázky. Měl neustále pocit, že prodlévá na rozmezí neobyčejných událostí, a zapomínal přitom, že ty už nastaly. Toto skryté vzrušení mu pomáhalo vítězit nad záduchou a vyčerpáním, ale před svítáním druhého pracovního dne už znatelně pohubl; Botredge ho pochybovačně ohmatal a zeptal se, zda při tak rychlém úbytku tuků vydrží při životě ještě aspoň šest sedm dní.

„Tím, že ztrácím na váze“ řekl hokynář, „mládnu a snáz se mi běhá po dvoře. Co bys měl ztrácet ty? Vždyť jsi vyschl, ještě než ses narodil.“

Ve třech metrech nechali práce, poklidili dvůr, a když snědli uzenou kýtu a zalili ji dobrým vínem, rozešli se, klesajíce únavou. Galerand vypočítal, že za pět dnů musí být chodba hotova, nenarazí-li na nějakou neočekávanou překážku. Této noci dostal od něho Botredge a Tergens po deseti librách. Umyli se, převlékli a to je poněkud osvěžilo; hned nato se vydali do jednoho brlohu hrát, oba pochopitelně propili všechny peníze a hned se tam také vyspali. Stomador spal tři hodiny, probudilo ho řinčení budíku, který si nařídil. Katrin mu nepomáhala, protože se už „otrkal“, jak se říká, a vpadl do tempa. Následující noc prorazili spiklenci další tři metry.

Práce probíhala jako obyčejně a skončila kolem páté ráno. Když čtyři lidé viděli své úspěchy, nadchli se tak, že hleděli na splnění svého úmyslu téměř s jistotou.

Příští den byl ve znamení dvou důležitých zpráv: na dvůr přišel Fagregad a předal Galerandovi obžalovací spis po obou stranách popsaný tužkou. Posílal jej Davenant prostřednictvím vězně, který uklízel a byl ve spojení s kapitánem Tergensem.

Byla neděle. Galerand si přečetl Tirreovu zprávu i spis, sepsaný suše a nelítostně, a podle krátké lhůty, zbývající do dne soudu, jenž se měl odbývat v pondělí, viděl, že nelze otálet. Pečlivě proměřené prostranství mezi věznicí a krámem ukázalo, že ještě zbývá solidní kus neprokopané země – devět a čtvrt metru, nepočítáme-li práci s výchozí šachtou. Konala se jakási obdoba vojenské porady, na které se rozhodli, že stanoví den útěku, podřizujíce se nezbytnosti. Aby mohli Tergens s Botredgem pracovat nepřetržitě ve dne v noci, vymyslel Stomador, že jim dají pytle, kam budou skládat vápenec a dopravovat je k východu, odkud je Galerand a hokynář po zavření krámu odnesou do kůlny.

„Jestli to vydržíme,“ řekl Tergens, „můžeme být v pondělí ráno nebo večer s prací hotovi. A když to musí být, uděláme to.“

Druhá důležitá zpráva se týkala služby v lazaretu: podle rozvrhu na následující týden připadla na Fagregada služba uvnitř věznice od dvanácti v pondělí do dvanácti v úterý; kdyby nenastoupil Mathus, určený jako strážný do lazaretu, vystřídá ho podle pořadí Fagregad. Přislíbil, že věc zařídí tak, aby Mathus nenastoupil. O druhém strážném ve společném oddělení lazaretu Fagregad prohlásil rovnou, že pro něho potřebuje tři sta padesát liber, ovšem nikoli v bankovkách, ale ve zlatě.

„Musíme riskovat,“ řekl Fagregad. „Buď si zlato vezme V dané chvíli hned na místě, nebo ho omráčím.“

Po dlouhé rozmluvě s Fagregadem se Galerand ujistil, že má co dělat s moudrým a rozhodným člověkem, na kterého se může spolehnout. Galerand neměl zlato, ale dal dozorci bankovky, aby je sám vyměnil. Výborně chápal, jak efektně to Fagregad vymyslil. Kromě toho se domluvili, jak budou jednat v rozhodnou noc z pondělí na úterý; dopadne-li všechno zdárně, měl jim o tom Fagregad podat zprávu – hodit přes zeď hůlku s jedním vroubkem, při nezdaru by vroubky byly dva. Jeden vroubek znamenal: Vejděte a odveďte! Domluvili se, že Fagregad otevře ve čtvrt na jednu Davenantovu celu; odejdou také oba dozorci; Grubbe s automobilem měl čekat na prostranství za Stomadorovým dvorem.

Takovou podobu dostaly všechny problémy kolem osvobození.

XIII

Na okrajích obžalovacího spisu psal Davenant Galerandovi o soudu, nemoci a o advokátu.

Soud se koná v pondělí v deset hodin ráno. Včerejší vzrušení zhoršilo můj stav. Nemohu klidně ležet, neznámý osud a předtucha strašného konce vyvolaly tolik smutných myšlenek a tíživých citů, že nemám sil je ovládnout. Stěží táhnu nohu k oknu, vylézám na stoličku a kouřím jednu dýmku za druhou. Občas mám horečku a jsem tomu velice rád, neboť v těchto hodinách nabývají všechny chmurné okolnosti mé situace jakési mikroskopicky křišťálové průzračnosti, fantazie a naděje svítí jako ozářené pokoje, kde je slyšet veselý smích nebo se mne zmocňuje lhostejnost a ta mi umožňuje oddávat se vzpomínkám. Nemám jich mnoho a jsou velmi zřetelné.

Vojenský advokát, stanoveny soudem, byl v mé cele a po pečlivém rozboru celé události shrnul, že má jediná šance na záchranu před šibenicí je pomlčet o srážce s Van Conetem. Podle některých jeho odpovědí mám důvod se domnívat, že mi nevěří nebo je sám tak dobře obeznámen s touto příhodou, že je z neznámých příčin nucen se tvářit, že mi nevěří. Vnitřním smyslem jsem vytušil, že mi není příliš nakloněn. Je divné, že mi radil, abych na sebe vzal obvinění, že jsem skrýval podloudnické zboží, a svou účast v ozbrojené srážce mám prý vysvětlit zraněním v boji, které vyvolalo zaslepený vztek. Na mou otázku – co když budu předveden k soudu – odpověděl nejdřív vyhýbavě a pak řekl, že to záleží na rozhodnutí vězeňského lékaře. „Můžete jenom vyhrát,“ dodal, „budou-li vaši věc probírat in contumatiam, soud je proti vám přísně naladěn, a proto je lepší, když soudci nevidí obličej a pouze slyší hlas obžalovaného, který je už předem podráždí. Nadto jste při své povaze schopen začít mluvit o Van Conetovi a tím vyvoláte pochyby o své upřímnosti, kterou jste tak jasně projevil u výslechu.“ Přislíbil mi, že udělá všechno, co je v jeho silách, a odešel, ale mne se zmocnil ještě větší nepokoj. Svému obhájci nerozumím.

Drahý Galerande, nevím, čím jsem si zasloužil tolik laskavosti a péče, ale když tomu tak je, splňte prosbu, kterou už se mi jistě nepodaří opakovat. Oběsí-li mne nebo odsoudí na mnoho let, vraťte stříbrného jelena Footrosovým dcerám, jistě jsou teď už hodně dospělé, a řekněte jim, že jsem si na ně provždy zachoval nejkrásnější vzpomínku. Co jsem chtěl? Jistě to nejlepší, co si člověk může přát. Chtěl jsem to tak hluboce, jak je zřejmě nebezpečné si přát. Je to tak? Devět let jsem byl v rozpacích, a dělal jsem ze sebe hostinského. Ale byl jsem klidný. Avšak přece jen mám snad nějakou cenu, jestliže jsem v šestnácti letech začal a vytvořil tak živou věc. Ó Galerande, byl bych mohl udělat mnoho, ale v takové zemi a mezi takovými lidmi, jací možná ani nejsou!

Já a horečka jsme popsali tyto okraje obžalovacího spisu. Všechno, co je tu zbytečné, přičtěte horečce. Dopisuji a pochopil jsem, že Vás brzy uvidím, ale nemohu si vysvětlit, jak k tomu dojde. Navíc mě překvapuje, že jste na mne nezapomněl.

James Tirreus

Galerand byl velmi unaven, ale únava ho opustila, když přečetl toto volání za vězeňskou zdí. Přečetl je pro sebe, pak nahlas, ale ne všechno. Pochopili, že nelze otálet.

„Gravelot pomohl našim,“ řekl Botredge, „proto budu kopat ve dne v noci.“

„Pracujte,“ řekl Galerand podloudníkům, „dám vám stovky liber.“

„Zaplaťte, co zaplatit máte,“ odpověděl Tergens, „tady nejde jenom o peníze. Odvážnému člověku vždycky rádi pomůžeme.“

„Až odejdu z krámu,“ prohlásil Stomador, „vezměte si všechno zboží a rozdělte si je. Dvacet let se toulám po světě, jednou jsem se chytil toho, podruhé zas onoho, ale nikde jsem nenašel v tak neobvyklých podmínkách tak družnou společnost. Čím víc uděláš pro člověka, tím je ti bližší. Tak se tedy napijeme pepřovky a sníme šunku. Dnes je neděle, krám je jako obyčejně zavřený, spát můžete tady, ale zítra budete všichni odpočívat v podzemí, tam vám dám snídani, oběd, večeři a to, co budete chtít sníst v noci.“

Obnovili síly pálenkou, vydatným jídlem, doutníky a dýmkami a pak se znovu spustili do chodby. Dosáhli už takového stupně vášnivého vyčerpání, kdy myšlenka na cíl ovládá všechno ostatní a dotváří hrdinský čin. Alkohol teď působil pouze na mozek; vědomí bylo osvětleno tak jasně jako v magnéziovém světle. Když usnuli, viděli ve snu podkop, sotva se probouzeli, vrhali se neprodleně do práce. Dokud nevyšlo slunce, dýchalo se jim lehko, ale po deváté ráno bylo tak velké dusno, že po Tergensovi lil pot, a čím hlouběji se blížili k vězeňské zdi, tím bylo dýchání obtížnější. Aby zbytečně neztráceli čas chvilkami odpočinku, začali spiklenci pracovat ve dvou: Galerand s Tergensem a Botredge se Stomadorem. Nemohli se narovnat, neboť byli neustále sehnuti, klečeli na kolenou nebo leželi v nepohodlné pozici, museli 4si proto občas lehnout na záda, aby násilným vzpřímením uklidnili loupavou bolest v kloubech. Těžko říci, komu bylo hůř – zda tomu, kdo vláčel těžké pytle k jedné straně chodby, ale zato lépe a hlouběji dýchal, protože měl blíž k východu na povrch, nebo tomu, kdo kopal a chvílemi seděl na bobku, chvílemi ležel nebo stál sehnutý.

