Jules Verne

Chancellor, Syn moře

I

Charleston 27. září 1869 – Ve tři hodiny odpoledne vyplouváme od Dělostřeleckého nábřeží. Odliv nás rychle unáší k širému moři. Kapitán Huntly dal vytáhnout horní i dolní plachty a severní vítr žene Chancellor přes záliv. Brzy míjíme pevnost Sumter a vlevo necháváme dělostřelecké baterie troubící břeh. Ve čtyři hodiny proplouvá loď úzkým průlivem, kterým se žene rychlý odlivový proud. Širé moře je však dosud daleko. Musíme ještě proplout několika průlivy, které vlny vyhloubily v písečných nánosech. Kapitán Huntly se pouští jihozápadním kanálem a míjí maják vpravo od pevnosti Sumter.

Plachty Chancelloru jsou nastaveny co nejvýhodněji, takže v sedm hodin večer obeplouvá loď poslední písečnou výspu a vplouvá na širý Atlantik.

Chancellor je krásný trojstěžník o nosnosti devíti set tun. Patří bohatým obchodníkům bratřím Leardům v Liverpoolu. Byl postaven před dvěma lety, zpevněn měděným obložením a opatřen teakovým pažením. Tato štíhlá a pevná loď vykonává právě svou třetí plavbu z Charlestonu do Liverpoolu. Po vyplutí z charlestonských úžin vylétla na stožár britská vlajka, ale stačil pouhý, pohled, aby se námořník i bez vlajky přesvědčil o původu lodi. Byla přesně tím, čím se jevila: anglickou lodí od kýlu až po vrcholy stožárů.

Uvedu teď, proč jsem si k návratu do Anglie zvolil právě Chancellor.

Mezi Jižní Karolínou a Velkou Británií neexistovalo přímé lodní spojení. K plavbě přes Atlantik se muselo napřed odjet buď na sever do New Yorku, nebo na jih do New Orleansu. Když jsem však šel po charlestonském nábřeží, spatřil jsem Chancellor. Loď se mi zalíbila a jakýsi popud mě zavedl na její palubu. Plavba pod plachtami za příznivého větru a moře je ostatně téměř tak rychlá jako plavba parníkem – a po všech stránkách příjemnější. Počátkem podzimu je v nižších šířkách ještě krásné počasí. Rozhodl jsem se proto cestovat na Chancelloru.

Udělal jsem dobře? Nebudu svého rozhodnutí litovat? To ukáže budoucnost. Zapisuji si své zážitky den po dni a ve chvíli, kdy píši tyto věty, nevím nic víc než ti, kteří teď můj deník čtou – bude-li mít vůbec nějaké čtenáře!

II

28. září – Kapitán Chancelloru se jmenuje John Silas Huntly. Je to padesátiletý Skot z Dundee a má pověst výborného znalce Atlantiku. Ač nepatřím mezi ty, kdo se nejlépe vyznají v lidských tvářích, myslím si, že mohu kapitána přesně odhadnout, ač ho znám teprve několik hodin.

Nepopírám, že kapitán má pověst výborného námořníka, ale nemohu tvrdit, že to je člověk pevného charakteru, fyzicky i morálně za všech okolností silný. Pohybuje se jakoby sklesle, v pohledu se mu zračí nerozhodnost a váhavost. Na nikoho se nikdy nepodívá přímo a má velmi podivné chování, které sleduji s pozorností, jakou si zaslouží ten, kdo je na lodi „prvním po bohu“. Na palubě je však kromě boha a Huntlyho ještě jeden muž, který se mi zdá předurčen k tomu, aby zaujal na palubě důležité místo. Je to první důstojník Chancelloru, o němž budu mluvit později.

Posádku Chancelloru tvoří kapitán Huntly, první důstojník Robert Kurtis, poručík Walter, bocman a čtrnáct námořníků, Angličanů a Skotů. Celkem osmnáct lidí, což stačí k obsluze trojstěžníku o nosnosti devíti set tun. Zdá se mi, že všichni ti lidé znají své řemeslo dobře.

Výčet posádky doplním ještě hospodářem Hobbartem a černošským kuchařem Jynxtropem. Mohu teď přejít k seznamu cestujících.

Je jich včetně mne osm. Zatím je málo znám, ale jednotvárnost plavby a stálé setkávání na omezeném prostoru nás jistě velmi sblíží. Zatím nám to nedovoloval zmatek při naloďování a při zabydlování v kajutách před plavbou, která může trvat dvacet až pětadvacet dní. Včera a dnes se u společného oběda ani všichni neukázali. Možná že už někteří trpěli mořskou nemocí. Mezi nimi jsou i dvě ženy. Uvádím seznam cestujících, jak jsem si jej opsal z lodních dokladů:

Pan a paní Kearovi, Američané z Buffala.

Slečna Herbayová, Angličanka, společnice paní Kearové.

Pan Letourneur a jeho syn André, Francouzi z Le Hayru.

William Falsten, inženýr z Manchestru, Angličan.

Ruby, obchodník z Cardiffu, Angličan.

J. R. Kazallon z Londýna, autor těchto řádek.

III

29. září až 6. října – Náklad lodi tvoří tisíc sedm set balíků bavlny pro závod bratří Leardů v Liverpoolu. Vše je úložno s největší péčí. Ani nejmenší prostor v podpalubí nezůstal nevyužit.

Plujeme po klidném moři. Vítr trochu zesílil a za lodí se do dáli táhne jako bílá krajka ostře vyznačená brázda. Na palubě už nikdo lodními výkyvy netrpí. V hodině oběda jsou všechna místa obsazena.

Mezi cestujícími se počínají vytvářet vztahy a život na palubě tím ztrácí na jednotvárnosti. Já jako Francouz hovořím nejčastěji s oběma Letourneury.

Pan Letourneur je pětapadesátiletý muž vysoké postavy, bílých vlasů a šedivějící bradky. Nese si životem velké trápení. Jeho syn André je totiž mrzák. Zkřivená levá noha ho nutí ke kulhání; bez holi nemůže chodit. Otec syna zbožňuje. Synovým zmrzačením trpí tím víc, že syn to zdánlivě snáší docela dobře.

Se mnou se pan Letourneur velmi spřátelil. Většina našich hovorů se týká jeho syna. Dnes jsem mu řekl:

„Právě jsem mluvil s vaším synem. Je to inteligentní a vzdělaný chlapec.“

„Ano, pane Kazallone,“ odpověděl mi pan Letourneur. „Je to hodný chlapec s duší své matky, která při porodu zemřela. Nedovedete si představit, jak trpím při pohledu na toho chlapce… od narození zmrzačeného.“

„Pane Letourneure,“ říkám mu, „tělesná vada se snáší lépe než duševní utrpení. A duševními mukami trpíte především vy. Pozoruji vašeho syna a mohu tvrdit, že jestliže ho něco trápí, pak je to váš zármutek.“

„Nedávám jej najevo,“ řekl pan Letourneur. „Snažím se jen o to, abych syna neustále rozptyloval. On navzdory svému zmrzačení vášnivě rád cestuje. A tak už několik let spolu jezdíme světem. Napřed jsme cestovali po Evropě a teď jsme právě projeli nejdůležitějšími státy Unie. Jeho vzdělání doplňuji cestováním a on obdivem různých přírodních divů zapomíná na své neštěstí.“

Hluboce mě dojímá utrpení otce; chci ho utěšit, ale v té chvíli se objevuje jeho syn. Sedá si na lavici a otec se k němu připojuje. Hovoří spolu a já se k nim přidávám. Mluvíme o plavbě Chancelloru, o možnostech cesty, o životě na palubě. Pan Letourneur si stejně jako já nedělá o kapitánu žádné iluze. Nepříjemně na něho působí kapitánova nerozhodnost a ospalý vzhled. Velmi vysoké mínění však má o prvním důstojníkovi Robertu Kurtisovi. Je to třicetiletý statný muž, neustále činný, jehož silná vůle se projevuje v jeho činech.

V té chvíli vystoupil Robert Kurtis na palubu. Pozorně si ho prohlížím a studuji znaky prozrazující jeho sílu a životní energii. Přímá postava, lehký krok, hrdý pohled a téměř neznatelně vystouplé obočí. Tento energický muž má jistě onu chladnou rozvahu, jakou potřebuje pravý námořník. Ale zároveň to je člověk dobrý, protože se zajímá o mladého Letourneura a snaží se být užitečný.

Poté co si prohlédl nebe a stav plachet, přistupuje Kurtis k nám a účastní se našeho hovoru. Pozoruji, že André si s ním povídá rád. Kurtis nás informuje o těch cestujících, s nimiž jsme se zatím důkladně neseznámili.

Pan a paní Kearovi jsou Američané, kteří velmi vydělali na těžbě ropy.

Pan Kear je padesátiletý muž; spíš než boháč zaslouží si označení zbohatlík. Jako spolustolovník je trapný. V kapsách mu trvale zvoní kov, jak se jím jeho ruka neustále prohrabuje. Je nadutý a ješitný a zcela lhostejný ke všemu, co se netýká jeho osoby. Nadýmá se jako páv a v podstatě je sobecký hlupák. Nechápu, proč cestuje na Chancelloru, který mu nemůže poskytnout pohodlí transatlantických parníků.

Paní Kearová je bezvýznamná panička, nijaká čtyřicátnice, zcela bez ducha, která nic nečte a nic neříká. Naslouchá, ale nic neslyší. Myslí vůbec? Netroufám si to tvrdit.

Jediné zaměstnání této ženy je sekýrování její společnice, slečny Herbayové, jemné a tiché dvacetileté Angličanky, která musí snášet pokoření několika librami, jež jí obchodník s ropou hází. Je to hezká dívka, plavovláska s temně modrýma očima. Její ústa by byla půvabná, kdyby měla možnost se usmát. Ale nad čím by se mohla usmívat dívka neustále vystavená hašteřivosti a směšným rozmarům své velitelky? Nicméně vypadá slečna Herbayová, jako by byla smířena se svým osudem, i když jím vnitřně jistě trpí.

William Falsten je inženýr z Manchestru. Vypadá velmi anglicky. Řídí v Jižní Karolíně velkou továrnu a plaví se do Evropy, aby koupil nové stroje. Je to pětačtyřicetiletý muž, který myslí pouze na továrnu a kterého zajímají jen výpočty z oboru mechaniky. Nic jiného neuznává. Dáte-li se s ním do hovoru, nelze mu uniknout. Vtáhne vás do něho jako do ozubeného soukolí.

Pan Ruby je obyčejný tuctový obchodník. Od svých dvaceti let nedělal nic jiného, než kupoval a prodával. A protože většinou prodával dráž, než kupoval, zbohatl. A co dělá s penězi? To by byl nedovedl říci. Pan Ruby, zaměstnávající se jen drobným obchodem, nemyslí a nepřemýšlí. Jeho mozek je uzavřen jakýmkoli dojmům.

IV

7. října – Před necelými dvěma týdny jsme opustili Charleston a máme stále dobrou a rychlou plavbu. Často teď hovořím s prvním důstojníkem, s nímž jsem se blíže seznámil. Dnes mi Robert Kurtis říká, že už nemůžeme být daleko od Bermud na šíři Hatterasova mysu. Měřením byla zjištěna naše poloha: 32°26’ severní šířky a 64°50’ západní délky podle Greenwiche.

„Ještě dnešního večera se seznámíme s Bermudami,“ říká první důstojník.

„Což na Bermudách přistaneme?“ divím se. „Myslel jsem, že loď plující z Charlestonu do Liverpoolu musí zamířit severněji a sledovat Golfský proud.“

„To jistě, pane Kazallone,“ říká Robert Kurtis. „Takový je skutečně směr plavby, ale tentokrát se zdá, že kapitán jej nemíní sledovat.“

„Proč?“

„To nevím. Zamířil prostě k východu, a Chancellor proto pluje k východu.“

„Neupozornil jste ho na to?“

„Řekl jsem mu, že to není obvyklá trasa plavby, ale odpověděl mi, že ví, co má dělat.“

Při těch slovech se Kurtis zamračí a přetře si mechanicky čelo rukou. Jsem přesvědčen, že neříká vše, co by chtěl říci. Pokračuji:

„Ale máme už sedmý říjen a to není doba k hledání nových cest. Chceme-li dorazit do Evropy před počátkem chladných dnů, nesmíme ztrácet čas.“

„To jistě, pane Kazallone.“

„Nebudu indiskrétní, zeptám-li se vás na váš názor na kapitána Huntlyho?“

„Nu, je to… je to… je to prostě můj velitel,“ odpovídá Robert Kurtis. Jeho vyhýbavá odpověď mě nezbavuje obav. Ke třetí hodině oznamuje hlídka zemi na severovýchodě. Zatím se nám jeví jen jako pruh temných mračen. O šesté hodině vystupuji s oběma Letourneury na můstek. Pozorujeme skupinu Bermud, chráněnou nebezpečnými skalisky. Tady jsou velmi časté uragány.

Až sem zasahují okraje cyklonů, které ničí Antily, ale právě tyto okraje jsou – podobně jako u velryb – nejničivější.

Vody v okolí Bermud jsou opravdu nebezpečné. Angličané, jimž Bermudy po svém objevení patřily, používali jich jako vojenské základny mezi Antilami a Novým Skotskem. Osudem Bermud je neustálé rozrůstání počtu je jich ostrovů. Hlavním faktorem práce přírody je čas. A Bermudy budou své ostrovy a ostrůvky neustále zmnožovat, protože na jejich stavbě pracují koráli. Ti svými stavbami všechny ostrovy spojí a vytvoří novou pevninu.

Ostatní cestující se s výstupem na palubu nenamáhali. Jedině slečna Herbayová se tam objevila, ale ostrý hlas paní Kearové ji okamžitě odvolal.

V

Od 8. do 13. října – Začíná vát prudší severovýchodní vítr a Chancellor s plnými plachtami pluje po větru. Moře je značně rozvlněné a loď tím hodně trpí. Dveře kajut hlučně skřípají a nás to začíná vydražďovat. Cestující se zdržují většinou pod můstkem.

Já raději zůstávám na palubě, ač mi až na kůži proniká jemný, větrem rozprášený déšť.

Tak plujeme dva dny stále s větrem v zádech. Ostrý vítr se mění v prudké poryvy vichřice. Chancellor se navzdory svým kvalitám vychyluje ze směru a stáčí se k jihu. Zatažená obloha nedovoluje zjišťovat polohu. Lze ji jen odhadovat. Mí cestovní společníci, kterým Kurtis nic neřekl, nemohou vědět, že plujeme zcela nevysvětlitelným směrem. Anglie je na severovýchodě a my plujeme k jihovýchodu! Robert Kurtis kapitánovu umíněnost nechápe. Vždyť měl změnit postavení plachet a pustit se k severozápadu, aby se dostal do příznivého proudu. Ale Chancellor od změny větru míří stále víc k jihu.

Toho dne se ocitám na můstku s Kurtisem sám.

„Což se ten váš kapitán zbláznil?“ říkám.

„Na to se zeptám já vás, pane Kazallone,“ odpovídá Kurtis. „Vždyť jste ho tak pečlivě pozoroval!“

„Nevím, co vám mám odpovědět, pane Kurtisi. Přiznám se však, že jeho záhadná tvář a jakoby nepřítomný pohled… nu, nevím. Už jste se s ním někdy plavil?“

„Ne, tentokrát je to poprvé.“

„Upozornil jste ho znovu na směr naší plavby?“

„Ano, ale řekl mi, že je to v pořádku.“

„Pane Kurtisi,“ pokračuji, „co si o jeho jednání myslí poručík Walter a bocman?“

„Totéž co já.“

„A kdyby chtěl kapitán Huntly vést svou loď až do Číny…?

„Poslechli by stejně jako já.“

„Poslušnost však má své meze.“

„Pokud chování kapitána neohrožuje loď, pak ne.“

„Ale vždyť je to šílenec!“

„Je-li šílený, pane Kazallone, budu vědět, co dělat.“

Tohle byla komplikace, s níž jsem při naloďování na Chancellor nepočítal.

Počasí se stále zhoršuje a nad námi se rozpoutává opravdová bouře. Loď se musí pod malými plachtami obrátit čelem k bouři a nastavit mohutnou příď vlnám. Její vychýlení ze směru je už povážlivé. Jsme stále víc strháváni k jihu.

Je to zcela jasné, když v noci z 11. na 12. října vplouvá Chancellor do Sargasového moře.

Toto moře, sevřené Golfským proudem a širým oceánem, je pokryto řasami, kterým Španělé říkali sargaso, Kolumbovy lodi tudy při své první plavbě pronikaly jen těžce.

Rozednívá se a oceán nabízí našim zrakům zvláštní obraz. Oba Letourneurové si toho hned všímají. Vystoupili na palubu navzdory vichřici, která rozezvučuje kovová lana jako struny obrovské harfy. Šaty se nám lepí k tělu, a kdyby daly vichru nejmenší možnost, byly by ihned na cáry. Loď se vzpíná na moři pokrytém řasami a její příď je přeřezává jako radlice pluhu. Občas se vichrem zvednuté stélky řas navíjejí na ráhna jako výhonky divokého vína a vytvářejí mezi stožáry zelená visutá lůžka. Tyto stuhy řas, dlouhé tři až čtyři sta stop, vyšlehují ve vichru někdy až k vrcholům stožárů. Proti invazi řas bojujeme několik hodin. Chancellor se stožáry pokrytými těmito rostlinami podobá se chvílemi obrovské kytici, ženoucí se nesmírnou plání.

VI

Nazítří, 15. října, vystupuji v šest hodin na můstek a prohlížím si loď. Na palubě se zřejmě nic nezměnilo. Chancellor stále pluje se spodními plachtami na levoboku. Dobře zajištěn, drží se na vichřicí vzdutém moři znamenitě. Má v této chvíli pozoruhodnou rychlost, jistě ne menší než jedenáct mil za hodinu.

Brzy se na palubě objevují i oba Letourneurové. Pomáhám mladšímu vystoupit na můstek. André se přichází nadýchat ranního vzduchu, naplněného všemi vůněmi moře.

Ptám se obou mužů, zda neslyšeli v noci nějaký hluk, prozrazující rozruch na palubě.

„Já ne,“ říká André. „Spal jsem celou noc.“

„Spal jsi opravdu tvrdě,“ říká otec. „Ale mne ten hluk probudil. Zdálo se mi dokonce, že slyším volání: „Rychle k palubním poklopům!“

„Opravdu?“ ptám se. „Kolik bylo hodin?“

„Tři hodiny.“

„A znáte příčinu rozruchu?“

„Neznám, pane Kazallone. Ale nemohlo to být nic vážného, když nikoho z nás na palubu nevolali.“

Prohlížím si palubní poklopy, kryjící otvory do skladiště. Jsou jako obvykle uzavřeny, ale všímám si, že jsou přetaženy dehtovou plachtou a neprodyšně uzavřeny. K čemu ta úzkostlivost? Je k tomu nějaký důvod, o němž nevím? Snad mi to řekne Robert Kurtis. Čekám proto na konec jeho služby a všechny úvahy si zatím nechávám pro sebe. Ani oběma Letourneurům se nesvěřuji.

Bude krásný den, protože slunce je už při východu nádherné a vzduch suchý, což je dobré znamení. Na opačné straně obzoru je ještě vidět do půli ohlodaný kotouč měsíce, který zapadne až před jedenáctou hodinou. Za tři dny bude v poslední čtvrti a 24. října bude novoluní. Dívám se do kalendáře a zjišťuji, že toho dne bude nejvyšší příliv. Nám na tom ovšem nezáleží, protože se poplavíme po širém moři, kde účinek přílivu nemůžeme zjistit, ale na březích všech pevnin je to jev velmi zajímavý, neboť nový měsíc zdvíhá masy vod do pozoruhodné výše.

Jsem na můstku sám. Oba Letourneurové odešli na čaj a já čekám na kapitánova zástupce.

V osm hodin Kurtis přichází na svou směnu a přejímá službu od poručíka Waltera. Podávám mu ruku.

Kurtis vrhá rychlý pohled na palubu a lehce se zamračí. Pak pozoruje stav oblohy a plachet.

Poté přistupuje k poručíku Walterovi s otázkou:

„Co kapitán Huntly?“

„Ještě jsem ho neviděl, pane.“

„Nic nového?“

„Nic.“

Oba muži pak spolu tiše hovoří. Na danou otázku odpovídá poručík záporně.

„Pošlete mi sem bocmana,“ říká kapitánův zástupce ve chvíli, kdy už poručík odchází.

Bocman rychle přibíhá. Robert Kurtis se ho na něco ptá. Bocman tiše odpovídá a vrtí hlavou. Na Kurtisův příkaz pak svolává mužstvo, které má službu, a dává plachtovími na poklopech polévat vodou.

Za několik minut přistupuji ke Kurtisovi. Hovoříme zprvu o zcela, bezvýznamných věcech. Když vidím, že Kurtis nemíní mluvit o tom, co mě zajímá, říkám:

„Poslyšte, pane Kurtisi, co se to dnes v noci dělo na palubě?“

Kurtis se na mne bez odpovědi pozorně dívá.

„Ano,“ pokračuji „probudil mě nezvyklý hluk, který slyšel i pan Letourneur. Co se stalo?“

„Nic, pane Kazallone,“ odpovídá Kurtis. „Spatně nastavené kormidlo, takže loď málem dostala vítr zpředu. Musili jsme rychle seřídit plachty, což vyvolalo trochu zmatku.“

Zdá se mi, že jindy tak přímý Kurtis neříká teď pravdu.

VII

Od 15. do 18. října – Plavba pokračuje za stejných podmínek. Vítr nás žene stále k: severovýchodu a každému, kdo s tím není obeznámen, nezdá se v tom nic nenormálního.

A přece tu „něco“ je. Námořníci se často shlukují, hovoří spolu a před námi umlkají. Několikrát zachycuji slovo poklop, jak to v noci slyšel i pan Letourneur. Co je to v podpalubí Chancelloru, že to vyžaduje takové opatření? Proč jsou poklopy uzavřeny neprodyšně?

Dne 15. října se procházím po přídi a slyším námořníka Owena říkat ostatním:

„Tak abyste věděli, já nebudu čekat do poslední chvíle! Každý jedná podle svého.“

„A co uděláš, Owene?“ ptá se kuchař Jynxtrop.

„Dobrá, řeknu ti to. Záchranná šalupa tu není pro mořské sviňuchy!“

Rozhovor náhle končí a já se už nic nedovídám. Nechystá se proti lodním důstojníkům nějaké spiknutí? Neobjevil Robert Kurtis příznaky vzpoury? Se zlovůlí některých námořníků nutno stále počítat. Takovým lidem je třeba vnutit železnou kázeň.

Uplynuly tři dny. Zdánlivě se nic zvláštního nedělo. Od včerejška pozoruji, že kapitán hovoří velmi často se svým zástupcem. Udivují mě netrpělivá gesta Roberta Kurtise, který se jinak vždy plně ovládá. Zdá se mi, že kapitán Huntly se po každém rozhovoru utvrzuje ve svém rozhodnutí ještě víc. Navíc mám dojem, že se u něho projevuje nervové podráždění, jehož příčinu neznám.

Oba Letourneurové si stejně jako já všimli kapitánovy zamlklosti a Kurtisova neklidu. Kapitánův zástupce se sice občas pokouší oživit hovor, ale okamžitě zas zmlkne. Ani inženýr Falsten, ani pan Kear nedokážou hovor obnovit. Tím méně Ruby. Tito cestující si začínají právem stěžovat na délku plavby. Pan Kear je muž, který je přesvědčen, že se před ním musí sklonit i živly. Teď činí kapitána odpovědným za zpoždění a hovoří s ním velmi zvysoka.

Po celý den 17. října, a od toho dne pak stále, polévají námořníci na Kurtisův rozkaz několikrát denně palubu vodou. Obyčejně to dělali jen ráno. Ale teď, co jsme se dostali daleko k jihu, teplota znatelně stoupá. Plachty na poklopech jsou trvale udržovány mokré. Navlhčená tkanina je pak dokonale nepropustná. Chancellor má pumpy, které toto zvlhčování usnadňují. Nevěřím, že by nejpřepychovější jachta nějakého jachtklubu byla udržována v čistotě tak dokonalé. Posádka by si snad mohla stěžovat na nadbytečnou práci, ale nestěžuje si.

V noci z 23. na 24. října se mi zdá vzduch v kajutě a na chodbě až dusivý. Ač se moře vysoko vzdouvá, musil jsem otevřít kajutní okénko. Je jasné, že jsme už v oblasti obratníku.

Za svítání vystupuji na palubu. Zjišťuji tam nevysvětlitelný jev. Vnější teplota není vůbec v souladu s teplotou uvnitř lodi. Jitro je svěží, protože slunce se teprve vynořilo nad obzor, ale pod můstkem je mnohem tepleji.

V této chvíli se námořníci zas zabývají tím neustálým poléváním paluby. Pumpy chrlí proudy vody, která podle sklonu lodi uniká palubními průtoky v pravoboku a v levoboku.

Bosí námořníci běhají v té záplavě a já mám chuť je napodobit. Rychle se zouvám, vyhrnuji si kalhoty a brouzdám se svěží mořskou vodou. Ke svému překvapení zjišťuji, že paluba Chancelloru je znatelně teplá. Nemohu zabránit udivenému výkřiku. Robert Kurtis mě zaslechne, přichází ke mně a odpovídá mi na nepoloženou otázku:

„Nuže ano! Na lodi hoří!“

VIII

19. října – Tím je vše vysvětleno. Šuškání námořníků, jejich znepokojení, Owenova slova, polévání paluby, kterou nutno udržovat trvale vlhkou – a konečně i ono teplo, které se šíří i do chodby a stává se už nesnesitelným.

Po tomto vážném sdělení zůstává Kurtis mlčky stát. Čeká na otázky. Musím se přiznat, že jsem se v první chvíli celý roztřásl. Ze všech možností, ke kterým může během plavby dojít, je tahle možnost nejstrašnější. Neexistuje člověk, který by se natolik ovládal, aby vyslechl bez zachvění slova na lodi hoří!

Přesto skoro okamžitě nabývám chladnokrevnosti a ptám se:

„Jak dlouho?“

„Šest dní.“

„Šest dní!“ volám. „Pak tedy oné noci…“

„Ano,“ potvrzuje Robert Kurtis, „oné noci, kdy došlo na palubě Chancelloru k tomu poplachu. Námořníci, kteří měli směny, si povšimli lehkého dýmu stoupajícího škvírami v poklopech. Okamžitě to hlásili kapitánovi i mně. Nemohli jsme už pochybovat. Zboží v podpalubí se vznítilo a my se nemůžeme k ohnisku požáru dostat. Udělali jsme to jediné, co jsme za takových okolností mohli udělat, to znamená, že jsme utěsnili poklopy tak, aby vnější vzduch nemohl vnikat do podpalubí. Doufal jsem, že se nám tak podaří požár v počátcích zdusit. A v prvních dnech jsem skutečně věřil, že jsme oheň zvládli. Ale před třemi dny jsme bohužel zjistili, že oheň se znovu šíří. Teplota pod našima nohama neustále stoupá. Nebýt stálého zavlažování paluby, nedalo by se už po ní chodit. Pokládám za správné, pane Kazallone, abyste o všem věděl,“ dodává Robert Kurtis, „a proto vám to vše říkám.“

Tiše naslouchám důstojníkovým slovům. Plně chápu vážnost situace, když požár den ze dne sílí a když se mu žádná lidská moc nemůže postavit v cestu.

„A víte, jak k požáru došlo?“ ptám se Kurtise.

„Patrně samovznícením bavlny,“ odpovídá.

„Stává se to často?“

„Často ne, ale někdy ano, není-li bavlna v době nakládání dostatečně suchá. Pak může ve vlhkém a nevětraném skladišti dojít k samovznícení. A já jsem přesvědčen, že v tom je příčina i našeho požáru.“

„Co ostatně záleží na příčině!“ říkám. „Dá se tu něco dělat, pane Kurtisi?“

„Nedá, pane Kazallone,“ odpovídá Robert Kurtis. „Opakuji vám, že jsme učinili všechna opatření, která lze za takové situace učinit. Chtěl jsem dokonce prorazit loď v čáře ponoru a vpustit dovnitř trochu vody, kterou by pak pumpy zase vyčerpaly. Ale zjistili jsme, že požár vznikl ve středu nákladu a že bychom musili zatopit celé podpalubí, abychom se k němu dostali. Přesto jsem dal palubu na několika místech prorazit a vzniklými otvory lijeme v noci do skladiště vodu. To však nestačí. Můžeme opravdu udělat jedinou věc – která se v takových případech dělá –, a sice zastavit oheň uzavřením všech přístupů vzduchu a způsobit tak, že se nedostatkem kyslíku zdusí.“

„A oheň se šíří dál?“

„Ano. Dokazuje to, že někudy stále vniká dovnitř vzduch. Ale přes všechnu snahu nemůžeme zjistit kudy.“

„Jsou vám známy případy, pane Kurtisi, kdy loď za takovýchto okolností požáru vzdorovala?“

„Jsou, pane Kazallone. Nezřídka se stalo, že loď s bavlnou doplula do Liverpoolu s polovinou nákladu strávenou ohněm. Ale bylo to v případech, kdy oheň mohl být uhašen nebo aspoň lokalizován během plavby. Znal jsem nejednoho kapitána, který tak dovedl do přístavu loď s horkou palubou pod nohama. Pak došlo vždy k rychlé vykládce a neporušená část nákladu byla zachráněna stejně jako loď. V našem případě je to však něco jiného. Jsem přesvědčen, že oheň není ani zdaleka uhašen a že se šíří denně dál. Musí tu být někde otvor, který uniká našemu průzkumu a kterým vnější vzduch požár oživuje.“

„Nebylo by správné vrátit se zpět a přistát u nejbližší země?“

„Snad,“ odpovídá Kurtis. „Je to otázka, o níž jsme dnes i – já, poručík a bocman – hovořili s kapitánem. A říkám vám, pane Kazallone, ovšem jen vám, že jsem se už rozhodl změnit směr a že teď už plujeme k jihozápadu, to znamená přímo k pobřeží.“

„Vědí cestující o nebezpečí, které nám hrozí?“ ptám se.

„Nevědí nic. A prosím vás, abyste mou informaci držel v tajnosti. Není třeba, aby hrůza malomyslných žen a mužů zvyšovala naše obtíže. Také posádka dostala příkaz nic neříkat.“

Chápu vážné důvody, které nutí kapitánova zástupce k těmto slovům, a zavazuji se k naprostému mlčení.

IX

Od 20. do 21. října – Za těchto okolností pokračuje Chancellor v plavbě pod všemi plachtami, které jeho stožáry mohou unést. Přední stožár se chvílemi prohýbá, div nepraskne, ale Robert Kurtis bdí. Stojí u kormidelního kola, protože nechce nechat kormidelníka samotného. Drobnými a obratně provedenými odbočkami vzdoruje vichru ve chvílích, kdy by mohla být bezpečnost lodi ohrožena. Chancellor pod jeho rukou tak neztrácí rychlost.

Během 20. října vystoupili cestující na můstek. Jistě si musili všimnout abnormální teploty uvnitř chodby, ale protože neznají pravdu, neznepokojují se. Jejich pevná obuv je ostatně chrání před teplem stoupajícím mezi prkny podlahy navzdory neustálému polévání vodou. Nicméně činnost pump by mohla vzbudit jejich pozornost. Nestalo se to však. Rozsazeni na lavicích dávají se mořem zkolébávat do naprostého klidu.

Jen pan Letourneur je překvapen pohledem na posádku v záchvatech čistotnosti, jaká není na obchodních lodích obvyklá. Říká mi o tom několik slov a já zcela lhostejným tónem odpovídám. Francouz je velmi energický muž a já bych mu mohl klidně říci všechno, ale slíbil jsem Kurtisovi, že budu mlčet – a tak mlčím.

Když však uvažuji o důsledcích této katastrofy, sevře se mi srdce. Je nás tu na palubě osmadvacet, patrně osmadvacet obětí, kterým plameny brzy neponechají jediné nepoškozené prkno.

Dnes se koná porada kapitána s Kurtisem, poručíkem a bocmanem. Na této poradě závisí spása Chancelloru, cestujících i posádky.

Robert Kurtis mi oznamuje přijaté rozhodnutí. Kapitán Huntly je zcela demoralizován – což se dalo předvídat. Chybí mu chladnokrevnost i energie. Mlčky připouští, aby Robert Kurtis přebral velení na lodi.

Postup požáru uvnitř lodi je takový, že na místě přídní hlídky nelze už pobývat. Je jasné, že oheň není možno uhasit a že dříve nebo později vypukne s celou zuřivostí.

Co v tom případě dělat? Je jediná možnost: co nejdříve se dostat k nejbližšímu břehu. Po změření polohy zjišťujeme, že nejbližší pevnina jsou Malé Antily a že za stálého severovýchodního větru bychom k nim mohli poměrně brzy dorazit.

Nyní tedy stačí, aby Kurtis udržoval směr, kterým už čtyřiadvacet hodin plujeme. Cestující nemohou změnu směru poznat bez opěrného bodu na širém moři a bez znalosti údajů kompasu.

Tak se Chancellor pod plnými plachtami blíží k antilským břehům, od nichž ho dělí ještě přes šest set mil.

Na dotaz pana Letourneura, proč došlo ke změně směru, Kurtis odpovídá, že musíme vyhledat příznivý vítr, západněji.

To byla jediná poznámka vyvolaná změnou směru plavby.

Nazítří, 21. října, je situace stejná. V ocích cestujících probíhá plavba normálně a v programu života na palubě se nic nemění.

Postup požáru se ostatně nahoře nijak neprojevuje, což je dobré znamení. Všechny otvory byly tak neprodyšně uzavřeny, že ani nejtenčí proužek dýmu neprozrazuje vnitřní oheň, je možné, že se podaří požár lokalizovat na podpalubí, kde snad nedostatkem kyslíku buď vyhasne, nebo se zdusí a celým nákladem už nepronikne. Kurtis po všech těch opatřeních v to doufá a dává ucpat i potrubí pump, která vedou do skladiště a mohla by tam přivádět trochu vzduchu.

A teď ať nám pomáhá nebe, protože my sami už nemůžeme dělat nic.

Dnešní den by byl prošel bez příhod, kdybych byl nezaslechl několik slov, z nichž vyplynulo, že naše už tak vážná situace se stává doslova strašnou.

Posuďte sami!

Seděl jsem na můstku, kde spolu tiše hovořili dva cestující, kteří netušili, že jejich slova doléhají až k mému sluchu. Byl to inženýr Falsten a obchodník Ruby, kteří spolu hovořívali dost často.

Mou pozornost upoutala zprvu prudká inženýrova gesta, s nimiž zřejmě obchodníkovi něco důrazně vyčítal. Zbystřuji sluch a zachycuji jejich rozhovor.

„To je přece absurdní!“ opakuje Falsten. „Takový hazardér nemůže nikdo být.“

„I co,“ odpovídá Ruby bezstarostně. „Nic se nestane.“

„Naopak! Může se stát strašné neštěstí!“ namítá inženýr.

„Ale jděte!“ pokračuje obchodník. „Však to nedělám poprvé.“

„Člověče, vždyť stačí pouhý náraz a dojde k výbuchu!“

„Ta bedna je výborně zabalena a já vám opakuji, pane Falstene, že není čeho se bát.“

„Proč jste neupozornil kapitána?“

„Protože by byl nechtěl mou bednu naložit.“

Vítr na chvíli ustává a já už neslyším nic. Je však jasné, že inženýr pokračuje ve výtkách, na které Ruby odpovídá jen pokrčením ramen.