Museli si pomáhat vším, co měli po ruce. Občas Tergens nebo Botredge nasazovali vrták a provrtávali řadu otvorů, pak vápenec páčili sochorem a vyráželi ranami krumpáče. Občas je potěšila dutá místa, která lehce proráželi a kam se sochor propadal jako skořápkou, ale naráželi i na místa úporná, která museli hloubit. Když byli za polovinou ulice, začal vápenec vlhnout; svědčilo to o blízkosti pramene, a tak pozdě do večera pracovali v neustálém strachu z vody, která mohla zaplavit chodbu. Ale to se nestalo. Až k vězeňské zdi byl vápenec zavlhlý – zleva víc než zprava, ale ne natolik, aby se tvořilo řídké bláto. Podkop vydržel až do konce.

Když stála u vchodu řada pytlů plných zeminy, vytáhli je Botredge se Stomadorem nahoru a vysypali do kůlny, kde už se tyčila hora vápence. Zboží bylo odneseno, v kůlně sotva stačilo místo, kam by se vešla další zemina. S ránem se probudila doprava, proto bylo nebezpečné nosit pytle přes dvůr; mohlo vzniknout podezření. Rozhodli se tedy, že vysypou vápenec podél celé chodby, kterou do jedenácti hodin prodloužili ještě o dva metry, a v noci uklidí zeminu do kůlny. Tou dobou už se Stomador sotva držel na nohou. Tergens usedl k východu a usnul s krumpáčem v rukou. Botredge lačně pil vodu. Nikdo nemohl a nechtěl jíst. Uchýlili se k pepřovce, která jedině vracela neoholeným obličejům s očima červenýma od prachu aspoň trochu svěží výraz. Botredge vzbudil Tergense a odvedl ho do krámu, kde se všichni svlékli, umyli studenou vodou a ulehli nazí na pokrývky, rozprostřené na podlaze. Stomador pověsil na zadní dveře zámek, vlezl do krámu oknem, vedoucím do dvora, a zavřel okenice. Ulehl vedle Botredge.

Roztažená těla čtyř lidí ležela jako mrtvoly. Pouze bedlivým pohledem se dalo poznat, že slabě dýchají a že jim na krku nabíhají a opadávají žíly. Tento chorobný spánek trval do pěti večer. Vzdušná koupel vykonala své, dýchání se stalo pravidelnější. Tergens ve spánku sténal, Stomador moudře a mírně pochrupoval. První se probudil Galerand, uvědomil si všechno a vzbudil ostatní, kteří jen na okamžik strnuli s divoce otevřenýma očima. Vstali. Oblékli se a najedli, ale měli pocit, jako by jim něco dlouho hučelo nad hlavami. Teď se domluvili tak; aby se nikdo nedivil Stomadorově dlouhé nepřítomnosti, zůstane hokynář doma pro případ, že by se objevil zákazník nebo Fagregad se zprávami. Ostatní se vrátí do podzemí a zůstanou tam až do půlnoci; pak si měli znovu odpočinout. Když se spustili do chodby, zakryl Stomador východ bednami, ale tak, aby neuzavřel přístup vzduchu.

Toho večera přišli celkem obvyklí návštěvníci; dozorcova žena, která koupila balíček tabáku a karty, opilý roznašeč novin, který rozhodně počítal s tím, že mu Stomador ochotně dá na dluh víno, a chtěl mu proto vylít své city, byl však velmi rezolutně vyhnán, a soused zahradník, který zapomněl, proč vlastně přišel. Ale tentokrát ho

Stomador nepohostil; řekl, že ho bolí hlava. Sotva se setmělo, objevila se Zrzavá Katrin, zapálila si cigaretu a usedla.

„Strýčku Stomadore, Fagregad vám vzkazuje, že jeho služba je v pořádku. Jak vidět, bez ženské se neobejdete.“

„Mluv rychle. Tady se napij, pověz, co máš, a jdi. Radši kdyby tě tu nikdo neviděl. My se teď bojíme všeho.“

„Tak je tedy práce v pořádku? Myslela jsem, že ťukají. Nic není slyšet.“

„Ťuká mi v hlavě. Tak budeš už mluvit?“

„Fagregad mi nařídil zpracovat Mathuse, aby se zítra ve dvanáct, až se budou střídat stráže, hlásil nemocný. Tak jsem to zařídila. Mathuse opil Hedvábný knír a předal ho mně. Je u mne. Vidíte, že mám v hlavě. Našli jsme jednoho člověka, který dělá, že by se rád stal dozorcem. Mathus se vytahuje, a ten člověk ho napájí, i peníze mu dal. A bude ho napájet čtyřiadvacet hodin. Ráno dám Mathusovi prášek, aby zaspal. Všechno klape, strýčku Stomadore, tak mě koukejte pohostit.“

„Ty nejsi zrzavá, ty jsi zlatá,“ prohlásil Stomador a nalil jí koňak. „Vypij to a jdi. A co tvůj Crawar?“

„Co Crawar?! Všechno v pořádku. Začal za mnou chodit, a dokonce není zrovna skoupý. Nedá se říct, že by byl lakomý. Až jsem se divila. Teď se chce ženit. Ale je strašně žárlivý.“

„Vem si ho,“ řekl Stomador, „pak bys litovala.“

„Poslyšte, strýčku Tome, já jsem čestná holka. Copak bych byla za ženu?“

Katrin odešla; Stomador se vrátil k podkopu, a když odvalil sudy, spatřil Galeranda, jak stojí v chodbě, hlavu na rukou, opřených o svislou stěnu. Zhluboka oddychoval. Botredge ležel u jeho nohou s mokrým hadrem na hlavě. Tlumeně se rozléhaly údery, kterými Ternens drtil vápenec.

„Proberte se,“ řekl Stomador Galerandovi, „všichni nahoru, musíte vypít kávu. Jinak vypustíte duši/

„Nikdy!“ Galerand naň nechápavě pohlédl. „Co je nového?“

„Fagregad bude mít službu.“

„Ano,“ ozval se Botredge a zvedl se. „Srdce mi zase začíná pracovat.“

Sehnutý Tergens vykoukl zdola.

„Vylezeme všichni,“ prohlásil. „Jsme v koncích se silami. Celý vchod je ucpaný. Odpočineme s5 a uklidíme to.“

Usedl vedle Botredge, sklonil hlavu a mechaniky si utíral čelo hřbetem ruky.

Stomador se pevně rozkročil a sehnul se, aby pomohl vysíleným pracovníkům vylézt na dvůr.

XIV

V pondělí foukal celý den studený vítr, což značně ulehčilo práci, jež se proměnila v muka. Noc, kterou ztratili s vyklízením podkopu, vyčerpala spiklence tak, že se jim chvílemi mátly myšlenky. Čím víc se chodba prodlužovala, tím trýznivější bylo soukat se dozadu a dopředu, ohýbat se a vláčet pytle s vápencem. Odřená kolena, ruce černé od bláta a zaschlé krve, opuchlé krky a bolest v kříži nutily co chvíli hned jednoho, hned druhého, že klesal téměř v bezvědomí. Zbývalo jim prorazit ještě něco přes dva metry; ale ačkoli vykopali celou chodbu jako pro trpaslíky, pociťovali tyto dva metry jako mučení. Na rozdíl od omráčeného vědomí a veskrze rozbolavělého těla, neustupoval jejich duch před žádnými překážkami a připomínal beranidlo. Když občas Galerand pohlédl ve světle lucerny kupředu a nazpět, zmocňovalo se ho nadšení: tento čtrnáctimetrový, dokonale rovný tunel probouzel v něm oprávněnou pýchu nad vytrvalostí. Tergens znatelně umdléval. Téměř nemluvil, vysílením zavíral oči a celé okamžiky stál nehybně, jako by umíral. Botredge se udržoval při síle zuřivými kletbami na věznici, na soud a vápenec, a také vínem. Víno a tabák byly teď jedinou posilou všech čtyř.

V pondělí od jedné do šesti večer usedli Tergens, Galerand a Botredge u východu a propadli se do tíživého spánku, ale sotva se setmělo, probudili se a ihned se chopili lahví. Vzbudil je Stomador, který byl nucen celý den prodávat; usínal v chůzi a občas odpovídal zákazníkům velmi nesrozumitelně. Katrin ho navštívila a naoko koupila plechovku kávy.

„Všichni dostali provaz,“ řekla, „Fagregad je v lazaretu. V pět hodin ráno odvezou odsouzené do pevnostní věznice, kde už čekají tři kvůli jiným věcem; tam bude taky proveden rozsudek.“

Stomadorovi se roztřásly nohy zoufalstvím a hrůzou; pochopí to každý, kdo si někoho zamiloval pro to, co proň sám vykonal. Šel, vzbudil Galeranda a pověděl mu o rozsudku. Ačkoli nemohli očekávat pranic jiného, zpráva překonala všechny umělé způsoby, kterými jitřili své nervy. Práce začala v mlčení.

V deset večer klepla hůlka s jedním zářezem o dlažbu a dopadla nedaleko krámu. Stomador ji zvedl.

Bylo by marnou krutostí popisovat poslední hodiny, které už nebyly ani blouzněním, ani skutečností, ale bezvědomým úsilím a strachem před smrtí, vynechá-li tep. Kolem půl deváté vyrvali zemi propočtenou vzdálenost a zdola nahoru vznikala šachta, ucpaná nad hlavami vrstvou, silnou asi půl druhé stopy. Grubbe dostal Katrininým prostřednictvím zprávu, přijel postranní cestou a zastavil na opuštěném prostranství za Stomadorovou kůlnou. Spiklenci se nakvap převlékli do prostých tmavých šatů, místo sandálů obuli střevíce, vzali peníze, pistole, zavřeli krám, pak odstranili z chodby nástroje, přesní ve všem všudy, a přistoupili k Davenantovu osvobození.

Tergense nechali uprostřed chodby s lucernou a Botredge, Stomador a Galerand došli k poslední překážce, která jim visela nad hlavami jako strop ze země a kořenů; Stomador držel připravený žebříček. Nesmírné napětí posledních hodin všechny omráčilo. Nebylo téměř co dýchat. Tergens klesl u lucerny, seděl opřen zády o stěnu a s nohama roztaženýma a s hlavou svěšenou sípavě oddechoval. Botredge ho strčil do ramene, ale Tergens pouze mávl rukou a řekl: „Pálenku!“ Podloudník vyndal z kapsy láhev, strčil ji kamarádovi mezi kolena a připojil se ke Galerandovi.

Galerand a Stomador se ještě více skrčili a pustili Botredge, protože z nich byl největší, aby se zapřel do klenby posledními údery. Botredge nemohl nad hlavou pracovat krumpáčem, proto vzal sochor a přesně ve čtvrt na jednu podle Galerandových hodinek jej zarazil. Sesypal se proud hlíny. Botredge zašeptal: „Pozor!“, ačkoli Galerandovi ani Stomadorovi nehrozilo žádné nebezpečí – stáli sehnuti v chodbě – pak ohmatal sochor, vsunul jej ještě dál, a pracuje jím jako s pákou, sotva se stačil sám krýt rukou: půda se provalila a zasypala ho až po kolena. Otvorem pronikl průvan, vysoko nad podloudníkovým zašpiněným obličejem se otevřelo nebe s měsícem, které půlila větévka keře. Botredge kvapně přistavil žebříček, rukama urovnal kraje otvoru, rozšířil je a pleskl se po bocích.

„Prorazili jsme!“ zašeptal. „Teď čekejte!“

Otvor byl vzdálen dva kroky od zdi. Vítězosláva lidí, chraptivě vdechujících vzduch vězeňského dvora, byla nejvyšší odměnou za vyčerpání posledního strašlivého dne. Dokonce i vysílený Tergens se z dálky tiše ozval: „Slyším… je to skvělé!“ Všichni tři se strkali a tísnili kolem otvoru jako ryby u díry v ledu, čekajíce, že užuž zastře světlo měsíce stín Davenanta, kterého Fagregad pustil z cely.

Nikde nic nezašumělo, neťuklo; ani krok, ani šramot, až tu Galerand spatřil Fagregada, který usedl na bobku nad jámou. Vpili se do sebe pohledy. Fagregadova rozpačitá tvář Galeranda překvapila.

„Kde je?“ zašeptal Galerand. „Přiveďte ho, skočte sem. Vůz je připraven.“

„Nejde to,“ řekl Fagregad a ulomil větévku, která ho škrábala do obličeje. „Nemůže odejít. Neudělá ani krok. Má horečku a blouzní, jenom chvilkami mumlá něco rozumného. Je úplně vysílený. Chtěl jsem ho posadit, ale neměl sílu a svalil se. Celý den kouřil a chodil. K večeru byl v jednom ohni. Doktora jsme zatím nevolali, ale sami nevíme, na co spoléháme. Když jsem vám házel hůlku, už jsem věděl, že mu je mizerně, ale myslel jsem si, že dojde a dál že ho odnesete. Za poslední dvě hodiny to s ním jde kvapem dolů.“

Fagregad sice odstranil Mathuse, ale nicméně se značně obával, že bude mít podle rozvrhu službu uvnitř věznice a do lazaretu že půjde někdo jiný. Zachránila ho pověst neúprosného a bdělého strážce, kterou vědomě podporoval. Okolnosti nadcházející tragédie naklonily velitelova zástupce na stranu Fagregadovu. Přítel podloudníků podplatil druhého dozorce v lazaretu Lecanta, když před ním otevřeně a hrubě rozevřel ruce plné zlata. Byl to správný způsob. Lecante nikdy neviděl tolik peněz, a když se dozvěděl, že útěk je zajištěn, podlehl okouzlení a souhlasil, že se účastní vězňova osvobození. Fagregad si vzal padesát liber.

Chmurná zpráva zazněla tak nesnesitelně, tak strašně, že Galerand okamžitě vystoupil nahoru, a zalykaje se zármutkem, octl se v zahradě lazaretu. Ohlédl se. Za ním stál Botredge; Fagregad pomáhal vylézajícímu Stomadorovi.

„Kam jdete?“ zeptal se Galerand.

„Všichni společně,“ řekl Botredge. „Je měsíčná noc, budem se procházet!“

Oči se mu leskly dokonalým sebezapřením, které se u lidí objevuje tak zřídka.

„Nač jsem žil?“ řekl Stomador. „Teď už se nebojím ničeho.“

Fagregad proklouzl k rohu budovy, kde otevřené dveře zacláněly výhled na vrata. Ozvala se odtamtud tichá rozmluva dozorců.

„Už to visí na vlásku tak jako tak,“ zašeptal. „Pojďte potichu za mnou.“

Jeden za druhým se dostali do jasně osvětlené chodby společného oddělení. Galerand spatřil bledého, třesoucího se Lecanta, který bezmocně pohlédl na Fagregada; ale dostalo se mu odpovědi:

„Buďte připraven na všechno, ústup je zajištěn.“

Někteří vězni ze společné ložnice zaslechli neklidný pohyb z chodby, probudili se a vleže naslouchali, vzrušeni jako diváci, kteří se tísní u vchodu do divadla. „Co se tam děje?“ řekl jeden. „Odvážejí k popravě,“ odpověděl druhý. „Někdo umřel,“ dohadoval se třetí. Z jedenácti nemocných se pouze jeden dovtípil, oč jde, ale protože byl odsouzen na dvacet let, zacpal si uši polštářem, aby neslyšel zvuky šíleně odvážné akce, jež ho jitřily.

Lecante zůstal, aby lhal vězňům, kdyby je napadlo ze zvědavosti na něho zazvonit, kdežto ostatní zamířili do chodby, kde byly jednotlivé cely, a došli k Tirreovým dveřím. Zaslechl kroky; odehnal mlhavé vyblouzněné postavy, zmocnil se vědomí a zaostřil je na noční zvuky. Jdou pro mne. Jak je to teď zbytečné! myslel si. Ale jak je to hezké, že přišli. Nebo se mi to všechno zdá? Vždyť se mi celý čas něco zdálo, ale teď to odlétá a já na to zapomínám. Už mám života namále. Když je smrt blízko, nic není úplně pravdivé. Ale nevím… „Chci,“ pokračoval nahlas a radostným a divokým pohledem se díval na Galeranda, který se před ním objevil, „chci, abyste přistoupil blíž. Jste Galerand, Ort Galerand, můj přítel…“

Když Galerand spatřil Davenantův rozpálený obličej, prudce přistoupil k lůžku.

„Snad jste se neprokopali?“

„Ano, Tirree, je to hotovo a přišli jsme,“ řekl Galerand, stále ještě doufaje, že tak zřejmá naděje na vysvobození probudí toto vyhublé tělo. Stěží poznal toho chlapce, jakým býval Davenant. Podivné a tíživé bylo setkání, kdy chce člověk tolik říci, ale nesmí ztratit ani minutu.

Galerand usedl k Tirreovým nohám, Stomador a Botredge se zastavili u stolku.

„Jamesi, jsem tu,“ řekl Stomador, „neopustíme tě.“

„A kdo je tohle? To je Stomador,“ pokračoval Davenant, kterému se při jeho stavu nezdála tak riskantní scéna pranic podivná. „Řepný závin nás na věky spojil, Stomadore! Orte Galerande, můj příteli! Jste úplně šedivý, ale já jsem uvnitř také takový.“

„Vzmuž se, zachráníme tě. Všechno je připraveno. Vstaň, odjedeme do mého předměstského domu. Auto čeká. Odpluješ na parníku do San Riolu nebo Gel-Gew.“

„Vyloučeno, Galerande. Jste asi ten nejmilejší člověk ze všech, koho jsem znal, a zdá se mi, že jsem ledaskoho znal…“

„Tak vstaň, ty hloupý!“

„Jsem jako přikován. S chozením je konec.“

„Třikrát jsem tě hledal inzerátem v novinách.“

„Nečetl jsem noviny… dlouho jsem je nečetl,“ řekl Davenant.

„Vrátil jsem se dva dny po tvém zmizení. Měl jsem spoustu peněz. Tvůj podíl dělá pár tisíc. Nesáhl jsem na ně.“

„A já tenkrát potřeboval jen sto liber. Ach, co jsem se vás nahledal.“

Davenant se na něho láskyplně zadíval, jako by chtěl jediným pohledem vyjádřit všechno, o čem bylo tak obtížno hovořit. Zachmuřil se, zvedl ruku a s povzdechem ji nechal klesnout.

„Se mnou je to také tak…,“ řekl. „Ba, mám ještě méně sil.“

Galerand odkryl pokrývku a tiše ji spustil. Opuchlá noha se narudle leskla. Chodidlo splynulo s lýtkem a ztratilo tvar.

„Nešetřil se,“ řekl ohromený Galerand. „Co teď?“

„Jak jsem se mohl šetřit?“ jasně, ale s obtíží promluvil nemocný. „Šetřit se, ležet, tiše spát a klínu hrobu v zubech ochutnat? Ne… nemohl jsem. Jednali se mnou odporně, slíbili mí, že mne odvezou k soudu, ale zatím všechno rozhodli beze mne.“

Do cely nahlédl Fagregad. Bledý, všecek soustředěn na jedinou myšlenku, se rty rozkousanými vzrušením si všecky prohlédl, nakrčil čelo a přistoupil k lůžku.

„Jako lazar!“ řekl. „Co chcete udělat? Netrapte ho.“

„Všechna práce, všechno nadarmo,“ řekl Stomador. „Seber se, Gravelote. Jenom vyjít a sestoupit. Pak už tě odneseme!“

„Kolik času nám ještě zbývá?“ zeptal se Galerand.

„Copak čas!“ odpověděl Fagregad. „Máme k dispozici ještě dobré dvě hodiny, než se začnou hýbat, ale kdybychom měli třeba deset hodin, stejně ho nevyneseme.“

Tirrea skutečně nemohli odnést. V úzké zatáčce, kterou před očima dozorce na dvoře chránily otevřené dveře lazaretu, mohl člověk nepozorovaně proklouznout pouze tehdy, když se tiskl ke zdi a tlumil kroky. Galerand odešel k východu, pomyslně sem donesl Tirrea a viděl, že i kdyby nemocný ani nehlesl, stejně je okamžitě polapí. Táhnout tělo ve třech byl takový čin, ke kterému bylo zapotřebí ještě tak metr místa, zakrytého před dozorcovýma očima, a to za podmínky, že štěrk nezachrastí a zrychlené dýchání čtyř lidí neporuší ticho vězeňského dvora. Když se vrátil, pohlédl zoufale na Tirrea. „Zkus to nějak, Davenante!“

Vida zármutek svých přátel, nadarmo riskujících život, soustředil pohled na jeden bod na stěně, zvedl hlavu a napjal síly, aby sklouzl z lůžka. Dvě tři vteřiny se chvě! na loktech, podpírán Galerandem, pak klesl, zavřel oči a zadržel bolestné zasténání s tak nevýslovným úsilím, že mu na čele naběhly žíly.