Pak zase ke mně doléhají slova.

„Ano, ano,“ říká Falsten, „musíte to říci kapitánovi. Tu bednu musí hodit do moře. Nemám chuť vylétnout s lodí do povětří!“

Vylétnout do povětří? Opakuji si ta slova. Co tím inženýr mínil? Na co tím narážel? Nezná přece situaci Chancelloru a neví o požáru, který stravuje skladiště.

Ale v tom slyším slovo, při kterém doslova vyskakuji. Toto slovo, vlastně dvě slova, draselný pikrát, zní v hovoru několikrát.

Okamžitě jsem u obou cestujících a popadám Rubyho za límec.

„Na palubě je draselný pikrát?“

„Ano,“ odpovídá Falsten, „je ho třicetilibrová bedna.“

„Kde?“

„V podpalubí s bavlnou.“

X

21. října, pokrač. – Nelze popsat, co se ve mně po Falstenově odpovědi děje. To není hrůza, spíš jakási rezignace. Zdá se, že tím úděsnost naší situace vrcholí, ale může to zároveň všechno rázem vyřešit. Proto zcela chladnokrevně odcházím za Robertem Kurtisem.

Když se dovídá o bedně s třiceti librami draselného pikrátu – což je dávka na vyhození celé hory do povětří –, a dokonce blízko ohniska požáru, když si uvědomuje, že na Chancelloru může dojít každým okamžikem k výbuchu, Robert Kurtis ani nemrkne, jen trochu svraští čelo a zorničky se mu nepatrně rozšíří.

„Dobrá,“ říká. „Ani slovo o tom! Kde je Ruby?“

„Na můstku.“

„Pojďte se mnou, pane Kazallone.“

Jdeme společně na můstek, kde stále ještě hovoří inženýr s obchodníkem.

Kurtis jde přímo k nim.

„To jste zavinil vy?“ ptá se Rubyho.

„Nu a co? Zavinil jsem to!“ odpovídá klidně Ruby, který se cítí vinen jen přestupkem pašování.

Chvíli se mi zdá, že Kurtis nešťastného cestujícího uškrtí. Ruby zřejmě nechápe vážné důsledky své lehkomyslnosti. Kurtis se však rychle ovládá. Vidím, jak za zády svírá ruce v pěst, aby se ubránil pokušení chytit Rubyho za krk.

Pak už se klidně Rubyho vyptává. Ten jen potvrzuje vše, co jsem už uvedl. Mezi jeho zavazadly byla i bedna s třiceti librami nebezpečné látky. Ruby tedy jednal s neuvěřitelnou nerozvážností a dal uložit do lodního skladiště tuto výbušninu tak, jako by tam Francouz uložil lahve vína. Obsah bedny neuvedl; dobře věděl, že kapitán by byl odmítl bednu naložit.

„Není přece třeba někoho hned věšet!“ prohlásil drze. „Když vám ta bedna tolik vadí, můžete ji hodit do moře. Mám zavazadla pojištěna.“

Po této odpovědi se už nemohu udržet. Nemám Kurtisovu chladnokrevnost a vztek mě přemáhá. Vrhám se na Rubyho, a dříve než mi v tom může Kurtis zabránit, volám:

„Vy chlape, víte, že na lodi zuří požár?“.

Sotva ta slova pronáším, lituji jich. Ale je už pozdě. Nelze popsat jejich účinek na Rubyho. Ten nešťastník se děsem hroutí. S tělem paralyzovaným hrůzou, se zježenými vlasy a s vytřeštěnýma očima, s dechem jako při záchvatu záduchy není schopen vůbec promluvit. Pak se pohne, rozhlédne se po Chancelloru, který může každým okamžikem vylétnout do povětří, seběhne z můstku na palubu, pobíhá po lodi s gesty šílence a křičí:

„Na lodi hoří! Na lodi hoří!“

Na jeho pokřik vybíhá na palubu posádka zřejmě s přesvědčením, že oheň už vyrazil ven a že je nejvyšší čas zachránit se v člunech. Přicházejí i cestující, oba Letourneurové, pan a paní Kearovi, slečna Herbayová. Robert Kurtis chce Rubyho umlčet, ale ten je úplně šílený.

V této chvíli zmatek vrcholí. Paní Kearová omdlévá, její manžel se o ni nestará a přenechává ji péči slečny Herbayové. Námořníci už zavěsili čluny na kladky, aby je spustili na vodu.

Já zatím informuji oba Letourneury o požáru ve skladišti. Pan Letourneur se okamžitě obrací k synovi. Ten zachovává klid a ujišťuje otce, že nebezpečí zatím nehrozí.

Kurtisovi se zatím s poručíkovou pomocí daří mužstvo uklidnit. Přesvědčuje je, že oheň zatím nepostoupil a Ruby neví, co dělá, že není třeba jednat ukvapeně a že loď všichni opustí v pravý čas.

Většina námořníků se při Kurtisových slovech uklidňuje. Mají toho důstojníka rádi a poslouchají ho. Kurtis s nimi dokáže to, co by kapitán nikdy nedokázal. Záchranné čluny zůstávají proto na svých místech.

Ruby naštěstí o pikrátu v podpalubí nemluvil. Kdyby posádka znala pravdu, kdyby se dověděla, že loď je teď sopka připravená k výbuchu, nikdo by muže už nezadržel.

Kurtis, inženýr Falsten a já teď víme, jak se požár zkomplikoval. Musíme však zůstat jedinými, kteří znají pravdu.

Když se vše uklidní, jdu s Kurtisem a Falstenem na můstek. Inženýrovi doporučujeme, aby o tom nikomu neřekl ani slovo.

Falsten slibuje, že udrží vše v tajnosti. Co se kapitána Huntlyho týče, ten o vážnosti nové situace nic neví. Kurtis se rozhodne, že ho o tom bude informovat.

Ale dříve musíme zajistit Rubyho, protože ten nešťastník se dokonale pomátl. Neuvědomuje si už, co dělá. Pobíhá po palubě a neustále křičí: „Hoří! Hoří!“

Kurtis nařizuje námořníkům, aby se ho zmocnili, dali mu roubík a pevně ho svázali. Pak odvádějí Rubyho do kabiny, kde bude stále pod dohledem.

To strašné slovo z jeho úst už neuniklo.

XI

Od 22. do 23. října – Robert Kurtis řekl všechno kapitánu Huntlymu. Ten je stále jeho velitelem de iure, i když ne de facto. Nelze proto před ním nic skrývat.

Na toto sdělení neřekl kapitán ani slovo. Přejel si jen rukou přes čelo, jako by chtěl zaplašit chmurnou myšlenku, a odešel klidně do své kabiny, aniž vydal nějaký rozkaz.

Robert Kurtis, poručík. Walter a inženýr Falsten se v mé přítomnosti radili. Překvapuje mě jejich chladnokrevnost. Probírají všechny možnosti záchrany. Kurtis nakonec hodnotí situaci slovy:

„Požár nelze zastavit. Už teď je teplota na přídi k nevydržení. Blíží se doba – a patrně to bude brzy –, kdy plameny vyrazí palubou nahoru. Jestliže při této fázi katastrofy nám stav moře umožní použít člunů, opustíme loď. Jestliže však nebudeme moci loď opustit, budeme s ohněm bojovat až do poslední chvíle. Kdo ví, zda bychom si s ním neporadili lépe, kdyby pronikl ven. Lip se bojuje s nepřítelem zjevným než se skrytým.“

„To je i můj názor,“ říká Falsten.

„I můj,“ doplňuji ho. „Počítáte však, pane Kurtisi, s faktem, že v podpalubí je třicet liber výbušniny?“

„Ne, pane Kazallone.“ odpovídá Kurtis. „To je jen detail, s nímž nemohu počítat. A proč také? Mohu snad tu látku vyzvednout z hořícího nákladu, k němuž nesmíme vpouštět vzduch? Ne. Na to nechci ani pomyslet. Oheň pikrát buď dostihne, nebo nedostihne. Tím pro mne otázka pikrátu neexistuje. Vyhnout se největší katastrofě je záležitostí náhody, a ne mou!“

Kurtis ta slova pronáší vážným hlasem a my jen skláníme hlavy. Vzhledem ke stavu moře je okamžitý únik nemožný, a tak musíme na tuto možnost zapomenout.

„Formalista by řekl, že výbuch není nutný, nýbrž jen náhodný.“

Tuto úvahu pronáší inženýr s největší možnou chladnokrevností.

„Prosím vás pane Falstené,“ říkám mu, „odpovězte mi na jednu otázku. Může se draselný pikrát vznítit i bez nárazu?“

„Samozřejmě. V normálních podmínkách není pikrát hořlavější než obyčejný střelný prach. A tudíž…“

To tudíž znamenalo, že se Falsten chystá vyslovit odbornou přednášku. Přerušili jsme ho a vystoupili na můstek. Cestou mě Kurtis stiskl paži.

„Pane Kazallone,“ řekl mi, „když vidím, jak oheň stravuje Chancellor, který mám rád, a když nemohu dělat nic… vůbec nic…“

„Je naše situace opravdu beznadějná?“ ptám se.

„Jsme přivázáni k mině, jejíž zápalnice hoří,“ říká chladně Kurtis. „Zbývá jen vědět, jak je zápalná šňůra dlouhá.“ A odchází.

„Ještěže posádka a ostatní cestující nevědí, jak se naše situace zhoršila!.

Od počátku požáru se pan Kear zabývá jen shromažďováním svých nejcennějších věcí. O ženu se přirozeně vůbec nestará. Když dal kapitánovu zástupci příkaz uhasit oheň a učinil ho odpovědným za vše, odešel do své kajuty a už se neobjevil. Paní Kearová neustále naříká. Přes svou směšnost je ta nešťastná žena k politování. Slečna Herbayová teď plní své povinnosti pečlivěji než jindy. Musím její chování obdivovat. Pro ni je zřejmě povinnost vším.

Dne 23. října volá kapitán Huntly Kutise. Dochází mezi nimi k rozhovoru, o jehož obsahu mne pak Kurtis informuje.

„Pane Kurtisi,“ řekl kapitán s nejistým pohledem, prozrazujícím oslabení duševních schopností. „Jsem snad námořník, ne?“

„Zajisté, pane.“

„Nuže představte si, že se už ve svém řemesle nevyznám. Nevím, co se to se mnou děje… ale zapomínám, nevím už… Což jsme nevypluli z Charlestonu na severovýchod?“

„Ne, pane,“ odpověděl Kurtis. „Na váš rozkaz jsme pluli k jihovýchodu.“

„Ale máme přece náklad pro Liverpool!“

„To ano.“

„Nu a…? Jak se jmenuje tahle loď, Kurtisi?“

„Chancellor, pane.“

„Aha, Chancellor! A kde teď je?“

„Jižně od obratníku.“

„Nuže, pane, nehodlám už řídit loď k severu…! Ne! Nemohu! Nechci už vycházet ze své kajuty… Z pohledu na moře se mi dělá špatně!“

„Doufám, pane, že patřičná péče…“

„Ano, ano, uvidíme… Zatím vám chci dát rozkaz… poslední, který ode mne dostanete.“

„Poslouchám, pane.“

„Od této chvíle nejsem už na palubě,“ pokračoval kapitán, „a předávám velení vám… Okolnosti jsou silnější než já a já cítím; že jim nemohu vzdorovat… ztrácím hlavu… Strašně trpím, pane Kurtisi!“ A Silas Huntly si tiskl oběma rukama čelo.

Kurtis pohlédl pozorně na muže, který až dosud na palubě velel, a spokojil se s odpovědí: „Dobře, pane.“

Pak vystoupil na palubu a řekl mi, co se stalo.

„Ten člověk trpí určitě duševní chorobou,“ říkám. „A i když třeba není šílenec, je lepší, že se vzdal velení dobrovolně.“

„Nahrazuji ho za nejvážnějších okolností,“ odpovídá Kurtis. „Ale na tom nezáleží. Vykonám svou povinnost.“

Po těch slovech přivolává Kurtis jednoho námořníka a přikazuje mu, aby vyhledal bocmana.

Bocman okamžitě přichází.

„Bocmane, shromážděte všechno mužstvo u paty hlavního stožáru!“ nařizuje mu Kurtis.

Bocman odchází a mužstvo Chancelloru je za chvíli shromážděno na určeném místě. Kurtis odchází do jejich středu.

„Chlapci,“ říká klidným hlasem, „v naší situaci a z důvodů mně známých pokládal pan Silas Huntly za svou povinnost předat mi funkci kapitána. Od této chvíle velím na lodi já!“

Tak byla provedena změna, která může být změnou k dobru nás všech. Máme teď v čele muže energického a spolehlivého, který jistě nezanedbá žádné opatření k naší společné záchraně. Oba Letourneurové, inženýr Falsten a já Kurtisovi blahopřejeme. K našim přáním se připojují i poručík Walter a bocman.

Loď nyní pluje k jihozápadu a Kurtis se snaží se zesílenými plachtami dorazit co nejdříve k Malým Antilám.

XII

Od 24. do 29. října – V dalších pěti dnech je moře velmi rozbouřené. Ačkoli Chancellor odmítl s mořem bojovat a pluje s větrem v zádech, velmi se kymácí. Během této plavby na hořící lodi nemáme ani chvilku klidu.

„Proč nezaplavíme palubu?“ ptám se Kurtise. „Proč nevpustíme do skladiště několik tun vody? Kdyby se loď naplnila vodou, bylo by po nebezpečí. Oheň by se uhasil a vodu by pak pumpy vyčerpaly zpět do moře.“

„Pane Kazallone,“ odpovídá mi Kurtis, „řekl jsem a opakuji, že vpuštěním sebemenší dávky vzduchu by se oheň naplno rozhořel a loď by byla okamžitě od kýlu po vrcholy stožárů v plamenech. Jsme odsouzeni k nečinnosti. A někdy dochází k okolnostem, za nichž je nutno mít k nečinnosti odvahu.“

Ano, jediný prostředek boje s požárem je ucpání všech průduchů, a to právě posádka dělá.

Oheň však nepřetržitě postupuje dál, a to rychleji, než si myslíme. Teplota se pozvolna zvyšuje natolik, že někteří cestující už musí před ní unikat na palubu. Obyvatelné jsou už jen kajuty na zádi. Paní Kearová ze své kajuty vůbec nevychází. Jednu kajutu vyhradil Kurtis pro Rubyho. Ten je zcela šílený a musí být svázán, nechceme-li, aby dveře své kajuty rozbil. Podivná věc! I ve svém šílenství si uchoval pocit strašné hrůzy a vyráží děsivé výkřiky, jako by fyziologickým jevem trpěl skutečnými popáleninami.

Několikrát navštěvuji bývalého kapitána. Je úplně klidný a mluví zcela rozumně o všem, co se netýká námořnického řemesla. Nabízím mu pomoc, protože strašně trpí, ale on ji odmítá a z kajuty vůbec nevychází. Dnes vnikl do společné kajuty mužstva ostrý a dusivý kouř, pronikající škvírami v přepážce. Je jasné, že oheň postupuje tímto směrem. Zbystříme-li sluch, slyšíme temný šum. Kde bere požár živný vzduch? Který otvor to unikl naší pozornosti? Teď už nemůžeme strašné katastrofě zabránit. Je to možná otázka několika dnů, snad i hodin. A moře je naneštěstí tak vzduté, že na únik v člunech nemůžeme pomýšlet.

Na Kurtisův rozkaz je přepážka, v kajutě mužstva pokryta plachtou, kterou námořníci neustále polévají vodou. Navzdory tomuto opatření vniká kouř stále do vlhkého tepla kajuty a šíří se až na příď, kde se už také nedá dýchat.

Štěstí že paty stožárů jsou železné. Jinak by byly už spáleny a to by byl náš konec.

Kurtis dává vytáhnout všechny plachty a Chancellor v čerstvém severovýchodním větru pluje rychle dál.

Je tomu už čtrnáct dní, co byl požár objeven. A postupuje stále dál, protože proti němu nemůžeme bojovat. Práce na palubě jsou stále obtížnější. Na můstku, který není v přímém sousedství se skladištěm, je možno ještě chodit, ale na palubě a na přídi to už není možné ani v obuvi s nejsilnější podrážkou. Voda už nestačí ochlazovat prkna olizovaná zespodu ohněm a bortící se na všech příčných trámech. Pryskyřice kolem suků se škvaří a stéká po prknech vrtošivými stružkami podle pohybů lodi.

K dovršení neštěstí se vítr náhle stáčí k severozápadu, a sílí až do zuřivosti. Je to strašná vichřice, která nás žene od antilských břehů, kam se máme dostat! Kurtis jí chce čelit křižováním, ale vichr je tak prudký, že mu Chancellor nemůže vzdorovat. Musíme před ním prchat, abychom se vyhnuli nárazům moře, které jsou nejnebezpečnější, napadají-li loď z boku.

Dne 29. října zuří bouře se vší prudkostí. Oceán se vzdouvá a vlny zalévají celý Chancellor. Není možné spustit člun na vodu. Byl by okamžitě potopen. Uchýlili jsme se pod můstek, díváme se jeden na druhého, ale neodvažujeme se mluvit.

Na bednu s pikrátem už nemyslíme. Na tenhle „detail“ jsme zapomněli. Opravdu nevíme, zda by nebyl lepší výbuch, který by vše okamžitě vyřešil. Při psaní těchto vět se snažím vyjádřit přesně stav našich myslí. Je-li člověk dlouho ohrožen nějakým nebezpečím, přeje si nakonec, aby ke katastrofě už došlo, protože čekání na nevyhnutelné neštěstí je strašnější než neštěstí samo.

Pokud byl ještě čas, dal kapitán Kurtis vyložit část potravin z lodní špižírny, kam dnes už nemůžeme. Teplo stejně velkou část potravin zkazilo. Jen několik beček nasoleného masa a sucharů, sud pálenky a několik soudků vody je teď uskladněno pod můstkem. Kurtis k tomu přidal ještě přikrývky, busolu a plachty.

V osm hodin večer navzdory hukotu bouře ozývá se ostrý praskot. Palubní poklopy se pod tlakem horkého vzduchu vydouvají a zpod nich vyrážejí víry černého kouře jako pára zpod pojistné záklopky parního kotle.

Posádka běží ke Kurtisovi, aby si vyžádala rozkazy. Všech se zmocňuje jediná myšlenka: utéci před sopkou, která pod jejich nohama hrozí výbuchem.

Robert Kurtis se dívá na moře, po němž se převalují obrovské vlny. Nelze se však dostat k parní šalupě, která je umístěna uprostřed paluby. Můžeme jedině k člunu zavěšenému na pravoboku a k velrybářské lodici na zádi.

Námořníci se vrhají ke člunu.

„Ne!“ volá Kurtis. „Ne! To bychom – poslední naději vystavili nárazům moře!“

Několik pomatených námořníků s Owenem v čele se přesto pokouší člun spustit. Kurtis se vrhá na můstek, chápe se sekery a volá:

„Tomu, kdo se první dotkne kladky, rozrazím lebku!“

Námořníci ustupují. Někteří šplhají do lanoví plachet. Mnozí vylézají až do stožárových košů.

V jedenáct hodin se ozývají z podpalubí výbuchy. To praskají přepážky o uvolňují cestu horkému vzduchu a kouři. Poklopem přídní kajuty vyráží proud páry a přední stožár olizují dlouhé plameny.

Zdvihá se křik. Paní Kearová s podporou slečny Hernavové opouští svou ohněm zachvácenou kajutu. Objevuje se Silas Huntly s obličejem černým od kouře. Klidně se zdraví s Kurtisem, zamíří k zadnímu stožáru, šplhá po lanoví a usazuje se v koši.

Pohled na Huntlyho mi připomíná, že pod můstkem zůstal v možná už hořící kajutě jiný muž.

Což necháme nešťastného Rubyho zahynout? Vrhám se ke schodům. Ten šílenec zpřetrhal všechna pouta a objevuje se na palubě se zježenými vlasy a v hořícím oděvu. Bez jediného slova kráčí po palubě a mizí nám v ohnivé cloně.

Ozývá se další výbuch. To explodovala parní šalupa. Prostřední poklop protrhává plachtovinu a vylétá vzhůru s dlouho potlačovaným ohnivým proudem až k vrcholkům stěžňů.

V této chvíli se ozývá pronikavý křik. Na palubě se znovu objevuje Ruby, kterého jsme už pokládali za ztraceného, a volá:

„Pikrát! Pikrát! Všichni vylétneme do vzduchu! Všichni!“

A než ho můžeme zadržet, vrhá se otvorem poklopu do žhavé pece.

XIII

V noci na 29. říjen – Tato strašná scéna v nás vyvolala největší hrůzu. Ruby už není! Ale jeho poslední slova měla hrozné důsledky. Námořníci slyšeli volání Pikrát! a pochopili, že loď může každým okamžikem explodovat a že nás neohrožuje jen požár, ale i strašný výbuch.

Někteří lodníci se už neovládají a chtějí okamžitě utéci.

„Člun! Člun!“ volají.

Nevidí, šílenci, a nechtějí vidět, že moře je rozbouřené a že tak obrovským vlnám nemůže žádný člun vzdorovat. Nic je nemůže zadržet. Hlas svého kapitána už neposlouchají. Kurtis běží mezi ně, ale marně. Námořník Owen kamarády povzbuzuje. Závěsy člunu jsou uvolněny a člun vytočen nad moře. Chvíli se houpá podle kymácení lodi a pak naráží na trám pažení. Poslední úsilí námořníků jej uvolňuje, ale ve chvíli, kdy už dosedá na vodu, strhává jej obrovská vlna stranou a strašnou silou jej vrhá na bok Chancelloru.

Šalupa i člun jsou teď zničeny. Zbývá nám už jen lehký a křehký člun velrybářský.

Hrůzou zmrazení námořníci zůstávají stát. Ozývá se jen svistot vichru v lanoví a praskot stožárů. Uprostřed lodi vzniká pec, z níž stoupají sloupy černé páry. U můstku už není vidět a ohnivá přehrada rozděluje loď na dvě části.

Cestující a dva tři muži posádky se uchýlili na můstek. Paní Kearová leží v bezvědomí. Slečna Herbayová je u ní. Pan Letourneur svírá syna v náručí a tiskne ho k sobě. Mne se zmocňuje nervové chvění, které nedokážu ovládnout. Inženýr Falsten se dívá chladně na hodinky a zaznamenává si čas.

Co se však děje na přídi, kde se shromáždili poručík, bocman a zbytek posádky? Nemůžeme je vidět. Vzájemný styk je mezi oběma částmi lodi znemožněn. Nikdo nemůže proniknout ohnivou clonou, která stoupá z hlavního palubního poklopu.

Přistupuji ke Kurtisovi.

„Je vše ztraceno?“ ptám se.

„Ne,“ odpovídá. „Protože je poklop otevřen, vpustíme dovnitř proud vody. Tak se nám snad podaří požár uhasit.“

„Ale jak zvládnete na tak horké palubě pumpy? A jak budete dávat rozkazy mužům za ohnivou clonou?“

Robert Kurtis neodpovídá.

„Je tedy vše ztraceno?“ ptám se znovu.

„Ne, pane,“ říká Kurtis, „ne! Pokud budu mít na této lodi pod nohama jediné prkno, nebudu ztrácet naději.“

Zuřivost ohně stoupá a moře kolem nás se zbarvuje rudou září. Rudý svit odrážejí i oblaka nad námi. Palubními otvory vyšlehují dlouhé plameny. Musíme se uchýlit až na nejvyšší část můstku. Paní Kearovou ukládáme do velrybářského člunu. Slečna Herbayová je u ní.

Nastává strašná noc. Vítr v plné zuřivosti duje do té výhně jako obrovské dmychadlo. Máme jen dvě možnosti: buď skočit do moře, nebo zahynout v plamenech.

Ale což ten pikrát nevybuchne? Neotevře se nám pod nohama sopka? Ruby třeba lhal! Možná že ve skladišti žádná výbušnina není!

V půl dvanácté, ve chvíli, kdy zuřivost moře vrcholí, ozývá se zvláštní, všemi námořníky obávaný hukot a připojuje se k rachotu rozběsněných živlů. „Skaliska! Skaliska na levoboku!“

Robert Kurtis vyskakuje na pažení, vrhá rychlý pohled do bílých vln a obrací se ke kormidelníkovi: „Kormidlo k pravoboku!“

Ale už je pozdě. Cítím, jak se zvedáme na hřeben obrovské vlny, a náhle dochází k nárazu. Loď dosedá zádí, několikrát naráží kýlem, přední stožár se u paty láme a padá do vody, Chancellor ještě poskočí a znehybní.

XIV

Noc 29. října, pokrač. – Není ještě půlnoc. Měsíc nesvítí, je hluboká tma. Nemůžeme zjistit, kde loď uvízla, línána prudkou bouří dosáhla konečně amerických břehů? Je už země v dohledu? Za chvíli se ozval na přídi rachot řetězů, který kapitánovi prozradil, že byly právě spuštěny kotvy.

„Dobře!“ řekl. „Poručík a bocman spustili obě kotvy. Doufejme, že to vydrží.“

Vidím, že Kurtis postupuje podle pažení až k místu, kde už to pro plameny dál nejde. Podlézá ráhno při levoboku, k němuž se loď naklání, a několik minut tam zůstává navzdory drtivým nárazům vln. Vidím, že něčemu naslouchá. Zdá se, že slyší v rachotu bouře nějaký zvláštní zvuk.

Konečně se vrací na můstek.

„Voda vniká do lodi,“ říká mi. „Ta si snad s ohněm konečně poradí.“

„Ale co pak?“ ptám se.

„Pane Kazallone,“ odpovídá mi Kurtis, „to pak je budoucnost a ta už není mou záležitostí. My mysleme jen a přítomnost.“

Teď je především třeba dostat se k pumpám, ale k nim tím ohněm nepronikneme. Je ovšem pravděpodobné, že otvorem proraženým na spodku lodi vniká dovnitř voda. Zdá se mi totiž, že prudkost požáru polevuje. Slyšíme ostrý sykot, důkaz boje obou živlů. Ohnisko požáru bylo určitě zaplaveno a spodní balíky bavlny se promáčely. Jestliže voda požár zdusí, budeme pak my bojovat s vodou. Snad nebude tak strašný nepřítel jako oheň. Voda je živel námořníků a ti jsou zvyklí nad ní vítězit.

Po tři hodiny, co tato dlouhá noc ještě trvala, čekáme nepopsatelnou úzkostí na ráno. Kde jsme? Jisté je jenom to, že vlny ustupují a zuřivost moře klesá. Chancellor uvízl asi hodinu po přílivu, ale to si bez pozorování bez výpočtů nemůžeme ověřit. Je-li tomu tak, můžeme doufat, že po uhášení požáru se budeme moci při příštím přílivu uvolnit.

Ke čtvrté hodině ranní ohnivá clona mezi přídí a zádí zvolna slábne a my konečně vidíme druhou skupinu, která se uchýlila nad úzkou přídní kajutu. Brzy poté se mezí oběma částmi lodi obnovuje spojení. Poručík a bocman přecházejí po trámech pažení na můstek. Po palubě nelze ještě chodit. Kapitán Kurtis, poručík a bocman se v mé přítomnosti radí. Shodují se na tom, že před rozedněním nelze nic dělat. Je-li nablízku země a je-li moře splavně, dostaneme se ke břehu s velrybářským člunem nebo s prámem. Jestliže země v

dohledu nebude, ztroskotal-li Chancellor na osamělém skalisku, pokusíme se jej uvolnit a dostat se s ním do nejbližšího přístavu.

„Je nesnadné odhadnout, kde asi jsme,“ říká Kurtis. A poručík s bocmanem k tomu přikyvují. „V tom severozápadním větru musil být Chancellor vržen daleko na jih. A já jsem už dlouho nemohl změřit zeměpisnou šířku. Ale protože o žádném skalisku v této části Atlantiku nevím, je možné, že jsme uvízli u pobřeží některé jihoamerické země.“

„Ale stále nám hrozí nebezpečí exploze!“ říkám. „Nemohli bychom Chancellor opustit a uchýlit se…“

„Na skaliska?“ dokončuje Kurtis. „Ale víme, jaká ta skaliska jsou? Co když jsou přílivem zatopena? Můžeme to v téhle tmě zjistit? Počkejme do rána a uvidíme.“

Názor Roberta Kurtise tlumočím ihned druhým cestujícím. Není to nijak uklidňující, ale nikdo nechce vidět v nové situaci další nebezpečí, i když jsme třeba uvízli na útesu vzdáleném mnoho set mil od pevniny. Všechny ovládá jediná myšlenka: že teď za nás mnohem úspěšněji bojuje s ohněm voda, a tím bojuje i s hrozbou exploze.

Opravdu. Vysoké plameny zvolna ustoupily hustému černému dýmu, který vystupuje z palubních poklopů. Temnými chuchvalci kouře prošlehne ještě občas plamenný jazyk, ale hned zas mizí. Místo hukotu ohně slyšíme teď sykot páry. Je jasné, že more tam dělá to, co naše pumpy a vědra nemohly udělat, a že požár sedmnácti set balíků bavlny se může uhasit jen mořem.

XV

30. října – Obzor se zjasňuje prvním ranním svitem, ale mlha na moři nám umožňuje jen nepatrný rozhled. V dohledu není žádná země, ale naše zraky přesto netrpělivě přehlížejí západní a jižní část obzoru.

V této chvíli moře už hodně ustoupilo. Při lodi není ani šest stop vody. Chancellor má však při plném zatížení ponor patnáct stop. Tu a tam vyčnívají vrcholky skalisek. Podle zbarvení dna je zřejmé, že skaliska mají čedičový podklad. Ale jak se mohl Chancellor dostat tak daleko na útesy? Musila ho zdvihnout obrovská vlna. Zřejmě ta, kterou jsem pocítil chvíli před uvíznutím. Obhlížím linii útesů kolem nás a v duchu se ptám, jak se odtud dostaneme. Loď je nakloněna od zádi k přídi, což chůzi po palubě velmi ztěžuje, a nadto se s klesáním hladiny sklon k pravoboku ještě zvětšil. Kurtis se jednu chvíli obává, že se loď při nízkém moři převrátí, ale její poloha se ustálila a my se už nemáme v tomto ohledu čeho bát.

V šest hodin ráno dochází k prudkému nárazu. To udeřil do boku Chancelloru stožár, který byl poté, co se zlomil, odnesen vodou. Zároveň se ozývají výkřiky. Několikrát v nich slyšíme Kurtisovo jméno.

Díváme se směrem, odkud volání vychází, a v pološeru rodícího se dne vidíme muže zavěšeného v koši zlomeného stožáru. Je to Silas Huntly, který byl se stožárem odnesen a který jako zázrakem unikl smrti.

Kurtis se vrhá bývalému kapitánovi na pomoc, čelí největšímu nebezpečí, ale nakonec se mu podaří vytáhnout Huntlyho na palubu. Huntly si beze slova sedá stranou na konci můstku. Nelze s ním už počítat.

Podařilo se nám přetáhnout stožár na závětrnou stranu lodi a pevně ho k ní připoutat, aby nemohl ohrožovat lodní boky. Bude nám ta troska ještě k užitku? Kdo ví?

Teď je už dostatečné světlo a mlha se počíná zvedat. Už můžeme obhlédnout celý obzor v okruhu tří mil, ale nevidíme nic, co by vypadalo jako břeh. Řetěz útesů se táhne asi míli od jihozápadu k severovýchodu. Na severu vyčnívá jakýsi ostrůvek nepravidelného tvaru. Je to jen vrtošivé seskupení skalisek, zdvihající se asi dvě stě sáhů od místa, kde Chancellor uvízl. Je asi padesát stop vysoké, a musí tedy vyčnívat i za vysokého moře nad hladinu. Bude-li třeba, dostaneme se k ostrůvku úzkým, i za odlivu splavným kanálem.

Dál už má moře temné zbarvení. Tam je hloubka, tam útesy končí.

Nás všech se zmocňuje hořké zklamání, odůvodněné naší situací. Musíme se skutečně obávat, že tato skaliska nás s žádnou zemí nespojují.

V sedm hodin se vyjasňuje, mlha mizí. Obzor kolem Chancelloru vystupuje se vší jasností, ale čára, na níž se voda spojuje s oblohou, probíhá všude bez přerušení. Celý prostor zaujímá jen moře. Nehybný Kurtis pozoruje oceán především na západě. Já s panem Letourneurem sleduji každé jeho hnutí a čtu každou jeho myšlenku, která mu prochází hlavou. On však projevuje velké překvapení. Zřejmě očekával, že uvidí pevninu. Vždyť od zastávky u Bermud jsme pluli stále k jihu. Ale přesto není žádná země v dohledu.

V této chvíli opouští Kurtis můstek, přeběhne po trámech pažení ke stožáru, vyšplhá se do koše a několik minut prohlíží pozorně celý obzor. Pak se chopí lan, sklouzne dolů a vrací se k nám. Tázavě na. něj hledíme.

„Žádná země,“ říká chladně.

Pan Kear k němu přistupuje a rozzlobeně říká:

„Kde jsme, pane?“

„To nevím,“ odpovídá Kurtis.

„Ale máte to vědět!“ namítá hloupě obchodník naftou.

„Budiž, ale nevím to.“

„Pak tedy vězte,“ pokračuje pan Kear, „že nemám v úmyslu zůstat na vaší lodi věčně, pane! A vyzývám vás, abychom odpluli!“

Robert Kurtis se spokojuje jen s pokrčením ramen.

Pak se obrátí k panu Letourneurovi a ke mně:

„Až se ukáže slunce, změřím jeho výšku. Dozvíme se tak, do které části Atlantiku nás bouře zahnala.“

Pak se Kurtis zaměstnává rozdělováním potravin cestujícím a posádce. Všichni to už potřebujeme. Jsme vysíleni únavou a hladem. Jíme suchary a konzervované maso. Kurtis neztrácí čas a dělá opatření k tomu, aby mohla být loď uvolněna.

Požár hodně polevil. Teď už plameny ven nevyšlehují. Dým je řidší, i když je stále černý. Je jisté, že Chancellor nabral do podpalubí hodně vody. Přesvědčit se o tom však nemůžeme, protože po palubě nelze chodit.

Kurtis dává horká prkna polévat a po dvou hodinách mohou už námořníci po palubě přecházet.

První naší starostí je změřit výšku vody ve skladišti. Měření se ujímá bocman. Zjišťuje pět stop vody, ale kapitán ještě nedává rozkaz k čerpání, protože ji chce nechat dokončit svou práci. Napřed oheň, a pak voda!

Nebylo by teď lepší loď opustit a uchýlit se na útes? To však kapitán Kurtis udělat nechce. Radil se o tom s poručíkem a s bocmanem. Za vzdutého moře bychom se na útesech neudrželi. Ani na jejich nejvyšším bodě ne. I ten musí být za přílivu zaléván vlnami. A možnost výbuchu na lodi je jaksi oslabena. Voda vnikla zřejmě i k bedně s pikrátem. Je proto rozhodnuto, že ani cestující, ani posádka Chancellor neopustí.

Zabýváme se teď úpravou jakéhosi tábořiště na zádi. Dvě ohněm nepoškozené matrace dáváme ženám. Pokud si mužové posádky zachránili své vaky, dávají si je na příd. Budou tam i spát, protože kajuta mužstva je neobyvatelná.

Škody v naší nové špižírně nejsou velké. Potraviny se podařilo, téměř všechny zachránit, stejně jako soudky s vodou. Nedotčen je i sklad záložních plachet a lan.