„Copak ho neušetří?“ řekl Galerand. „Vždyť nemůže ani stát.“

„Pověsí ho, jak se sluší a patří,“ ozval se Botredge. „Benniho Smitha taky vytáhli na šibenici po otravě otrušíkem v bezvědomí, že ani nevěděl, co se děje.“

Stomador, polykaje slzy, uchopil Galeranda za rameno a řekl:

„Dost… to stačí. Už nemohu. Budu střílet. Je mi teď všechno jedno.“

„Odejděte,“ tiše pronesl Davertant, „netrapte se. Je mi dobře, jsem klidný. Žíju teď silně a vášnivě. Překáží mi jen tmavá voda, zaplavuje mé myšlenky, ale já všechno chápu.“

„Přepadnout vrata?“ řekl Botredge.

Nikdo mu neodpověděl, a tak ihned zapomněl na svůj návrh, ačkoli byl připraven na všechno, zrovna jako Stomador a Galerand. Jejich stav se podobal přetaženým pružinám.

Galerand vzal odsouzence za ruku, začal ji hladit a usmíval se.

„Mysli si, že jsem se trochu opozdil,“ zašeptal. „Také už mi nezbývá mnoho života. Nedá se nic dělat, odejdeme. Ale přece jen životu odpusť, tím nad ním zvítězíš. Necítíš zlobu?“

„Ne. Jen trochu trpkosti, ale to přejde. Sotva jsme se uviděli – a už se musíme rozloučit! A jak jste žil?“

Botredge začal hlasitě oddechovat a poodešel k oknu; nervózně ponořil ruku do kapsy. Vrátil se a podal Davenantovi pistoli.

„Neminete ani se zavřenýma očima,“ řekl, „jste pevný člověk.“

Davenant na něho vděčně pohlédl; pochopil Botredgův pohyb a měl radost z každého projevu pozornosti, jako by mu nenabízeli strašlivou smrt z vlastních rukou, ale veselý trumf. Vzal pistoli a pustil ji vedle sebe.

„Zařídím to,“ řekl. „Rozumím. Ale co je to? Stomadore! Neplačte přece, takový velký, mohutný člověk!“

„Co máme vyřídit?“ vykřikl Stomador a mávl nad jeho slovy rukou. „Máš matku, sestru nebo tu, které ses zaslíbil?“

„Nemám. Nemám nikoho, na koho se ptáte.“

„Tirree,“ promluvil Galerand, „tato noc ti nad námi dala velikou moc. Zachránit tě nemůžeme. Ale splníme ti jakékoli přání. Co máme dělat? Mluv. Ani smrt mě nezastaví.“

„Mne také ne,“ prohlásil Stomador. „Mohu tu zůstat s tebou. Zahájím palbu. Nikdo sem nevkročí.“

V té chvíli vtrhl do cely Lecante pološílený strachem a zasípěl: „Odejděte! Budu střílet!“ Byl však odzbrojen Fagregadem, který k němu zezadu přiskočil.

Vytrhl mu revolver a udeřil ho do hlavy.

„Už je pozdě!“ řekl mu. „Vzpamatuj se! Uklidni se! Tu máš, napij se vody. Zapni si pouzdro pistole, ta zůstane u mne. Měkoto!“

„Lecante má asi pravdu,“ ozval se Tirreus.

Omráčení, nadávky a sklenice vody přivedly dozorce k rozumu. Cítil podporu a pevnou soudržnost celé skupiny, proto vyšel a brumlal:

„Zdálo se mi… venku… Tak bude to konečně?!“

„Spolehni se na mne,“ řekl Fagregad, „já už prožil ledacos.“

„Rozhodněte se,“ obrátil se Botredge k Davenantovi: „Vykonáme všechno až do posledního dechu.“

„Takhle neuvažujte,“ povzdechl si Davenant, „neuvažujte tak pěkně kvůli jedinému člověku, který je odsouzen k záhubě.“

Jeho pohled byl mírný a výmluvný, jak to bývá ve stavu logického blouznění.

„Má přijít jedna žena,“ řekl s hlubokým přesvědčením, „jedna žena, která se dověděla, že zítra ráno už nebudu živ. Pověděli jí to. Vždyť jen nejkrásnější ze všech srdcí je přece schopno rozhodnout se pro návštěvu těchto chmurných zdí, zmítaných utrpením. Toto srdce se otevřelo a vzepjalo do výše velikého milosrdenství, neboť ví, že jsem nikdy neokusil slast milující ruky, položené na rozpálenou hlavu. Jak málo! Jak mnoho! Nevím, jak se jmenuje, ani nevidím její tvář, ale až odejdete, spatřím ji. V tom – je všechno. Je ztracen, kdo nezakusil takové polaskání!“

„Uvidíme ji, milý Tirree,“ řekl Galerand pozorně naslouchaje této řeči, kterou vyvolalo blouznění a osamělost. „Kdo jí to řekl?“

„Snad někdo z vás,“ trhl sebou Davenant a namáhavě se rozhlédl, „před chvílí odtud odešel.“

„Odešli a vrátili se,“ pronesl znenadání Stomador, odpovídaje očima Galerandovu soustředěnému pohledu.

Botredge rovněž pochopil. Obraz předsmrtného vzrušení zjevil se jim se stejnou prostotou, s jakou o něm mluvil Davenant. Noc před popravou setřela všechny rozdíly. K lecčemus stačila pouhá narážka.

„Stomadore,“ zašeptal Galerand a poodešel s hokynářem k oknu, „vy jste přece ochoten udělat cokoli…“

„Je ochoten a já taky,“ řekl Botredge, „ale… vy?“

„Ne, já se nehodím,“ smutně odpověděl Galerand. „Já jsem poznamenaný. Uděláte to lépe než já, pokud to ovšem uděláte.“

Fagregad, naslouchající u dveří, podmračeně přikývl, když se ho Galerand očima otázal.

„Ano,“ řekl, „všichni jsme se rozhodli ke všemu, aspoň o nás budou mluvit s úctou. Ať jdou, ale rychle, za hodinu to už bude nebezpečné.“

„O čem mluvíte?“ zeptal se Davenant. „Jak je ta noc dlouhá! Ale nestěžuji si, nikdy jsem si nestěžoval. Galerande, posaďte se na lůžko, vy odejdete poslední.“

Zatím Botredge a Stomador pokradmu pronikli otvorem za lazaretní zdí a dopližili se k Tergensovi; ten už se dovtípil, že výsledek je špatný, a mlčky hleděl na přátele, kteří se navzájem drželi za ramena a vkleče se hádali. Stomador dal Tergensovi znamení, aby se nevměšoval.

„Poslyšte,“ říkal Botredge a třásl Stomadorem. „Jsem obratnější než vy a mohu všecko povědět rychleji. Vím, co mám dělat.“

„Jakápak obratnost?! Pusťte, nechte mě, vždyť všechno zkazíš!“ namítal Stomador, ale sám Botredge nepouštěl. „Přiběhne za tebou celý zástup…“

„Nestavte si hlavu, máme málo času,“ přerušil ho Botredge, „to není jako přivést kněze. Jeho srdce se trápí. Rozumíš?“

„Všemu rozumím líp než vy. Jdi mi z cesty, povídám ti! Nedokážeš se vyjádřit, jak je potřebí, všechny od tebe utečou. Já mám v těchhle věcech zkušenosti! Studuju psychologický přístup k lidem a mám spolehlivé oko! Jak bys mohl jít místo mne? To je drzost!“

„Nechte toho. Zaskočím za roh k jedné vdově, je to dobrá duše a nebojí se. Pochopí to hned. Její syn taky sedí v kriminále, jenomže ne tady.“

„Ale chápeš ty vůbec, co si přeje před smrtí?“ zasípěl Stomador. „Ani já to nedovedu povědět, ačkoli se mi v tuhle bláznivou noc probudily smysly na celý život! Chce vydechnout, slyšíš, vydechnout, celým srdcem, vydechnout navždy! Mlč! Mlč! Já mu přivedu tu poslední, neznámou přítelkyni, takovou, jakou vidí ve svém světlém blouznění!“ ve vytržení šeptal Stomador, utíraje si slzy, a cítil takovou sílu, že by mohl probudit celé město. „Ó noci,“ řekl, snaže se vymanit z citů, jimiž byl přeplněn, „stvoř bytost z paprsků a úsměvů, z milosrdenství a něhy, neboť taková je duše nešťastníka, hotového přijmout smrt z rukou bezectných! Nač ty marné řeči! Postav se k východu do věznice, a střílej, když bude třeba!“

Botredge chtěl něco namítat, ale Tergens ho popadl za límec blůzy a odtáhl od Stomadora, který se vrhl k východu do dvora, narážeje hlavou o strop.

„Seďte,“ pravil Tergens, „říká to správně.“

Stomador vyběhl ze dvora na prostranství za kůlnou, kde seděl v autě rozčilený Grubbe, mávl mu pouze na znamení, aby stál a čekal dál, pak oběhl blok za prázdným prostranstvím a pod věznicí vyběhl do Vězeňské ulice.

Za oblaky se skrýval měsíc, obnažuje zářící bok. Klidné noční světlo obemykalo stíny domů. Ještě než doběhl k mostu v údolí, spojujícímu předměstí s městem, spatřil Stomador dvě dívky, které se rychlým krokem vracely domů. Vrhl se k nim s hlubokou důvěrou v sílu, jež ho povzbuzovala, ale dívky při jeho prvních slovech: „Pomozte umírajícímu…,“ strnuly překvapením, odskočily a daly se na útěk, vylekány divokým vzezřením otrhaného tělnatého muže. Stomador neupadl do rozpaků, ani se nezastavil a proběhl krátkým blokem, spojujícím most se schodištěm severního konce Ústředního bulváru, který protínal město jako rovná čára.

V horkém větru se kolébalo husté listí nízkých palem, daleko v maurské rotundě vyhrával orchestr. Jeho zvuky odnášel vítr, jen občas zazněly zřetelně a neklidně jako slova, pronesená mezi dveřmi člověkem, který odchází daleko a navždy. V této noční hodině nebylo téměř vidět chodce. Na konci bulváru se blížila ke schodům ženská postava v černé mantile; její oči se zatřpytily jako hvězdy.

„Živote, zastav se kvůli smrti!“ Zvolal Stomador a vrhl se k ženě. „Ať jste kdokoli, vyslechněte hlas nejhlubšiho zoufalství! Jde o člověka odsouzeného k smrti. Nejsem ani opilý, ani šílený, jen jsem ve vás okamžitě uvěřil. Nezklamte mne!“

XV

Ani první měsíc po svatbě neposkytl štěstí mladé ženě, milující svého manžela tak vášnivě, že si ani nepovšimla jeho promyšlených činů, kterými připravoval roztržku. Van Conet byl ke své ženě pozorný pouze v prvních dnech manželství. Po příjezdu do Pocketu se přestal ostýchat a začal vést ten život, jakému přivykl. Byl roztržitý, příkrý a jízlivý, jako by se brzy nabažil hračky, kterou si vzal jen z vrtochu a pro zábavu. Právě toho dne Van Conet hrubě urazil svou ženu: vyčetl jí neurozený původ. Aby se alespoň trochu rozptýlila, vydala se sama na koncert; naslouchajíc hudbě, která ji ještě více vzrušovala a rozčilovala, opustila v zamyšlení sál. Poprvé se tak tíživě rozcházely city, vyjádřené ušlechtilým uměním, s její trpkou naivní zkušeností. Smutná, v touze zůstat sama a málo znajíc město, šla pomalu bulvárem právě na opačnou stranu, než měla jít, a tu ji zastavil Stomador.

Consuela naň zběžně pohlédla, utrousila několik španělských slov a chtěla jít dál, ale Stomador ji tak opatrně, i když se zápalem, uchopil za ruku, že se zastavila, ale nerozzlobila se.

„Neodcházejte, dokud mě nevyslechnete,“ mluvil Stomador a rozpřáhl ruce, jako by ji chytal. „Seňoro, můj nejlepší přítel, James Gravelot, je odsouzen k smrti a za svítání ho oběsí. Seňoro, pomozte mi, abych vám řekl taková slova, která vás přesvědčí! Pojďte se mnou k němu, vyslechněte ho a doprovoďte jej! Vaše srdce pochopí jeho poslední přání. Můj jazyk je příliš nedůstojný a hrubý, než aby je vyjádřil!“

Consuela cítila, že byla oslovena z vážných důvodů, viděla rozčilený obličej, oděv v nepořádku, a už lehce zasažena nepřirozeným vzrušením starého muže, pronesla:

„Ať bůh odpustí jeho hříšné duši, je-li to tak, jak říkáte, dobrý muži. Kam mne zvete?“

„Do vězení, seňoro. Není to zločinec, ačkoli byl odsouzen pro přestřelku s celníky. Nikdo nevěří, že je zločinec, protože ho zničil Van Conet, syn guvernérův. Gravelot uhodil toho lumpa za podlý skutek. Z pomsty a ze strachu před ztrátou výhodné nevěsty Van Conet Gravelota zahubil. Ale není kdy, abych vám všechno vyprávěl. Vidím, že jste se slitovala a že vaše nádherná duše bledne jako váš obličej, když slyší o zločinu. Toto je jeho poslední přání a posuďte sama, zda něco takového mohla říci černá duše: ‚Stomadore, obrať se k první ženě, kterou potkáš. Bude-li stará, bude mou matkou, mladá mou sestrou, dítě mou dcerou‘. Suďte sama, čeho se umírajícímu nedostalo, ta jak by bylo kruté jej odmítnout, protože je nemocný, nemůže se hýbat a chystá se k smrti!“

Tato slova, plná nefalšovaného utrpení, a strašlivé obvinění jejího muže, nad nímž se v duši tesknící mladé ženy zachvělo cosi nenapravitelného, rozptýlily Consuelino váhání. Rozhodla se.

„Neodmítnu vás,“ řekla. „Mám k tomu důvod, a je to důvod příliš chmurný, než abych se vám pokoušela jej vysvětlit. Pojďme. Veďte mne. Kam půjdeme?“

„Promiňte, jenom skrze podkop. Útěk se nezdařil,“ odpověděl plesající Stomador, ochotný z vděčnosti odnést na rukou to milé stvoření, které se tak odvážně rozhodlo vystavit nebezpečí.

„Věřte mi nebo ne, jak chcete, prosil jsem aspoň dvacetkrát, ale pokaždé bez úspěchu. A nelituji,“ dodal, „protože mi bylo souzeno… Vy víte, že to je pravda, seňoro!“

Cestou, kterou se Stomadorem urazili, vysvitlo Consuele z rozmluvy naprosto jasně hrubé a podlé srdce jejího muže, jako by se před ní odhalily nemocné vnitřnosti napohled kvetoucího těla, plné vředů. A toužila vyslechnout svůj rozsudek od odsouzence, jenž odhalil, aniž sám tušil, špinavou lež.

Rychleji než kočka vrhl se Stomador do svého pokoje a vrátil se s poměrně čistým prostěradlem.

Consuela se zahalila i s hlavou a tu spatřila Tergensův obličej, vyhlížející zdola. Zmocnil se jí hluboký zájem o podnik, jehož pochmurnost a rozechvění odpovídaly nějak jejímu utrpení.

„Ještě je všude ticho,“ s úlevou zašeptal Stomador, „noc je k Jamesovi milostivá… Ale všechno je skutečně skvěle promyšleno!“

Mladičká žena s obličejem vtěleného svědomí připadala Stomadorovi jako důvěřivé děvčátko. Vznášel se kolem ní a opatrně ji podpíral při sestupu.

„Přísahám při trnové koruně! Jste opravdoví muži!“ pronesla Consuela, když nahlédla do děsivého tunelu, mračně osvětleného hvězdičkou lucerny. Skutečně, touto prací bylo možno se nadchnout. „Aspoň toto je pro mne útěchou,“ dodala a zanechala Stomadora na pochybách, co vlastně znamená její poznámka.

Avšak obrys věznice svědčil o tom, že její rozčilený průvodce mluvil pravdu. Nyní považovala Consuela za svou bezprostřední povinnost odčinit nějak zlo, jež napáchal její muž; skloněna spěchala rychle kupředu. Botredge, překvapen jejím zjevem, se mlčky přitiskl ke stěně, aby jí uvolnil místo. Šlápla mu na ruku, ale ani se nepohnul. Tergens popolezl kupředu a usedl s nataženýma nohama u druhého východu. Consuela a Stomador překročili jeho nohy mnohem pohodlněji, než když procházeli kolem Botredgova dlouhého těla. Consuela se vyškrábala po příčkách dřevěného žebříku a vystoupila na povrch. Odhodila prostěradlo do díry a neslyšně prošla za Stomadorem oněch deset kroků, které dělily podkop od dveří lazaretu a tisknouc se v koutu ke zdi, proklouzla do jasně osvětlené budovy. Ze všech manipulací na cestě od podkopu ke dveřím a zpátky byly tyto dva kroky, kryté úzkými dveřmi, nejostřejší zkouškou. Tělnatý Stomador si jako poprvé lehl u dveří na bok a dál se plížil po rukou. Consuela se přitiskla ke stěně zády s rukama roztaženýma a s hlavou zakloněnou. Tak opatrně si počínali všichni, nevyjímaje Fagregada, a uvážíme-li, že za celou tu dobu prošli porůznu ze dveří a do dveří lazaretu třináctkrát, přičemž nikdo ani nezahlučel, ani neklopýtl, pak je jasné, kolik vypětí bylo vynaloženo na tomto nepatrném úseku tajného boje.

Ve chvíli, kdy se Consuela objevila, Davenant už zapomněl, kdo měl přijít. Nesouvislá řeč, v níž se dotkl otce, útěku, Van Coneta, podivné taktiky advokáta, se stávala obtížnější. Kdykoli zmlkl, hovořil s ním Galerand, povzbuzoval ho, seč byl, úvahami o tom, že je možné odložení rozsudku. Už se chtěl rozloučit a odejít, neboť nevěřil ve Stomadorův úspěch a viděl, že nebezpečí roste, když Davenant řekl:

„Vraťte stříbrného jelena Roeně a Elli Footrosovým. Nevím, kdy to bylo, teď nebo minulé noci, zdálo se mi, že jsem viděl na stole svíčku, hořící za dne. Oknem profukoval vítr, ale plamen se ani nepohnul, nezhasl, jenom svíčka rychle roztávala…“

Fagregad otevřel dveře a vpustil Stomadora s mladou ženou, která v hrůze pohlédla na roztaženého člověka. Jeho zmučená, jasná tvář nestačila dosud ztratit výraz, tak vzdálený všemu. Lecante, kterého Stomador u vchodu omráčil prohlášením: „To je neteř velitele věznice!“, tahal teď Fagregada silně za rukáv, aby dostal vysvětlení, co se vlastně děje, a vyžádal si dovolení odejít. Vzdálili se.

„To já… to já,“ opakoval Stomador. „Já našel tu vílu… a ne Botredge… tohle božstvo… tuhle utěšitelku, tuhle rytířskou dívku. Je to dívenka. Snad třicetkrát jsem zastavil všelijaké vhodné osoby!“

Galerandova pokleslá nálada vystoupila na nebývalý vrchol. Této noci se před ním otvíraly nejlepší stránky lidských srdcí a nemožné se stávalo prostým.

„Vydáváte se v největší nebezpečí,“ řekl mladé ženě, neboť se na první pohled dovtípil, jaké je asi její postavení v životě. „Jestliže nás všechny přepadnou, dojde určitě k boji; nenecháme vám sice ublížit, ale riziko je stejně obrovské.“

„Není to pro mne tak strašné,“ odpověděla Consuela s výrazem člověka, který se zná. „Mohou být pouze nepříjemnosti, ale s tím jsem počítala.“

Kdo to je? pomysleli si všichni cítíce, že si Consuela nedodává odvahy, ale mluví pravdu. Celou zavanula mlhavá naděje. Davenant zhluboka vdechl. Z jeho vědomí na chvíli odplynula tmavá voda a on žil, nezměrně šťasten onou ušlechtilostí, které se jeho osudu dostalo uprostřed strázní a hrůz.

„Mé vědomí se vyjasnilo,“ promluvil. „Mé blouznění vás sem přivedlo; nebylo to tak docela blouznění,“ dodal, litoval však již bytost, jež přinesla tolik útěchy pouhým zvukem Svého hlasu, bytost tak opravdovou, právě tu bytost, tak podivuhodnou a nádhernou, jako by si ji sám vymyslel. „Ó, jsem klidný,“ řekl, „jsem teď roven těm nejživějším z živých. Odejděte! Odpusťte mi a odejděte.“

„Posečkejte! Ještě jsem se nevzpamatovala, a vy mě už vyháníte. Jste odsouzen k smrti, nešťastný muži.“

„Při pohledu na vás se mi chce říci, že jsem odsouzen k životu.“

Pohnuta tónem vděčnosti, zaznívající v tomto smutném žertu, přinutila se zapomenout na vlastní utrpení, a stojíc u lůžka, sklonila se a položila ruku na Tirreovu hruď.

„V této chvíli nejsem pro vás tak úplně cizí člověk. Budete žít. Je-li pravda všechno to, co mi vyprávěl můj průvodce o vaší srážce s Van Conetem!“

„Ano,“ řekl Davenant, nadšen a překvapen její rozhodnou a milou tváří. „Ale každý by jednal tak, jako jsem jednal já. V přítomnosti své milenky a přátel, po flámu, ze kterého se vracel k nevěstě, jež neměla stínu podezření o jeho kouscích – tím se také vychloubal – veřejně ji ponižoval a přitom u téhož stolu chtěl urazit a hrubě urazil jednu ženu, která tudy projížděla. Na můj účet padlo také hodně. Udeřil jsem ho ve jménu lásky.“

Consuela sepjala ruce a zakryla si obličej. Nemohla zadržet slzy a se sklopenou hlavou hlasitě a hořce plakala jako zbité dítě.