Zdá se, že naše útrapy už skončily. Jsme ochotni tomu věřit, protože vítr od rána velmi zeslábl a vlny na moři polehly. To je příznivá okolnost, protože nárazy vln na loď vklíněnou do tvrdých čedičových skal by trup nezbytně rozbily.

Oba Letourneurové a já dlouho hovoříme o důstojnících i o mužstvu a o jejich chování během kritických chvil. Všichni projevili odvahu a energii. Nejvíc se vyznamenali poručík Walter, bocman a tesař Daoulas. Jsou to stateční lidé a dobří námořníci, s nimiž lze počítat. Roberta Kurtise není vůbec třeba chválit. Ten je jako vždy všude. Neexistuje obtíž, kterou by nebyl připraven odstranit. Povzbuzuje námořníky slovem i příkladem. Stal se prostě duší celé posádky, jejíž činnost řídí jen on.

Od půl sedmé ráno začíná moře stoupat. V jedenáct hodin mizí vrcholy většiny útesů pod hladinou. Se zvednutím mořské hladiny musí se zvednout i hladina vody v podpalubí. A skutečně k tomu došlo. Tak jsou zaplaveny další balíky bavlny, k tomu si můžeme blahopřát.

Poté, co stoupla hladina, je většina skal kolem lodi zatopena. Viditelným zůstal jen rámec okrouhlé laguny o průměru dvou až tří set stop. V jejím cípu je právě Chancellor. Moře je celkem klidné a vlny až k lodi nedoléhají. Je to šťastná okolnost, protože nehybná loď by byla napadána stejně prudce jako skaliska.

V půl dvanácté se právě včas objevilo slunce mezi mraky, jež je od rána zakrývaly. Kapitán, který už ráno vypočetl hodinový úhel, připravuje se ke změření výšky poledníku a k polednímu dosahuje přesného měření. Pak vchází do své kajuty, vypočítává naši polohu, vrací se na můstek a oznamuje nám:

„Jsme na osmnácti stupních a pěti minutách severní šířky a na pětačtyřiceti stupních a třiapadesáti minutách západní délky.“

Pak kapitán vysvětluje naši polohu všem; kterým údaje o šířce a délce nic neříkají. Robert Kurtis právem nechce nic skrývat a trvá na tom, aby každý přesně věděl, jak tomu s námi je.

Chancellor uvízl na skalisku, které není na mapách zakresleno. Jak může ten útes v této části Atlantiku existovat, aniž se o něm ví? Že by to byl ostrůvek vytvořený nově sopečnou činností? Jiné vysvětlení nevidím.

Buď jak buď, ten ostrůvek tu je, osm set mil od nejbližší pevniny, totiž od Guayany, což jsme zjistili zanesením změřeného bodu do mapy.

Chancellor byl tedy zahnán na jih až k osmnácté rovnoběžce. Napřed umíněností kapitána Huntlyho a pak severozápadním větrem, před nímž musila loď prchat. Teď budeme musit plout ještě přes osm set mil, než se dostaneme k nejbližším břehům.

Taková je naše situace. Je vážná, ale dojem z kapitánovy zprávy není tak špatný – aspoň v téhle chvíli ne. Jaká nová nebezpečí by nás mohla ohrozit? Nás, kteří jsme unikli požáru a explozi! Zapomínáme už, že podpalubí je zaplaveno vodou, že země je tak daleko, že Chancellor po uvolnění může cestou ztroskotat. Ale naše duše, dosud plné minulých hrůz, pomalu se teď uklidňují. Začínáme zas důvěřovat osudu.

Co teď udělá Robert Kurtis? Prostě to, co velí zdravý rozum: uhasit požár, hodit do moře všechen náklad, nebo aspoň jeho část, nezapomenout při tom na bednu s pikrátem, ucpat prasklý lodní bok, loď odlehčit, využít přílivu a co nejdříve útes opustit.

XVI

30. říjen, pokrač. – Hovořím s panem Letourneurem o naší situaci, přesvědčen o krátkosti našeho zdejšího pobytu. Pan Letourneur však můj názor nesdílí.

„Já se naopak bojím,“ říká mi, „že budeme na těchto skálách zadrženi nadlouho.“

„A proč?“ pokračuji. „Hodit několik set balíků bavlny přes palubu není práce dlouhodobá ani nesnadná. Za tři dny můžeme být hotovi.“

„To jistě, pane Kazallone, to půjde rychle, bude-li se moci dát posádka už dnes do práce. Ale je naprosto nemožné vniknout do podpalubí, protože se tam nedá dýchat. A kdo ví, nepotrvá-li to několik dní, než se tam bude moci sestoupit. Vždyť střední část nákladu ještě hoří. A i když oheň zvládneme, budeme schopni další plavby? Ne! Budeme musit ucpat otvor v boku – a ten je jistě velký. A ucpat ho co nejtěsněji, nechceme-li se potopit, když jsme unikli uhoření. Ne, pane Kazallone, nedělám si žádné iluze a budu pokládat za štěstí, když útes opustíme do tří týdnů. A nedej bůh, aby se před naším vyplutím na moře rozpoutala nějaká bouře. Pak by se Chancellor rozbil jako sklenice o skalisko, které by se stalo jeho náhrobkem!“

To je skutečně v této chvíli největší nebezpečí. Oheň lze uhasit a loď uvolnit. K takové víře nás vše vede. Ale větru a bouři jsme vydáni na milost a nemilost. I když připustíme, že nejvyšší část útesu nám může za bouře nabídnout útočiště, co by se však stalo s cestujícími a s posádkou Chancelloru, kdyby z lodi zbyla jen troska?

„Pane Letourneure,“ ptám se, „důvěřujete Robertu Kurtisovi?“

„Naprosto, pane Kazallone. Pokládám za štěstí, že mu kapitán Huntly předal velení. Máme jistotu, že Kurtis učiní vše, co bude třeba udělat, aby nás z této situace dostal.“

Když se pak kapitána ptám, na jak dlouho odhaduje náš pobyt na útesu, odpovídá mi, že to nemůže ještě říci, že to záleží na okolnostech; doufá však, že to nebude trvat dlouho. Tlakoměr skutečně stále a bez výkyvů stoupá. Znamená to trvale klidné počasí, což je pro naši práci šťastná předzvěst.

Zatím neztrácíme čas a všichni se pouštíme čile do práce.

Kurtis chce především zcela zdolat oheň, který ve skladišti ještě stravuje horní vrstvy balíků s bavlnou, pokud vyčnívají nad hladinu vody v podpalubí. Není vůbec čas náklad zachraňovat. Je jasné, že jediná možnost, Jak oheň uhasit, je zdusit jej mezi dvěma vrstvami vody. Tak se ujímají práce lodní pumpy.

V první fázi operace stačí mužstvo obsluhovat pumpy samo. Nás nikdo o pomoc nežádal, ale přesto jsme všichni připraveni nabídnout své paže k pomoci. A naše pomoc nebude zanedbatelná, až půjde o vyházení nákladu do moře. Zatím trávím čas hovorem s oběma Lerourneury a čtením. Několik hodin věnuji úpravě svých poznámek. Málo sdílný inženýr Falsten je pohroužen do svých výpočtů. Pan Kear se drží stranou a zbavuje nás tím nutnosti poslouchat jeho věčné nářky. Slečna Herbayová je neustále s paní Kearovou, takže ji bohužel vidíme velmi málo. Silas Huntly se do ničeho nemíchá. Námořník v něm už neexistuje a jako člověk jen vegetuje. Správce Hobbart koná svou obvyklou službu, jako by byla loď na pravidelné plavbě. Hobbart, patolízalský a potměšilý chlapík, je ve stálém sporu s kuchařem Jynxtropem, který se vměšuje mezi posádku víc, než se patří.

O rozptýlení je na palubě nouze. Naštěstí mě napadá vydat se na obhlídku našeho útesu. Procházka nebude dlouhá ani příliš zajímavá, ale mám možnost opustit na několik hodin loď a prohlédnout si skaliska, jejichž původ je jistě zajímavý.

Je totiž důležité, aby byla poloha tohoto úskalí zanesena do map. Myslím si, že tuto hydrografickou práci zastanu s oběma Letourneury celkem snadno a že kapitánu Kurtisovi přenecháme péči o přesný výpočet délky i šířky skaliska.

Otec i syn se ke mně připojují. Dostáváme k dispozici velrybářský člun s olovnicí a s jedním námořníkem. Ráno 31. října Chancellor opouštíme.

XVII

Od 31. října do 5. listopadu – Napřed jsme obepluli celý útes, který má v obvodu čtvrt míle. Naše malá „okružní“ plavba pak uběhla velmi rychle. S olovnicí v ruce zjišťujeme, že břehy útesu spadají srázně do moře. Přímo u paty skal je už hloubka. Nepochybujeme, že tento útes vyzdvihl nad hladinu náhlý a prudký otřes způsobený sopečnou činností. O původu ostrůvku nelze pochybovat. Všude vidíme typické čedičové sloupy v dokonalých řadách, jejichž pravidelné tvary vyvolávají představu gigantické krystalizace. Moře kolem útesu je průzračně čisté a umožňuje pohled na zajímavé seskupení sloupů, nesoucích tuto zajímavou stavbu.

„To je divný ostrůvek,“ říká pan Letourneur. „A objevil se tu zřejmě nedávno.“

„To je jasné, tatínku,“ říká André a dodává, že to je stejný případ jako ostrov Julia u sicilských břehů.

S úsměvem pak pokračuje: „Tenhle ostrůvek se tu vynořil jen proto, aby na něm Chancellor uvízl.“

„Tady musilo opravdu dojít k náhlému zvednutí mořského dna,“ říkám. „Prohlédněme si ten ostrůvek důkladně a uveďme jej do vědomí mořeplavců!“

„Kdo ví, zda za krátký čas nezmizí zas pod hladinou,“ uvažuje André.

„Na tom nezáleží, chlapče,“ říká pan Letourneur. „Je lepší upozornit na nebezpečí, které neexistuje, než opomenout nebezpečí skutečné. A námořníci se nebudou hněvat, když nenajdou útes tam, kde jsme ho našli my.“

„Máš pravdu, tatínku,“ říká André. „Ale má-li tenhle ostrůvek zas zmizet, měl by to udělat až po dokončení všech oprav na naší lodi. A nám by to pomohlo při uvolování Chancelloru ze skalního lože.“

Během hovoru prohlížíme pozorně skály tvořící podklad ostrůvku. Vše nás přesvědčuje o jeho nedávném zniku. Není tu nikde žádná lastura, žádná rostlina. Jen geolog by zde našel látku k zajímavému studiu. Náš člun se vrací k cípu laguny, kde uvízl Chancellor. Navrhuji vystoupit na břeh.

Člun přiráží ke skále a my vystupujeme. André jde napřed, protože břeh je schůdný a chlapec nepotřebuje cizí pomoc. Jdu s jeho otcem za ním a všichni stoupáme mírným svahem na vrchol ostrůvku. Za čtvrt hodiny si sedáme na čedičový sloup, nejvyšší bod útesu. André si do zápisníku zakresluje obrysy ostrůvku. Nebe je čisté nízké moře odkrývá poslední skaliska, vyčnívající teď ad hladinu. Ponechává mezi nimi jen úzký kanál, kterým proplul před uvíznutím Chancellor. Když si André načrtl obrys ostrůvku, řekl mu otec: „Vždyť sis tu nakreslil homolku, chlapče!“

„Ano, čedičovou homolku, nad kterou by se zaradoval obr Gargantua. Bude-li kapitán Kurtis souhlasit, dáme tesu jméno Homolka.“

„To je docela hezké jméno,“ říkám. „Ale ať se námořníci k ostrůvku přibližují na uctivou vzdálenost, protože nemají na takové sousto zuby!“

Chancellor uvízl na konci Homolky v malé zátoce vydřené vydutím břehu. Je nakloněn k levoboku a jeho klon je teď značný, protože moře je velmi nízké. Když André náčrt končí, sestupujeme protisvahem západu. Tam objevujeme hezkou jeskyni. Moře do ní zasahuje zřejmě jen největšími vlnami. Čedičové sloupce ní vytvářejí pevné dno. Kdo by byl čekal takový útvar a neznámém ostrůvku v Atlantiku?

Asi po hodinovém odpočinku v jeskyni vracíme se podél pobřeží k Chancelloru. Informujeme Kurtise o svém objevu a on zakresluje útes do mapy pod jménem, které u dal André.

V dalších dnech jsme vycházeli na nové procházky jeskyni, kde jsme strávili několik dlouhých hodin. Rort Kurtis ji navštívil také, ale jen jako člověk zaměstnaný jinými věcmi než obdivem přírodního jevu. Jednou se tam vydal i Falsten, ovšem pouze aby prozkoumal složení skal a vysekal z nich s nemilosrdností geologa několik vzorků. Pan Kear nechtěl být rušen a zdržoval se a lodi. Pozval jsem paní Kearovou, aby se zúčastnila dně z našich vycházek, ale obtížné nasedání do člunu trochu únavy ji přiměly k odmítnutí naší nabídky. Pan Letourneur pozval i slečnu Herbayovou. Dívka věřila, že bude moci pozvání přijmout, aby aspoň na hodinu unikla z dosahu své svéhlavé velitelky. Ale když žádala o dovolení, byla ostře odmítnuta. To mě rozhořčilo a šel jsem se za slečnu Herbayovou přimluvit. Musil jsem o její uvolnění tvrdě bojovat, ale protože jsem už měl možnost prokázat sobecké cestující několik služeb, nakonec na mé naléhání ustoupila.

Slečna Herbayová nás pak doprovází na našich vycházkách několikrát. Častokrát lovíme na pobřeží ryby a stavíme se v jeskyni k přesnídávce. Jsme opravdu šťastni z radosti slečny Herbayové, která se cítí na několik hodin volná. Ostrůvek je ovšem malý, ale dívka na něm nachází svobodu, jakou dosud nezažila.

Máme rádi ten prostý útes a brzy na něm známe každý kout. Ve srovnání s palubou Chancelloru to je rozlehlé území. A já jsem přesvědčen, že v hodině odplutí je nebudeme opouštět bez lítosti.

Srovnáváme naši jeskyňku s proslulou čedičovou Fingalovou jeskyní na ostrově Staffa v Hebridách. André připomíná, že ta slavná jeskyně patří rodině jakéhosi MacDonalda, který si ji pronajal za dvanáct liber ročně.

„Myslíte, pánové, že by si tuhle jeskyni najal někdo za půlkorunu?“ ptá se slečna Herbayová.

„Ani za jeden penny, slečno,“ říkám se smíchem. „Že by jste si ji chtěla najmout?“

„Ne, pane Kazallone, i když to je jediné místo na světě, kde jsem šťastná.“

„A já také,“ šeptá André.

Ve slovech slečny Herbayová je skryto velké utrpení.

Ubohé děvče bez rodičů a bez přátel nenašlo dosud štěstí kromě několika šťastných chvil na neznámém skalisku v Atlantiku.

XVIII

Od 6. do 15. listopadu – V prvních pěti dnech po troskotání vystupoval z podpalubí Chancelloru štiplavý hustý kouř. Pak zvolna řídnul a 6. listopadu jsme mohli předpokládat, že požár je uhašený. Teď nechává Kurtis pokračovat posádku v práci u pump. Trup je nyní zatočen do výše mezipalubí. Jen za nízkého moře voda ve skladišti trochu klesá, takže vnější i vnitřní hladina se vyrovnávají.

„Dokazuje to,“ říká Kurtis, „že dovnitř proudí pozoruhodné množství vody, když dokázala vystoupit tak vysoko.“

Otvor proražený v trupu je skutečně čtyři čtvereční stopy velký. Námořník Flaypol se za odlivu potápí a zjišťuje místo a stav havárie. Tři desky lodního obložení jsou hrotem skály proraženy asi dvě stopy nad kýlním rámem. Při plně naložené lodi a rozbouřeném moři to byl náraz velmi prudký. Překvapuje nás, že trup nebyl proražen na více místech. Otvor snad půjde ucpat. Zjistí se to, až bude náklad vyložen a mistr tesař se bude moci dostat k otvoru. Ale potřebujeme ještě dva dny, než budeme moci sestoupit do skladiště a zbylé balíky bavlny vyhodit.

Kurtis zatím nezahálí a s účinnou pomocí posádky proudí nezbytné práce. Dává vztyčit přední stožár, který se při ztroskotání zlomil, prohlíží všechny plachty a některé vyměňuje.

Mnoho práce je i na přídi a na zádi, protože můstek kajuty jsou požárem značně poškozeny. Času máme dost, píle nám nechybí, a tak se zas můžeme vrátit do svých kajut.

S vykládáním bavlny můžeme začít až 8. listopadu, balíky jsou zatopeny vodou, která naplnila skladiště za přílivu. Nad otvory do podpalubí stavíme kladky a vytahujeme balíky většinou zcela zničené bavlny. Spouštíme je na velrybářský člun a vykládáme je na ostrůvek.

Když jsme první vrstvu nákladu odstranili, musíme aspoň zčásti vyčerpat vodu. Předtím je však nutné ucpat tvor proražený skálou v lodním boku. Je to těžká práce, do které se pouští námořník Flaypol s bocmanem. Za odlivu se jim podaří potopit se pod lodní bok a přibít přes otvor měděnou desku. Ta ovšem nevydrží tlak vody, až hladina ve skladišti čerpáním klesne. Proto se Kurtis pokouší zajistit ucpávku nakupením balíků s bavlnou k proraženému boku. Materiálu má dost a dno Chanceloru je brzy vystláno těžkými a nepropustnými balíky, které snad pomohou měděné desce lépe vzdorovat.

Kapitánův záměr se daří. Vidíme to, když začnou pumy znovu čerpat. Voda ve skladišti pomalu klesá a mužstvo může pokračovat ve vykládání.

„Je možné,“ říká nám Kurtis, „že se dostaneme až k proražení a budeme je moci opravit i zvnitřku. Bylo by samozřejmě výhodnější položit loď na bok a vyměnit obložení, ale k tak složité práci nemáme prostředky. A nadto bych se stále bál, že se strhne bouře, a to by byl konec lodi. Přesto pokládám za svou povinnost ujistit vás, že otvor bude patřičně ucpán a že se pokusím dosáhnout břehu za podmínek, které nám zajistí bezpečnost.“

Po dvoudenní práci je voda z valné části vyčerpána a poslední balíky nákladu vyloženy. U pump musí pracovat i cestující, aby posádce ulehčili. Činíme se svědomitě. André se k nám přes svou neduživost připojuje a všichni podle svých sil konáme svou povinnost.

Je to však práce nesmírně namáhavá. Bez odpočinku nemůžeme pracovat dlouho. Paže a bedra máme brzy jako rozbité. Chápu, proč námořníci tuhle práci nenávidí. Ještěže ji konáme za přijatelných podmínek. Loď tkví na pevném podkladu a pod nohama nemáme propast. Jak strašná musí být tato práce na lodi. která se potápí!

XIX

Od 15. do 20. listopadu – Dnes jsme mohli skladiště navštívit. Našli jsme konečně bednu s pikrátem, kterou oheň naštěstí nezasáhl. Je neporušená, a ani obsah voda nepoškodila. Uložili jsme ji daleko od lodi na útesu. Nevím, proč jsme ji nehodili hned do moře, ale nehodili jsme ji tam.

Kurtis a Daoulas při prohlídce zjišťují, že paluba a její podpěrné trámy utrpěly méně, než jsme čekali Nesmírným horkem se dřevo sice zbortilo, ale oheň je příliš nenarušil. Ten působil spíš na boky trupu. Tam bylo vnitřní obložení ve značné délce ohněm sežehnuto. Tu a tam vyčnívají zuhelnatělé kolíky. Velmi vážně jsou bohužel poškozena žebra. Ucpávky na spojích a ve spárách jsou pryč. Můžeme pokládat za zázrak, že se loď už dávno nerozpadla.

To je opravdu velmi mrzuté. Chancellor utrpěl takové škody, že je Kurtis se svými omezenými prostředky nebude moci napravit a že nedokáže vrátit lodi pevnost, potřebnou k dlouhé plavbě.

Kapitán a tesař se vracejí s ustaranými tvářemi. Být na nějakém ostrově, neváhal by Kurtis loď rozebrat a postavit novou, menší, které by mohl zase důvěřovat. Rozhoduje se rychle. Shromažďuje cestující i posádku a říká nám:

„Přátelé, škody na lodi jsou vážnější, než jsem si myslel. Trup je velmi poškozen. A my nemáme žádné prostředky k opravě. A na tomto ostrůvku nemůžeme se stavbou nové lodi počítat. Navrhuji proto ucpat co nejpevněji otvor v boku a pokusit se doplout k nejbližšímu břehu. Jsme jen osm set mil od Paramariba, to jest od severního pobřeží holandské Guayany. Bude-li počasí příznivé, můžeme tam za deset dvanáct dní dorazit.“

Nic jiného jsme nemohli dělat. Kurtisův návrh byl proto jednomyslně přijat.

Daoulas se svými pomocníky se teď zabývá ucpáváním otvoru zvnitřku a snaží se zpevnit ohněm poškozená žebra. Je ovšem jasné, že Chancellor nám při další plavbě nezajistí už dostatečnou bezpečnost a že v přístavu, kde se zastaví, bude prohlášen za loď neschopnou plavby.

Tesař ucpává také vnější trhliny v trupu, vystupující za odlivu nad hladinu. Uvnitř se musí spokojit jen s běžnými opravami.

Tyto práce trvají do 20. listopadu. Toho dne dokončuje Kurtis vše, co bylo při opravě lodi v lidských silách, a rozhoduje se dostat loď zase na moře.

Je samozřejmé, že po vyložení nákladu a vyčerpání vody plul Chancellor už volně i před vrcholícím přílivem. Protože byl zakotven přední i zadní kotvou, nebyl stržen na útes a zůstal v přirozené laguně. Pomocí silných lan upevněných na útesu se může otáčet. Teď míří loď přídí k jihu.

Zdá se, že bude snadné vyprostit Chancellor za příznivého větru pomocí plachet. Za opačného větru by se dal vytáhnout pomocí lan.

Ukazuje se však, že úzký kanál je přehrazen čedičovým hřebenem, nad nímž je za odlivu méně vody, než kolik odlehčený Chancellor potřebuje. Přes onen hřeben se před uvíznutím dostal jen proto, že byl obrovskou vlnou zvednut a vržen do laguny. Dnes je však novoluní, kdy dochází k největšímu přílivu. Na tak velký příliv bychom museli čekat několik měsíců, na den rovnodennosti. Je jasné, že tak dlouho čekat nemůžeme, a proto musíme využít dnešního přílivu. Jakmile budeme venku, zatíží Kurtis loď natolik, aby unesla plachty, a vydá se na cestu.

Vítr je právě příznivý. Kapitán však nedává vytáhnout všechny plachty, protože musí počítat s možným nárazem na přepážku. A pevnost jeho lodi je velmi problematická. Po poradě s poručíkem Walterem, tesařem a bocmanem rozhoduje se Chancellor vléci. Dává vynést na útes dvě kotvy s lany dvě stě stop dlouhými. Řetězy kotev jsou upevněny na vratidla, námořníci se chápají pák a Chancellor se dává do pohybu.

Ve tři čtvrtě na pět má příliv vrcholit. Deset minut předtím se dostala loď tak daleko, kam jí ponor dovolil, ale přední částí kýlu už najela na čedičový hřeben a musila se zastavit. Protože předek kýlu překážku zdolal, neměl Kurtis důvod, proč nespojit sílu větru se silou mechanickou. Dal proto vytáhnout horní i spodní plachty natočit je po větru.

Vzrušující chvíle! Moře je klidné. Cestující i mužstvo jsou u pák vratidel. Kurtis stojí na můstku a bdí nad plachtami. Poručík je na přídi a bocman u kormidla. Chancellorem projede několik otřesů, vzdouvající se oře jej lehce zdvihá. Štěstí že je dnes moře klidné! „Jen dál, přátelé!“ volá Kurtis hlasem plným důvěry, páky vratidel se dávají do pohybu. Je slyšet, klapot západek a patřičně napjaté řetězy drhnou o kotevní průvlaky. Vítr sílí, a protože loď nemůže nabrat dostačující rychlost, stožáry se pod tlakem větru ohýbají. Získáváme dvacet stop. Jeden námořník začíná zpívat hrdelním lasem píseň, jejíž rytmus pomáhá vykonávat všechny úkony současně. Zvyšujeme úsilí. Chancellor se celý třásá.

Ale marná námaha! Moře začíná klesat. Neprojdeme!

Ale od chvíle, kdy loď nemůže dál, nesmí zůstat na hřebenu, protože by se za odlivu rozlomila vedví. Na kapitánův rozkaz jsou plachty rychle skasány. Teď nám poslouží zadní kotva. Nesmíme ztrácet ani minutu. Začínáme couvat. Okamžik strašné úzkosti… Ale Chancellor klouže po kýlu a vrací se do laguny, která je teď naším vězením.

„Jak se teď dostaneme ven?“ ptá se bocman.

„To nevím,“ říká Robert Kurtis, „ale dostaneme se.“

XX

Od 21. do 23. listopadu – Úzkou lagunu musíme skutečně opustit – a to bez prodlení. Počasí, které nám po celý listopad přálo, hrozí změnou. Tlakoměr od včerejška klesá a moře kolem Homolky se počíná vlnit. Na ostrůvku se za větru neudržíme. Chancellor by se rozpadl.

Večer za odlivu jdu s Kurtisem, Falstenem a bocmanem obhlédnout čedičový hřeben, teď obnažený. Je jen jediný prostředek, jak si vynutit cestu ven. Musíme se pustit do hřebene krumpáči v rukou a prorazit jej v šíři deseti a v délce šesti stop. Ponoru Chancelloru stačí srazit jej o osm devět palců. Po pečlivém vyznačení kanálu bójkami bychom propluli a octli se okamžitě na hluboké vodě.

„Čedič je však tvrdý jako žula,“ připomíná bocman. „Bude to dlouhá práce, tím spíš, že budeme moci pracovat jen za odlivu, to jest sotva šest hodin denně.“

„To je o důvod víc, bocmane, abychom neztráceli čas,“ říká Kurtis.

„Bude to práce na měsíc, kapitáne,“ říká Daoulas. „Nebylo by možné skálu odstřelit? Na palubě máme střelný prach…“

„Je ho příliš málo,“ soudí bocman.

Situace se stává nesmírně vážnou. Měsíc práce! Ale do měsíce bude loď mořem zničena.

„Máme něco lepšího, než je střelný prach,“ ozývá se Falsten.

„Co?“ obrací se k inženýrovi Kurtis.

„Draselný pikrát!“ odpovídá Falsten.

Draselný pikrát! Opravdu! Ta bedna, naložená nešťastným Rubym. Výbušnina, která málem vyhodila loď do povětří. Ta si s tou překážkou poradí! Stačí udělat v čediči otvor pro nálož a hřeben zmizí. Máme opravdu štěstí, že jsme tu bednu nehodili do moře.

Námořníci jdou pro krumpáče a Daoulas pod Falstenovým vedením počíná vyhlubovat díru pro nálož ve směru, ve kterém bude výbuch nejúčinnější. Můžeme doufat, že do večera bude vše hotovo a že ráno už budeme mít cestu volnou.

Je známo, že kyselina pikrová je hořká krystalická látka, vyráběná z uhelného dehtu. Její sloučenina s draslíkem je žlutá sůl, draselný pikrát. Výbušnost této trhaviny je menší než výbušnost střelné bavlny a dynamitu, ale mnohem větší než výbušnost střelného prachu. K výbuchu stačí prudký náraz nebo zapálení roznětkou.

Daoulas za pomoci mužstva pilně pracuje, ale na sklonku dne není práce ani zdaleka hotová. Hloubení skály pro nálož může pokračovat jen za odlivu, to znamená asi hodinu. Z toho plyne, že k dosažení potřebné hloubky budeme potřebovat čtyři odlivy.

Konečně je 23. listopadu ráno práce hotova. V čedičovém hřebeni je vylámána šikmá díra pro deset liber pikrátu. Podkop má být hned připraven. Je asi osm hodin.

Ve chvíli, kdy chceme vložit pikrát do díry, inženýr, Falsten říká: „Myslím, že bychom měli pikrát smísit s obyčejným střelným prachem. To nám umožní odpálit nálož zápalnicí místo roznětkou, s níž bychom museli pracovat nárazem. Zápalnicí to bude snadnější. Je přece známo, že použití pikrátu s prachem je při trhání skal lepší. Pikrát, svou povahou výbušnější, připraví cestu prachu, který je pomalejší, a skálu pak roztrhá.“

Inženýr Falsten nemluví často, ale nutno říci, že v pravý čas a dobře. Mísíme podle jeho rady obě látky, vkládáme do otvoru zápalnicí a dobře tam napěchujeme připravenou směs.

Chancellor je od nálože tak daleko, abychom se nemuseli obávat, že ho výbuch poškodí. Cestující i posádka však z opatrnosti odcházejí až na konec útesu do jeskyně. I pan Kear musil přes všechny protesty loď opustit.

Falsten pak zažehuje zápalnici, která má hořet deset minut, a odchází za námi.

Dochází k výbuchu. Je to temná rána, mnohem slabší, než jsme čekali. Ale tak je tomu u všech náloží uložených hluboko.

Běžíme k překážce. Operace se plně zdařila. Čedičový hřeben je doslova rozmetán na prach. Úzký kanál, který stoupající moře začíná plnit, protíná překážku a ponechává v ní úzký průchod.

Ozývá se hromadné volání hurá! Dveře vězení jsou otevřeny a vězňům stačí jen vyjít ven.

Za plného přílivu proplouvá Chancellor, vlečen kotevními lany, kanálem a ocitá se na širém moři. Ale ještě den musí zůstat u ostrůvku, protože za nynějších podmínek nemůže plout dál. Je nutno naložit přítěž a zajistit tak lodi stabilitu. V dalších čtyřiadvaceti hodinách nakládá posádka kamení a méně poškozené balíky bavlny.

Během toho dne vycházíme na poslední procházku. Oba Letourneurové, slečna Herbayová a já. Naposled obhlížíme útesy, na nichž jsme strávili přes tři týdny. André vyrývá do stěny jeskyně jméno lodi a ostrůvku.

Konečně 24. listopadu Chancellor pod spodními plachtami vyplouvá a po dvou hodinách nám nejvyšší vrcholek Homolky mizí pod obzorem.

XXI

Od 24. listopadu do 1. prosince – Tak jsme zase na moři, ovšem na lodi s velmi sníženou pevností. Nejde však naštěstí o dlouhou plavbu. Máme zdolat jen osm set mil. Udrží-li se několik dní severovýchodní vítr, Chancellor s větrem v zádech bude málo namáhán a dopluje bezpečně ke guayanským břehům.

Plujeme na jihozápad a život na palubě se vrací do obvyklých kolejí.

První dny probíhají klidně. Směr větru je stále dobrý, ale Kurtis nechce použít více plachet, protože při větší rychlosti by se mohla trhlina v lodi otevřít.

Za těchto podmínek je to smutná plavba, když se nemůžeme spolehnout na loď, která nás nese. A místo aby abychom pokračovali v cestě, vracíme se zpět. Každý z nás se zabývá svými myšlenkami a z paluby zmizela ona družnost, která tam vládla za rychlé a bezpečné plavby.

Během 29. listopadu se vítr stáčí k severu. V plavbě s větrem v zádech už nemůžeme pokračovat. Musíme upravit ráhna a plachty na pravoboku. Loď se tím značně naklání.

Kurtis dává vytáhnout košové plachty, protože nakláněním se trup Chancelloru poškozuje. A dělá správně, protože nám nejde ani tak o rychlost, jako o bezpečné dosažení pevniny.

Noc z 29. na 30. listopad je tmavá a mlhavá. Vítr neustále sílí a vane naneštěstí od severozápadu. Většina cestujících zůstává v kajutách. Kapitán Kurtis však neopouští můstek. Na palubě je i celá posádka. Loď se stále silně naklání, ač nemá ani jedinou z vyšších plachet.

Ke druhé hodině s půlnoci se chystám odejít do své kajuty, když tu námořník Burke vystupuje rychle z podpalubí a volá:

„Dvě stopy vody!“

Kurtis sestupuje ihned s bocmanem dolů a konstatuje, že chmurná zpráva je pravdivá. Buď se zas otevřel proražený bok, nebo se rozšířily špatně ucpané spáry, takže voda zas vniká do skladiště.

Kapitán se vrací na můstek, stáčí loď po větru a čeká na rozednění.

Dívám se na něho. Prchavou bělostí mu zbledly rty. Zachovává však klid. Někteří cestující vystupují na palubu. Říká jim. co se děje. Není třeba něco před nimi skrývat.

„Nové neštěstí?“ ptá se mě pan Letourneur.

„Dalo se to čekat,“ odpovídám. „Ale nemůžeme už být daleko od země a já doufám, že k ní šťastně dorazíme.“

„Kéž by!“

Na Kurtisův příkaz je zorganizována služba u pump. Posádka se dává do práce spíš s odevzdaností než se zápalem. Jde však o záchranu a mužstvo rozdělené do dvou skupin se staví k čerpadlům.

Během dne zjišťuje bocman znovu stav vody. More vniká pomalu, ale nepřetržitě do lodi. Naneštěstí mají pumy při neustálé činnosti mnoho poruch, které je nutno pracně odstraňovat. Stává se také, že se zahltí popelem nebo kusy bavlny, která ještě zaplňuje spodní část skladiště. Častými opravami pak ztrácíme výsledky vykonané práce. Ráno novým měřením zjišťujeme, že dole je už vody na pět stop. jestliže bude čerpání z jakýchkoli důvodů znemožněno, naplní se celá loď vodou. A to může být jen otázkou času, času velmi krátkého. Čára ponoru je už na stopu pod hladinou a plavba je stále horší, protože loď se zdvihá na vlny velmi těžce. Vidím, že kapitán Kurtis se po každé zprávě poručíka nebo bocmana mračí. To je špatné znamení.

Práce u pump trvá celý den, ale moře má stále náskok, posádka je už vysílena. Mezi lidmi se objevují příznaky malomyslnosti. Bocman a kapitán však jdou příkladem vstříc a k pumpám si stoupají i cestující.

Chancellor je teď ve zcela jiné situaci, než když uvízl a útesech Homolky. Loď nyní pluje nad propastí, která ji může každou chvíli pohltit.

XXII

Od 2. do 3. prosince – Ještě čtyřiadvacet hodin usilovně bojujeme a nedovolujeme hladině uvnitř lodi stoupat. Je však jasné, že brzy přijde čas, kdy pumpy nedokážou vyčerpat ono množství vody, které vniká trhlinou o trupu.

V tomto dni kapitán Kurtis ani na minutu neodpočívá sám sestupuje do podpalubí k nové prohlídce. Jdu s tesařem a s bocmanem za ním. Některé balíky bavlny jsou odplaveny, a když zbystříme sluch, slyšíme jakési šumění. Otevřel se zas proražený bok, nebo to znamená, že rozpadl celý trup? Není možné zjistit to přesně. Kurtis chce zajistit trup tím, že jej vně potáhne dehtovanou plachtou. Snad se mu tak aspoň prozatím podaří zamezit pronikání vody. A bude-li vnikání vody na čas znemožněno, budeme moci účinněji pumpovat a loď se snad se zdvihne na normální ponor.

Operace to je obtížnější, než jsme si mysleli. Předtím nutno snížit rychlost lodi. Mužstvo pak protahuje silné plachty pomocí lan pod trupem až na místo, kudy vniká voda do lodi. Tak je nakonec celá záď Chancelloru obalena plachtovinou.

Od této chvíle pumpy získávají trochu náskok a my se pouštíme s novou odvahou do práce. Voda jistě vniká do lodi dál, ale v menším množství. Na sklonku dne zjišťujeme, že se vnitřní hladina o několik palců snížila, jen několik palců! Ale to nevadí. Hlavně že pumpy teď čerpají více vody, než kolik jí do lodi vniká – my od nich ani okamžik neodcházíme. Noc je temná a vítr hodně zesílil. Kapitán Kurtis chce proto ponechat co nejvíc plachet. Dobře ví, že trup Chancelloru není dostatečně zajištěn, a spěchá proto, aby se o nejdřív dostal na dohled země. Kdyby nás míjela nějaká loď, vyslal by okamžitě signály nejvyšší nouze a vysadil cestující i posádku, byť by třeba musel zůstat na palubě Chancelloru až do chvíle, kdy se mu loď pod nohama potopí.

Ale k tomu nemělo dojít.

V noci plachtový obal podlehl tlaku vod a nazítří, 3. prosince, bocman po měření se zaklením ohlásil:

„Šest stop vody ve skladišti!“

Bylo tomu tak. Loď se znovu naplňuje a zřetelně se potápí. Čára ponoru je už hodně pod hladinou.

Přesto pracujeme u pump s ještě větší úporností a vydáváme se z posledních sil. Paže už máme bez vlády, prsty nám krvácejí, ale voda navzdory naší námaze neustále vítězí. Kurtis dává postavit k hlavnímu poklopu řetěz námořníků a vědra putují rychle z ruky do ruky.

Vše marné! V půl deváté ráno zjišťujeme, že voda zase stoupla. Některých námořníků se zmocňuje zoufalství. Kurtis jim přikazuje pokračovat v práci. Odmítají. Mezi nimi je muž náchylný ke vzpouře, vůdce ostatních, námořník Owen. Je mu asi čtyřicet let. Jeho tvář je zakončena rezavou bradkou, nos má rovný, uši odstálé a čelo hluboce rozryté vráskami.

Jako první opouští své místo.

Pět šest kamarádů ho následuje. Poznávám mezi nimi kuchaře Jynxtropa – stejného ničemu.

Na Kurtisův rozkaz vrátit se k pumpám, odpovídá Owen rozhodným ne!

Kapitán rozkaz opakuje. Owen znovu odmítá.

Kurtis přistupuje ke vzbouřenci.

„Radím vám, abyste se mě nedotýkal,“ říká chladně Owen a odchází na příď.

Kurtis se vrací na můstek, vstupuje do své kajuty a vrací se s pistolí v ruce.

Owen chvíli Kurtise pozoruje, ale na Jynxtropovo znamení se všichni vracejí ke své práci.

XXIII

4. prosince – První projev vzpoury byl potlačen energickým vystoupením kapitána Kurtise. Podaří se mu to i v budoucnosti? Musíme v to doufat, protože neposlušnost posádky by vážnou situaci změnila ve strašlivou.

V noci už pumpy nemohou vodu zdolat. Loď se pohybuje těžce, a protože se nemůže zvednout na vlny, nabírá při nárazech moře palubními otvory vodu, která stéká k vodě v podpalubí.

Situace se brzy stane stejně hrozivou jako za posledních hodin požáru. Cestující i posádka cítí, že se jim loď pod nohama rozpadá. Pozorují pozvolné, ale nepřetržité stoupání vody, která jím připadá stejně hrozivá jako prve plameny.

Pod hrozbami Roberta Kurtise však posádka chtě nechtě pracuje dál. Námořníci energicky bojují, ale jsou už na konci sil. Vyčerpat vodu, jejíž hladina hodinu od hodiny stoupá, však stejně nemohou. Ti, co čerpají vědry, musí brzy podpalubí opustit. Zbývá jediná možnost. Nazítří, 4. prosince, radí se kapitán s poručíkem a bocmanem a rozhoduje se loď opustit. Protože naše poslední plavidlo – velrybářský člun – nás všechny nemůže pojmout, má být postaven prám. Posádka bude pracovat u pump až do chvíle, kdy kapitán vydá rozkaz loď opustit.

Je zavolán tesař Daoulas a rozhodnuto, že prám se neprodleně postaví ze zásobních ráhen a stožárů, přiříznutých do potřebné délky. Poměrně klidné moře nám práci usnadní, i když to je práce i za nejpříznivějších podmínek vždy nesmírně obtížná.

Kurtis, inženýr Falsten, tesař a deset námořníků s pilami a sekerami srovnávají a přiřezávají ráhna, dříve než je spustí na moře. Tam je pevně svážou a sestaví solidní prám, na němž upraví plošinu čtyřicet stop dlouhou a pětadvacet širokou.

Cestující a zbytek posádky jsou stále u pump. Vedle mne stojí André. Jeho otec je pln úzkosti. Co se stane s jeho synem, bude-li muset bojovat s vlnami za okolností, za nichž by se i zdravý člověk nezachraňoval bez ohlíží? Budou tu však rozhodně dva muži, kteří toho chlapce neopustí.

Před paní Kearovou vážnost nebezpečí zamlčujeme, statně po dlouhém otupení je skoro v bezvědomí. Na palubě se několikrát objevuje slečna Herbayová, ale vždy jen na pár vteřin. Je zbledlá únavou, ale stále statečná. Doporučuji jí, aby byla připravena na vše.

„Jsem stále připravena, pane,“ odpovídá mi odvážná dívka a vrací se zas k paní Kearové.

André ji pohledem sleduje a ve tváři se mu objevuje výraz smutku.

K osmé hodině večerní je prám skoro hotov. Zabýváme se nakládáním prázdných a neprodyšně uzavřených soudků, které nám mají prám nadlehčovat. Pevně je přivazujeme k trámům voru.

Po dvou hodinách se ozývá na můstku křik. Objevuje se tam paní Kearová a volá:

„Potápíme se! Potápíme se!“

Hned nato vidím, že slečna Herbayová a Inženýr Falsten omdlelou ženu odnášejí.

Kurtis běží do své kajuty. Ihned se vrací s mapou, sextantem a busolou. Ozývají se výkřiky zoufalství, na palubě je strašný zmatek. Námořníci se vrhají k prámu, na němž není ještě plošina. Nemohou se tam udržet…

Nelze vylíčit myšlenky, které mi v té chvíli víří hlavou. Cítím, jak se mi prkna pod nohama bortí. Vidím stoupat kolem lodi vodu, jako by se pod ní oceán vyhloubil.

Někteří námořníci šplhají do lanoví a vyrážejí výkřiky hrůzy. Chci lézt za nimi…

Jakási ruka mě zadržuje. Pan Letourneur ukazuje na syna a z očí mu stékají velké slzy.

„Ano,“ říkám a svírám mu křečovitě ruku. „My dva mu pomůžeme.“

K Andremu však přibíhá přede mnou Robert Kurtis a chce mu pomoci do koše hlavního stožáru, když tu se Chancellor, až dosud hnaný větrem, naráz zastavuje. Dochází k prudkému otřesu. Loď se potápí. Voda mi už sahá k nohám. Ale když je paluba na dvě stopy pod vodou, zůstává Chancellor nehybný.

XXIV

Noc ze 4. na 5. prosince – Robert Kurtis zdvihá Andrého, přeběhne zaplavenou palubu a usazuje chlapce na ráhnu pravoboku. Já s jeho otcem se soukáme za ním.

Rozhlížím se kolem sebe. Noc je dost jasná, takže vidím, co se děje. Kurtis se vrací na své místo a stojí zas na můstku. Docela vzadu u nezaplaveného lodního štítu vidím pana Keara, jeho ženu, slečnu Herbayovou a Falstena. Na výčnělku přídě stojí poručík Walter s bocmanem. Zbytek posádky je na ráhnech a v lanoví.

André se s otcovou pomocí vyšplhal do stožárového koše. I přes kolébání lodi se mu to bez nehody podařilo. Nebylo však možné přivést k rozumu paní Kearovou. Ta zůstala na můstku, i když ji při zesíleném větru mohly vlny odnést. U ní zůstala slečna Herbayová, která ji nechtěla opustit.

První Kurtisovou starostí po zastavení poklesu lodi je dát okamžitě skasat všechny plachty a spustit všechna ráhna, aby nebyla porušena stabilita lodi. Doufá, že se Chancellor po tomto opatření nepřevrhne. Nemůže se však každým okamžikem potopit? Jdu za kapitánem a ptám se ho na to.

„To nemohu vědět,“ odpovídá mi zcela klidně. „To závisí na stavu moře. Je sice jisté, že teď je loď v rovnováze, ale situace se může každým okamžikem změnit.“

„Může Chancellor se dvěma stopami vody na palubě ještě plout?“

„Ne, pane Kazallone, ale plynout s proudem po větru, a udrží-li se tak několik dní, může dorazit někam k pobřeží. Máme ostatně ještě jednu možnost: prám. Za několik hodin ho dokončíme a budeme moci přejít.“

„Vy jste tedy ještě neztratil všechnu naději?“ táži se překvapen Kurtisovým klidem.

„Naději nelze nikdy ztratit, pane Kazallone. Ani za nejstrašnějších okolností. Mohu vám říci jen jedno: Je-li ze sta možností devětadevadesát proti nám, máme vždy, ještě jednu pro nás. Neklame-li mě paměť, pak napůl potopený Chancellor se octl v téže situaci jako trojstěžník Junon roku 1795. Tato loď byla přes dvacet dní zaplavena a cestující i námořníci se uchýlili do košů. A když se konečně objevila země, všichni, kdo přežili útrapy a hlad, byli zachráněni. Je to příliš známý případ z námořních análů, než abych si na to teď nevzpomněl. Nemám roto žádný důvod k víře, že ti, kdo přežijí Chancellor, nebudou mít takové štěstí jako lidé z Junonu.“

Na to bych byl mohl Kurtisovi leccos odpovědět, ale dobré bylo, že náš kapitán neztratil ještě všechny naděje. Protože však naše stabilita může být každým okamžikem porušena, musíme dříve nebo později Chancellor pustit. Rozhodnuto, že se tak stane zítra. Jakmile tesař dokončí plošinu, přejdeme všichni na prám. Kdo však popíše zuřivou beznaděj posádky, když Daouas o půlnoci zjistil, že rám prámu zmizel. Lana se přes svou pevnost svislým pohybem lodi přervala a celou stavbu jistě už před hodinou odnesly vlny. Když se námořníci dovídají o novém neštěstí, vyrážel výkřiky zoufalství. „Na moře se stožáry! Na moře!“ volají. Chtějí porazit stožáry a postavit nový rám. Ale Robert Kurtis zakročuje.

„Na místa, chlapci!“ křičí. „Bez mého příkazu nesmí být přeříznuto jediné lano! Chancellor je v klidu a ještě se nepotápí!“

Na kapitánův ostrý hlas nabývá posádka zas chladnokrevnosti a přes zlovůli některých z nich zaujímá každý přikázané místo. Jakmile se rozední, vystupuje Kurtis do koše a rozhlíží se pozorně po širém moři. Marné pátrání! Prám je mimo dohled. Nebylo by dobré spustit velrybářský člun a vydat se prám hledat, i když to může být akce dlouhá nebezpečná? Není to možné, protože tak velkým vlnám nemůže křehké plavidlo vzdorovat. Musíme se pustit do stavby nového prámu.

Když vlny zesílily, rozhodla se konečně paní Kearová ústit své místo na můstku a usadit se v koši hlavního stožáru, kam byla dopravena ve stavu naprostého vysílení. Pan Kear se se Silasem Huntlym zařídil v koši předního stožáru. U paní Kearové a slečny Herbayové se ještě usadili oba Letourneurové. Byli tam všichni velmi natlačeni, protože podlaha koše má v největším průměru jen dvanáct stop. Ale mezi koši byla natažena lana, tak se dalo kymácení lodi čelit. Kapitán Kurtis pak dal nad košem natáhnout plachtu, která obě ženy chrání. Několik beček plovoucích po zaplavení paluby mezi stožáry dal Kurtis vylovit a přivázat pevně ke košům, jsou to soudky s konzervami, se suchary a s pitnou vodou, s celou naší nynější zásobou.

XXV

5. prosince – Je teplý den. Prosinec pod šestnáctou rovnoběžkou není podzimní měsíc, ale měsíc skutečně letní. Jestliže vítr nezmírní sluneční žár, budeme musit snášet krutá vedra.

Moře je stále rozvlněné. Trup ze tří čtvrtin ponořené lodi je napadán příbojem jako skalní útes. Pěna z vln stříká až do výše košů a naše šaty jsou proniklé vlhkostí.

Co zbývá vlastně z Chancelloru, lépe řečeno, co z něho ještě vidíme nad vodou? Tři stožáry s koši, přední čeleň, na němž je zavěšen velrybářský člun, aby jej vlny neodnesly, pak můstek a přídní kajuta, spojené pouze úzkým trámcem pažení. Paluba je celá pod vodou. Spojení mezi koši je velmi nesnadné. Jedině námořníci se mohou stýkat ručkováním po výztužných lanech. Pod nimi mezi stožáry, od lodního štítu až na příď, vzdouvá se moře jako v příboji a odtrhává postupně lodní obložení, z něhož námořníci zachraňují každé prkno. Pro cestující to je skutečně hrůzný pohled, když pod úzkou plošinou košů slyší hučet oceán. Z vody vyčnívající stožáry se při každém nárazu moře zachvívají. Lze čekat, že se co chvíli zlomí.

Lepší je nedívat se a nemyslet, protože propast nás přímo láká, abychom se do ní vrhli.

Posádka však bez oddechu pracuje na stavbě druhého prámu. Používají všech ráhen a pod vedením Roberta Kurtise věnují svému dílu největší péči. Nezdá se, že by se Chancellor potopil. Jak řekl kapitán, je pravděpodobné, že nějaký čas zůstane napůl potopen a v rovnováze. Kurtis proto dohlíží, aby byl prám postaven co možná nejpevněji. Plavba bude dlouhá, protože nejbližší břeh, břeh Guayany, je mnoho mil daleko. Je tedy lepší strávit ještě jeden den v koších a využít času ke stavbě plavidla, na něž se možno spolehnout. Všichni s tím souhlasíme.

Námořníci nabyli zas trochu sebedůvěry a práce zdárně pokračuje.

Jen starý šedesátiletý námořník, s vousy a vlasy zbělenými ve vichřicích, s opuštěním Chancelloru nijak nepospíchá. Je to Ir jménem O’Ready.

Ve chvíli, kdy stojím na můstku, přistupuje ke mne, s nádhernou lhostejností přežvykuje žvanec tabáku a říká:

„Pane, kamarádi se dohodli, že loď opustí. Já s tím nesouhlasím. Už jsem devětkrát ztroskotal. Čtyřikrát na širém moři, pětkrát při pobřeží. Mé skutečné povolání je trosečník. V tom se vyznám. A ať mě bůh zatratí, jestli jsem vždy neviděl bídně hynout hlupáky, kteří se zachraňovali v člunech nebo na prámech. Pokud loď pluje, musí se zůstat na ní. Pamatujte si to!“

Po těchto přesvědčivých slovech následuje mlčení. Starý Ir se zřejmě potřeboval někomu vypovídat pro klid vlastního svědomí.

Toho dne ke třetí hodině odpolední pozoruji pana Keara a bývalého kapitána Huntlyho, jak velmi vzrušeně v předním koši debatují. Obchodník s naftou zřejmě na svého společníka naléhá a ten má patrně k jeho návrhům nějaké námitky. Pak se Huntly dlouho rozhlíží po obloze a vrtí hlavou. Konečně po hodinové rozmluvě spouští se Huntly k přídní kajutě a mizí mi ve skupině námořníků.

Příhodě ostatně nevěnuji velkou pozornost a vystupuji do koše, kde pak několik hodin rozmlouvám s oběma Letourneury, se slečnou Herbayovou a s Falstenem. Slunce velmi pálí. Nemít nad sebou plachtovími, nedalo by se tam vydržet.

V pět hodin dostáváme suchary, sušené maso a pul sklenky vody na osobu. Horečkou zkrušená paní Kearová nejí. Slečna Herbayová jí může ulehčit jen občasným navlhčováním rtů. Pochybuji, že ta nešťastná žena takové strádání vydrží.

Její muž se na ni ani jednou nezeptal. Až ve tři čtvrtě na šest se mi zdá, že se v tom sobci probudil lidský cit. Volá na několik námořníků, aby mu pomohli vystoupit z koše. Chce snad navštívit svou ženu?

Námořníci na jeho volání zprvu neodpovídají. Naléhá důrazněji a slibuje, že dobře zaplatí tomu, kdo mu pomůže. Dva muži – Burke a Sandon – vylézají na pažení a šplhají po lanech do koše. Tam s panem Kearem dlouho hovoří o podmínkách obchodu, je zřejmé, že žádají příliš mnoho, a pan Kear se ošívá. Oba námořníci chtějí zas z koše vylézt. Nakonec se však obě strany dohodly a pan Kear vytahuje svazek dolarů, které dává jednomu z námořníků. Ten částku pečlivě přepočítává a já odhaduji, že má v ruce asi sto dolarů.

Teď je třeba dopravit Keara k přídní kajutě. Burke a Sandon mu uvazují kolem pasu lano a s mnoha nárazy spouštějí Keara jako balík dolů, kde tato akce budí smích ostatních námořníků.

Mýlil jsem se však. Pan Kear nemá vůbec v úmyslu navštívit svou ženu v koši hlavního stožáru a zůstává u přídní kajuty se Silasem Huntlym. V šeru mi oba mizí z očí.

Přišla noc, vítr se utišil, ale moře je stále rozbouřeno. Měsíc se jen zřídka ukazuje v mezerách mezi mraky. Dlouhá oblaka při obzoru se zbarvují rudě. je to předzvěst zítřejšího silného větru. Kéž by to byl vítr severovýchodní a zahnal nás k pevnině! jakákoli jiná změna větru by byla tragická, protože na prámu můžeme plout jen po větru.

Robert Kurtis vystupuje k osmé hodině do koše hlavního stožáru. Zdá se mi, že se zajímá o stav oblohy a pokouší se uhodnout, jak bude zítra. Po čtvrthodinovém pozorování mi beze slova podává ruku a vrací se na své místo na můstku.

Pokouším se v koši usnout, ale nedaří se mi to. Trápí mě temná předtucha. Klid v ovzduší mě znepokojuje. Plachtovím pronikne jen občas vánek. Ale moře se už zmítá dlouhými vlnami, zřejmě příznak vzdálené bouře.

K jedenácté hodině se v mezeře mezi mraky zaleskne jasný svit měsíce. Vstávám a rozhlížím se. Divná věc! Zdá se mi, že v ostré bělosti vod se zdvihá a zase klesá černý bod. Nemůže to být skalisko, protože sleduje pohyb vln. Ale co je to?

Pak se měsíc zas vnoří do mraků, nastává hluboká noc a já konečně usínám.

XXVI

6. prosince – Podařilo se mi na několik hodin usnout. Ve čtyři ráno mě probouzí svist větru. Slyším hlas Roberta Kurtise. Vstávám, zachycuji se pevně lana a pokouším se zjistit, co se děje pode mnou a kolem mne. Dole ve tmě hučí moře. Mezi široce rozkývanými stožáry se převalují pruhy pěny. V té chvíli vystupuje ke mně námořník, aby ke koši uvázal lano.

„Co se stalo?“ ptám se ho.

„Vítr se změnil.“

Námořník pak dodává několik slov, kterým nerozumím. Zdá se mi, že říká „obráceně“. Obráceně? Ale to by se musil vítr stočit ze severovýchodu na jihozápad a hnal by nás zpět na širé moře.

Pomalu se rozednívá. Vítr nás opravdu žene zpátky. A k tomu máme na palubě už pět stop vody. I pažení pod ní zmizelo. Loď během noci poklesla a přídní kajuta s můstkem jsou teď v úrovni moře. Kurtis s posádkou pracuje na dokončení prámu, ale práce pokračuje velmi pomalu. Při tom vlnění musí všichni pracovat opatrně, aby se stavba před dokončením nerozpadla.

Přistupuje ke mně pan Letourneur se synem. Otec chrání syna před prudkým kymácením.

„Vždyť se ten koš rozbije!“ říká pan Letourneur, když slyší praskot plošiny pod námi. Slečna Herbayová po těch slovech vstává a ukazuje na paní Kearovou, ležící u jejích nohou.

„Co budeme dělat, pánové?“ ptá se.

„Musíme zůstat, kde jsme,“ odpovídám.

„Slečno Herbayová,“ dodává André, „tohle je stále naše nejbezpečnější útočiště. Nic se nebojte…“

„Nebojím se o sebe,“ odpovídá dívka klidným hlasem, „ale o ty, kteří mají nějaký důvod lpět na životě.“ Ve čtvrt na devět volá bocman na posádku:

„Hej, vy na přídi!“

„Co je?“ ptá se jeden z námořníků, myslím, že O’Ready.

„Máte tam velrybářský člun?“

„Není tu!“

„Pak ho tedy odnesly vlny!“

Člun opravdu už na čelenu není. Ale hned na to se zjišťuje, že zmizeli i pan Kear, Silas Huntly a tři muži z posádky, jeden Skot a dva Angličané. Teď chápu, o čem včera Huntly a Kear jednali. Z obavy, že Chancellor se před dokončením stavby prámu potopí, dohodli se, že utečou. Tři námořníci se pak za tučnou odměnu zmocnili člunu. Tím je také vysvětleno, co byl ten černý bod na vlnách, který jsem v noci pozoroval. Ten ničema opustil svou ženu! A mizera kapitán opustil svou posádku. A nám vzali člun, poslední plavidlo, které nám tu zůstalo.

„Pět zachráněných!“ říká bocman.

„Pět ztracených!“ opravuje ho starý Ir.

A stav moře O’Readyho slova potvrzuje.

Teď je nás na palubě jen dvaadvacet. O kolik se ten počet ještě sníží?

Když se posádka dovídá o zbabělém zběhnutí a o krádeži člunu, zahrnuje uprchlíky proklínáním. Kdyby je náhoda přivedla zpět na palubu, zle by za svou zradu zaplatili.

Doporučuji všem, aby paní Kearové o manželově útěku neříkali, je strašně zeslabena horečkou, proti níž jsme bezmocní. A zatopení lodi bylo tak rychlé, že lodní lékárnu jsme zachránit nemohli. Ostatně i kdybychom léky měli, co bychom od nich mohli při stavu té ženy čekat?

XXVII

6. prosince, pokrač. – Chancellor už není na vodě v rovnováze. Jeho trup se patrně rozlomí. Naštěstí má být prám do večera hotov. Budeme na něj moci přejít, nedá-li ovšem Kurtis přednost odchodu až za svítání. Prám je postaven velmi pevně. Trámy jsou svázány silnými lany, a protože jsou kladeny křížem přes sebe, zdvihá se prám asi na dvě stopy nad hladinu. Plošina je sestavena z prken vyrvaných vlnami. Odpoledne přenášíme na prám vše, co jsme zachránili z potravin, plachet, nástrojů a přístrojů. Musíme si pospíšit, protože koše jsou už pouhých deset stop nad vodou a z čelenu zbývá jen šikmo vyčnívající konec. Divil bych se, kdyby zítřek nebyl posledním dnem naší lodi.

V jakém jsme vlastně morálním stavu? Snažím se analyzovat, co se ve mně děje. Zdá se mi, že pociťuji spíš tupou lhostejnost než rezignaci. Pan Letourneur žije jen svým synem, který zas myslí pouze na svého otce. André je stejně jako slečna Herbayová zcela oddán osudu. Falsten je stále Falsten. Paní Kearová přes všechnu naši péči umírá. Dva tři námořníci jsou klidní, ale ostatní ztrácejí hlavu. Někteří jsou svou hrubou povahou náchylní k výstřelkům. Teď, když s nimi budeme žít na úzkém prámu, bude nesnadné ovládnout některé z nich, kteří podléhají našeptávání Owena a Jynxtropa.

Poručík Walter velmi zeslábl. Přes svou statečnost se bude muset vzdát služby. Kurtis a bocman jsou stále energičtí a neúnavní muži, které příroda „vykovala natvrdo“, jak se říká v metalurgii.

K páté hodině večerní paní Kearová dotrpěla. Zemřela po bolestné agónii, aniž si patrně uvědomila svůj stav. Vydala jen několik vzdechů a byl konec. Až do poslední chvíle o ni pečovala slečna Herbayová s oddaností, která nás všechny dojímala.

Noc uběhla bez příhod. Ráno oblékáme mrtvolu paní Kearové do všech jejích šatů a jako první oběť běd ji spouštíme do moře. V této chvíli jeden z mužů v lanoví pronáší strašná slova: „Toho budeme jednou litovat!“ Obracím se po hlase. Byl to Owen. Napadá mě hrozná myšlenka. Potraviny jednoho dne opravdu dojdou.

XXVIII

7. prosince – Loď se stále potápí. Moře už sahá až k podpůrnému trámci koše. Přídní kajuta i můstek jsou zatopeny. Zmizel i konec čelenu. Z oceánu teď vyčnívají jen tři stožáry.

Prám je však hotov a naložen vším, co jsme mohli zachránit. Na přídi je upravena pata pro stožár, který zpevníme lany od boků prámu. Na ráhno dáme velkou plachtu, která nám snad pomůže dosáhnout pobřeží.

Kdo ví, zda to, čeho nedosáhl Chancellor, nedokáže toto křehké plavidlo z trámů a prken, které se nemůže potopit. Naděje je tak pevně vrostlá do lidských srdcí, že stále ještě doufáme.

Je sedm hodin ráno. Daoulas se svými pomocníky dokončuje práce na prámu. Vtom se začne loď potápět, a to tak rychle, že musíme přeříznout lana, aby prám nebyl stržen do víru. Všechny nás zavaluje nesmírná úzkost. Ale pokles lodi se zastavuje ve chvíli, kdy nad hladinu vyčnívají už jenom stožárové koše.

Tři námořníci ztrácejí hlavu a vrhají se do moře. Marně se však pokoušejí bojovat s vlnami. Brzy je zřejmé, že se zpět nedostanou. Mají proti sobě vítr i vlny. Kurtis si přivazuje kolem pasu lano a spěchá jim na pomoc. Ale dříve než je dostihuje, ti nešťastníci s rukama k nám vztaženýma mizí ve vlnách.

Vytahujeme Kurtise, napolo utopeného příbojem. Daoulas zatím se svými lidmi používá prken jako vesel a snaží se dostat prám zase k lodi. Po hodinové námaze přiráží k Chancelloru. Bocman mu hází lano a prám je znovu přivázán k osazení hlavního stožáru.

Nesmíme ztrácet ani minutu. Nad ponořeným lodním trupem se tvoří víry a k hladně stoupají bubliny.

„Na prám! Na prám!“ volá Kurtis.

Rychle se spouštíme dolů. André pomáhá slečně Herbayové a sám se pak šťastně usazuje na plošinu prámu.

Jeho otec jde Hned za ním. Za chvíli jsme na prámu všichni. Všichni, kromě kapitána Kurtise a starého námořníka O’Readyho. Kurtis stojí v koši a nechce opustit svou loď dříve, než Chancellor zmizí v hlubinách.

V předním koši zůstal Ir.

„Na prám, dědo!“ křičí na něho Kurtis.

„Cožpak se loď potápí?“ říká ten paličák s nádhernou lhostejností.

„Jde ke dnu!“

„Tak tedy na prám,“ říká O’Ready, když mu voda sahá až k pasu. A s výrazem krajní nechuti seskakuje na plošinu.

Kurtis zůstává ještě chvíli v koši a rozhlíží se. Pak opouští i on jako poslední loď. Je nejvyšší čas. Přetínáme lano a prám se pomalu vzdaluje. Všichni hledíme k místu, kde se loď potápí. Napřed zmizí vrcholky krajních stožárů a pak stožáru hlavního. Brzy nezbývá z krásné lodi, jakou Chancellor skutečně byl, vůbec nic.

XXIX

7. prosince, pokrač. – Teď nás nese nové plavidlo. Potopit se nemůže. Ať se děje cokoli, dřevo bude vždy plout na hladině. Nerozbije nám však prám moře? Nezpřetrhá lana, kterými jsou trámy svázány? Nezničí nakonec i trosečníky směstnané na malé plošině? Z osmadvaceti lidí, kteří s Chancellorem vypluli, deset – počítáme-li v to i uprchlíky – jich už zahynulo. Zbývá nás osmnáct. Osmnáct osob na prámu, který má tvar nepravidelného čtyřúhelníka a který je asi čtyřicet stop dlouhý a dvacet stop široký.

Uvádím jména těch, kdo Chancellor přežili: oba Letourneurové, inženýr Falsten, slečna Herbayová a já jako cestující a dále kapitán Kurtis, poručík Walter, bocman, hospodář Hobbart, kuchař Jynxtrop a tesař Daoulas a konečně sedm námořník – Austin, Owen, Wilson, O’Ready, Burke, Santen a Flaypol.

Uzná osud, že jsme v těch dvaasedmdesáti dnech od opuštění amerických břehů už dost zkusili? Že jeho ruka na nás dopadla už dost těžce? Ani největší optimista by se v to neodvážil doufat.

Nemyslíme však na budoucnost, ale na přítomnost a já pokračuji v zapisování našich příhod tak, jak k nim postupně dochází.

A jaké jsou naše zásoby?

Kurtis mohl naložit jen to, co zbylo z lodních zásob, když byla špižírna zatopena. Není toho mnoho, uvážíme-li, že je nás osmnáct a že může uplynout ještě mnoho dní, než zahlédneme loď nebo zemi. Soudek sucharů, soudek sušeného masa, bečka pálenky, dvě bečky vody. Je proto důležité od prvního dne se vším úzkostlivě šetřit.

Šaty k převlečení nemáme žádné. Jen několik plachet, které nám budou sloužit jako přikrývky i jako ochrana proti povětrnostním podmínkám. Pak nářadí tesaře Daoulase, sextant a busola, mapa, naše kapesní nože, železný kotlík a plechová miska starého Ira. To je vše, co nám zbylo. Všechny bedny vyložené na palubu pro první prám byly mořem smeteny při částečném ponoření lodi. A od té chvíle jsme už do podpalubí nemohli.

Taková je teď naše situace. Je vážná, ale ne zoufalá. Musíme ovšem počítat s tím, že nejeden z nás ztratí s fyzickou energií i energii morální. A mezi námi jsou někteří, jejichž špatné vlastnosti budeme těžko ovládat.

XXX

7. prosince, pokrač. – V prvních dnech se celkem nic neděje. Dnes v osm hodin ráno shromažďuje Kurtis všechny cestující i námořníky a říká: „Přátelé, poslouchejte dobře! velím na tomto prámu stejně jako na Chancelloru. Očekávám, že mne budete bez výhrad poslouchat. Mysleme jen na společnou záchranu, buďme klidní, a ať nás nebe chrání!“ Jeho slova přijímáme se souhlasem. Vane slabý vítr. Kapitán pomocí kompasu zjišťuje, že se stočil k severu. Je to šťastná okolnost. Musíme si pospíšit a využít toho, abychom se co nejdříve dostali k americkým břehům. Tesař Daoulas vztyčuje proto stožár a bocman s námořníky upevňuje na stožárové ráhno plachtu. V půl desáté stožár stojí. Lana upevněná na bocích prámu zajišťují jeho stabilitu. Pak vytahují námořníci ráhno s plachtou na stožár a prám hnaný větrem v zádech se pohybuje v sílícím větru dost rychle.

Po dokončení těchto prací sbíjí tesař z prken kormidlo, které pomůže udržovat prám v žádaném směru.

Kapitán Kurtis zatím provádí měření nezbytná k přesnému stanovení naší délky a šířky. V poledne měří výšku slunce. Se značnou přesností pak vypočítává naše souřadnice: 15°7’ severní šířky a 49°35’ západní délky podle Greenwiche. Tento bod zanesený do mapy ukazuje, že jsme asi šest set padesát mil od Paramariba, to jest od nejbližšího místa americké pevniny.

Když uvážíme průměrné možnosti, můžeme s trvalým pasátním větrem zdolat denně deset až dvanáct mil i s tak nedokonalým plavidlem, jakým je prám, který nemůže plout šikmo k větru. To si vyžádá dva měsíce plavby, počítáme-li s nejpříznivějšími okolnostmi. A pravděpodobnost setkání s nějakou lodí je nepatrná. V té části je Atlantik velmi málo navštěvovaný. Bude lepší, když s náhodným setkáním nebudeme počítat. Jestliže se však vítr změní, nebo se dostaneme do pásma tišin, pak budeme potřebovat ne dva, ale čtyři měsíce – možná i šest. Ale koncem třetího měsíce nám dojdou potraviny!

Opatrnost velí, abychom už od nynějška konzumovali jen nezbytné dávky. Kapitán Kurtis se s námi radí a pak sestavujeme přesný stravovací program. Zásoby jsou rozpočteny tak, abychom hlad i žízeň utišovali jen napolo. Ovládání prámu nevyžaduje velké vypětí fyzických sil. Omezené dávky nám proto musí stačit. Pálenka z pětigalonového soudku bude vydávána s největší šetrností. Nikdo se jí bez kapitánova souhlasu nesmí dotknout.

Tak je stanoven palubní režim: pět uncí1 masa a pět uncí sucharů na osobu a den. Je to málo, ale musíme šetřit, protože při těchto dávkách spotřebuje osmnáct lidí za tři měsíce téměř tisíc liber potravin. A my jich máme právě jen na ty tři měsíce. Co se vody týče, odhadujeme její zásobu na dvaatřicet galonů2. Aby nám vydržela ony tři měsíce, nemůžeme vydávat na den víc než jednu pintu3. Potravu a vodu přiděluje každé ráno bocman. Každý dostává svou denní dávku sucharů a masa. Sníst si to může každý kdy chce. Protože nemáme nádoby na vodu kromě kotlíku a Irovy misky, vydává se voda dvakrát denně – v deset ráno a v šest večer. Každý musí svou dávku ihned vypít.

Nutno dodat, že máme ještě dvě možnosti, jak své zásoby rozmnožit. Déšť nám dodá vodu a rybolov ryby. Proto máme připraveny dva prázdné soudky na dešťovou vodu. Námořníci si chystají rybářské náčiní, aby mohli spustit několik vlečných udic.

Palubní režim je všemi přijat a přísně dodržován. Jedině tak můžeme doufat, že unikneme hladu. Příliš mnoho odstrašujících příkladů nás vede k prozíravosti.

XXXI

Od 8. do 17. prosince – S večerem se uchylujeme pod plachty. Unaven dlouhým pobytem ve stožárovém koši na několik hodin usínám. Poměrně málo zatížený prám pluje dost lehce. Vlny nás nezaplavují, protože se moře nevzdouvá. Vlny se ovšem mírní proto, že vítr bohužel slábne, a já si musím do deníku zapsat: Počasí klidné.

Když se rozední, nemohu konstatovat nic nového. André s otcem v noci spali a i slečně Herbayové se podařilo usnout. Její tvář je už méně unavená.

Jsme pod jedenáctou rovnoběžkou. V poledne je nesmírné horko. Slunce prudce pálí. Vzduch je plný horkých výparů. Protože vítr fouká jen v krátkých poryvech, plachta ve stále delších intervalech bezvětří jen zplihle visí. Kurtis však podle námořníkům známých příznaků soudí, že nás unáší k západu proud o rychlosti dvou až tří mil za hodinu. To by byla příznivá okolnost, která by mohla naši plavbu podstatně zkrátit. Kéž by se kapitán nemýlil! Vždyť v tom vedru nám už od prvního dne naše dávky vody mohou jen stěží zahnat trvalou žízeň.