„Nelitujte mne, netrpte tak hluboce!“ řekl Davenant. „Proč jsem vám to všechno vyprávěl?“

„To bylo nutné,“ vzdychla nešťastná žena, zvedajíc se ze stoličky, na kterou usedla, když s ní Davenant začal rozmlouvat.

„Ale já nic nevěděla! Jsem Consuela Van Conetová, žena – George Van Coneta, která vás zachrání. Odcházím. Věřte mi. Vyprovoďte mě co nejrychleji.“

Po jejích slovech nastalo ticho, všichni strnuli.

Nastalo ono zmatené mlčení, kdy omračující událost překonává možnost okamžitě odpovědět rozumným slovem. Davenant hlasitě řekl:

„Jsem zachráněn. A vy? Čím vás potěším? Neproklínejte mne!“

Vše nejasné, co Consuela svým jednáním vyvolala, se znovu vyjasnilo, ale Stomador se polekal.

„Odpuste…,“ breptal, „proboha vás prosím, neříkejte nikomu, co se přihodilo, nezničte nás všechny!“

Consuela se na něho pouze usmála. Vrhla na odsouzence vlídný pohled a spěšně vyšla, provázena Stomadorem a vyděšeným pohledem Lecantovým. Davenant už nestačil říci ještě něco ženě, kterou tak těžce zasáhl úder. Galerand vytáhl pod Davenantovým polštářem pistoli, mávl na Tirrea rukou a zašeptali: „Čekej a za půl hodiny si zavolej lékaře!“

Nadmíru potěšený Lecante brebentil: „Rychleji, rychleji!“

A sotva zmizeli tři lidé jeden za druhým v podkopu, zašeptal za Stomadorem:

„Bednu… Dvě bedny, přistavte je k díře, my ji zásypem.“

Lecantova slova zaslechl Tergens. Uvědomil si význam tohoto návrhu, a když se chodba vyprázdnila, přivlekl dvě bedny a postavil jednu na druhou tak, aby deska horní bedny zakrývala otvor za vězeňskou zdí.

„Co je?“ řekl Botredge Tergensovi.

„Mlč. Děje se to, o čem někdy v noci přemýšlíš, když nemůžeš spát. Tehdy se všechno mění.“

„Blouzníš?“ zeptal se Botredge a posmutněl.

„Ale ne, jdeme. Všichni jsou v krámě.“

Se zuřivostí, vyvolanou pocitem nebezpečí, jež téměř minulo, zaházeli pak Fagregad s Lecantem otvor hlínou ze záhonů a udusali ji. K ránu se spustil prudký lijavec, a tak místo mezi dvěma keři vypadalo naprosto přirozeně:

Vyčerpaný Fagregad vešel do cely Tirrea Davenanta, který naň dlouho hleděl a pak se pousmál:

„Jsem zachráněn,“ pronesl tiše.

„Co? Ta žena vás zachrání?“

„Ne, nevím. Jsem zachráněn tak, jak vy chápete, ale nechcete říci.“

Ztišil se a začal blouznit. Fagregad si umyl ruce, zavřel Tirrea, pečlivě zametl chodbu a pohlédl na hodiny. Ukazovaly čtvrt na tři.

„Jako by utekl celý život,“ zamumlal.

Zatímco dva podloudníci zajišťovali vchod bednami a dozorci maskovali otvor, sešli se Galerand, Consuela a Stomador v zadním pokoji.

„Zachraňte ho,“ řekl Galerand uplakané mladé ženě. „Není kdy hloubat nad tím, co se stalo. Sedněte do mého automobilu.“

„Pochopte mé city, seňoro!“ řekl Stomador. „Jsem tak otřesen, že už nemohu být tolik kurážný, jako když jsem vás potkal.“

Consuela mu mlčky stiskla ruku, zapsala si adresu Orta Galeranda a ten ji vyprovodil na prostranství, kde stál Grubbe, vyčerpaný čekáním.

„Grubbe,“ řekl Galerand, „pro mne už nebezpečí minulo, ale neminulo pro Davenanta. Uvědom si, že teď povezeš jeho spásu!“

„Kdo je to?“ zeptala se Consuela, usedajíc do automobilu.

„Všechno se dovíte,“ řekl Galerand, „zatím vám řeknu jen jeho jméno: Tirreus Davenant. Jeden z nejlepších lidí. Odpusťte mi, prosím.“

Consuela se na okamžik zamyslela.

„Do svítání se všechno rozhodne,“ řekla konečně, kývla na rozloučenou a udala Grubbemu svou adresu.

Šofér měl čekat před hotelem až do jejího návratu a dovézt ji zpátky do krámu nebo od ní přivézt zprávu. Galerand pohledem vyprovodil automobil a vrátil se do pokoje.

„Tak vida, co se nestalo,“ řekl Tergens a v zamyšlení si okusoval knír. „Kamarád se zítřka nedožije. Žena proti vlastnímu muži nepůjde, to je jistá věc.“

Nikdo neměl sílu mu odpovědět. Stomador se sotva vlekl, ale přinesl pár lahví pepřovky. Nevytahovali zátky, jedné o druhou urazili hrdla a každý se napil, nakolik mu stačil dech.

„Vstávejte,“ řekl Botredge, „teď je nebezpečné tady zůstávat. Sednem si a budem čekat v koutě dvora za zdí. Když chodbu objeví, prchneme.“

XVI

V domě, který Van Conet v Pocketu koupil, (dokončovaly se ještě úpravy a zařízení. Manželé si pronajali tři přepychové pokoje v hotelu San Riol, spojené jako jeden byt se zvláštním vchodem.

George Van Conet se vrátil ze soukromé obchodní porady kolem jedné v noci. V nejbližších dnech se mělo uskutečnit jeho jmenování ředitelem Akciové společnosti.

Sloužící mu řekli, že se Consuela dosud nevrátila. Ženina dlouhá nepřítomnost spíš vzbudila jeho zájem než nepokoj. Velice spokojen, jak úspěšně se hýbají jeho záležitosti s předsednickým křeslem, usedl v salónu, kouřil a vzpomínal na Lauru Muldwayovou, která mu včera řekla, že smaragdový náramek za pět tisíc liber u zlatníka Garricka se jí líbí až „k zbláznění“.

Van Conet byl s penězi v úzkých. Consuelino věno se téměř celé rozplynulo na koupi akcií, zaplacení dluhů z karet, dárky Lauře a Snogdenovi; solidní část věna uhradila také otcovy defraudace a vyplatila zastavené usedlosti.

Zamyslel se, zamyslel se radostně a klidně jako miláček života jistý tím, že bude mít úspěch.

Ztratila se mi žena, pomyslel si s úsměškem, když hodiny odbily dvě v noci.

V té chvíli se za dveřmi sousedního, napůl osvětleného pokoje ozvaly lehké rychlé kroky, tak rychlé, že muž neklidně pohlédl směrem, odkud zvuky přicházely. Consuela vstoupila tak, jak byla – v černých krajkách. Její vzhled, únava, bledost, uplakaný přepadlý obličej věštily neštěstí nebo úder.

„Co je s vámi?“ řekl Van Conet, bezděky významněji, než chtěl.

Vstal. Pocit neštěstí se stal ještě zřetelnější.

„Georgi,“ tiše odvětila Consuela, a hledíc naň s obavami, tlumila povzdech rukou přitisknutou k srdci; celá se přitom chvěla bolestí. „Jděte, zachraňte člověka, v tom je vaše spása.“

„Co se stalo? Odkud jdete? Kde jste byla?“

„Každá minuta je drahá. Odpovězte: ničím se před měsícem nevryl do vaší paměti hostinec Souš a moře?“

Van Conet vylekaně pohlédl na ženu, zvedl obočí a vrhl se do křesla, prohlížeje si konečky prstů, zvednuté až k očím.

„Nenavštěvuji putyky,“ řekl. „Ještě než se dovím příčinu vašeho chování, musím vám vysvětlit, že má žena se nesmí ztrácet jako komorná – bez kočáru, způsobem hodným maškarního plesu.“

„Nespílejte mi. Víte, jak mě dnes vaše krutá slova rozladila. Byla jsem na koncertě, abych se rozptýlila. A co na mne čekalo: došlo k setkání, po kterém už s vámi nemohu žít. Zachraňte se, Georgi. Zachraňte především svou oběť. Ráno má být popraven muž, který se jmenuje James Gravelot… Co tedy… Vždyť vidím váš obličej. Tak je to všechno – pravda?“

„Co je pravda?“ vykřikl rozezlený Van Conet. „Že jsem dal do zubů hostinskému? Ano, dal. Co ještě jste přinesla z koncertu?“

„Poslyšte, co vám řeknu,“ odpověděla Consuela, která už neměla nejmenší pochyby. „Hádat se a křičet nebudu. Toho dne, kdy jste byl u mne tak zachmuřený a já vás tak hluboce milovala a litovala, projevil jste se jako ničema a zločinec. Nejsem už vaše žena.“

„Myslíte, že jste jednala dobře, když jste si zahrála na detektiva? Považte, jak jste jednala! Jak jste se to dověděla?“

„To vám nikdy neřeknu. Kladu si podmínku: jestliže okamžitě neodejdete ke generálu Fultonovi, na kterém závisí zrušení rozsudku, a nepřiznáte se ke všemu – a bude-li třeba, neuprosíte ho na kolenou o slitování – bude zítra celý Pocket a celý Gerton vědět, proč jsem vás opustila. Lidé vám naplijí do tváře.“

Van Conet vyskočil a zvedl zaťaté pěsti. Nohy mu tuhly strachem.

„Nejpozději za čtyři hodiny!“ řekla Consuela, usmívajíc se naň nehybným obličejem.

Van Conet spustil ruce, zavřel oči a strnul. Dobře znal svou ženu, proto nepochyboval, že udělá to, co říká. Nemohl přijít na nic jiného než na to, že se Consuela setkala s nějakým člověkem, který jí všechno řekl – a nemůžeme za to Van Coneta vinit z přihlouplosti, protože spojení podzemní chodbou se mohl domyslet pouze jasnovidec.