Ale přesto od chvíle, kdy jsme opustili Chancellor, se naše situace skutečně zlepšila. Naše loď se mohla každým okamžikem potopit, a plošina prámu je dostatečně pevná. Máme téměř pohodlí a můžeme se i projít. Za dne společně hovoříme a pozorujeme moře. V noci pod ochranou plachty spíme. A všechny zajímá pozorování obzoru a hlídání udic.

„Pane Kazallone,“ říká mi André několik dní po našem usazení na prámu, „zdá se mi, že tady prožíváme podobné dny klidu jako na Homolce.“

„Opravdu, André,“ přisvědčuji.

„Dodal bych jen, že prám má proti ostrůvku velkou přednost v tom, že pluje.“

„Pokud máme příznivý vítr, André. To je pak výhoda na straně prámu. Ale jestliže vítr ztichne…“

„Dobrá, pane Kazallone, i to se může stát. Ale nedejme se tím krušit a důvěřujme ve šťastný osud.“

Nu, důvěru máme všichni. Zdá se nám, že jsme vyvázli z hrozných zkoušek, abychom se k nim už nevrátili. A tak mezi námi není nikdo, kdo by necítil uspokojení.

Nevím ovšem, co se děje v duši Roberta Kurtise, a nemohu říci, že by s námi sdílel naše současné myšlenky. Drží se většinou stranou. Zřejmě proto, že má tak velkou odpovědnost. Je náš velitel a jde mu o záchranu nejen sebe, ale nás všech. Vím, že takto chápe svou povinnost. Proto je tak často zabrán do svých myšlenek, z nichž ho nikdo nechce vytrhovat.

Většina námořníků po dlouhé hodiny na přídi spí. Cestujícím je na kapitánův příkaz vyhrazena záď. Tam jsme mohli na trámech napnout plachtu, která nám dává stín. Jen poručík Walter nemůže nabrat bývalou sílu. Všechna naše péče není nic platná a on každým dnem slábne víc.

Nikdy jsem nemohl ocenit André Letourneura lépe než v současné situaci. Ten chlapec je duší našeho malého světa. Má originální nápady, nečekané úvahy a z jeho Způsobu nazírání vyplývají nevšední postřehy. Rozhovor s ním nás rozptyluje, a mnohdy i poučuje.

Slečna Herbayová se našich rozhovorů sice účastní, ale stále je velmi zdrženlivá. V panu Letourneurovi našla přítele, jakým mohl být jedině její otec. Hovoří s ním s otevřeností, ospravedlněnou jeho věkem. Na jeho žádost mu vypráví o svém životě, plném odříkání a ústrků, jak je to údělem chudých sirotků. Od deseti let žila v dome paní Kearové. Teď se octla bez prostředků, bez peněz pro budoucnost, ale plna důvěry, připravena na jakékoli strádání. Svou povahou a energií budí úctu nás všech. Až dosud neuniklo ani těm nejhrubším mužům jediné slovo, jediné gesto, které by ji mohlo pohoršit.

Ve dnech 12., 13. a 14. prosince nedošlo v naší situaci k žádné změně. Vítr vane nepravidelnými poryvy stále od východu. Na prámu se nemusí provádět žádný manévr. Ani kormidlo nemusíme stáčet. Prám pluje s větrem v zádech. Námořníci, kteří se na přídi střídají v hlídce, mají příkaz pozorovat neustále moře.

Sedm dní uplynulo od chvíle, co jsme opustili Chancellor. Konstatuji, že jsme si už zvykli na nutné šetření potravou. Je ovšem pravda, že se nevydáváme ze sil fyzickou námahou. Za takových podmínek stačí člověku k udržení života opravdu málo. Naše největší strádání tkví v nedostatku vody, protože v tom vedru jsou denní dávky skutečně malé.

Dne 15. prosince se to kolem prámu hemží rybami druhu pražma. Přestože naše udice jsou jen dlouhé provazy se zahnutými hřebíky, na nichž jsou jako vnadidlo kousky sušeného masa, chytáme značné množství těchto žravých ryb. Toho dne je lov opravdu až zázračný. Na prámu máme svátek. Některé ryby jsme pekli, jiné vařili mořské vodě na ohništi zřízeném na přídi, jaká to hostina! A jaká úspora našich zásob! Ryb je tolik, že ve dvou lidech jich lovíme skoro dvě stě liber. Kdyby se ještě pustil déšť, bylo by vše v nejlepším pořádku. To hejno ryb však bohužel nezůstalo v našich vodách dlouho. Dne 17. prosince se na moři objevila skupina žraloků dlouhých čtyři až pět metrů. Přítomnost těchto strašných tvorů je vždy znepokojující. Při malém převýšení prámu jsme skoro v úrovni hladiny a žraloci několikrát vrážejí velkou silou do našeho plavidla. Námořníkům se však daří ranami sekerou je zahnat. Divil bych e, kdyby nás drze nesledovali jako jistou kořist. Nemám tyhle „netvory s předtuchou“ rád.

XXXII

Od 18. do 20. prosince – Dnes se počasí mění; vítr sílí. Nestěžujeme si, protože vane stále příznivým směrem. Jen z opatrnosti zpevňujeme stožár trámem, aby od tlakem plachty nepraskl. Pomalé plavidlo pak zvyšuje trochu rychlost a nechává za sebou dlouhou brázdu, dopoledne pokrývá nebe několik mraků a zaplavují nás dvě tři vlny. Štěstí že tesař mohl sestavit z prken na dvě stopy vysoké pažení, které nás lépe chrání před mořem. Dvojitými lany přivazujeme pevněji bečky s potravinami a soudky s vodou. Kdyby nám je náraz moře odplavil, byli bychom odsouzeni k nejstrašnější smrti. Nemůžeme na takovou možnost bez zachvění ani pomyslet. Dne 18. prosince vylovili námořníci několik sargasových řas. Podobaly se těm, s nimiž jsme se setkali mezi Bermudami a Homolkou. Patří ke druhu čepelatek s obsahem cukru. Doporučuji přátelům, aby je žvýkali. Dělají to a osvěžují si tím rty a krk.

Během toho dne se nic neděje. Pozoruji jen, že někteří námořníci – hlavně Owen, Burke, Flaypol, Wilson a černoch Jynxtrop – se o něčem často radí. Všímám si také, že když se přiblíží některý důstojník, zmlkají. Kurtis to zpozoroval dříve než já. Tato tajná jednání se mu nelíbí. Umiňuje si, že bude dávat na ty muže pozor, Jynxtrop a Owen jsou zřejmě dva ničemové, které nutno hlídat, protože mohou strhnout i své kamarády.

Dne 19. prosince je strašné vedro. Na nebi ani mráček. Vítr nedokáže nadmout plachtu a prám zůstává bez pohybu. Několik námořníků skočilo do moře. Koupel jim přinesla opravdovou úlevu a do jisté míry zmírnila i jejich žízeň. Je však velmi nebezpečné odvažovat se do vod zamořených žraloky. Proto nikdo z nás příklad těch odvážlivců nenásledoval. Ostatně kdo ví, zda později budeme ještě s napodobením váhat. Při pohledu na nehybný prám a zplihlou plachtu se bojíme, že tato situace bude trvat dlouho.

Na nejvyšší míru nás znepokojuje stav poručíka Waltera. Ten mladík je sužován nepravidelnými záchvaty horečky. Tu by snad zdolal chinin, ale naše lodní lékárna zmizela ve vlnách. Ten ubožák má zřejmě souchotiny a jeho choroba udělala v posledních dnech značné pokroky. Vnější příznaky nás nemohou mýlit. Walter má záchvaty suchého kašle, dýchá zrychleně, na čele mu vyvstává, hlavně k ránu, hojný pot. Žhavé sluneční paprsky pronikají i plátnem našeho stanu a my, zmoženi vedrem, lapáme často po vzduchu. S jakou netrpělivostí čekáme na chvíli, kdy bocman rozděluje hubené dávky vody! S jakou hltavostí se vrháme na těch několik kapek teplé tekutiny! Kdo nepoznal trýzeň žízně, nedokáže to pochopit.

Poručík Walter je zcela vyčerpán. Trpí víc než kdokoli z nás nedostatkem vody. Viděl jsem, jak mu slečna Herbayová dává celou svou dávku. Soucitná dívka dělá, co může, aby zmírnila jeho utrpení, když už je nemůže odstranit. Dnes mi slečna Herbayová říká:

„Ten chudák každým dnem slábne, pane Kazallone.“

„Vím to, slečno. A my pro něho nemůžeme nic udělat!“

„Pozor! Mohl by nás slyšet!“

A slečna Herbayová si jde sednout stranou a s hlavou v dlaních zůstává v zamyšlení.

Dnes došlo k politováníhodnému činu, který musím popsat.

Námořníci Owen, Flaypol, Burke a kuchař Jynxtrop asi hodinu o něčem živě rokovali. Mluvili tiše, ale jejich gesta prozrazovala značné vzrušení. Po poradě Owen vstává a odchází drze na záď, na část vyhrazenou cestujícím.

„Kam jdeš, Owene?“ ptá se ho bocman.

„Tam, kde mám co dělat,“ odpovídá nestoudně Owen.

Na jeho hrubou odpověď bocman vstává, ale ještě před ním se ocitá před Owenem Kurtis.

Námořník snáší pohled svého kapitána a drzým hlasem říká:

„Kapitáne, jdu si s vámi jménem kamarádů promluvit.“

„Mluv!“ říká klidně Kurtis.

„Týká se to pálenky,“ pokračuje Owen. „Té v tom malém soudku, víte? je tu snad pro mořské sviňuchy nebo jen pro důstojníky?“

„A dál?“ říká Kurtis.

„Žádám, abychom dostávali každé ráno trochu jako obvykle.“

„Ne,“ odpovídá kapitán.

„Říkáte…“

„Ne!“

Námořník hledí upřeně na Kurtise a rty mu křiví zlý úsměv. Chvíli váhá, uvažuje, má-li naléhat, ale ovládne se a beze slova odchází ke kamarádům, kteří spolu tiše hovoří.

Udělal Kurtis dobře, když to odmítl tak ostrým způsobem? To ukáže budoucnost. Když s ním o té příhodě hovořím, říká mi:

„Pálenku těm chlapům? To bych raději hodil ten soudek do moře!“

XXXIII

21. prosince – Incident nemá dosud žádné důsledky, aspoň zatím. Po několik hodin se u prámu objevují zase pražmy.

Můžeme jich opět značné množství nalovit. Plníme jimi prázdný sud. Zvýšení zásob nám dává aspoň naději, že nebudeme trpět hladem.

Přichází večer, ale bez osvěžujícího ochlazení. Noci jsou totiž pod obratníkem chladné, ale ta dnešní bude dusivá. Nad vlnami se těžce převaluje mlha. V půl druhé bude měsíc v novu. Je hluboká tma až do chvíle, kdy se obzor rozzařuje silnými zášlehy blesků. Jsou to dlouhé elektrické výboje neurčitých tvarů, zabírající rozsáhlý prostor. Hřmění se však dosud neozývá. Je absolutní klid a ovzduší až děsivě nehybné.

Po dvě hodiny pozoruji s oběma Letourneury a se slečnou Herbayovou tyto příznaky bouře, které vypadají jen jako předběžná zkouška přírody. Obdivováním nádherných úkazů v mracích zapomínáme na současnou situaci. Vypadají jako ozubená hradební zeď s ohnivou korunou na hřebeni. Pozoruji, že i námořníci přihlížejí pozorně těmto neustálým výbojům v oblacích. Hledí zneklidněnými zraky na tuto předzvěst příštího boje živlů. A co by se asi z prámu stalo uprostřed běsnění nebe i moře?

Zůstávám až do půlnoci sedět na zádi. Nocí zvýrazněné světelné odlesky nás zalévají bledým svitem.

„Nebojíte se bouře, slečno?“ ptá se André dívky.

„Ne, pane. Budí ve mně spíš pocit úcty. Není to snad jeden z nejúžasnějších přírodních jevů, jaké můžeme obdivovat?“

„Máte pravdu, slečno,“ pokračuje André. „A rachot hromu to ještě zdůrazňuje. Může naše ucho vnímat zvuky vznešenější? Co jsou proti tomu rány z děl? Jen suchý rachot bez doznívání. Hrom nám však naplňuje celou duši. Je to spíš zvuk než rachot, zvuk, který se zdvihá a mohutní jako hlasová výdrž zpěváka. Ale musím říci, slečno, že žádný hlas umělce mě nikdy nedojal tak, jako tento mohutný a nesrovnatelný hlas přírody.“

„Hluboký bas,“ dodávám s úsměvem.

„Opravdu,“ přikyvuje André. „A kéž bychom ho brzy slyšeli, protože tyhle němé zášlehy jsou nevýrazné.“

„Myslíte, André?“ říkám. „Přijde-li bouře, vydržíme to, ale nepřejme si ji!“

„Dobrá, ale bouře znamená i vítr.“

„A patrně i vodu,“ dodává dívka. „Vodu, které máme tak málo.“

Oběma mladým lidem by se dalo leccos připomenout, ale já se nechci mísit se svou prózou do jejich poezie. Dívají se na bouři ze zvláštního hlediska a já ještě hodinu poslouchám, jak ji poetizují a toužebně očekávají.

Obloha se zatím pokryla hustou clonou mračen. Hvězdy v zenitu postupně zhasínají a za nějaký čas mizí v mlze na obzoru i souhvězdí zvěrokruhu. Těžké černé mraky se nad našimi hlavami zaoblují a zakrývají poslední hvězdy. A každou chvíli z nich vyráží modravý svit, ostře ozařující drobné sedavé mráčky.

Všechna zásoba elektřiny ve vysokých vrstvách atmosféry se zatím vybíjí bez hluku. Vzduch je velmi suchý, a tím i špatný vodič elektřiny, která se bude moci vybít jen strašnými výboji. Není možné, aby bouře co nejdříve a se vší prudkostí nevypukla.

Je to i názor kapitána Kurtise a bocmana. Ti se řídí jen neomylným pudem námořníků. A kapitán Kurtis k pudu připojuje ještě znalosti odborníka. Ukazuje mi na hustý oblak nad námi, kterému meteorologové říkají prstencový mrak a který vzniká téměř výlučně v horkém pásmu, kde je ovzduší přesyceno párami přihnanými pasátními větry z různých částí oceánu.

„Ano, pane Kazallone,“ říká mi Robert Kurtis, „jsme v oblasti bouří. Vítr zahnal náš prám až do této zóny, kde pozorovatel s citlivým uchem slyší neustálý rachot hromu. Bylo to zjištěno dávno a já tomu věřím.“

„Zdá se mi, že opravdu slyším nepřetržitý rachot, o němž jste hovořil,“ říkám a zbystřuji sluch.

„Opravdu,“ potvrzuje Kurtis. „jsou to první příznaky bouře. Do dvou hodin se rozpoutá s celou prudkostí. Nu, budeme připraveni k přivítání.“

Nikdo z nás nepomýšlí na spánek. A ani by neusnul, protože vzduch je nesmírně těžký. Blesky se šíří od obzoru v rozsahu sto až sto padesáti stupňů a zabírají postupně celý obvod oblohy, zatímco ovzduší vyzařuje fosforeskující svit.

Posléze rachot hromu sílí a stává se pronikavějším. Ale možno-li se tak vyjádřit, je to ještě zvuk uzavřený, bez doznívání, suchý rachot ozvěnou dosud neprodlužovaný. Moře zůstává stále klidné, těžké, jakoby stojaté. Ale v širokém vlnění, které se počíná v dálce zdvihat, nemohou se námořníci mýlit. Někde dál už bouře propukla a moře již pociťuje její odraz. Skutečná vichřice není daleko. Loď by se v takové situaci z opatrnosti obracela proti větru. Prám však manévrovat nemůže a je nucen před bouří prchat.

V jednu hodinu s půlnoci ostrý záblesk následovaný po několika vteřinách rachotem oznamuje, že bouře už je u nás.

Zároveň se ozývá hlas jednoho z námořníků:

„Vichřice! Vichřice!“

XXXIV

Noc z 21. na 22. prosince – Bocman se vrhá k plachtovému lanu a spouští ráhno dolů. Je nejvyšší čas, protože vichřice se žene jako smršť. Nebýt námořníkova varovného výkřiku, byl by nás vichr smetl do moře. Plachta na zádi byla rázem odnesena.

Vítr prám nepoškodí, ale my se musíme mít na pozoru před obrovskými, vichrem zdviženými vlnami. Ty byly zprvu ploché, jakoby stlačené masou vod, ale pak se zvedly a jejich výška se stále zvětšovala.

Prám sleduje všechny nepravidelné pohyby vln, takže dochází k neustálým výkyvům z boku na bok a od zádě k přídi.

„Přivažte se! Přivažte se!“ křičí bocman a hází nám provazy. Kurtis nám přichází na pomoc. Oba Letourneurové, Falsten a já jsme brzy pevně přivázáni k trámům. Jen kdyby se zlomily, mohly by nás vlny odnést. Slečna Herbayová se připoutala ke stanovému trámku. Ve svitu blesků vidím její stále jasnou tvář.

Bouře teď probíhá v doprovodu množství blesků a stálého rachotu. Hřmění neustává a blesky šlehají jeden za druhým. V těch oslňujících výbojích se zdá, že mlžná klenba nad námi hoří. Vidím několik blesků, které vyrážejí z hřebenů vln a kříží se s blesky z mračen. Ovzduším se šíří silný zápach síry. Blesky nás však až dosud šetří a bijí jen do vody…

Ve dvě hodiny dosahuje bouře největší síly. Vichřice se mění ve smršť a prám se ocitá v nebezpečí, že ho vlny rozbijí. Tesař Daoulas, Kurtis, bocman a další námořníci ho zpevňují lany. Shora na nás dopadají obrovské spousty vod. Těžká sprcha nás promáčí až na kost vlažnou vodou. Pan Letourneur se snaží chránit syna před vlnami. Slečna Herbayová je nehybná. Vypadá jako socha rezignace.

V rychlém záblesku spatřuji velké mraky. Nabývají naryšavělé barvy a vzduchem se nese praskot připomínající salvy z pušek. Je to zvláštní chřestot, vzniklý řadou elektrických výbojů přenášených kroupami od mraku k mraku. Setkáním bouřného mraku s chladným vzduchem se skutečně tvoří kroupy a spadají nesmírnou rychlostí dolů. Jsme ostřelováni kroupami velkými jako ořechy. Dopadají na prám s kovovým zvukem.

Tento jev trvá asi půl hodiny a přehlušuje i vichřici. Ta se stáčí do všech směrů kompasu. Stožár prámu se zpřetrhanými lany se naklání a mužstvo ho rychle uvolňuje, aby se u paty nezlomil. Náraz vlny odlamuje kormidlo a odnáší je. Zároveň rve prkna na pravém boku a vzniklou mezerou nás zaplavují vlny.

Tesař a námořníci chtějí škodu napravit, ale brání jim v tom kymácení prámu. Nepřetrhnou se provazy, které nás poutají? Nedovedeme si vysvětlit, jak to, že jsme dosud nebyli strženi do moře. Já sám pokládám za možné, že se prám v těch hrozných výkyvech převrhne a my – upoutaní k trámům – zahyneme zadušením.

A skutečně ke třetí hodině, kdy zuřivost bouře vrcholí, zdvihá se prám na hřeben vlny do úžasné výše, takže jsme všichni bez sebe hrůzou.

Prám se sice vrací do normální polohy, ale tím strašným výkyvem se zpřetrhaly provazy beček. Jedna zmizela v moři, z druhé vytéká puklinou voda.

Námořníci spěchají zachránit soudek se sušeným masem. Jeden z mužů však uvízl nohou mezi uvolněnými prkny plošiny a vyráží bolestný křik. Chci mu pomoci. Daří se mi uvolnit lano, kterým jsem přivázán. Ale je už pozdě. V oslnivém jasu blesku vidím, že ten nešťastník si nohu uvolnil, ale náraz moře ho smetl z prámu. A s ním zmizel i jeho kamarád, dříve než jsme jim mohli pomoci.

Mne samotného srazil náraz vln na plošinu. Narazil jsem hlavou na hranu prkna a ztratil vědomí.

XXXV

22. prosince – Konečně se rozednilo. Mezi posledními mraky se objevilo slunce. Boj živlů trval jen několik hodin, ale byl strašný. Voda a vzduch se střetly s nepředstavitelnou prudkostí.

Mohl jsem zaznamenat jen hlavní události, protože mdloba po pádu mi zabránila vnímat konec toho běsnění. Vím jenom, že po onom úderu moře se vichřice ztišila a elektřina v oblacích se vybila. Ale co škod nám bouře v tak krátkém čase způsobila a jaké nenahraditelné ztráty zavinila! Kolik běd nás teď ještě čeká? A z toho vodního přívalu jsme nemohli zachytit ani kapku.

Díky panu Letourneurovi a slečně Herbayové jsem přišel brzy k sobě. Ale za záchranu před utonutím vděčím Robertu Kurtisovi.

Lodník, který v té bouři zahynul, je Austin. Druhý je starý Ir O’Réady, který přežil tolik ztroskotání. Teď je nás tedy na prámu jen šestnáct; skoro polovina všech, kteří se nalodili na Chancellor, už zmizela.

A kolik potravy nám teď zbylo?

Kurtis provedl přesný soupis zásob. Co vlastně máme a jak dlouho nám to vydrží? Vodu máme, protože v rozbitém soudku jí zůstalo asi čtrnáct galonů a jeden zůstal nedotčený. Ale jedna bečka se sušeným masem a sud s nalovenými rybami byly odneseny. Zásobu sucharů zachráněných před zásahem moře odhaduje Kurtis na šedesát liber.

Šedesát liber sucharů pro šestnáct lidí znamená při dávce půl libry na osobu potravu na osm dní.

Kurtis nás seznamuje s touto situací. Posloucháme beze slova. V tichu také plyne celý ten den. Každý se stáhl do sebe, ale je jasné, že v našich myslích se rodí stejné myšlenky. Zdá se mi, že se po sobě díváme zcela jinýma očima a že se nám v nich už objevuje přízrak hladu. Až dosud jsme stále měli jídlo i vodu, i když v nedostatečných dávkách. Ale teď budeme musit obojím šetřit ještě víc!

V jednu chvíli se ocitám poblíž skupiny námořníků na přídi. Slyším Flaypola, jak ironickým hlasem říká: „Ti, kteří mají umřít, udělali by dobře, kdyby umřeli hned!“

„To jistě,“ souhlasí Owen. „Aspoň by nechali své dávky ostatním.“

Den plyne ve všeobecné skleslosti. Každý dostává svou pravidelnou dávku půl libry sucharů. Někteří ji vztekle pojídají hned, jiní si ji opatrně rozdělují. Inženýr Falsten si svou dávku rozděluje na tolik dílů, kolik míval obvykle jídel.

Přežije-li někdo z nás, bude to Falsten.

XXXVI

Od 23. do 30. prosince – Po bouři vane vítr od severozápadu a svůj příznivý směr si udržuje. Daoulasovou péčí znovu postavený stožár je pevně zajištěn a osazen plachtou. Prám pluje s větrem v zádech rychlostí dvou až tří mil za hodinu.

Znovu nasazujeme kormidlo, sestavené z trámce a širokého prkna. Celkem nám vyhovuje, ale při rychlosti, jakou dodává prámu vítr, není k ovládání kormidla zapotřebí velkého úsilí.

Plošina je opravena klíny a provazy, kterými jsme stáhli uvolněná prkna. Vlnami odnesené pažení na levoboku nahrazujeme novým. Udělali jsme zkrátka vše, co bylo možné udělat pro zpevnění této směsice nejrůznějších materiálů. Ale největší nebezpečí není v křehkosti prámu.

S čistým nebem se vrátilo tropické slunce, kterým jsme v minulých dnech tolik trpěli. Dnes je naštěstí zmírněno větrem. Na zádi stavíme zase stan a postupně se pod něj uchylujeme. Ale počínáme už vážněji pociťovat nedostatek potravy. Všichni očividně trpíme hladem. Tváře máme vpadlé, obličeje zhublé. Ústřední nervový systém většiny nás je porušen a žaludeční stahy nám způsobují bolest. Kdybychom měli k oklamání hladu a k vyvolání spánku nějaké narkotikum, opium nebo tabák, bylo by to snad snesitelnější. Ale něco takového nám chybí.

Jen jeden z nás uniká těmto naléhavým potřebám. Je to poručík Walter. Jeho horečky ho zbavují hladu, ale trýzní ho strašnou žízní. Slečna Herbayová mu schovává část svého přídělu a od kapitána dostává pro poručíka větší dávku vody. Každou čtvrt hodiny navlhčuje poručíkovi rty. Walter nemůže vůbec mluvit a děkuje jen pohledem. Ubohý hoch! Je odsouzen k smrti, a ani největší péče ho nezachrání. Aspoň nebude dlouho trpět!

Dnes se zdá, že si uvědomuje svůj stav, protože mě volá gestem k sobě. Sedám si k němu. Sbírá všechny síly a přerývavě mi šeptá: „Pane Kazallone, jak dlouho ještě?“

Váhám s odpovědí a Walter si toho všimne.

„Pravdu!“ říká. „Celou pravdu!“

„Nejsem lékař a nemohl bych…“

„Na tom nezáleží. Odpovězte mi, prosím.“

Dívám se dlouho na nemocného a pak naslouchám s uchem na jeho prsou. V posledních dnech udělala jeho tuberkulóza zřejmě strašné pokroky. Je jasně, že jedna polovina plic mu už nepracuje a druhá sotva stačí potřebám dýchání. Walter se zmítá v horečce, která je zřejmě příznakem blízkého konce.

Co mohu na poručíkovu otázku odpovědět?

Jeho pohled je tak naléhavý, že nevím, co dělat. Hledám nějakou vyhýbavou odpověď.

„Příteli,“ říkám mu, „v této situaci nemůže nikdo z nás počítat s dlouhým životem. Kdo ví, zda do týdne všichni z tohoto prámu…“

„Do týdne!“ šeptá poručík se žhavým pohledem upřeným na mne.

Pak otáčí hlavu: zdá se mi, že usnul.

Dne 24., 25. a 26. prosince se v naší situaci nič nemění. I když se to zdá nepravděpodobné, zvykáme si neumírat hladem. Vyprávění trosečníků často uvádějí fakta, která souhlasí s mým pozorováním. Vypadá to jako přehánění, ale já nepřeháním. Vidím teď, že nedostatek potravy se může snášet déle, než jsem myslel.

K naší dávce sucharů přidal teď Kurtis několik kapek pálenky. Posiluje nás to víc, než jsme si dovedli představit. Kdybychom tak byli takovými dávkami zásobeni na měsíc, na dva! Ale zásoby mizí a každý už může předvídat, kdy tyto hubené dávky vůbec přestanou. Je nutno stůj co stůj doplnit naše zásoby z moře, ač je to nesmírně obtížné. Bocman a tesař přesto zhotovují nové udice z rozpletených lan a ohnutých hřebíků vytažených z prken plošiny. Když jsou hotovi, zdá se bocman se svou prací spokojený.

„Ty hřebíky nejsou sice žádné pořádné háčky,“ říká mi, „ale nakonec se na ně ryby chytí stejně jako na skutečné háčky. Pokud budeme mít ovšem návnadu. Máme bohužel jen suchary, a to nemůže stačit. Až chytneme první rybu, nebudu váhat použít jejího masa. Je v tom ovšem jedna velká potíž: chytit tu první rybu!“

Bocman má pravdu. Je možné, že rybolov bude neúspěšný. On však zkouší štěstí a spouští udice do vody. Ale jak se dalo čekat, žádná z ryb „nezabrala“. Je ostatně zřejmé, že tyto vody rybami neoplývají.

Během 28. a 29. prosince naše marné snahy pokračují. Kusy sucharů, kterých používáme jako vnadidla, se ve vodě rozpouštějí, takže toho musíme nechat. Zbytečně bychom plýtvali naší jedinou potravinou, u níž musíme počítat s každým drobtem.

Když nemá jinou možnost, rozhoduje se bocman zavěsit na háčky kusy látky. Slečna Herbayová mu dává kus červené šály. Snad se látka bude pod vodou lesknout a přiláká nějakou žravou rybu.

Dne 30. prosince děláme nový pokus. Udice spouštíme na několik hodin do vody, ale když je vytahujeme, látka je netknutá.

Bocman je nesmírně sklíčen. Zase jedna možnost zklamala. Co by byl dal za ulovení první ryby, která by mu umožnila lovit další.

„Ještě by tu byl jeden prostředek, jak ryby navnadit,“ říká mi bocman tiše.

„Jaký?“ ptám se.

„To se dovíte později,“ odpovídá bocman a vrhá na mne divný pohled.

Co znamenají tato slova od muže vždy tak zdrženlivého? Celou noc jsem na to myslel.

XXXVII

Od 1. do 5. ledna – Jsou tomu zhruba už tři měsíce, co jsme opustili Charleston na Chancelloru, a více než dvacet dní, co jsme na prámu vydáni větrům a proudům. Dostali jsme se na západ k americkým břehům, nebo nás bouře vrhla na širé moře daleko od země? To nemůžeme zjistit. Při poslední bouři, pro nás tak osudné, se rozbily kapitánovy přístroje. Teď nemá Kurtis ani kompas k určení směru, ani sextant ke změření výšky slunce. Jsme blízko břehu, nebo několik set mil od něho? Nemůžeme si to ověřit a já se bujím, že za všech těch nepříznivých okolností jsme se od břehu hodně vzdálili.

Ta naprostá neznalost naší polohy je prostě zoufalá. Ale protože lidská srdce nikdy neopouští naděje, všichni proti zdravému rozumu věříme, že břeh je už blízko. Každý z nás pozoruje obzor a snaží se na jeho linii objevit zdání země. V tom se oči nás, cestujících, neustále mýlí a dělají naše iluze tím bolestnější. Myslíme si, že něco vidíme… a není tam nic! Buď to je oblak, nebo mlha, nebo vlna. Nikde žádná země – a žádná loď nekřižuje naši dráhu. Prám je stále středem pustého okruhu.

Dne 1. ledna jíme poslední suchary, lépe řečeno poslední drobty sucharů. Prvního ledna! Jaké vzpomínky v nás ten den vyvolává a jakou zoufalost budí! Nový rok! S jakou láskou se slaví v rodinách, kolik blahopřání přináší, kolika nadějemi plni srdce. To vše teď pro nás neplatí. Kdo z nás by se odvážil vyslovit s úsměvem slova „přeji vám šťastný nový rok“? Kdo z nás by se odvážil doufat v jediný den?

Ale bocman přesto ke mně přistupuje a s podivným pohledem říká:

„Pane Kazallone, přeji vám šťastný…“

„Nový rok!“

„Ne, jenom dnešní den. A to je ode mne ještě drzost, protože na prámu už nemáme nic k jídlu.“

Nic k jídlu! Víme to, a presto nazítří v hodině rozdělování potravy to na nás dopadá jako rána. Nemůžeme v ten absolutní půst uvěřit. Večer pociťuji nesmírně prudké svírání žaludku. Je doprovázeno bolestivým zíváním. Po dvou hodinách se to trochu zmírňuje.

Dne 3. ledna jsem překvapen tím, že už netrpím. Cítím v sobě nesmírnou prázdnotu, stejně duševní jako tělesnou. Mám pocit, že těžká a nevyvážená hlava se mi na krku kymácí, a přepadá mě závrať, jako kdybych se skláněl nad propast. Tyto příznaky se však neprojevují u všech. Někteří z mých druhů už nesmírně trpí. Hlavně tesař a bocman, kteří jsou povahou velcí jedlíci. V bolestech vyrážejí výkřiky a jsou nuceni stáhnout si břicho provazem. A to je teprve druhý den! Ach, jak nyní, když nemáme vůbec nic, narůstá v našich představách ta hubená dávka sucharů, která se nám zdála tak nedostatečná! Kdybychom teď dostali jen poloviční dávku nebo jen čtvrtinu, měli bychom potravu na několik dní. Jedli bychom jen drobet po drobtu.

V obleženém městě odsouzeném k naprostému půstu lze ještě v odpadcích, v potocích a v koutech najít masa bavenou kost, odhozenou zeleninu, což může hlad na čas zahnat. Ale co máme hledat na těchto prknech tolikrát zalitých vlnami?

Noci jsou k nepřečkání dlouhé – delší než dny. Marně hledáme ve spánku krátkou úlevu. I když nám spánek zavře oči, je to spíš horečnaté ochabnutí plné těžkých snů.

A přesto mohu této noci ve chvíli, kdy hlad trochu polevil, na několik hodin usnout.

Nazítří v šest hodin ráno mě probouzí proklínání. Rychle vstávám a vidím černocha Jynxtropa, Owena, Flaypola, Wilsona, Burkeho a Sandona ve výhrůžném postavení. Ti ničemové se zmocnili tesařových nástrojů, sekery a kladiva, a ohrožují kapitána, bocmana a Daoulase. Okamžitě se připojuji ke Kurtisovi a jeho druhům. Falsten spěchá za mnou. Jako zbraně máme jen své nože, ale jsme rozhodnuti se bránit.

Owen se svou skupinou postupuje k nám. Ti chlapi jsou opilí! V noci narazili soudek s kořalkou a skoro všechno vypili. Co chtějí?

Owen a černoch, nejméně opilí ze všech, pobízejí ostatní ke krveprolití. Ti s opileckou zuřivostí volají: „Pryč s Kurtisem! Do moře s kapitánem! Owen je velitel!“

Vůdcem je tedy Owen a černoch mu dělá jakéhosi pobočníka. Nenávist těch mužů k důstojníkům se teď projevuje násilím. I kdyby však měli úspěch, situaci by tím nezměnili. Jejich přívrženci ale nejsou schopni rozumných úvah. A se zbraněmi, jaké my nemáme, jsou nebezpeční.

Když je Kurtis vidí postupovat, jde jim naproti a tvrdým hlasem nařizuje: „Odhoďte zbraně!“

„Smrt kapitánovi!“ huláká Owen a gestem kamarády povzbuzuje.

Kurtis však skupinu opilců rozráží a jde přímo k němu. „Co chceš?“ ptá se ho.

„Na prámu nebude žádný velitel. Všichni si jsou rovni.“ Hlupák! Jako bychom si nebyli před takovým strádáním rovni.

„Owene,“ říká kapitán, „odhod zbraň!“

„Na ně, chlapi!“ huláká Owen.

Dochází k boji. Owen a Wilson se vrhají na Kurtise, který odráží rány kusem trámce, zatímco Flaypol a Burke útočí na Falstena a na bocmana. Já mám před sebou černocha Jynxtropa, který drží kladivo a snaží se mě udeřit. Pokouším se ho sevřít rukama, abych mu zabránil v pohybu. Ale jeho svalová síla je větší než moje. Po chvíli cítím, že podléhám, když tu Jynxtrop padá a mne strhuje s sebou. To André ho chytil za nohu a srazil na prkna. Tím mě zachránil. Černoch při pádu upustil kladivo. Zmocňuji se ho a chci mu roztříštit lebku. Zadržuje mě však Andréova ruka.

Vzbouřenci totiž ustupují na příď prámu. Kurtis odráží Owenovu ránu a zmocňuje se sekery. Zdvihá ji a udeří. Owen však odskakuje a sekera zasáhne do prsou Wilsona. Ten bídák padá nazad z prámu a mizí pod vodou.

„Zachraňte ho! Zachraňte ho!“ křičí bocman.

„Je mrtev,“ říká Daoulas.

„Právě proto…,“ odpovídá záhadně bocman.