„Vždycky jsem od vás čekal něco podobného,“ řekl Van Conet a hleděl na ženu s takovou nenávistí, že se odvrátila. „Celou dobu jsem to čekal.“

„Proč?“

„Vždycky byl ve vás nepříjemný rys netaktní svévolnosti, který se dá vysvětlit pouze vaším nepříliš ušlechtilým původem.“

„Nízkým původem? Byla jsem vaše žena. Není bližšího příbuzenství, než je toto. Copak láska nevyrovnává vše? Je nízké duše ten, kdo mluví jako vy. Mne původem urazit nemůžete, já jsem člověk, žena, a mohu milovat a láskou zemřít. Ale vy jste ubožák. Jste ziskuchtivý zbabělec, trapič a vrah. Jste nepřekonatelný darebák. Je mi hanba, že jsem vás objímala!“

Van Conet ztratil rozvahu. Byl zlomen pravdou, která mu byla vášnivě vržena do tváře, a takové pravdě nemůže čelit nikdo. Stanul před Consuelou a uchopil ji za ruce.

„Consuelo! Vzpamatujte se! Vždyť jste mne milovala!“

„Ano, já vás milovala,“ řekla mladá žena a stáhla ruce. „Vy to víte. Ale hned svatbě jste ke mně ochladí, byl jste netrpělivý a já se často trápila, když jsem sedala sama ve svém pokoji. Nasadil jste vůči mně tón protektora, tón nucené snášenlivosti. Ano! Nemiluji protektorství! Věřte mi, v hněvu se mluví prostě, ale je mi těžko u srdce, když mi byla má láska vyrvána tak strašně. Leží mrtva a v blátě u vašich nohou. Bylo mi dvacet, teď je mi třicet. Uvědomte si všechno. Mějte odvahu říci pravdu!“

„Jestliže chcete – ano, je to všechno pravda.“

„Vidíte! Nevím, kde se ve mně bere ještě síla s vámi mluvit.“

„Poněvadž se rozcházíme,“ vybuchl Van Conet, zaslepen žízní po pomstě za urážky a v touze skončit všechno naráz, „mohu vám učinit zbývající přiznání: Nikdy jsem vás nemiloval. Dál se stýkám s Laurou Muldwayovou a jsem rád, že se s vámi rozvádím tak brzy. Stačí vám to?“

„Stačí? Ó stačí až dost! Už víc ani slovo!“

„Mohu také…“

„Ne, prosím vás… Co se to se mnou děje? Jsem asi velká hříšnice. Jděte tedy. Neušetřím vás.“

„Ano. Jsem donucen,“ řekl Van Conet. „Musím se zachránit. Čekejte na mne.“

„Pospěšte si, ten muž je velmi vážně nemocen.“

„Ó! Vyléčíme ho a já doufám ve vaši vděčnost, má milá.“

Ačkoli se Van Coneta zmocnila hrůza, nicméně velice dobře věděl, co dělat. Mohl se zachránit pouze záchvatem zoufalého pokání před generálem Fultonem, který soustředil ve svých rukou nejvyšší vojenskou moc celého okruhu. Nekál se, ale mohl velmi zdařile zahrát člověka pomateného zoufalstvím a kajícností. Ani ho nenapadlo otálet, a tím spíš nepomýšlel na to oklamat ženu, neboť věděl, že by byl navždy zneuctěn, kdyby nesplnil podmínku, jež mu byla uložena. Guvernérův syn řekl: „Čekejte. Začínám jednat!“, vrhl se do své pracovny a zavolal do věznice.

Už se rozzářila okna v bytě velitele věznice, ba i v kanceláři.

„Jste to vy, Toppere?“ křikl Van Conet na velitele, jenž zvedl sluchátko. Znal se s nim od hráčského stolku u prokurátora Gerna. „Tady je Van Conet, jsem z jistých důvodů vzhůru. Dnes je u vás velký den?“

„Ano,“ odpověděl zdrženlivě Topper, který nemiloval rozpustilý tón, když šlo o rozsudky smrti. „Přiznám se vám, že jsem velmi zaměstnán. Co jste si přál?“

„Je mi po čertech líto, že vás takhle dopaluji. Zajímá mě jeden z bandy, Gravelot. Také je dnes na řadě?“

„Asi sotva, je to s ním špatné. Je téměř v bezvědomí, před půl hodinou ho prohlédl lékař, umře zřejmě sám na otravu krve. Necháme ho tady, ostatní odvezou ve čtyři hodiny.“

Mám docela štěstí, uvažoval Van Conet, vraceje se k ženě, a náhle mu bleskla hlavou myšlenka tak odporná, že se mu až zarazil dech, když na celou záležitost pohlédl nestrannýma očima. Pokušení však převládlo.

„Consuelito,“ řekl ženě, jež se stala jeho obětí, „jedu k Fultonovi. Zaručuji se, že splním vaše přání. Mohla byste mi věnovat patnáct tisíc franků?“

„Šek bude připraven, jakmile podáte zprávu,“ odpověz děla Consuela bez váhání, ale tak pozorně si ho přitom prohlížela, že se lehce začervenal.

„Mluvte si, co chcete,“ řekl Van Conet. „To byla prosba, a ne ultimatum. Jste velkomyslná, ale nechci, abyste mě považovala za ziskuchtivce. Zastihnu vás?“

„Ne.“

„Kam tedy odjíždíte?“

„To je má věc. A zatím mne zbavte své přítomnosti.“

„Žvaňte si, co chcete,“ řekl na odchodu Van Conet, „to je náš poslední rozhovor.“

Generál Fulton, s nímž měl Van Conet jednat, obýval nevelký dům nedaleko hotelu San Riol. Fulton ještě nespal, když mu byla ohlášena návštěva Van Coneta. Pro spoustu důležitých záležitostí se Fultonovi zřídka podařilo ulehnout před pátou hodinou.

Generál byl muž střední postavy; díky nepřirozeně zvednutému rameni, roztříštěnému v bitvě u Inhalt-Hausu, držel se velmi zpříma. Šedé vlasy, hladce sčesané dozadu, obratně zakrývaly pleš. Z generálovy nehezké nervózní tváře zářila široká, poněkud rozmarná mysl miláčka války, který pronikl nejjemnější odstíny složitých schémat, ale mohl se zmýlit v prostém násobení.

„Nemohu odložit schůzku na zítřek?“ řekl Fulton pobočníkovi. Ten odešel, ale brzy se vrátil.

„Van Conet prosí, abyste ho okamžitě přijal v nesmírně důležité záležitosti. Je tajná.“

„Co se dá dělat! Zavolejte ho.“

Když se Van Conet objevil, nebyl v místnosti nikdo kromě generála. Fulton, překvapen rozčileným výrazem mladého muže, se kterým se poněkud znal, podal Van Conetovi dobrosrdečně ruku, ale ten zoufale potřásl sepjatýma rukama, vrhl se před generálem na kolena a vzlykaje zvolal:

„Zachraňte mě! Zachraňte mě, generále! Můj život i smrt jsou ve vašich rukou!“

„Vstaňte, ksakru!“ procedil Fulton, vrhl se k Van Conetovi a násilím ho donutil vstát. „Co jste provedl?“

„Generále, ušetřte život nevinného, kterého jsem zahubil,“ promluvil Van Conet s upřímným zanícením člověka, který tváří v tvář nebezpečí jedná bezhlavě, neboť ho svírá výpočet i strach. „Ráno bude pověšen James Gravelot, obviněný z ozbrojeného odporu proti celním hlídkám. Není podloudník. Nařídil jsem, aby mu do jeho hostince na tachenbacké silnici podvrhli údajný kontraband. Chtěl jsem se Gravelotovým uvězněním vyhnout souboji a pomstít se za políček, který mi dal, když jsem v jeho hostinci hnusně urazil nějakou cizí ženu.“

„To není špatné!“ řekl Fulton, rudý rozpaky nad takovým přiznáním.

Otřesen zoufalstvím darebáka, prohlížel si několik okamžiků mlčky Van Coneta, který si rukama zakrýval obličej.

„Cože… To všechno je pravda?“

„Ano, ostudná pravda.“

„Jak jste mohl klesnout tak hluboko?“

„Nevím… pil jsem… hodně jsem pil… zabředl jsem do hýření, do hry… Ztratil jsem vůli. Rozběhl jsem se k vám pod vlivem své ženy. Dovedla mě přinutit, abych pocítil hrůzu svého jednání. Jestliže bude Gravelot oběšen, nevydržím to. Má závěť je hotova a já…“

„Ano, takové řešení by bylo nevyhnutelné,“ přerušil ho Fulton. „Vyprávějte podrobně.“

Van Conet si dobře pamatoval Snogdenpvo poučení, jak nadlidsky přesvědčivá jsou „obnažení duše“, a poněvadž nalézal nepopsatelnou potěchu v sebeponižování, vyprávěl nepěkný příběh s tak podivuhodnou přesností, že Fulton zesmutněl.

„Řeknu vám upřímně,“ pronesl generál, „že vás vůbec nelituji. Jiná věc je Gravelot. Víte co: je-li vaše pokání upřímné, mučí-li vás hanba a jste-li ochoten zemřít, abyste zachránil nevinného člověka, dáte mi slovo, že necháte toho života, jaký vás přivedl k zločinu?“

„Ano,“ řekl Van Conet a zvedl hlavu. „Tato jediná noc ze mne udělala jiného člověka. Utajte můj. hřích. Ach, generále, kdybych vám mohl otevřít své srdce, zachvěl byste se soucitem s padlým člověkem!“

„Pokusím se vám uvěřit. Ale musím se vám přiznat, že pohled na vás je pro mne nesnesitelný. Odpusťte tuto příkrost starci, který si zvykl vyjadřovat se krátce. Uklidněte svou ženu. Záležitost Gravelota a s ní i všech ostatních bude znovu prošetřena. Propustím Gravelota na vaši osobní záruku. Nebudou ho příliš hledat.“

„Generále!“ zvolal Van Conet. „Jakýmikoli mukami vám zaplatím za tuto velkomyslnost, která mi dává právo dýchat!“

„Ach, to všechno je vedlejší,“ řekl Fulton, poněkud obměkčen jeho jásotem. „Život je, chcete-li, plný podlostí. Zachovejte si čisté ruce, můj milý.“

Pak návštěvníka vyprovodil, přehlédl proces s podloudníky a dal pobočníkovi rozkaz, aby ihned zatelefonoval do věznice Gernovi a do kanceláře vojenského soudu. Záminkou pro prošetření záležitosti byla nová okolnost, kterou sdělil Van Conet – účast Wagnera, jehož teď měli rychle vypátrat.

Když Van Conet vykonal všechny formality, nutné pro ručitelství za Davenanta, osvobozeného až do nového přelíčení, přijel domů a od sloužících se dověděl, že jeho žena už odjela, vzala si s sebou jedno zavazadlo a neřekla nic o tom, kam jede. Ostatně v pracovně opuštěného manžela ležela na stole zalepená obálka a na ní napsané číslo telefonu. Když Van Conet otevřel obálku, spatřil šek.