Wilsonova smrt boj ukončuje. Flaypol a Burke v naprosté opilosti leží bez hnutí a my se vrháme na Jynxtropa a přivazujeme ho pevně ke stožáru.

Owena zneškodnili tesař a bocman. Kurtis k němu přistupuje a říká:

„Pomodli se, protože zemřeš.“

„Máte na mě už asi velkou chuť!“ odpovídá Owen s neuvěřitelnou drzostí.

Tato strašná odpověď mu zachraňuje život. Kurtis odhazuje sekeru, kterou už na Owena zdvihal, a celý bledý odchází sednout si na záď.

XXXVIII

Dne 5. a 6. ledna – Ta scéna nás nesmírně vzrušila, Owenova odpověď musila za těchto okolností sklíčit i ty nejsilnější z nás.

Jakmile jsem se trochu vzpamatoval, poděkoval jsem Andrému, jehož zásah mi zachránil život. „Vy mi děkujete,“ odpovídá, „ač byste mě měl raději proklínat.“

„Vás, André?“

„Pane Kazallone, vždyť jsem jen prodloužil vaše utrpení.“

„Co na tom, pane Letourneure?“ říká slečna Herbayová. „Vykonal jste přece svou povinnost.“ Dívka strádáním velmi zhubla. Její vlhkem prosáklý potrhaný šat na ní bídně visí, ale z úst jí nevychází žádné slůvko nářku. Nedá se ničím zkrušit. „Pane Kazallone,“ ptá se mě, „jsme odsouzeni k smrti hladem?“

„Ano, slečno Herbayová,“ odpovídám trochu tvrdě.

„Jak dlouho lze žít bez potravy?“

„Déle, než by si kdo myslil. Patrně dlouho.“

„Lidé silné tělesné stavby trpí víc, že?“ říká ještě.

„Ano, ale umírají rychleji. Je v tom jakési vyrovnání.“

Jak jsem mohl té dívce tak odpovídat? Což jsem jí nemohl říci jediné slůvko naděje? Takto jí vrhnout brutální pravdu do tváře! Což ve mně zmizel každý lidský cit? Oba Letourneurové, kteří mě poslouchali, se na mne několikrát podívali velkýma, hladem rozšířenýma očima. Zřejmě se v duchu ptali, zda jsem to mluvil opravdu já.

Když se ocitáme po chvíli sami, říká mi slečna Herbayová tiše:

„Chtěl byste mi, pane Kazallone, prokázat službu?“

„Jistě, slečno,“ odpovídám s dojetím, hotov teď udělat pro to děvče vše.

„Zemřu-li před vámi,“ pokračuje slečna Herbayová, „což se může stát, protože jsem slabší, slibte mi, že vrhnete mé tělo do moře!“

„Slečno Herbayová, neměl jsem pravdu…“

„Ne, ne,“ říká s úsměvem, „měl jste pravdu, když jste tak hovořil. Ale slibte mi, že uděláte, oč vás žádám. Je v tom má slabost. Živá se ničeho nebojím… ale mrtvá… Slibte mi, prosím, že mě vrhnete do moře!“

Slibuji to. Slečna Herbayová mi podává ruku a já cítím, jak její zesláblé prsty stiskají mé.

Uplynula další noc. Mé utrpení je chvílemi tak strašné, že mi unikají výkřiky. Pak se utiší a já zůstávám v jakémsi otupení. Když přijdu k sobě, divím se, že nenalézám své společníky ještě mrtvé.

Zdá se, že nejlépe snáší strašné strádání náš hospodář Hobbart. Je to mužík lichometné tváře, úlisného pohledu, s úsměvem, v němž se mu jen zvlní rty, s očima obvykle zavřenýma, jako by chtěl skrýt své myšlenky. Z celé ho postavy vyzařuje faleš a já bych přísahal, že je to pokrytec. Jestliže jsem řekl, že strádáním příliš netrpí, znamená to, že si nestěžuje. Naopak. Neustále sténá, ale nevím, proč se mi jeho sténání zdá předstírané. Uvidíme. Budu toho chlapíka pozorovat, protože mám určité podezření, které si chci ověřit.

Dnes je 6. ledna. Pan Letourneur si mě bere stranou a odvádí mě na záď. Zřejmě mi chce sdělit nějaké tajemství. A nechce být viděn a slyšen.

Odcházíme na konec, levoboku. Protože se už šeří, nemůže nás nikdo vidět.

„Pane Kazallone,“ říká mi pan Letourneur, „André velmi zeslábl a umírá hladem. Nemohu se už na to dívat. Opravdu nemohu!“

Pan Letourneur hovoří tónem, z něhož zaznívá skutečné zoufalství. Plně chápu, jak musí jako otec trpět.

„Pane Letourneure,“ říkám mu, „nezoufejte! Nějaká loď…“

„Nepřišel jsem vás požádat o banální útěchu,“ říká pan Letourneur. „Víte dobře, že tudy žádná loď nepopluje. Ne, jde mi o něco jiného. Jak dlouho jsme už všichni nejedli?“

Na tuto překvapující otázku odpovídám: „Suchary nám došly druhého ledna. A dnes je šestého. Jsou to tedy čtyři dny…“

„Co jste naposledy jedl… Ale já už nejím osmý den!“

„Osmý den?“

„Ano. Schovával jsem jídlo pro syna.“

Po těchto slovech mi vyrážejí z očí slzy. Tisknu panu Letourneurovi ruku. Nemohu vůbec mluvit. Dívám se na něho. Osm dní!

„Pane Letourneure,“ říkám konečně, „co ode mne chcete?“

„Pst! Ne tak hlasitě! Ať nás nikdo neslyší!“

„Tak mluvte…“

„Chci…,“ pokračuje tiše, „přeji si, abyste to dal Andrému…“

„Což vy sám nemůžete?“

„Ne, ne! Poznal by, že kvůli němu strádám… Odmítl by to… Ne! Musí to dostat od vás…“

„Pane Let…“

„Pro milosrdenství, prokažte mi tu službu… největší, o jakou vás mohu požádat… Ostatně… za svou laskavost…“

Při těch slovech mě bere pan Letourneur za ruku a hladí ji.

„Za vaši laskavost… ano… budete si moci trochu sníst!“

Ubohý otec! Chvěji se při jeho slovech jako dítě. Celá má bytost se otřásá a srdce mi k prasknutí buší… Zároveň cítím, jak mi pan Letourneur vkládá do dlaně kousek sucharu.

„Dejte pozor, ať vás nikdo nevidí!“ říká mi. „Ti netvoři by vás zabili. Je toho jen na jeden den… ale zítra… zítra vám dám stejný kousek.“

Ten nešťastník mi nedůvěřuje. A je možná v právu. Když cítím ten kousek sucharu v dlani, nutí mě to, abych si jej dal do úst.

Odolal jsem. Ti, kdož to budou číst, pochopí snad, co mé pero nedokáže popsat.

Přišla noc s obvyklou rychlostí malých šířek. Sunu se k Andrému a podávám mu kus sucharu jakoby ode mne.

Chlapec se na něj vrhá. „A co otec?“ ptá se.

Odpovídám, že pan Letourneur už svůj díl dostal, a že zítra a v dalších dnech budu jim moci dát ještě kousek. Jen ať bere… André se na původ sucharu neptá a nese jej chtivě ústům.

Toho večera jsem vzdor nabídce pana Letourneura nic nesnědl… nic!

XXXIX

7. ledna – V posledních několika dnech rozhlodala mořská voda, neustále zaplavující plošinu, kůži na rukou a nohou některých námořníků. Owen, uvázaný bocmanem ode dne vzbouření na přídi, je v žalostném stavu. Na naši žádost mu bocman pouta sundává. Sandon a Burke jsou také postiženi žíravou slanou vodou. My ostatní jsme zatím od toho uchráněni, protože záď prámu není vlnami příliš napadána.

Bocman se dnes v záchvatu zuřivosti z hladu vrhl na cáry plachet a na kousky dřeva. Slyším, jak se jeho zuby zakusují do těchto hmot. Ten nešťastník se snaží žaludek něčím zaplnit, aby hlad nějak ošidil. Nakonec po dlouhém hledání nachází na kusu stožáru kožené obložení. Kůži ihned strhává a s neuvěřitelnou hltavostí ji polyká. Ostatní ho ihned napodobují. Uvařený kožený klobouk, štítky čepic a vše, co je živočišného původu, je ihned snědeno. Vede nás k tomu zvířecí pud, který nikdo nedokáže potlačit. Zdá se, že v této chvíli v nás není nic lidského. Nikdy na tu scénu nezapomenu.

I když hlad nebyl ukojen, bolesti v břiše na chvíli ustaly. Někteří z nás však nemohli tak odpornou potravu snést a zvraceli.

Nechť mi čtenář tyto podrobnosti odpustí, ale nechci z utrpení trosečníků nic skrývat. Z mého vyprávění bude jasné, jaká morální i fyzická muka dokáže člověk snášet. Ale při všech těch strastech cítím, že jsme dosud nedosáhli maxima strádání.

Během této scény zjišťuji něco, co mi potvrdilo mé podezření vůči lodnímu hospodáři Hobbartovi. Ten pokrytec pokračuje v nářcích, dokonce je přehání, ale sháňky po potravě se nezúčastnil. Podle nářku umírá vysílením, ale při pohledu na něho by každý řekl, že ten chlapík žádnými bolestmi netrpí. Nemá ten pokrytec nějaké tajné zásoby, z nichž čerpá? Dlouho ho již pozoruji, ale na nic nepřicházím.

Úmorné vedro je nesnesitelné, pokud je vítr nezmírní. Dávky vody jsou nedostačující, ale hlad v nás zabíjí žízeň. Když si řeknu, že nedostatkem vody bychom trpěli víc než nedostatkem potravy, nemohu tomu věřit, nebo si to teď nedovedu představit. A přesto to bylo mnohokrát konstatováno. Kéž nás nebesa chrání před touto krutou krajností.

Naštěstí máme ještě několik pint vody v soudku, který se za bouře poškodil. A druhý soudek je dosud netknutý. Ač se náš počet zmenšil, kapitán přes mnohé protesty snížil denní dávky vody na půl pinty. Podporuji ho v tom.

Pálenky zbývá jen čtvrt galonu. Byla uložena do bezpečí na zádi…

Dnes v půl osmé večer jeden z nás dokonal. Je nás už jenom čtrnáct. Poručík Walter vydechl naposled v mém náručí. Ani péče slečny Herbayová nemohla už nic dokázat.

XL

8. ledna – Po celou noc zůstávám u nešťastníkova těla. Když se rozednilo, byla mrtvola ztuhlá. Pospíchal jsem svrhnout ji do moře. Požádal jsem Kurtise, aby mi v truchlivé práci pomohl. Až tělo zabalíme do bědného oděvu, spustíme je do vln. Doufám, že se i při své strašné hubenosti ihned potopí. Pak jsme s Kurtisem vytáhli z poručíkových kapes několik předmětů, které pošleme jeho matce, přežije-li někdo z nás.

Když jsme mrtvolu oblékali do šatů, které budou jeho rubášem, nemohl jsem se ubránit výkřiku hrůzy.

Pravé Walterovo chodidlo chybělo!

V noci jsem podlehl únavě a někdo využil mého spánku ke zhanobení mrtvoly. Ale kdo to byl?

Kurtis se rozhlíží divokým pohledem kolem sebe. Ale na prámu je vše v obvyklém stavu. Ticho je rušeno jen občasným zasténáním. Špehuje nás někdo? Pospěšme si a spusťme tělesné zbytky do moře!

Děláme to a tělo se ihned potápí.

K jedenácté hodině dochází ke šťastné příhodě. Bocman vleče od rána za prámem své udice a má tentokrát úspěch. Chytily se tři velké tresky, osmdesát centimetrů dlouhé a patřící k druhu, který se prodává sušený.

Jakmile má bocman ryby na palubě, námořníci se na ně vrhají. Kapitán, Falsten a já zakročujeme a brzy je zjednán pořádek. Tři tresky pro čtrnáct lidí je málo, ale nakonec každý dostává slušný kousek masa. Někteří je polykají syrové – a těch je nejvíc. Slečna Herbayová, Kurtis, oba Letourneurové, Falsten a já máme sílu čekat. Rozděláváme v rohu prámu oheň z několika kousků dřeva a své porce si opékáme. Pan Letourneur se vrhá na svůj díl jako hladový vlk. Vždyť ten nešťastník tak dlouho nejedl! Jak to, že ještě žije? Nemohu to pochopit.

Řekl jsem, že bocman měl z úlovku velkou radost. Radost, která hraničila až s deliriem. Je jisté, že kdyby se rybolov dařil, mohl by nás zachránit před strašnou smrtí.

Jdu si o tom pohovořit s bocmanem a požádat ho, aby pokus obnovil.

„Ano,“ říká. „Ano… snad… Pokusím se o to.“

„Ale proč nespustíte své udice hned?“

„Teď ne,“ odpovídá váhavě. „Noc je pro lov velkých ryb příhodnější než den. Potíž je s návnadou. My pitomci jsme si nenechali pár kousků jako vnadidlo.“

To je opravdu mrzuté opomenutí.

„Ale když se vám to poprvé podařilo bez návnady…,“ říkám.

„Měl jsem ji.“

„Dobrou?“

„Výbornou, pane. Proto také ty ryby zabraly.“

Dívám se na bocmana a on na mne.

„Zůstalo vám ještě něco?“ ptám se.

„Ano,“ odpovídá bocman tiše a odchází.

Ta hubená potrava nám přece jen vrátila trochu sil a s nimi i novou naději. Hovoříme o bocmanově rybolovu a zdá se nám nemožným, že by podruhé neuspěl. Snad už osud omrzelo stále nás trápit.

Že se nám trochu uvolnilo, dokazuje náš návrat k hovorům o minulosti. Naše mysl se už neupírá jen k bolestné přítomnosti a strašné budoucnosti. Oba Letourneurové, Falsten, kapitán a já vzpomínáme na vše, co jsme od ztroskotání prožili. Vzpomínáme na zmizelé společníky, na podrobnosti požáru, na uvízlou loď, na Homolu, na strašnou plavbu s prámem ve vlnách, na všechny události, zdánlivě teď tak vzdálené. Ano, to vše jsme prožili – a stále žijeme!

Žijeme! Ale dá se to nazvat životem? Z osmnácti je nás čtrnáct – a brzy nás bude patrně jen třináct.

„Nešťastné číslo,“ říká André. „A čtrnáctého těžko najdem.“

V noci z 8. na 9. ledna spouští bocman na zádi znovu udice a zůstává u nich, aby na ně dohlížel. Tuhle práci nechce nikomu svěřit.

Ráno jdu k němu. Rozednívá se jen velmi pomalu a bocmanovo horečnaté oko se snaží proniknout temnotou vod. Nevidí mě a ani mě neslyší přicházet. Dotýkám lehce jeho ramene. Obrací se ke mně. „Tak co, bocmane?“

„Ti prokletí žraloci mou návnadu sežrali!“

„A vy už žádnou jinou nemáte?“

„Ne! A víte, co to dokazuje, pane Kazallone?“

„Nevím.“

„Že se nic nemá dělat napolo!“

Kladu mu prst na ústa. Pochopil jsem. Ubohý Walter!

XLI

Dne 9. a 10. ledna – Dnes jsme se zas dostali do tišiny. Slunce pálí, vítr zcela uléhá. Existuje-li tady nějaký proud, nemůžeme zjistit jeho směr. Prám je zřejmě naprostém klidu. A v tom vedru se stává naše žízeň ještě trýznivější. Nedostatek vody nás krutě mučí dnes prvé. Zdá se nám, že to bude utrpení ještě větší než lad. Někteří z nás už mají rty, ústa a hltan, úplně vysušené. Sliznice nám dýcháním horkého vzduchu kornají.

Na mé naléhání změnil kapitán dosavadní režim. Přiděluji dvojité dávky vody a my se tak můžeme trochu vězit čtyřikrát denně. Říkám trochu, protože voda ze soudku je úplně teplá.

Je to celkem zlý den. Námořníci trápení žízní propadají znovu malomyslnosti. Ani v noci za úplňku se vítr zdvihl. Ale protože noci v tropech bývají chladné, přece jen nás trochu osvěžují. Ze stálého stoupání teploty nutno usuzovat, že prám byl zanesen pozoruhodně daleko k jihu.

Už se ani nesnažíme vyhlížet vytouženou zemi. Zdá se mi, že celá zeměkoule je pokryta pouze vodou. Všude stále jen nekonečný oceán.

Dne 10. ledna stejný klid, stejná teplota. Shůry na nás padá ohnivý déšť. Dýcháme žhavý vzduch. Máme strašnou žízeň, při níž zapomínáme na muka hladu. Se zuřivou touhou čekáme na chvíli, kdy nám Kurtis vydá těch pár kapek naší dávky. Ach, aspoň jednou se dosyta napít – i kdybychom měli vyčerpat celou svou zásobu –, a pak umřít! V poledne je jeden z našich společníků zachvácen bolestmi. Je to ten bídák Owen. Leží na přídi a zmítá se hrozných křečích. Vleču se k němu. Bez ohledu na jeho chování se mu snažím nějak pomoci. Ale vtom vyráží námořník Flaypol ostrý výkřik.

Obracím se k němu. Flaypol stojí na ráhnu plachty, ukazuje k východní části obzoru a křičí: „Loď!“

Všichni jsme rázem na nohou. Na prámu nastává naroste ticho. I Owen potlačuje křik a vstává.

V místech označených Flaypolem se skutečně objevuje bílý bod. Pohybuje se však? Je to plachta? Co si myslí námořníci, kteří mají příslovečně ostrý zrak? Dívám se na Kurtise, který se zkříženýma rukama pozoruje tu bílou skvrnu. Vraští obočí, napůl přivírá oči a vkládá do svého pohledu všechnu ostrost, které je schopen. Jestliže v tom bílém bodě rozpozná plachtu, nemůže se mýlit. Potřásá však hlavou a ruce mu klesají.

Dívám se k obzoru. Bílá skvrna tam už není. Nebyla to loď, ale nějaký odlesk přepadajícího hřebene vlny. A byla-li to loď, pak už zmizela.

Krátkou naději vystřídává zklamání. Všichni zas zaujímají obvyklá místa. Kurtis se ani nepohne a obzor už nepozoruje.

Znovu se s nebývalou zuřivostí ozývá Owen. Celé jeho tělo se zmítá v bolestech. Je strašné dívat se na něho. Hrdlo má stažené křečí, jazyk suchý, břicho nadmuté, tep neznatelný, rychlý a nepravidelný. Tyto příznaky nepřipouštějí žádné pochyby. Owen je otráven kysličníkem mědnatým.

My však nemáme léky nezbytné k paralyzování účinků tohoto jedu. Lze mu však vyprázdnit žaludek. Dokázala by to vlažná voda. Žádám Kurtise o vodu. Kapitán souhlasí. Protože voda z prvního soudku je už vyčerpána, chci ji nabrat ze soudku druhého, kterého jsme se dosud nedotkli. Ale vtom se Owen zdvihá na kolena a hlasem, v němž není nic lidského, volá:

„Ne! Ne! Ne!“

Proč ne? Vracím se k Owenovi a vysvětluji mu, co chci udělat. Ještě důrazněji odpovídá, že tu vodu nechce.

Pak Owen brzy zvrací modravou hmotu. Je jasné, že byl otráven síranem mědnatým, skalicí, a že je ztracen, ať děláme co děláme.

Ale jak se mohl otrávit? Teď se mu trochu ulevilo. Může mluvit. Kapitán se ho ptá…

Nedokážu popsat, co v nás vyvolala odpověď toho nešťastníka. Owen, puzený strašnou žízní, dostal se v noci k soudku a několik pint vody vypil. Ale voda v té bečce byla otrávená!

XLII

Od 11. do 14. ledna – Owen v noci zemřel v hrozných křečích. A my zjišťujeme, že soudek kdysi obsahoval modrou skalici. Ale z jakého osudného rozhodnutí byl vybrán jako nádoba na vodu? A jakou osudovostí byl naložen na prám? Teď už na tom nezáleží. Jen jedno je jisté: jsme bez vody!

Všichni víme, v jaké jsme situaci. Mlčíme. Co také říkat? Je nám ostatně nesmírně trudné naslouchat vlastním hlasům. Jsme tak podrážděni, že je lepší nemluvit, protože každé slovo, každý pohled, každé gesto může v nás vyvolat záchvat vzteku, který by se nedal potlačit, Nechápu, jak to, že jsme dosud nezešílel.

Dne 12. ledna jsme už nedostali žádnou dávku vody, protože poslední kapku jsme vypili den předtím. A na nebi není jediný mráček! Teploměr ukazuje čtyřicet stupňů ve stínu, pokud je ovšem na prámu stín.

Dne 13. ledna stejná situace. Mořská voda mi počíná rozežírat nohy, ale já si toho sotva všímám. Stav těch, kteří byli postiženi stejně, se nezhoršil.

Ach, co vody nás obklopuje! A když si pomyslím, že vypařováním nebo zmrznutím by se stala pitnou! V párách a v ledu by už neobsahovala ani molekulu soli a mohli bychom ji pít. Ale k tomu nám chybějí přístroje. Dnes se bocman se dvěma námořníky koupal, ač jim hrozilo napadení žraloky. Koupel jim přinesla jisté ulehčení a trochu osvěžení. My, kteří

neumíme plavat, dáváme se uvázat na dlouhé lano a spouštíme se na půl hodiny do vody. Kurtis na nás dává pozor. Naštěstí se žádný žralok nepřiblížil. Slečna Herbayová přes naše naléhání a přes své utrpení nechtěla náš příklad následovat.

Dne 14. ledna v jedenáct hodin dopoledne přistupuje ke mně kapitán a šeptá mi do ucha: „Nehýbejte se, ať se neprozradíte, pane Kazallone, mohu se mýlit a nechci způsobit našim společníkům nové zklamání.“

Tázavě se na něho podívám.

„Myslím, že tentokrát opravdu vidím loď,“ říká mi. Udělal dobře, že mě na to připravil předem, protože bych byl své první gesto neovládl. „Podívejte se přes levobok!“

Vstávám, předstírám lhostejnost, které jsem dalek, a procházím pohledem část obzoru za levobokem. Nemám námořnické oči, ale v sotva znatelném tvaru rozpoznávám loď pod plachtami. Skoro zároveň se ozývá bocman, který se několik vteřin díval stejným směrem. Volá: „Loď!“

Objevení lodi nemá okamžitě účinek, který jsme očekávali. Nevyvolává žádné vzrušení. Buď tomu nikdo nevěří, nebo jsou všichni na konci sil. Nikdo nevstává. Bočan však několikrát opakuje: „Loď! Loď!“ Konečně se všechny zraky obracejí k obzoru.

Tentokrát to je nepopiratelné. Všichni tu loď vidíme, vidí však také její posádka nás?

Námořníci se snaží rozpoznat tvar lodí a směr její plavby. Kurtis po dlouhém pozorování říká: „Je to briga plující proti větru s plachtami pravoboku. podrží-li dvě hodiny svůj směr, přetne nám cestu.“ Dvě hodiny! Dvě století! Ale loď může každou chvíli směr změnit. Jestliže provede obrat a nasadí plachty levoboku, odpluje nám. Jen kdyby tak chtěla plout stále větrem v zádech! Měli bychom naději na záchranu. Musíme se však lodi ukázat. Musí nás stůj co stůj patřit. Kurtis nařizuje použít všech možných signálů, protože briga je ještě dvanáct mil daleko a náš křik by jí posádka nemohla slyšet. Nemáme však střelné zbraně, které by ji na nás mohly upozornit. Vytahujeme proto na stožár jako vlajku šálu slečny Herbayové. Je červená, takže se musí odrážet od barvy vod nejvýrazněji. Nahoře se šála ve vánku rozvinuje. Občas se zatřepetá a plní naše srdce nadějemi. Je známo, že tonoucí pevně přidržuje i nejmenšího předmětu, který mu nabízí oporu. Tím předmětem je pro nás naše vlajka. Po dlouhou hodinu sledujeme tisíce změn. Briga se sice opravdu blíží k prámu, ale častokrát se zdá, že se stavuje. Bojíme se, že se od nás vzdálí. Jak pomalu se pohybuje! A má přece všechny plachty. Nad obzorem už vidíme i její trup. Vítr je však slabý a zřejmě ještě slábne. Dali bychom roky života za to, abychom byli starší o jedinou hodinu. V půl jedné odhadují kapitán a bocman vzdálenost brigy ještě na devět mil. Za půldruhé hodiny zdolala tedy jen tři míle. A kdo ví, zda vánek, který nám vane nad hlavami, dochází až k ní. Teď se mi zdá, že její plachty nejsou nadmuté, že visí zplihle podle stožárů. Rozhlížím se, nezvedá-li se silnější vítr, ale moře jako by usnulo a vánek, který v nás budil tolik nadějí, zaniká na širém oceánu.

Stojím na zádi vedle obou Letourneurů a slečny Herbayové. Naše zraky přecházejí neustále od lodi ke kapitánovi. Kurtis se bez pohnutí opírá o stožár. Vedle něho stojí bocman. Jejich oči neopouštějí brigu ani na okamžik. V obličejích, které nedokáží zůstat v klidu, čteme všechny jejich pocity. Neozývá se jediné slovo až do chvíle, kdy tesař Daoulas nevylíčitelným hlasem volá:

„Obrací se!“

Těmi slovy je o nás rozhodnuto. Zdviháme se. Někteří jen na kolena, někteří vstávají úplně. Z bocmanových úst vyráží strašné proklínání. Loď je na devět mil od nás – a na takovou vzdálenost nemohla naše znamení spatřit. Prám je jen tečka v prostoru. Nelze ho zahlédnout. Kapitán té lodi, ať je to kdokoli, nemohl být tak nelidský, aby nás spatřil a neplul nám na pomoc. Ne! To nelze připustit. Neviděl nás!

„Oheň! Kouř!“ volá teď Kurtis. „Zapalme prkna z prámu! To je poslední možnost, přátelé! Snad nás zahlédnou.“

Klademe na příď několik prken do hranice. S obtížemi je zapalujeme, protože jsou vlhká, ale vlhkost aspoň způsobí hustší kouř, takže bude lip vidět. Brzy stoupá vzhůru černý sloup dýmu. Kdyby přišla noc a s ní temno, dříve než briga zmizí, byl by oheň vidět i na vzdálenost, která nás dělí. Hodiny plynou a oheň vyhasíná…

Rezignovat v takové chvíli a odevzdat se do vůle osudu? K tomu je třeba síly, a tu my nemáme. Ne, už nemohu důvěřovat v osud, který nás postihuje takovými zkouškami, a ještě je zostřuje beznadějí! Rouhám se stejně, jako se rouhal bocman.

Vtom cítím na rameni ruku slečny Herbayové. Ne, už je toho příliš moc! Nechci nic vidět a nic slyšet, skrývám se pod plachtu a z hrudi se mi dere zoufalý vzlykot…

Loď zatím vytáhla další plachty a vzdaluje se pomalu k východu. Po třech hodinách ani nejostřejší zrak nevidí nad obzorem jediný náznak plachty.

XLIII

Dne 15. ledna – Po té poslední ráně nám nezbývá než čekat na smrt. Bude více nebo méně pomalá, ale přijde.

Dnes se na západě zdvihají mraky. Přinesly nám několik závanů větru. Také teplota je trochu snesitelnější. Přes úplné vysílení to vnímáme. Dýchám méně suchý vzduch. Od posledního bocmanova lovu před týdnem jsme nic nejedli. Na prámu už nemáme vůbec nic. Včera jsem dal Andrému poslední kousek sucharu, který jeho otec schoval a mně odevzdal.

Včera se také Jynxtropovi podařilo zbavit se pout a Kurtis už nenařídil, aby ho znovu svázali. K čemu by to také bylo dobré? Ten ničema je stejně jako my všichni vysílen hladem. O co by se teď mohl pokoušet?

Dnes se ukázalo několik velkých žraloků. Vidíme, jak jejich černé ploutve brázdí velkou rychlostí vodu.

Přibližují se k prámu.

Bocman s upřenýma a široce rozevřenýma očima pozoruje žraloky zcela jinak než já. Chce, aby si na nich ochutnal on, a ne oni na něm. Kdyby se některého zmocnil, nijak by si jeho tuhé maso neošklivil. Ostatně my také ne.

Bocman se o to pokouší. A protože nemá hák, k němuž by přivázal lano, bude si ho muset vyrobit. Kurtis Daoulas mu radí. Přitom vyhazují kusy lan a prken, aby udrželi žraloky u prámu.

Daoulas si dělá hák z tesařské sekyry. Na dřevěnou rukojeť uvazuje silné lano připevněné k trámu plošiny. Tyto přípravy vzbuzují naši žádostivost jíst. Nedočkavost nám zrychluje dech. Všemi možnými prostředky budíme pozornost žraloků, kteří se od nás nevzdalují. Hák je připraven, ale nemáme žádné vnadidlo. Bocman přechází po prámu, mluví sám k sobě a prohlíží všechny kouty, jako by hledal mezi námi… Musíme použít už jednou osvědčeného prostředku a obalujeme ostří sekery červenou šálou slečny Herbayoé. Bocman však nechce jednat, dokud z opatrnosti vše nezajistí. Je hák uvázán pevně? Vydrží lano každý tah?

Bocman si ověřuje všechny tyto důležité věci. Pak teprve pouští hák do vody. Moře je čisté, takže až do hloubky sta stop vidíme dně každý předmět. Pozoruji, jak hák s červenou látkou klesá pomalu ke dnu. Jeho barva se jasně odráží od modré mořské vody.

Cestující i námořníci jsou nakloněni přes pažení a chovávají hluboké ticho. Zdá se však, že žraloci po zahlédnutí návnady postupně mizejí. Nemohou však být daleko, a kdyby někdo z nás spadl teď do vody, okamžitě by ho sežrali.

Bocman nám dává náhle rukou znamení. Ukazuje na obrovské tělo, které se blíží k prámu. Pluje těsně při hladině. Je to žralok dlouhý dvanáct stop. Vynořil se z hlubin a pluje přímo k nám.

Když je na pár metrů od prámu, zatáhne bocman lehce lanem, aby pohnul hákem a uvedl vnadidlo do pohybu. Hák opravdu vypadá jako živá věc.

Cítím, že mi srdce zuřivě buší, jako by mi šlo o život.

Žralok se stále blíží. Nad vodou mu jiskří krví zalité oči a tlama se strašnými zuby se široce otvírá.

Ozývá se výkřik… Žralok se zastavuje a pak mizí hlubině.

Kdo z nás to vykřikl? Jistě nechtě. Vztekem rudý bocman vstává.

„Prvního, kdo promluví, zabiju!“ říká a pouští se znova práce. Ale žraloci se po celou půlhodinu neobjevují, musíme vnadidlo spustit hlouběji. Zdá se mi, že voda se hloubce vlní a že to způsobují žraloci. Náhle se lano skutečně napne. Vyklouzává bocmanovi z rukou, ale je pevně přivázáno k prámu. Žralok zabral a zakousl se.

„Pomozte mi, chlapi!“ volá bocman. Cestující i námořníci se rázem vrhají k lanu. Naše síla zvětšila naděje, ale budou, sotva stačit, protože ten tvor se zuřivě zmítá. Všichni společně táhneme. Hladina se rozvinuje divokými údery ocasu a hrudní ploutve zvířete. Nakláním se a vidím obrovské tělo tlukoucí se zkrvavené vodě.

„Držte! Držte!“ křičí bocman.

Konečně se vynořuje hlava žraloka. Hák se dostal otevřenou tlamou až do chřtánu a zachytil se tam. Daoulas bere sekeru, aby zvíře dorazil, jakmile je vytáhneme do úrovně prámu.

Vtom se ozve suchý zvuk. Žralok sevřel čelisti, překousl dřevěnou násadu háku a zmizel ve vlnách.

Z našich prsou vyráží výkřik beznaděje.

Bocman, Kurtis a Daoulas se sice ještě pokoušejí nějakého žraloka ulovit, ale nemají už ani hák, ani nástroj, z něhož by mohli hák vyrobit. Vrhají po žralocích smyčky lan, ale tato lasa po žraloci kůži klouzají. Bocman se dokonce pokouší přilákat je tím, že spouští do vody nohu. Marné pokusy končí a všichni odcházejí na svá obvyklá místa, aby čekali na smrt. Tu už teď nic nemůže zažehnat.

Já jsem se však nevzdálil tak rychle, abych nemohl zaslechnout bocmana, jak říká Kurtisovi: „Kapitáne, kdy budeme losovat?“ Kurtis neodpovídá, ale otázka už byla položena.

XLIV

Dne 16. ledna – Ležíme všichni pod plachtami. Kdyby kolem nás plula teď loď, byla by její posádka přesvědčena, že vidí prám pokrytý mrtvolami.

Strašně trpím. Mohl bych vůbec jíst s takovými rty, jazykem a hrdlem? Nevěřím tomu, a přece se všichni navzájem měříme divokými pohledy. Vedro je dnes tím větší, že mraky věstí bouři. Zdvihá těžká mlha jako za deště a nám se skutečně zdá, že prší všude, kromě našeho nejbližšího okolí. Přesto se všichni díváme na stoupající mraky lačnými pohledy.

Naslouchám, zdali vzdálené hřmění neoznamuje už bouři. Je jedenáct hodin dopoledne. Mlha zakryla slunce, ale elektřina v ní zřejmě není. Je už jasné, že k bouři nedojde, protože všechny mraky jsou zbarveny stejně a jejich obrysy, za svítání ostré, se rozplývají v šedivý celek. Teď to je jen obyčejná mlha. Ale z mlhy může vzniknout déšť, třeba sebeslabší, třeba jen několik kapek. „Déšť!“ volá náhle Daoulas.

Opravdu. Půl míle od prámu je nebe pokryto svislými pruhy deště. Prší! Už vidím dopadat vodní kapky na hladinu. Vítr zesílil a žene déšť k nám. Jen aby se ten mrak nevyčerpal dříve, než se dostane nad naše hlavy!

Osud se nad námi konečně smiloval. Prší velkými kapkami, jaké padají z bouřkových mraků. Ale příval nebule trvat dlouho, a proto musíme zadržet vše, co nám poskytne. Už teď je mrak nad obzorem při svém okraji ozařován jasným pruhem nebe.

Kurtis dává nastavit poškozenou bečku, a aby zachytil co nejvíc vody, nařizuje roztáhnout plachty, aby zadržely déšť co největší plochou.

Ležíme na zádech, s otevřenými ústy. Voda nám zvlažuje tváře i rty. Cítím, jak mi stéká do hrdla. Ach, jaká nevylíčitelná slast! To se do mne vrací život. Ústa se stykem s vodou změkčují. Piji a zdá se mi, že voda proniká celou mou bytostí.

Déšť trvá asi dvacet minut. Pak je mrak vyčerpán a rozptyluje se v prostoru. Vstáváme jako lepší lidé. Opravdu „lepší“! Tiskneme si ruce, hovoříme. Zdá se nám, že jsme zachráněni. Nebe nám jistě pošle další mraky s vodou, kterou jsme tak dlouho postrádali.

Voda, která spadla na prám, nebyla ztracena. Zadržely ji soudek i plachty. Musíme ji však pečlivě chránit a rozdělovat jen po kapkách.

V bečce jsou asi dvě tři pinty vody a tuto zásobu můžeme hodně zvětšit vyždímáním vody z plachet. Námořníci se dávají do práce. Ale Kurtis je zastavuje.