Unaveně vzdychl a telefonicky se spojil s pokojem Laury Muldwayové. Spala a sdělila mu to tónem přísné důtky.

„Co na tom!“ namítl Van Conet. „Safírový náramek je váš, má drahá, zítra ho dostanete. Consuela tu už není. Odjela navždycky.“

„Ó! To jsou důležité novinky. Proč jste mě nevzbudil dřív?“

„To není podstatné. Ale náramek?!“

„Náramek je kouzelný. Čekám.“

„Dobrou noc, ráno budu u vás.“

Van Conet se rozloučil a zavolal Consuele. čekala ho v hotelu, kde bydlel Galerand a kde si před odjezdem domů najala malý pokoj.

„Kde jste?“ výsměšně se zeptal Van Conet, když uslyšel její znepokojený hlas. „Snad to není telefon do ráje?“

„Mluvte, mluvte rychle!“ zvolala Consuela. „Podařilo se vám to?“

„Ovšem. Generál byl velmi laskavý.“

„Pak už od vás nepotřebuji nic.“

„Vzal jsem Gravelota pod svou ochranu. Potřebné doklady už jsou zřejmě ve věznici. Můžete si vyzvednout svého umírajícího, Consuelito!“

„Sbohem, krutý člověče!“ řekla Consuela. „Ať najdeš srdce, které tě bude schopno změnit.“

„Děkuji za šek,“ řekl Van Conet. „Peníze vám ještě zbyly. Muže najdete.“

S tím odešel od telefonu, kdežto Consuela usedla do automobilu Grubbeho, který čekal na její rozhodnutí, a rozjela se ke Stomadorovi. Vedle krámku ji čekal pouze Galerand, Stomador a podloudníci byli na prázdném místě za dvorem.

„Je zachráněn!“ řekl jim Galerand. „Odvezu ho. Celá věc se přešetří. Gravelot bude dnes na svobodě, pod ochranou svého nepřítele Van Coneta.“

„Tak přece jsme nepracovali nadarmo,“ řekl ohromený Botredge. „Tergensi, vždyť to se váš bratr taky zachrání, jedno vyplývá z druhého. To už tak bývá.“

„Jasné,“ odpověděl Tergens. „Všem je teď dobře.“

„Nemáte už proč utíkat,“ poznamenal Stomador, „ale já jsem připraven, už jsem se uchystal. Nedokážu sedět na jednom místě. Vyřiďte Gravelotovi, že jsem si vedle jeho neštěstí ohřál starou krev. A kde je ta zlatá, ta kouzelná, kterou jsem zajal?“

„Tady je,“ řekl Galerand, neboť spatřil obrys Consueliny postavy, kráčející od auta.

„Děkujeme vám,“ pronesl Tergens, ukláněje se tiché, bledé ženě, „za jedinou noc jsme poznali tolik, co jiní nepoznají za celý život.“

„Buďte sbohem, stateční lidé,“ řekla jim Consuela, „nezapomenu na vás!“

Políbila je na hluboko skloněné hlavy a vrátila se Ho auta. Galerand dal půl druhého tisíce liber Stomadorovi a po dvou stech podloudníkům. Vzali je, ale zamračeni a s rozparky. Pro dozorce přidal Galerand Botredgovi ještě tři sta liber, dvě stě Fagregadovi a sto Cecantovi.

Pak se všichni s Galerandem rozloučili a zmizeli, rozplynuli se ve tmě. Opuštěný krám zůstal nehlídán, ponechán svému osudu. Galerand a Consuela odjeli, aby vyčkali rána; kolem osmé chtěli zavolat sanitní vůz francouzské nemocnice a s ním nejlepšího chirurga v Pocketu, doktora Cresse.

XVII

Pro těžký Davenantův stav a také proto, že byl tak rozhodně vzat pod ochranu všemocným generálem Fultonem, zkrátily soudní a vězeňské úřady natolik proceduru vězňova propuštění, že ačkoli jednání začalo kolem deváté ráno, byl Galerand už v půl jedenácté s lékařem Cressem a sanitním autem u vrat věznice a na její území vjel již s řádnými dokumenty.

Davenant byl ve stavu takové bezmoci, že na něm žily pouze oči, prázdné jako lesk čajových lžiček. Mluvil nesmyslné věci a nechápal, co s ním dělají. Ke štěstí Galeranda i obou dozorců, kteří za uplynulou noc prožili tolik vzrušení, kolik nezakusili za celý život, blouznil Davenant pouze o utěšitelce1. Podle jeho slov ho navštívila v černém krajkovém šatu a plakala.

Svěží vzduch zapůsobil tak, že se Davenant v nemocnici na chvíli probral z bezvědomí. Teď se na všechno rozpomněl. Zeptal se, kde je Galerand, Consuela, Stomador.

Začal pošmourný, větrný den. K čekající Consuele a Galerandovi vyšel Cresse a vyzval je, aby vstoupili do Davenantova pokoje.

„Jak mu je?“ zeptal se Galerand lékaře.

„Brzy nastane agónie,“ odpověděl Cresse, „zatím je při vědomí a chce vás vidět.“

Poslední hosté se přiblížili k lůžku umírajícího – osamělý stařec a žena, jež sotva začala žít, se smrtelnou ranou v srdci.

„Teď už se brzy uzdravím,“ zašeptal Tirreus, pootevřel oči a s něžnými obavami hleděl na Consuelu, která usedla u hlavy postele. „Byl jsem příčinou vašeho zármutku,“ pokračoval, „ale nevěděl jsem, že to tak dopadne. Netrapte se, něco takového jsem prožil i já. Zármutek se musí přemáhat. Jste mladá, máte před sebou celý život. Vy jste mne přece zachránila z vězení?“

Splnila jsem svou povinnost,“ řekla Consuela, „a už o tom nechci víc mluvit. Vaše záležitost bude přešetřena a jistě dobře dopadne.“

„Moje. A těch druhých?“

„Jsou zachráněni,“ řekl Galerand. „Odvolání rozsudku svědčí o tom, že celá věc se omezí jen na několik let vězení.“

„Usem rád,“ řekl rychle nemocný, „protože to byl nádherný boj. Soud to měl pochopit. Jenom jednoho lituji,

Galerande: že jsem nebyl s vámi, když jste prokopávali chodbu. Ale kde je Stomador?“

„Asi už prchl. Jeho situace byla velmi nebezpečná.“

„Ovšem. Tak já už nejsem ve vězení… Neuvěříte mi,“ obrátil se ke Consuele, která naň hleděla s hlubokou soustrastí, „jak pěkné je být zachráněn! Chce se mi vstát, chodit, jít na stará místa!“

Neklidně se pohnul a vyčerpán zavřel oči. Vědomí soupeřilo s temnou vodou. Sahal si rukama po prsou a krku, odháněje neviditelnou tíseň těla, spalovaného smrtelným plamenem. Jeho obličej byl zalit potem, rty se mu bezděčně zachvívaly, a když se k němu Galerand naklonil, zaslechl poslední slova: „Třpytivá… mlhavá…“

Cresse si všiml jeho stavu, odešel od okna, vzal Davenanta za ruku, zachmuřil se a pustil ji.

„Vyhněte se tíživému dojmu,“ tiše řekl Cresse Consuele, která všechno pochopila a provázena Galerandem odešla. V ambulanci dala průchod slzám a vzlykala hlasitě a bezútěšně jako dítě.

„To pláču nad vším najednou,“ vysvětlila mu. „Proč umírá ten skvělý člověk, váš. přítel? Já nechci, aby zemřel.“

Vstala, otřela si slzy a podala Galerandovi ruku; ten si však přitáhl Consuelu za ramena jako děvčátko a políbil ji na čelo.

„Tak co, má milá?“ řekl. „Bezbranné je srdce lidské?! Avšak to, jež se umí bránit, je zase bez svitu, je v něm málo řeřavých uhlíků, nestačí ani, aby si člověk ohřál ruce. Vzmužte se, odjeďte do Gertonu a čekejte. Klid se k vám opět navrátí.“

Consuela si zakryla tvář a odešla. Galerand se vrátil do pokoje. Vyčkal, až se tělo přestalo zachvívat, rukou s nehty ulámanými prací v podzemí zatlačil Davenantovi oči a odjel, aby vrátil stříbrného jelena, jak mu bylo uloženo.

Přijala ho Roena Lesfieldová, mladá žena v rozkvětu života, choť ředitele konzervatoře.

Salón, kde Tirreus před devíti lety seděl u vytržení nad zlatými kočkami, vypadal právě tak, ale nebyli v něm lidé, kteří tehdy pro jinocha tvořili celý svět.

„Plním příkaz,“ řekl Galerand mladé ženě, „a jestliže se na mne pamatujete, vzpomenete si, o koho jde.“

„Skutečně, vaše jméno a obličej jsou mi povědomé…,“ řekla Roena. „Dovolte… pomozte mi vzpomenout si… Nu ovšem, hostinec U zkaženého žaludku?“

„Ano. Tady je jelen. Tirreus mě prosil, abych vám ho odevzdal.“

Galerand jí podal jelena a Roena ho poznala. V té chvíli se objevila unuděná bledá Eleonora, dívenka rozmarného a lehkovážného obličeje. Život se už nelaskavě dotkl jejího srdce.

„Eili! Jaký prastarý prach!“ řekla Roena. „Podívej se, chlapec, který u nás byl před devíti lety, nám vrací jelena, svou výhru. Pamatuješ se na to?“

„Ó jak by ne!“ zasmála se dívka. „Vy jste Tirreův přítel? Hned jsem vás poznala. Kde je ten hoch? Tenkrát tak podivně zmizel!“

„Zemřel v daleké zemi,“ odpověděl Galerand a zvedl se, aby se odporoučel, „dostal jsem od něho dopis s prosbou, abych vám vrátil tuto žertovnou výhru.“

Nastalo mlčení. Nikdo nepokračoval v chmurném rozhovoru, který přišel dosti nevhod. Roeně stonal chlapec, a Elli, jež teď byla velmi nervózní, instinktivně se vyhýbala všemu dramatickému.

„Děkujeme vám,“ vlídně řekla Roena po vhodném odmlčení. „Tak on zemřel? Jak je mi to líto!“

Galerand ještě lehce zažertoval o hostinci U zkaženého žaludku, rozloučil se a odjel domů.

„Ale vždyť přece něco bylo, Elli?“ vzpomínala si Roena, když Galerand odešel. „Něco bylo… Nepamatuješ si?“

„Pamatuji, máš pravdu. Ale já beztak nemám náladu, a proto odpusť, neumím to říci.“

Feodesija, 23. března 1929.