„Okamžik!“ volá. „Je ta voda pitná?“

Dívám se na něho. Proč by dešťová voda neměla být pitná?

Kurtis nabírá do misky trochu vody ze záhybu plachty. Ochutnává ji a k mému velkému překvapení ji vyplivuje. Ochutnávám ji také. Voda je víc než poloslaná. Pekl bych, že to je mořská voda.

Naše plachty, tak dlouho vystavené působeni vln, učinily z dešťové vody vodu velmi slanou. Je to nové zklamání. Ale tentokrát je přijímáme klidněji. Zbývá nám několik pint pitné vody v soudku. A pak… Pršelo přece a bude pršet zas!

XLV

Dne 17. ledna – Naše žízeň se sice na chvíli ztišila, ale s tím větší prudkostí se ozval hlad. Existuje nějaká možnost, jak bez háku a vnadidla ulovit žraloka? Kolem prámu se to jimi jen hemží. Co je tak napadnout v jejich vlastním živlu s nožem v ruce? Dělají to tak Indové na perlových lovištích. Na to Kurtis skutečně pomýšlel, ale my jsme mu v tom zabránili. Žraloků je příliš mnoho a to by znamenalo vystavit se bez prospěchu jisté smrti.

Zjišťuji, že žízeň možno oklamat koupelí v moři nebo kousáním do nějakého kovového předmětu, ale s hladem tomu tak není. Výživnou hmotu nelze ničím nahradit. Vodu nám může občas přinést déšť, takže z nedostatku vody si netřeba zoufat. Zato nedostatek potravy je vždycky beznadějný.

Musím doznat, že někteří z mých společníků se na sebe dívají podivnými pohledy. Je pochopitelné, kam se nesou naše myšlenky a jak divoké představy může vyvolat hlad v mozcích posedlých jedinou žádostí!

Když bouřkový mrak zmizel, nebe se zase vyčistilo. Vítr sice na chvíli zesílil, ale brzy se zklidnil a plachta na stožáru zplihla. My už ostatně vítr za pohonnou sílu ani nepokládáme. Kde vlastně jsme? Do které části Atlantiku nás proud zanesl? To nemůže nikdo říci a nikdo také nemůže rozhodnout, který směr větru by nám byl nejpříznivější. Od větru žádáme jediné: Aby osvěžoval naše hrudi, aby přiháněl do suchého vzduchu trochu par, ochlazoval denní vedra a občas přinesl trochu deště.

Přišel večer. Noc bude až do půlnoci tmavá, protože pak teprve vyjde měsíc v poslední čtvrti. Trochu zamlžená souhvězdí nevysílají onen nádherný svit, kterým ozařují chladné noci.

V jakémsi deliriu a trápen strašným hladem, který na sklonku dne sílí, jdu si lehnout na balík plachet při pravoboku a nakláním se nad vodu, abych vdechoval její svěžest. Mí společníci leží na svých obvyklých místech, ale kdo z nich nachází zapomnění svých útrap ve spánku? Snad nikdo. V mém mozku se rodí děsivé sny.

Zmocňuje se mě jakési chorobné otupení, které není ani bděním, ani spánkem. Nevím, jak dlouho ten stav trval. Vzpomínám si jen, že v jedné chvíli mě probudilo něco zvláštního.

Nevím, zda se mi to nezdá, ale můj čich je podrážděn vůní, kterou zprvu nemohu rozpoznat. Je to jen slabý závan, přinášený občas vánkem. Chřípí se mi rozšiřuje a já vdechuji záhadnou vůni. Chce se mi vykřiknout. Pudově se však ovládnu a snažím se vyvolat v paměti slovo, které mi z ní vypadlo.

Míjejí vteřiny. Stále výraznější vůně mi zrychluje dech. A vtom jako člověk, který si náhle na něco vzpomněl, si říkám v duchu: Ale vždyť je to vůně uzeného masa!

Rychlejší vdechování mě přesvědčuje, že se mé smysly nemýlí. A přece… tady na prámu… Zdvihám se na kolena, znovu vdechuji, doslova čenichám v okolním vzduchu. Do nozder mi vniká stále táž vůně. Jsem po věnu od hmoty, která ji vydává. Ta věc musí být na přídi.

Opouštím své místo a plížím se jako zvíře vpřed, řídím se ne očima, ale čichem, podlézám plachty a pronikám mezi prkny s kočičí opatrností, abych nevzbudil pozornost svých společníků.

Po několik minut se tak posouvám všemi směry a řídím se jako lovecký pes vůní. Někde mi stopa uniká, jinde se mi s větrem vzdaluje, ale brzy ke mně zas doráží s novou silou. Konečně jsem stopu zachytil. Sleduji ji a blížím se k cíli.

Teď jsem na konci pravoboku a tam bezpečně zjišťuji, že to je vůně slaniny. Nemýlím se. Všechny chuťové buňky jazyka se mi žádostivostí chvějí.

Musím se skrýt pod záhyb plachty. Nikdo mě nevidí, nikdo mě neslyší. Plížím se dál po loktech a po kolenou. Natahuji paži. Má ruka se zmocňuje předmětu zabaleného do kusu papíru. Rychle ho přitahuji a ve svitu právě vyšlého měsíce si to prohlížím.

Není to sen. V ruce držím kus slaniny, sotva čtvrt libry, ale dost, aby to na den ztišilo má pekelná muka nesu slaninu k ústům

Náhle mě někdo chytá za ruku. Obracím se a jen stěží otlačuji výkřik. Poznávám lodního hospodáře Hobbarta. Vše je vysvětleno. Zvláštní Hobbartův stav, jeho zdraví, jeho pokrytecké nářky. Ve chvíli ztroskotání se mu podařilo zachránit trochu zásob a dát si je stranou. A zatímco my jsme umírali hlady, on se klidně živil. Ach, ten bídák! Ale ne! Hobbart jednal správně. Říkám si, že to je rozumný člověk. A jestliže si schoval trochu potravy na úkor druhých, tím lépe pro něho… a pro mne…

Hobbart však uvažuje jinak. Drží mi ruku a snaží se vyrvat mi z ní ten kus slaniny. Vše zcela mlčky. Nechce vzbudit pozornost kamarádů. Stejný zájem na mlčení mám i já. Není třeba, aby mi ostatní mou kořist vzali. Hobbart cedí mezi zuby: „Můj poslední kus! Mé poslední sousto!“

Jeho poslední sousto! Musím je stůj co stůj mít. Chytám svého soka za krk. Chroptí mi pod rukou a za chvíli znehybní.

Já drtím ten kus slaniny mezi zuby a poraženého Hobbarta držím za krk daleko od sebe. Pak ničemu pouštím a plížím se zpět na své místo na zádi.

Nikdo mě neviděl. A jedl jsem!

XLVI

Dne 18. ledna – S podivnou úzkostí čekám na rozednění. Co řekne Hobbart? Zdá se mi, že bude mít právo ke stížnosti u kapitána. Ale ne, to je směšné… Kdybych řekl, jak si Hobbart žil, když my jsme umírali hladem, jak byl živ na naši újmu, jeho kamarádi by ho bez milosti zabili.

Chtěl bych, aby už bylo ráno. Hlad jsem zatím ukojil, ač bylo té slaniny bedně málo, jediné sousto, „poslední sousto“, jak řekl Hobbart. Netrpím však těmi hroznými mukami z hladu. Mám teď ale výčitky svědomí. Měl jsem se o ten bídný zbytek rozdělit se svými druhy. Měl jsem myslet na slečnu Herbayovou, na Andrého, na jeho otce… Ale já jsem myslel jen na sebe!. Zatím stoupá nad obzor měsíc a brzy se ukazuje první ranní svit. Nezamhouřil jsem ani na chvíli oka. Od prvního rozbřesku se mi zdá, že se na stožáru nade mnou kymácí jakási beztvará věc. Co je to? Nemohu to zatím rozpoznat a zůstávám ležet na balíku plachet. Konečně se nad moře vyhoupne sluneční kotouč a já vidím, že na ráhnu se na konci provazu kymácí podle výkyvů prámu lidské tělo. Rodí se ve mně temná předtucha. Jdu k patě stožáru. Na něm se houpá tělo oběšence. Je to Hobbart! Ano, to já jsem dohnal toho nešťastníka k sebevraždě.

Uniká mi výkřik hrůzy. Mí společníci se zvedají, vidí to tělo, jdou k němu. Ne ovšem proto, aby zjistili, nezbývá-li v něm ještě jiskřička života. Ostatně Hobbart je doopravdy mrtev a jeho tělo je už chladné. Bocman, Daoulas, Jynxtrop, Falsten a ostatní se chtivě sklánějí nad mrtvolou.

Ne! Nevidím to! Nechci to vidět! Ani slečna Herbayová, André a jeho otec netouží po úlevě v utrpení za takovou cenu.

A co kapitán Kurtis? Nevím. Neodvažuji se ho ptát.

Ale ostatní… bocman, Daoulas, Falsten a námořníci! Ach, člověk změněný ve zvíře. To je strašné!

Oba Letourneurové, slečna Herbayová a já se uchylujeme pod plachtu. Nechceme nic vidět. André se chce na ně vrhnout. Musím s ním bojovat, abych ho zadržel. A přesto na to měli ti nešťastníci právo. Hobbart byl mrtev. Oni ho nezabili.

Kdo ví, zda tato scéna není prologem odporného dramatu, které zbrotí prám krví.

Hovoříme o svých úvahách s Andrém, ale nemohu rozptýlit hrůzu v něm vrcholící. V duchu si říkám, že my umřeme hladem, ale osm našich společníků té strašné smrti unikne.

K jak hrozným úvahám mě to vše vede? Nebudí ti lidojedi ve mně nakonec spíš závist než odpor?

Konečně nastává na prámu zase ticho. Vyvozuji z toho, že mí společníci usnuli. Nemají už hlad!

XLVII

Dne 19. ledna – Po celý tento den je nebe stejné.

I teplota je stejná. Noc nepřináší žádnou změnu ve stavu ovzduší. Mohu spát jen několik hodin.

Ráno slyším na palubě vzteklý křik. Oba Letourneurové a slečna Herbayová se mnou vstávají. Odhrnuji plachtu a dívám se, co se děje. Bocman, Daoulas a ostatní námořníci strašně zuří. Kurtis sedí na zádi, ptá se po příčině toho zmatku a snaží se lidi uklidnit.

„Ne, ne! Víme, kdo to udělal!“ volá Daoulas a divoce se rozhlíží.

„Ano,“ křičí bocman, „je tu nějaký zloděj, protože vše, co nám zbylo, zmizelo!“

„Já to nebyl!“ – „Ani já ne!“ odpovídají po řadě námořníci.

Vidím, že ti zoufalci prohledávají kdejaký kout, nadzvedají plachty, odtrhávají prkna. Jejich vztek roste úměrně s marností jejich hledání.

Přichází ke mně bocman.

„Vy musíte zloděje znát,“ říká mi.

„Nevím, co tím chcete říci,“ odpovídám.

Přistupuje k nám Daoulas s ostatními námořníky.

„Prohlédli jsme celý prám,“ říká tesař. „Zbývá prohlédnout ještě tento stan.“

„Nikdo z nás ten stan neopustil, Daoulasi.“

„Podíváme se.“

„Ne! Nechte umírající hladem na pokoji!“

„Pane Kazallone,“ říká mi mírněji bocman, „my vás nepodezíráme. Jestliže si však někdo z vás vzal svůj podíl, který včera odmítl, bylo by to jeho právo. Ale tady zmizelo vše. Rozumíte? Vše!“

„Prohledejte stan!“ volá Sandon.

Námořníci jdou blíž. Nemohu vztekem oslepeným mužům vzdorovat. Zmocňuje se mě strašná obava. Co když to udělal pan Letourneur… ne pro sebe, ale pro syna! Jestliže ano, ti zuřivci ho rozsápou.

Dívám se na Kurtise, jako bych ho žádal o ochranu. Kapitán se staví vedle mne. Obě ruce má v kapsách a já tuším, že je ozbrojen.

Na bocmanovu výzvu musí otec se synem a slečna Herbayová opustit stan. Námořníci jej prohledávají ve všech koutech – bohudík marně. Je jasné, že Hobbartovy pozůstatky byly vhozeny do moře.

Bocman, tesař a námořníci podléhají hrůznému zoufalství.

Ale kdo to udělal? Dívám se na slečnu Herbayovou a na pana Letourneura. Jejich zraky mi říkají, že oni to nebyli. Obracím zrak na Andrého. Odvrací na okamžik hlavu.

Nešťastný chlapec! Byl to on? A jestliže ano, chápe vůbec důsledky svého činu?

XLVIII

Od 20. do 21. ledna – V následujících dnech se ostatní cítí lépe. Nelze však vylíčit muka, kterými trpíme já, slečna Herbayová, André a jeho otec. Nebudeme litovat činu Andrého? Udrželi bychom se nyní i my?

Bocmana, Daoulase a ostatní už zase začíná sužovat hlad. Dívají se na nás s vytřeštěnýma očima. Nevidí v nás už svou jistou kořist?

Po pravdě řečeno, trpíme teď spíš žízní než hladem. Nikdo z nás by neváhal s volbou mezi několika kapkami vody a kouskem sucharu. Potvrzují to všichni trosečníci, kteří se octli v naší situaci – a je to pravda. Trpí se víc žízní než hladem a také se na ni dřív umírá.

Strašná muka ještě zvětšuje pohled na mořskou vodu, která se tak podobá vodě pitné. Několikrát jsem se pokoušel několik kapek spolknout, ale vyvolalo to pokaždé těžké dávení a ještě větší žízeň než předtím.

Ach, už je toho na nás moc. Loď jsme opustili před více než čtyřiceti dny. Kdo z nás si může ještě dělat o budoucnosti nějaké iluze? Což už nejsme vlastně odsouzeni zemřít jeden po druhém tou nejstrašnější smrtí?

Cítím, že se mi mozek zakaluje těžkou mlhou. Jako by se mě zmocňovalo delirium. Bojuji o záchranu zdravého rozumu, který mi uniká. To delirium mě děsí. Kam mě přivede? Budu mít dost síly, abych si zachoval zdravý rozum?

Přicházím k sobě. Nevím po kolika hodinách. Na čele mám obkladek, který mi slečna Herbayová smáčí mořskou vodou. Cítím, že mi už zbývá jen málo života.

Dnes dochází ke strašné scéně. Černoch Jynxtrop v záchvatu zuřivého šílenství pobíhá se strašným řevem po prámu. Kurtis se ho marně snaží uklidnit. Černoch se na nás vrhá, aby nás zabil. Musíme se bránit jeho divokým útokům. Jynxtrop se zmocnil sochoru a my jen s obtížemi odrážíme jeho rány.

Ale vtom dochází ke zvratu, vysvětlitelnému jedině šílenstvím. Černochova zuřivost se obrací proti němu samotnému. Zuby a nehty si drásá ruce, pak se rozbíhá a já slyším pád jeho těla do moře.

Bocman, Daoulas a Falsten se vrhají na příď, aby ho vytáhli, ale vidí už jen nestvůrné žraloky.

XLIX

Dne 22. a 23. ledna – Je nás teď na prámu jen jedenáct. Zdá se mi nemožným, aby každý další den si nevyžádal nějakou oběť. Konec dramatu, ať je jakýkoli, se už blíží. Jestliže do týdne nedoplujeme k pevnině nebo nás nezachrání nějaká loď, nepřežije to ani jeden z trosečníků Chancelloru. Dne 23. ledna se vzhled oblohy mění. Vítr sílí a v noci se stáčí k severovýchodu. Plachta prámu se nadouvá a hluboká brázda za námi svědčí o naší značné rychlosti. Kapitán ji odhaduje na tři míle v hodině.

Kurtis a inženýr Falsten jsou zřejmě nejodolnější z nás všech. Ač jsou značně vyhublí, snášejí překvapujícím způsobem všechna strádání. Nedovedu však popsat bědný stav slečny Herbayové. Je to už jen duše, ale duše velmi statečná. Celá její bytost je teď soustředěna v jejích ocích. Duchem je už mimo pozemský život.

Dosud nejenergičtější muž – bocman – je úplně vyřízen. Je k nepoznání. Hlavu sklání na prsa, dlouhé kostnaté paže mu visí podle boků. Sedí v rohu prámu a nezdvihá vůbec zrak. Na rozdíl od slečny Herbayové žije jen tělem a jeho nehybnost ve mně občas vyvolává domněnku, že už zemřel.

Na prámu se teď neozývá jediné slovo, jediný sten. Je naprosté ticho. Vyměňujeme si sotva deset slov denně. Ostatně slova, která by naše ztvrdlé rty a okoralý jazyk mohly pronést, byla by naprosto nesrozumitelná. Prám nese už jenom bezkrevné vyzáblé přízraky, v nichž už není nic lidského.

L

Dne 24. ledna – Kde jsme? Do které části Atlantiku byl prám zahnán? Dvakrát se na to ptám kapitána Kurtise, ale může mi odpovídat jen velmi neurčitě. Protože si však neustále poznamenával směr proudů a větru, myslí si, že jsme se museli dostat hodně na západ, to jest k pevnině.

Dnes vítr zcela utichá. Ale povrch moře se stále dlouze vlní. Znamená to, že na východě je moře rozbouřené. Zřejmě tuto část oceánu napadla větrná smršť. Prám je už hodně narušen. Kurtis, Falsten a tesař se ze všech sil snaží zpevnit části, které se rozpadají. Proč se namáhají? Ať se ta prkna a trámy raději rozpadnou! Ať nás oceán pohltí! Nač s ním bojovat o tak mizerný život?

Naše muka dosahují nejvyšší míry, jakou může člověk snést. Není možné, aby se to ještě stupňovalo. Vedro je k nesnesení. Z nebe na nás padá rozžhavené olovo. Našimi cáry vyráží pot a jeho odpařováním se naše žízeň ještě zvětšuje. Opravdu nedokážu popsat, co zakouším. Chybí mi k tomu slova.

Jediná možnost osvěžení je teď zakázána. Nikdo z nás nemůže pomýšlet na koupel, protože od Jynxtropovy smrti nás provází hejno žraloků.

Pokouším se získat trochu vody odpařením vody mořské. Podařilo se mi však jen stěží zvlhčit kousek plátna. Kotlík je ostatně už tak opotřebovaný, že nemůže ohni vzdorovat. Praskl a já musil té práce nechat.

Inženýr Falsten je úplně hotov. Přežije nás jen o několik dní. Zdvihnu-li hlavu, nevidím ho už. Leží pod plachtou, nebo zemřel? Na přídi stojí jen energický Kurtis. Když si pomyslím, že ten člověk ještě doufá…1

Jdu si na záď lehnout. Tam čekám na smrt. Čím dřív přijde, tím lépe.

Nevím, kolik hodin tak uplynulo… Náhle slyším výbuch smíchu. Někdo z nás asi zešílel.

Smích se opakuje. Zdvihám hlavu. Trochu se nadzvedám. Doléhají ke mně nesouvislá slova:

„Louka! Louka! Zelené stromy! Pod stromy hostinec! Rychle, rychle! Pálenku, džin, vodu! Guinei za každou kapku! Zaplatím! Mám zlato! Mám zlato!“

Ubožáku! Ani všechny banky světa by ti tady nezajistily kapku pitné vody!

Je to Flaypol, který v deliriu křičí:

„Země! Tamhle je země!“

Ta slova by vzkřísila mrtvého. S bolestnou námahou vstávám. Žádná země! Flaypol přechází po prámu a směje se. Pouští se do zpěvu a dává znamení pomyslnému břehu.

Přímé vnímání zrakem a sluchem ztratil, ale chorobnou činností mozku se mu strašná realita mění v nádherný přelud. Hovoří s mrtvými přáteli. Zve je do své hospody v Cardiffu a nabízí jim tam džin, whisky, vodu… především vodu; vodu, která opíjí. Kráčí přes natažená těla, na každém kroku klopýtá, padá, zvedá se, opilým hlasem zpívá. Zdá se, že je úplně opilý. Ve svém šílenství netrpí, jeho žízeň je ukojena. Chtěl bych mít takové halucinace jako on.

Neskončí ten nešťastník stejně jako černoch Jynxtrop?, Nevrhne se do vln? Tohle jistě napadlo i Daoulase, Falstena a bocmana. Jestliže se chce Flaypol zabít, oni nedopustí, aby to udělal „proti jejich zájmu“! Proto také vstávají, sledují ho a hlídají. Bude-li se chtít Flaypol vrhnout do moře, oni ho rozhodně žralokům nevydají.

To se však nemá stát. Flaypol ve svých halucinacích dosáhl nejvyššího stupně blouznění. Jako by se byl do němoty opil lihovinami svých přeludných vidění. Padá na zem a tvrdě usíná.

LI

Dne 25. ledna – Noc z 24. na 25. ledna je mlhavá a z neznámých důvodů teplejší, než si lze představit. Ta mlha mě přímo dusí. Zdá se, že by se jedinou jiskrou vzňala jako nějaká výbušnina. Prám zůstává bez jediného pohybu stát. Napadá mi, zda vůbec pluje.

Po celou noc se snažím spočítat, kolik nás ještě na prámu je. Zdá se mi, že je nás ještě jedenáct, ale nemohu sebrat všechny myšlenky tak, abych to zjistil přesně. Někdy mi vychází deset, jindy dvanáct. Ale musí nás být jedenáct, protože Jynxtrop zahynul. Zítra tu bude jen deset lidí, protože já zemřu, cítím, že se blížím ke konci svého utrpení. Svou vlast, rodinu, přátele mohu už spatřit jen ve snu.

Ráno se probouzím, lze-li ovšem nazvat mé chorobné otupení spánkem. Opravdu pomýšlím na to, že to ukončím sám. Ta myšlenka se mi zahryzla do mozku. Nalézám v tom dokonce jakési kouzlo, když si říkám, že to skončím, kdy budu chtít.

Oznamuji své rozhodnutí Kurtisovi. Hovořím s naprostým duševním klidem. Kapitán se spokojuje s posvědčujícím gestem.

„Já sám se nezabiji,“ říká pak. „Znamenalo by to pouštět své místo. Jestliže si mě smrt nevybere před mými společníky, zůstanu na prámu jako poslední.“ Mlha trvá. Plujeme v šedivém ovzduší. Nevidíme ani a hladinu moře. Mlha stoupá z oceánu jako hustý mrak, my tušíme, že nad ní září žhavé slunce, které ji brzy rozpustí.

K sedmé hodině mám dojem, že se mi nad hlavou ozývá ptačí křik. Stojící Kurtis pozorně naslouchá. Opakuje se to třikrát. Při třetím křiku přistupuji ke kapitánovi slyším, jak si temným hlasem šeptá: „Ptáci…! Ale pak… pak by byla země už blízko!“ Věří Kurtis ještě v blízkost země? Já sám už ne. Pevniny a ostrovy neexistují. Zeměkoule je jen tekuté těleso, jako v dávné periodě svého vývoje. Přesto čekám s jistou netrpělivostí, až se mlha zvedne. Nečekám samozřejmě, že se nám objeví země. Ale absurdní myšlenka nemožné naděje mě tak ovládá, že se jí nemohu zbavit.

Mlha se začíná rozptylovat až k jedenácté hodině. Zatímco se v hustých chuchvalcích válí po hladině, vidíme za jejími mezerami modré nebe. A už k nám také pronikají horké sluneční paprsky. Páry se však rozplývají jen horních vrstvách vzduchu, takže obzor ještě pozorovat nemůžeme.

Asi půl hodiny mě obklopují mlžné víry. Rozpadají se velmi pomalu, protože je naprosté bezvětří. Kurtis opřený o pažení prámu snaží se proniknout zrakem tmavou mlžnou clonou. Konečně slunce v plném světle vymetá povrch oceánu; vyjasňuje se a v širokém okruhu se nám objevuje obzor. Je však stejný jako včera a jako všechny ty dny předtím. Stále jen ta nepřerušovaná čára, na níž se spojuje nebe s mořem. Kurtis se beze slova rozhlíží kolem sebe. Je mi ho upřímně líto, protože je jediným z nás, který nemá právo ukončit vše vlastním rozhodnutím. Já sám zemřu zítra, a nepřijde-li smrt ke mně, vyjdu jí vstříc. O svých společnících ani nevím, jsou-li naživu, nebo mrtvi. Zdá se mi, že jsem je už celou věčnost neviděl.

Přišla noc. Nemohu ani na chvíli usnout. Ke druhé hodině mi žízeň způsobila takovou bolest, že nemohu zadržet výkřik. Což ani před smrtí neokusím tu vrcholnou rozkoš z uhašení ohně, který mi spaluje hruď? A to čekání na zítřek je nekonečné! Ráno se na obzoru ještě drží hustá mlha a zmenšuje okruh, jehož středem je prám. Mlha je horká jako pára unikající z parního kotle.

Dnešek je můj poslední den. Před smrtí bych chtěl stisknout ruku přítele. Vidím kapitána Kurtise. Vleču se k němu a beru ho za ruku. Chápe to. Ví, že to je mé rozloučení, a mně se zdá, že mě chce zadržet ještě poslední nadějí. Je to marné!

Chtěl bych vidět i Andrého, jeho otce a slečnu Herbaovou. Ale neodvažuji se k nim. To děvče by mi vyčetlo mé rozhodnutí z očí. Vracím se proto raději na záď prámu. Po strašném úsilí se mi daří postavit se ke stožáru, naposledy se rozhlížím po nemilosrdném moři, po obzoru. na němž se nic nepohne. Kdyby se mi tam zjevila země, kdyby se tam objevila bílá plachta, pokládal bych to a přelud… Ale moře je všude pusté. Je devět hodin dopoledne. Čas všechno skončit. Hryze ní v útrobách a žhavá žízeň mi rvou vnitřnosti s novou zuřivostí. Pud sebezáchovy ve mně hasne. Za několik minut přestanu trpět.

Vtom se ozývá jakýsi hlas. Poznávám Daoulase. Stojí u kapitána Kurtise a říká:

„Kapitáne, kdy budeme losovat?“

Ve chvíli, kdy se chci vrhnout do moře, se zastavuji. Proč? Nevím to, ale vracím se na záď prámu.

LII

Dne 26. ledna – Návrh byl podán. Všichni to slyšeli a všichni to pochopili. Byla to už několik dní utkvělá myšlenka všech, ale žádný se neodvážil ji vyslovit.

Bude se losovat.

Nuže budiž! Označí-li los mne, nebudu si stěžovat.

Zdá se mi, že je navržena výjimka pro slečnu Herbayovou a že to navrhl André. V mužstvu se ozývá zlostné bručeni. Je nás na prámu jedenáct a každý z nás má šanci jedné ku deseti. Navržená výjimka by však tento poměr změnila. Slečna Herbayová musí sdílet stejný osud s ostatními.

Je půl jedenácté dopoledne. Daoulasovým návrhem oživený bocman naléhá, aby se losovalo hned. Je v právu. Ostatně z nás už nikdo na životě nelpí. Ten, který bude vylosován, předejde smrtí své společníky jen o několik dní. Každý to ví a nikdo se smrti nehrozí. Všichni jen chtějí, aby den dva netrpěli hladem a necítili žízeň.

Nevím, jak se jména nás všech octla na dně klobouku. Snad je napsal Falsten na listy vytržené ze zápisníku. Je tam jedenáct jmen. Bez námitek je ujednáno, že poslední lístek udá oběť.

Kdo bude losovat? Všichni trochu váhají.

„Já!“ říká jeden z nás.

Obracím se a poznávám pana Letourneura. Stojí celý bledý s nataženou rukou, s bílými vlasy spadajícími na vyhublou tvář, strašlivý ve svém klidu.

Chápu, proč chce losovat právě on. Až tam jde jeho otcovské sebeobětování.

„Jak chcete,“ říká bocman.

Pan Letourneur vkládá ruku do klobouku. Vytahuje lístek, rozbaluje jej a podává tomu, jehož jméno je tam napsáno.

První tažené jméno je Burkeovo. Ten vyráží radostný výkřik.

Druhý je Flaypol. Třetí bocman. Čtvrtý Falsten. Pátý Kurtis. Šestý Sandon.

Polovina jmen s jedním navíc je už vyvolána. Mé dosud nevyšlo. Snažíme se určit zbývající šance. Čtyři dobré, jedna špatná.

Od Burkeova výkřiku nepadlo ani slovo. Pan Letourneur pokračuje v chmurné povinnosti.

Sedmé jméno je jméno slečny Herbayové, ale dívka se ani nezachvěla.

Osmé jméno je moje! Ano, moje!

Deváté jméno:

„Letourneur.“

„Který?“ ptá se bocman.

„André,“ odpovídá pan Letourneur.

Ozývá se výkřik a André padá v bezvědomí na prám. „Tak dál, přece!“ volá vztekle tesař Daoulas, jehož jméno je se jménem pana Letouineura ještě v klobouku. Daoulas se dívá na svého soka jako na oběť, kterou chce pozřít. Pan Letourneur se skoro usmívá. Vkládá ruku do klobouku, vytahuje předposlední lístek, rozbaluje jej a nezeslabeným hlasem a s pevností, jakou bych u něho nečekal, oznamuje: „Daoulas.“

Tesař je zachráněn. Z prsou se mu dere nelidský skřek.

Pan Letourneur bere z klobouku poslední lístek a bez přečtení jej roztrhává.

Jeden útržek padá na roh prámu. Nikdo to nepozoruje. Plazím se tam, sbírám papír a v růžku čtu: And…

Pan Letourneur se ke mně vrhá. Rve mi divoce ten kousek papíru z rukou, mačká jej, vážně se na mne podívá a hází papír do moře.

LIII

26. ledna, pokrač. – Pochopil jsem dobře. Otec se obětoval za syna. Mohl mu dát už jen život… A dal mu jej. Ale ostatní nehodlali čekat.

Kdo by uvěřil, že v této chvíli se někdo odvolá na zbytek lidskosti v těch mužích, a kdo by věřil, že výzva bude přijata? A přece ve chvíli, když už se na pana Letourneura vrhají, zastavuje je čísi hlas.

Přistupuje k nim – či spíš plíží se k nim – slečna Herbayová.

„Přátelé,“ říká, „nechcete ještě den počkat? Jen jediný den! Jestliže se zítra neobjeví země nebo nějaká loď, stane se náš ubohý společník vaší obětí.“

Při těch slovech se celý chvěji. Zdá se mi, že z dívky mluví prorocký hlas. Do duše se mi vkrádá obrovská naděje. Možná že slečna Herbayová spatřila břeh nebo loď ve svých nezemských viděních. Ano, je třeba ještě den počkat. Co je to vlastně jeden den proti tomu, co jsme už vytrpěli?

Kurtis uvažuje stejně jako já. Spojujeme své prosby s prosbou slečny Herbayové. I Falsten hovoří stejně. Zapřísaháme své společníky, bocmana, Daoulase i ostatní…

Námořníci stojí. Neslyšíme ani šepot. Náhle bocman odhazuje sekeru a temným hlasem říká: „Dobrá! Zítra za svítání.“

Tím je řečeno vše. Jestliže se zítra neobjeví země nebo loď, dojde ke strašnému dramatu.

Každý se teď vrací na své místo a zbytkem sil potlačuje utrpení. Námořníci zalézají pod plachtu. Už se ani nesnaží pozorovat moře. Zítra přece budou jíst!

André Letourneur se zatím vzpamatoval. Jeho první pohled patří otci. Vidím, že počítá osoby na prámu. Ani jedna nechybí. Na koho padl los? Když ztratil André vědomí, byla v klobouku ještě dvě jména. Daoulasovo a otcovo. Ale pan Letourneur i Daoulas jsou tady!

Přistupuje k němu slečna Herbayová a říká mu prostě, že losování nebylo dokončeno. André se na víc neptá. Bere otce za ruku. Tvář pana Letourneura je klidná, skoro úsměvná. Vidí a vnímá jedinou věc: jeho syn je zachráněn! Oba si jdou sednout na záď a tiše spolu hovoří.

Já se zatím navracím k prvnímu dojmu, který ve mně vzbudil zásah mladé dívky. Věřím v prozřetelnost. Nedovedl bych říci, do jaké míry se ta myšlenka v mé duši zakořenila. Odvážil bych se tvrdit, že se blížíme ke konci všech běd a že zítra se před námi objeví břeh nebo loď. Jsem si tím zcela jist. Mému přesvědčení se nelze divit. Mám mozek tak otupený, že se mi v něm přeludy mění v realitu.

Hovořím o své předtuše s oběma Letourneury. André je stejně důvěřivý jako já. Ubohý chlapec! Kdyby věděl, že zítra…

Otec mě vážně poslouchá a ještě mě v mé naději podporuje. Opravdu věří – aspoň to říká – , že osud ušetří všechny, kdož přežili Chancellor.

Když se později ocitám s panem Letourneurem sám, nakloní se ke mně a říká:

„Svěřuji vám svého nešťastného chlapce. Ať se nikdy nedoví, že…“

Větu nedokončuje a z očí mu tryskají velké slzy.

Já jsem stále plný naděje. Bez přestání pozoruji obzor a přecházím jej zrakem po celém obvodu. Je pustý, ale to mě neznepokojuje. Až přijde zítřek, objeví se země nebo loď!

Se mnou pozoruje moře i kapitán Kurtis. Podobně soustřeďují do očí celou svou bytost i Falsten, slečna Herbayová a bocman.

Zatím přichází večer a já jsem přesvědčen, že v hluboké tmě se k nám přiblíží nějaká loď a že za svítání zahlédne naše znamení.

LIV

Dne 27. ledna – Nezavřel jsem vůbec oči. Naslouchám každému šumotu, každému zašplouchnutí vody, každému nárazu vln. Zjišťuji, že kolem prámu se už nezdržuje ani jeden žralok. Vidím v tom šťastné znamení.

Po půlnoci vyšel měsíc, ale jeho slabé světlo mi nedovoluje pozorovat moře ve větším okruhu. Několikrát se mi zdá, že na několik set metrů od prámu vidím vytouženou plachtu.

Přichází ráno. Cítím, jak se ve mně zvolna rozplývají všechny naděje. Loď se neobjevuje. Ani země ne. Je čas provést strašnou exekuci.

Neodvažuji se pohlédnout na oběť. A když se její rezignovaný zrak upře na mne, skláním hlavu. Prsa mi drtí nepředstavitelná hrůza. Hlava se mi točí jako v horečce.

Je šest hodin. V pomoc prozřetelnosti už nevěřím, srdce mi k zbláznění buší. V hrozné úzkosti mě celého polévá pot.

Bocman a Kurtis stojí opřeni o stožár a nepřestávají pozorovat oceán. Na bocmana je strašný pohled. Kapitánovy myšlenky nedokážu odhadnout. Je nesmírně bledý a zdá se, že žije už jen očima.

Námořníci se vlečou po plošině a žhavým zrakem už pohlcují svou oběť. Já nedokážu vydržet na místě a plížím se na příď.

Bocman stále stojí a dívá se.

„Konečně!“ zvolá.

Po tom slově se otáčím.

Bocman, Daoulas, Flaypol, Burke a Sandon přecházejí na záď. Tesař svírá křečovitě svou sekeru.

Slečna Herbayová tlumeně vykřikne.

A tu náhle vstává André.

„Tatínku!“ volá přiškrceným hlasem.

„Byl jsem vylosován…,“ říká pan Letourneur.

André se vrhá otci kolem krku a křičí:

„Nikdy! Zabijte raději mne! Zabte mě! To já jsem vhodil do moře Hobbartovu mrtvolu! Mne tedy musíte zabít!“

Nešťastník!

André padá nazad a dva námořníci ho drží, takže se nemůže ani hnout.

Burke a Flaypol se zatím chápou své oběti a vlečou ji na příď.

Strašná scéna se odehrává rychleji, než to popisuji. Hrůza mě vbila na místo. Chtěl bych se vrhnout mezi pana Letourneura a jeho katy, ale nemohu. Robert Kurtis se už na to nemůže dívat. Ani já ne. Pokud žijeme, k té strašné vraždě nedojde! Kapitán se vrhá mezi námořníky, aby jim jejich oběť vyrval. Vmísil jsem se do pranice, pokud se to mátožné hemžení dá pranicí nazvat. Ale na kraji prámu do mne jeden námořník strčil a já padám do moře.

Zavírám oči a svírám rty. Chci zemřít zadušením. Ale pocit dušení je silnější než má vůle. Rty se mi rozevírají… Do hrdla mi vniká voda…!

Bože! Ta voda je sladká!

LV

27. ledna, pokrač. – Pil jsem! Pil jsem! Život se do mne rázem vrátil. Už nechci zemřít!

Křičím. Lidé můj pokřik slyší. Robert Kurtis se naklání přes okraj prámu a hází mi lano. Chápu se ho. Vysoukávám se nahoru a padám na plošinu.

Má první slova jsou:

„Sladká voda!“

„Sladká voda!“ křičí Kurtis. „Země je blízko!“

Je ještě čas. Vražda nebyla dosud spáchána. Oběť nebyla usmrcena. Robert Kurtis a André s těmi kanibaly bojovali, a když už jim podléhali, zaslechli můj hlas. Zuřivá bitka ustala. Já ta slova „sladká voda“ opakuji, na kláním se z voru a hltavě z plna hrdla piji. Jako první následuje můj příklad slečna Herbayová. I Kurtis, Falsten a ostatní se vrhají k tomuto prameni života. Každý hltavě pije. Ještě před chvílí kruté šelmy zdvihají teď ruce k nebi. Někteří námořníci mluví o zázraku. Zuřivost byla vystřídána nadšením.

Jako poslední nás napodobují pan Letourneur a André.

„Kde to vlastně jsme?“ volám.

„Nejvýš dvacet mil od země,“ odpovídá Kurtis.

Rozhlížíme se. Což se kapitán zbláznil? V dohledu žádná země není a prám je stále středem tekutého kruhu.

Ale voda je přece sladká! Odkdy? Ale na tom nesejde. Naše smysly nás nešálily a naše žízeň je ukojena.

„Ano, zemi není vidět,“ říká kapitán Kurtis, „ale je tu!“ A ukázal rukou k západu.

„Jaká země?“ ptá se bocman.

„Amerika. Země, kterou protéká Amazonka, jediná řeka, která má natolik mohutný proud, aby zanášela sladkou vodu na dvacet mil od svého ústí.“

LVI

Dne 27. ledna, pokrač. – Robert Kurtis má určitě pravdu. Ústí Amazonky, jímž protéká za hodinu dvě stě čtyřicet tisíc krychlových metrů vody, je jediné místo Atlantiku, kde jsme mohli najít sladkou vodu. Země tady! Cítíme ji! A vítr nás k ní žene!

André se na zádi vrhá otci do náručí a my na přídi hledíme nedočkavě k západnímu obzoru. Hodinu poté Robert Kurtis volá: „Země!“

Deník s mými poznámkami končí. V několika hodinách jsme byli zachráněni. Řeknu k tomu jen několik slov.

K jedenácté hodině dopolední se prám ocitl u mysu Maguri na poloostrově Marajó. Tam se nás ujali soucitní rybáři a nasytili nás. Pak nás odvezli do Para, kde se nás lidé až dojemně postarali.

Prám přistál na 0°12’ severní šířky. Byl tedy stržen nejméně o patnáct stupňů k jihozápadu. Říkám nejméně, protože je zřejmé, že jsme se musili dostat více k jihu. A jestliže jsme se dostali až k ústí Amazonky, pak nás tam donesl Golfský proud. Nebýt této okolnosti, byli jsme ztraceni.

Z osmadvaceti osob naloděných v Charlestonu – z osmi cestujících a dvaceti námořníků – zbylo jen pět cestujících a šest námořníků. Celkem jedenáct osob.

To byli všichni, kteří Chancellor přežili.

Protokol o zachránění sepsaly brazilské úřady. Podepsali jej slečna Herbayová, J. R. Kazallon, Letourneur otec, André Letourneur, Falsten, bocman, Daoulas, Burke, Flaypol, Sandon – a jako poslední kapitán Robert Kurtis.

Musím dodat, že jsme v Para dostali okamžitě prostředky k návratu do vlasti. Lodí jsme odpluli do Cayenne, kde nasedneme na parník Ville-de-Saint-Nazaire francouzské transatlantské linky. Ta nás dopraví do Evropy.

Teď, po tak strašném utrpení, po tolika nebezpečích, kterým jsme jako zázrakem unikli, došlo zas mezi cestujícími z Chancelloru k navázání nezrušitelných přátelství. Za všech okolností, ať nás osud kamkoli zanese, nikdy na sebe nezapomeneme. Robert Kurtis zůstane navždy přítelem těch, kteří se stali jeho dočasnými společníky.

Slečna Herbayová se chtěla vzdát světa a zasvětit svůj život péči o trpící.

„A cožpak můj syn netrpí?“ řekl jí pan Letourneur.

Teď má slečna Herbayová v panu Letourneurovi otce a v Andrém bratra. Říkám bratra, ale brzy najde ta statečná dívka ve své nové rodině štěstí, které si zasluhuje a které my jí z celého srdce přejeme.

Syn moře

KAPITOLA PRVNÍ

ZRÁDNÉ ÚTESY

Bouře nad Atlantikem zuřila již několik dní a večer 18. března zasáhla i Lamanšský průliv a severozápadní pobřeží Bretaně. Následujícího dne, asi v sedm hodin ráno, hlásil strážce majáku na Ploumanc’hu, že u ostrova Moines spatřil neznámou loď pohybující se směrem k nebezpečným útesům. V Perros-Guireku byl okamžitě vyhlášen poplach. Příslušníci záchranné služby se rychle sbíhali do přístavu. Přidal se k nim jako dobrovolník i Alain Plonévez, který byl v té době na dovoleně u své matky a nikdy nechyběl tam, kde šlo o záchranu lidských životů. Davy zvědavců zaplnily nábřeží i vrchol Trestrignelu, odkud bylo dobře vidět až na útesy před Ploumanc’hem.

Dvanáct statečných mužů ze všech sil zabíralo vesly a záchranný člun si s námahou razil cestu obrovským kotlem vln tříštících se za divokého řevu o skaliska rozeklaného mysu. Rozbouřené živly, prudký, studený vítr, nedovolily námořníkům ani na chvíli si odpočinout, ani na okamžik zmírnit tempo. Také velitel Guénic musel u kormidla vynakládat veškeré své umění, zkušenost, nadlidskou sílu a zachovávat neochvějnou chladnokrevnost, aby udržel člun ve směru plavby a zabránil jeho rozbití o ostrá úskalí.

Když minuli trestrignelský výběžek, byl člun uchvácen ještě větší zběsilostí moře. Za nějakou chvíli uviděli před sebou cíl své cesty – trojstěžník střední velikosti pro dlouhé plavby přes oceán. Na jeho zádi vlála argentinská vlajka.

Od chvíle, kdy byla ohlášena strážcem majáku, dostala se loď poněkud kupředu a nalézala se nyní asi míli od průlivu mezi Trestrignelem a ostrovem Tomé.

Bylo zřejmé, že plachetnice již narazila na útesy číhající pod šedými vlnami. Její trup se zvedal a klesal na vlnách, zmítal se a otáčel, jako by se bránil krutému údělu, jako by se snažil vyrvat z objeti oceánu, poskakoval sem a tam podobný raněné šelmě zápasíce se smrtí. Ze tří stožárů zůstal jen jediný, a to přední. Zadní stožár byl přeražen u samé paluby a smeten do moře. Tři mohutné kusy hlavního stožáru visely z paluby na lanech, nárazy moře a vichřice jimi zmítaly jako stébly a nechaly je dopadat na trup lodi jako nějaká kladiva zkázy, rozbíjet při každém úderu vše, co bylo v jejich dosahu.

Záchranný člun se pomalu blížil k vraku. Žádná jiná činnost námořníků snad nevyžaduje takovou zkušenost, odvahu, vynalézavost, chladný úsudek a rychlé rozhodování jako manévrování člunu za bouře u tonoucí lodě. Velitel posádky přemýšlel, jak by se co nejlépe dostal k trojstěžníku. Musel se vyvarovat toho, aby zmítající se lodní těleso je nestrhlo s sebou do hlubin.

Muž u kormidla odhadoval vzdálenost, která je dělila od plachetnice. Obratně stočil člun do směru, kterým se pohyboval vrak, takže nyní pluli podél jeho levého boku. Muži u vesel zabírali opačným směrem, aby tak zmírnili rychlost člunu. Velitel nařídil vylít několik kanystrů oleje, aby tak aspoň na chvíli zklidnili vlny. Alain Plonévez, který stál na přídi, volal mocným hlasem na mužstvo potápějící se lodi. Nikdo však neodpovídal, žádný lidský tvor se neobjevil mezi troskami zřícených stěžňů, ve spleti přetrhaných lan a plachet.

„Bohužel!“ zahučel starý Guénic. „Přicházíme příliš pozdě. Tam nahoře už asi není živá duše.“

Záchranný člun obeplul trojstěžník a Plonévez znovu volal neviditelnou posádku.

Tentokrát se ozval srdcervoucí dětský hlas:

„Santa madre de dios!“

Teprve nyní zpozorovali na okraji nakloněné paluby dvě lidské bytosti, muže a chlapce, kteří se drželi z posledních zbytků sil úvazného manilového lana.

Loď už byla úplně kořistí dravých vin. Při každém náporu vln se nakláněla stále níž a níže na bok a ti dva nešťastníci již chvílemi viseli po pás ve vodě. Smrt si s nimi pohrávala jako kočka s myší.

„Musíme je odtamtud ihned dostat, nebo jinak každou chvíli zmizí ve vlnách!“ zvolal jeden z námořníků. Mezi dvěma vichřice bylo slyšet, jak z úst velitele člunu zaznělo jakési zaklení rovnající se povelu. Člun se znovu otočil a přiblížil se k boku lodi. Tři muži se zvedli a tyčemi se snažili zmírnit náraz. Další čtyři čekali na to, až vlna vynese člun vzhůru, a v tom okamžiku zachytili trosečníky a sundali je dolů. Uložili je na dno mezi lavice, aby tak zvýšili stabilitu člunu, a zabalili je do dek.

„Dva muži prohlédnou celou loď, zda tam ještě někdo nezůstal!“ zavelel Guénic.

„Jdeme!“ odpověděl Alain. Když byl člun opět vlnami vyzvednut, chytil se statný námořník jednoho z lan visících z lodi a vyhoupl se na palubu.

Nemusel jít daleko, aby zjistil skutečný stav na plachetnici. Asi deset kroků od něho leželi v troskách stěžně dva mrtví námořníci. Třetí se houpal s rozbitou lebkou v síti rozeřvaných lan. O něco dále jiná oběť, cestující nebo námořník, sténala v chumáči provazů a plachet. Tento člověk ještě dýchal. Alain ho zvedl na svá mohutná ramena a předal dvěma svým druhům. Pak se vrátil na své místo.

Záchranný člun splnil své poslání. Trojstěžník byl už jen pohybující se rakvi. Velitel zhluboka vzdychl a otočil kormidlem tak prudce, že se člun jediným skokem vzdálil od vraku o několik metrů.

Byl také nejvyšší čas. Moře, jako by čekalo na ukončení záchranné akce, se nyní vzedmulo mohutnou vlnou a zalilo celý koráb. Zaznělo temně zapraskání, po něm následoval rachot lámajících se trámů a prken. Záď lodi se ponořila a příď se zvedla nad hladinu jako vzpínající se kůň. Pak celý vrak zmizel pohlcen spoustami vod a jen vyčnívající hrot stožáru ještě připomínal poslední pohyby tonoucího, jenž se chytá prázdna.

Zatímco se končil tento smrtelný zápas lodi. záchranný člun se vracel do přístavu.

Uplynula celá hodina. Teď už byl příliv a veslující nemuseli překonávat tak velký odpor vody. Záchranný člun se probojoval nejhorším úsekem a za nějaký čas přistál na úzkém poloostrově Linken.

Nejprve vynesli zachráněné trosečníky a uložili je zatím na plachtách v kůlně pro čluny. Jeden z nich však za malou chvíli zemřel a zdálo se, že i oba zbývající zápasí se smrtí. Velitel Guénic nařídil přenést je do nedalekého hostince.

Lékař, který se za nějakou chvíli dostavil, oba trosečníky důkladně prohlédl, ale nezjistil u nich žádné vážnější poranění. Bylo zřejmé, že utrpěli především silný nervový otřes, že jsou značně prochladlí a zcela tělesně vyčerpaní. Nařídil proto přenést je do teplých místností, zachovávat v jejich: okolí absolutní klid, a pro chlapce navíc ještě předepsal nějaké léky a posilující kapky. Pokud šlo o muže, byl to silný chlapík a lékař o něm prohlásil, že do čtyřiadvaceti hodin bude opět na nohou.

Veškerá pozornost se nyní soustředila na malého, asi desetiletého chlapce, který ve všech přítomných vzbuzoval soucit a přání být mu nějak prospěšný, co nejvíce mu pomoci. Každý byl ochoten poskytnout přístřeší a ošetření po celou dobu jeho nemoci. Situaci však vyřešil Alain Plonéwez, který prohlásil, že veškerou péči o něho převezme sám se svou matkou.

„Já jsem ho zachránil, a mám tedy nejen právo, ale i povinnost se nyní o něho postarat,“ řekl na vysvětlenou a odešel, aby zajistil chlapcův převoz.

Mdloby malého trosečníka trvaly asi hodinu. Pak otevřel oči a bylo dojemné pozorovat, s jakou radosti uvítali všichni tento jeho první pohled, ještě zcela neurčitý, nechápavě těkající po cizích tvářích i neznámém prostředí.

Po nějaké době chlapec promluvil slabým hlasem, ale nikdo z těch, kteří obklopovali jeho lůžko, mu nerozuměl. Všechny přítomné ženy mluvily pouze bréguierským nářečím bretonského jazyka, a byly sotva schopny pronést stovku zkomolených francouzských slov. Jádrem bretaňského obyvatelstva jsou totiž Keltové, kteří sice více méně splynuli s francouzským obyvatelstvem, ale většina jich mluví pouze svým rodným jazykem.

Jedna z žen přece jen řekla několik francouzských vět a chlapcovy oči zazářily. Úsměv se zachvěl kolem jeho úst a s cizím přízvukem řekl:

„Francouzka? Já taky mluvit trochu francouzsky!“

Paní Helicová přistoupila blíž k posteli a všemožně se snažila dorozumět s mladým pacientem. Ten však opět upadl do bezvědomí…

Když se vrátil Alain Plonévez, který zároveň přivedl svou matku, zabalili hocha do pokrývek a opatrně uložili do povozu. Za půl hodiny přenesli nemocného do postele z bílého dřeva ve vzdušné a světlé místnosti.

Chlapec se na lůžku brzy uklidnil, přestal blouznit a usnul klidným, posilujícím spánkem. Také noc proběhla pokojně a ráno již malý námořník posnídal trochu mléka a chleba s máslem. Zotavil se již natolik, že byl schopen odpovídat na otázky a vysvětlit některé události.

Dozvěděli se od něho, že ztroskotaná loď se jmenovala Coronacion a připlula ze zálivu San Matias na argentinském pobřeží. V Anglii vyložila velkou zásilku kůže a v Amsterodamu měla naložit nějaké holandské výrobky. Kapitán lodi však náhle zemřel, když byli už vzdáleni asi dvě hodiny plavby od břehů Velké Británie. Druhý lodní důstojník, který tuto cestu konal poprvé, ztratil úplně orientaci a vplul do oblasti Sedmi ostrovů, kde loď překvapila bouře.

Dále se dozvěděli, že malému Pavlovi, tak se zachráněný chlapec jmenoval, je jedenáct let a na palubě Coronacionu byl plavčíkem. Matku ani otce nepoznal a sám sebe nazýval hijo del mar – syn moře. Námořník, který byl spolu s ním zachráněn, se jmenoval Ricardo Lopez.

Čtvrtého dne po ztroskotání lékař konstatoval, že všechno nebezpečí je již zažehnáno, a dovolil chlapci opustit lůžko. Téhož dne zaklepal na dveře domku nějaký muž, jehož holá lebka a tvrdý výraz obličeje nevzbuzovaly přílišnou důvěru, a chtěl mluvit s Pavlem. Stará žena ho pozvala dál.

Byl to námořník Ricardo, zachráněný spolu s Pavlem. Rozuměl sice francouzsky, ale s malým plavčíkem mluvil neznámou řečí.

Alain Plonévez právě snídal. Byl tedy přítomen shledáni dvou zachráněných trosečníků z lodi Coronacion. Pozornému pohledu mladého Bretonce neuniklo, že chlapec se příchodem svého druha vyděsil.

Po půlhodinovém rozhovoru námořník odešel a na rozloučenou vmetl Pavlovi do tváře několik drsných slov. Pošilhával přitom po Alainovi, jehož vysoká atletická postava v něm zřejmě vzbuzovala náležitý respekt.

Když cizinec opustil dům, zeptal se Alain chlapce:

„Tak se mi zdá, že svého krajana nemáš zrovna moc v lásce?“

„Já ho nenávidím!“ odpověděl Pavel vášnivě.

„Pročpak?“

„Je to velmi špatný člověk,“ řekl chlapec. „Na lodi mě často bil, a jednou mě chtěl dokonce hodit do moře, kdyby…“

„Kdyby?“ přerušil ho netrpělivě Alain.

„Kdyby mu v tom nezabránil můj přítel Ervan. Ten je zrovna tak hodný a silný jako vy. Vůbec je vám hodně podobný.“

„Jak jsi říkal, že se jmenuje?“

„Ervan. Mluví velmi dobře francouzsky, není to Španěl. Teď s námi ale nejel – zůstal v Anglii. Je to opravdu zvláštní, jak jste si podobní. Člověk by řekl, že je to váš bratr.“

Vtom vešla Alainova matka, která přinášela chlapci snídani. Alain využil příležitosti, aby přerušil rozhovor. Slovo „bratr“ v něm zřejmě vyvolalo nějakou nepříjemnou vzpomínku, protože se na jeho čele objevily hluboké vrásky.

Když stará paní odešla z pokoje, řekl mladý Bretonec chlapci:

„Poslouchej, Pavle! Nikdy nemluv před mou matkou o někom, kdo se mi nějak podobá! Způsobilo by jí to bolest. Já jsem měl skutečně bratra, který před lety zmizel někde ve světě a je zřejmě mrtev.“

„Dobře, seňore Alaine,“ odpověděl chlapec, který náhle zvážněl. „Už nikdy o něm nebudu mluvit.“

Mladý námořník se zvedl a odešel do přístavu. Tam už byl parník z Paimpolu, který měl za úkol odvléci vrak ztroskotané lodi, anebo jej roztrhat dynamitem, aby neohrožoval volnou plavbu mezi Trestrignelem a ostrovem Torné.

Posádka vyprošťovacího parníku však měla práci usnadněnou. Moře se postaralo o vrak již samo. Trup lodi bez stožárů byl vyhozen vlnami na mělčinu, která se prostírala u pobřeží Trestraou nad žulovými skálami, na nichž je umístěn maják Ploumanc’he.

Příslušníci technické služby nyní prohledávali vnitřek trojstěžníku a pečlivě sbírali vše, co mohlo nějak pomoci při zjišťování totožnosti lodi a její posádky. Našli lodní deník, doklady o převzetí nákladu k námořní dopravě, průvodní listiny. Všechny doklady svědčily o tom, že Coronacion skutečně vyplula z přístavu San Antonio v Argentině, a když složila náklad koží v Devonportu, pokračovala v plavbě do Amsterodamu.

To vše potvrzovalo svědectví malého Pavla a námořníka Ricarda, jenž čekal na námořním velitelství v Perros na vyřízení formalit, aby se mohl vrátit do vlasti.

Ačkoli všechny doklady se zdály být v pořádku, měli úředníci námořní správy určité pochybnosti. Přes veškerou snahu nenašli žádný doklad o tom. kdo byl majitelem lodi. Vyptávali se na to Ricarda Lopeze, ale nemohli z něho dostat žádné přijatelné vysvětlení. Zdálo se, že Španěl otázkám, které mu dávali, vůbec nerozumí, nebo jim nechce rozumět. Odpověď omezil pouze na prohlášení, že byl přijat na loď v Buenos Aires druhým důstojníkem Rodriguezem, který byl sice spolu s ním a s Pavlem zachráněn ze ztroskotané lodi, ale brzy těžkým zraněním podlehl.

Námořník Ricardo naléhal, aby plavčík Pavel byl spolu s nim poslán domů. Chlapec však nabídku vášnivě odmítal a v jeho tváři se objevil výraz zděšeni a hrůzy nad tím, že by měl se Španělem odejít. Když vdova Plonévezová a její syn prohlásili, že se budou o chlapce starat, musel Ricardo Lopez odcestovat z Francie sám.

KAPITOLA DRUHÁ

SYN MOŘE

Když se Pavel dozvěděl, že Ricardo Lopez již opustil Francii, dal najevo nespoutanou radost. Alain Plonévez, který ho pozoroval, se srdečně zasmál. Pak ale začal přemýšlet, proč malý Argentinec se tak raduje nad tím, že odešel muž, s nímž sdílel život i nebezpečí na moři a s nímž jediný přežil katastrofu trojstěžníku. Vzpomněl si i na to, že chlapec nikdy neskrýval svou nenávist k Ricardovi. Nakonec došel k závěru, že tak veliká zášť se mohla zrodit jen z velikého bezpráví, že chlapec musel zažit mnoho křivd od nejútlejšího dětství.

Alain si umínil, že se bude nenápadně Pavla vyptávat a budě se snažit dopátrat nějakého vysvětlení nejen z jeho minulosti, ale také jeho vztahu ke Španělovi, jehož začal i on sám instinktivně nenávidět.

Příležitost k rozhovoru se naskytla po několika dnech, kdy se koncem dubna začaly nalévat pupence, slunce prohřálo vzduch natolik, že se chlapec, již úplně zotavený, mohl se svým velkým přítelem vydat na několik větších procházek po pobřeží.

Alainova dovolená se již blížila ke konci. Zbývalo mu sotva čtrnáct dní do chvíle, kdy se bude muset vrátit do Paimpolu, kde měl nastoupit na loď plovoucí do Hondurasu.

Vyprávěl chlapci, že tuto cestu vykoná v hodnosti druhého důstojníka na palubě parníku Kerret-Barbe-Noire a že se bude na lodi šest až osm měsíců seznamovat s obsluhou lodních strojů. Po návratu nastoupí v Nantes do kursu pro kapitány zámořských plaveb. Protože už byl zástupcem kapitána na lodi Formidable a měl již značnou praxi i poměrně značné teoretické znalosti, předpokládal, že by mohl získat diplom pro samostatné velení na transoceánských lodích nejpozději za osm měsíců.

„To tedy znamená, že za dva roky už budete velet velkému parníku? Vy budete kapitánem?“ zeptal se Pavel.

„Ano, příteli, alespoň v to doufám.“

„To je nádherné, to mě pak vezmete s sebou! Slibte mi to!“

Pavlovy oči zahořely vzrušením.

„Jestlipak víš,“ řekl Alain, „že už začínáš docela pěkně mluvit francouzsky?“

„To bude asi tím, Alaine, že jsem francouzsky už kdysi dávno mluvil, když jsem byl docela malý.“

„Koukejme se! A kde to bylo, kde jsi mluvil francouzsky, ty malý gaučo?“

Chlapec se zamračil a sevřel ruce v pěst.

„Neříkejte mi tak, Alaine. To bych vás už neměl rád. Gaučo je Ricardo, a ne já.“

„Dobře, už ti tak říkat nebudu. Nevěděl jsem, že považuješ toto slovo za urážku. Moc se ti za to omlouvám. Tak ty jsi už kdysi mluvil francouzsky?“

„Ano,“ odpověděl Pavel, „vím to docela určitě.“

„Jseš si tím opravdu jist? V tom případě si ale musíš vzpomenout, ve které zemi jsi žil a kde je tvůj domov?“

Chlapec usilovně přemýšlel.

„Nevím to už,“ odpověděl, „nemohu si vzpomenout. Je to tak dávno! Zdá se mi, že to také bylo někde u moře. Byla tam krásná paní, která mě měla moc ráda, kterou jsem miloval a které jsem říkal maminko.“

Chlapcovy oči se zalily slzami. Bylo zřejmé, že z šera minulosti se mu vybavil prchavý a drahý obraz, ale že nemůže jasně zachytit jeho tahy.

Alain se snažil pomoci Pavlovi doplnit dohady a mezery v jeho paměti.

„Podívej se, Pavle, snaž se upřesnit své vzpomínky. Je docela pravděpodobné, že ona krásná paní, o níž jsi mluvil, byla tvá matka. Kdybys ji opět uviděl, myslíš, že bys ji poznal?“

„Ano, určitě… poznal!“ zvolal chlapec vášnivě.

Jeho oči však náhle posmutněly. Krutá nejistota mu opět vháněla slzy do očí.

„Myslím, že ano…,“ dodal šeptem. „Nejsem si docela jist… Nevím, opravdu nevím…“

„Nevzpomínáš si také na nějakého muže? Musel tam s ni být i tvůj otec.“

„Můj otec? Asi tam také byl můj otec. Ale já si nemohu vzpomenout, nemohu. Copak vy máte také otce, Alaine?“

„Už ne, Pavle, ale měl jsem ho a velmi jsem ho miloval. Byl to statečný námořník a podnikl mnoho zámořských plaveb. Vrátil se sem do Louanneku těžce nemocen. Nějakou dobu se tu ještě léčil, ale brzy zemřel. Pochovali jsme ho pod vysokým kamenem tam nahoře za novým kostelem.“

„To všichni lidé mají otce a matku?“ zeptal se Pavel.

„No to je mi ale nápad!“ zvolal Alain vesele. „To víš, že všichni jsme měli matku i otce. Jak jinak by ses dostal na svět?“

„Já jsem přišel z moře,“ odpověděl chlapec hrdě. „Jednou jsem se na tutéž věc zeptal mého přítele Ervana. A on se smál právě tak jako vy. Náhle se ale přestal smát a začal si mě vážně prohlížet, jako kdyby mi chtěl něco důležitého říci. Pak mě objal a vyprávěl mi podivný příběh.“

„Jaký příběh? Řekni mi to!“

„Povídal mi, že jednou pluli poblíž Ligne, když náhle uviděli na moři kolébku. Vytáhli ji na palubu a v té kolébce našli dítě… To jsem byl já…“

„Ale,“ řekl Alain rychle, „vždyť to je příběh malého Mojžíše, co ti vyprávěl ten tvůj přítel Ervan. Udělal si z tebe asi dobrý den a vysmál se ti!“

„To není hezké, co mi tu říkáte. Ervan se mi nikdy neposmíval, on se nikomu nevysmíval, on mě měl rád. Jestliže mi tento příběh vyprávěl, tak to musí být pravda. Vždyť mi také proto říkali ‚syn moře‘.“

„Podívej se, můj malý příteli, já ti opravdu nechci působit bolest. Ale jestli jsi už přečetl nějaké knížky, tak musíš vědět, že příběh, který ti Ervan vyprávěl, je zachycen už v bibli.“

Pavel smutně sklopil oči.

„Já jsem si v knihách prohlížel pouze obrázky, číst vůbec neumím. Knihu, o které jste mluvil, taky neznám.“

Námořník se snažil chlapce uklidnit.

„To všechno ještě doženeš. Nejdřív se ale musíš naučit číst.“

Když se vrátili domů. promluvil Alain se svou matkou a poradil jí, aby chlapce dala zapsat do školy.

Druhý den šla stará žena navštívit učitele a dohodla s nim, že Pavel nastoupí do školy ihned.

Ve třídě mu spolužáci začali říkat pro jeho černé vlasy a snědou pleť „Španěl“ a tato přezdívka mu již zůstala.

Zpočátku se Pavel cítil trochu zahanben tím, že ho zařadili mezi ty nejmenší, kteří se teprve učili luštit písmenka. Dík své bystrosti a houževnatosti ale rychle zvládl základy čtení a psaní a za necelý měsíc už uměl nejen číst, ale i napsat několik slov. Učitel byl velmi spokojen se svým novým, pilným a schopným žákem. Ještě před koncem školního roku přeskočil Pavel celou jednu třídu a byl zařazen mezi jedenáctileté a dvanáctileté žáky.

Alain odjel a za nějaký čas dostala matka Plonévezová od něho první zprávu z Kanárských ostrovů. Tentokrát už nemusela jít s dopisem k učiteli nebo faráři, aby jí přečetli obsah. Tuto službu nyní docela dobře zastal Pavel. Chlapec také na Alainovy dopisy odpovídal a pomalu tak pronikal i do rodinných tajemství staré ženy.

Anna Plonévezová ovdověla v pětatřiceti letech. Aby uživila své dva syny a mohla jim poskytnout vzdělání, pronajímala v červenci a v srpnu několik pokojů lázeňským hostům, kterým také vařila.

Starší syn toužil po tom, aby se stal učitelem nebo celním úředníkem, a při zaměstnání chtěl pokračovat ve studiích a otevřít si později advokátní kancelář.

Mladší syn následoval tradici otcova rodu. Odmalička ho lákalo moře. Proto už v patnácti letech nastoupil v Paimpolu do služeb na islandských a amerických lodích, kde pracoval až do té doby, kdy byl odveden k válečnému námořnictvu.

V té době však došlo k neblahé události. Starší syn se dostal do špatné společnosti a při jedné příležitosti odcizil z pokladny svého zaměstnavatele dvě stě franků. Byl za to odsouzen na dva měsíce do vězení. Matka sice za syna celý odcizený obnos zaplatila, ale to nemělo vliv na zkrácení trestu.

Když Ervoan vyšel z vězení, slíbil své matce, že začne nový, řádný život v jiném kraji nebo v cizině, kde mu nikdo nebude moci připomínat jeho provinění.

Anna Plonévezová vybrala ze své spořitelní knížky všechny své úspory a dala je synovi na cestu.

Ervoan odcestoval, a ačkoli od té doby uplynulo již několik let, nedostala od něho dosud žádnou zprávu. Všichni se vzdali naděje, že ho ještě někdy uvidí…

Teď také Pavel pochopil, proč ho Alain žádal, aby před starou paní nemluvil o někom, kdo by jí připomínal ztraceného syna.

Matka Plonévezová si malého trosečníka velmi oblíbila a upnula se k němu celou svou bytostí. Také Pavel splácel lásku láskou a všemožně se snažil, aby staré paní dělal jen samou radost. Ve škole neobyčejně dobře prospíval, takže učitel brzy paní Plonévezové doporučil, aby chlapce příští rok přihlásila na školní loď pro budoucí námořní důstojníky. Od onoho okamžiku bývalý plavčík lodi Coronacion spřádal smělé plány o své budoucnosti a o dalekých cestách.

„Ach, matko. To by bylo krásné, kdybych se stal námořním důstojníkem! To byste pak mohla být pyšná i na mne, že ano? Měla byste pak dva syny kapitány!“

KAPITOLA TŘETÍ

ZÁLUDNOSTI MOŘE

Na celém severním pobřeží Bretaně jsou podzimní mlhy náhlé a husté. Vystupují z moře a během několika minut pohltí celý kraj. Běda tomu, koho mlha zastihne na břehu moře současně s přílivem. Voda se úkladně plazí kolem něho, zaplňuje mezery v písku, prohlubně v zemi, objímá ho rameny nesčetných vodních proudů a odděluje od pevniny. Do této mléčné mlhy, kterou tká sama smrt jako rubáš, nepronikne sebesilnější světlo, lidský hlas stěží přehluší hukot mořského příboje…

Nábřeží kolem Treztelu. kde je jen několik letních sídel občanů z Guincampu, bývá od října do května úplně opuštěné. Jen občas sem přirazí rybáři, aby opravili své sítě, nebo sem zabloudí lovec divokých kachen.

Jednoho podzimního slunečného odpoledne se procházela po stezce celníků, jež se vine podél celého pobřeží přes nízké skály, vysoká žena v černém oděvu, doprovázená jedenáctiletou dívkou.

„Maminko,“ prosilo děvčátko, „pojďme se podívat dolů k vodě. Moře je tu docela mělké a písek úplně suchý.“

„Už je dost pozdě, Irenko. Slunce bude brzy zapadat a nesmíme se nechat překvapit soumrakem. Domů máme ještě dobrou půlhodinu cesty.“

„Ale, mami, vždyť ještě není ani pět hodin a lékař ti přece doporučil dlouhé procházky. A když bude třeba, půjdeme rychleji.“

Matka se podívala na hodinky.

„Umíš hádat dobře. Je skutečně právě pět hodin, pokud mi jdou ovšem hodinky správně.“

V tom okamžiku jasné zvonění, donášené západním větrem od zvonice v Perros-Guireku, proťalo klidný hukot moře.

„Tak dobře,“ řekla žena, „pojďme se podívat dolů k vodě.“

Sestoupila na písek a šla pomalu za dítětem, které vesele poskakovalo z kamene na kámen a od louže k louži na pustém břehu.

Nebe bylo neobyčejně krásné. Čím více se slunce nořilo do moře, tím více se purpur obzoru tavil do barvy jemně růžové, jasně fialové a perlově šedé, protkávané paprsky tekoucího zlata.

„Pojď,“ řekla žena, „posadíme se tady na ten kámen a budeme se dívat na západ slunce.“

Irena šla poslušné za ní až k vysokému žulovému útesu, který tvořil nahoře jakési vyvýšené křeslo.

„Možná že uvidíme ten zelený paprsek, o němž vypráví Jules Verne v knize, kterou jsi mi nedávno dala!?“

„Myslím, že ne, drahoušku. Pokud vím, tak takový paprsek je viditelný jen tam, kde není na obzoru žádná země.“

„To je ale škoda!“ litovala Irena a zadívala se upřeně na západní oblohu, jako by ten tajemný úkaz chtěla donutit, aby se odehrál proti všem zákonům optiky zde před jejíma očima. Temně rudý kotouč se ponořoval stále hlouběji a hlouběji a jeho vějířovitá záře mizela z klenby nebes a osvětlovala již jen mraky poblíž zapadajícího slunce.

„Já pořád nemohu pochopit, že se země otáčí. Tady jasně vidím, že se pohybuje slunce. Teď se právě odebralo na svou velkou cestu na druhé straně světa. Kdo by to jen řekl, že voda sahá tak daleko? A tam na druhé straně je jiná země, maminko, že ano? Je to Amerika?“

Žena se zachvěla a po nějaké chvíli odpověděla:

„Ano, je to Amerika, ta nešťastná Amerika!“

A její oči, až dosud pozorující nedozírné dálky, se zalily slzami.

„Neplač, maminko! Proč jsem ti jen připomínala tu krutou zemi?“ zvolalo děvče a vrhlo se jí kolem krku.

„To nic, holčičko, to není tvoje vina. Ty bolestné vzpomínky mě už nikdy neopustí!“

„Podívej se, mami, moře stoupá! Voda přímo prosakuje z písku!“

Na moři se začala vznášet mlha ve větších nebo menších chumáčích, občas pak v roztrhaných, vlekoucích se závojích, jejichž zdánlivá průzračnost se stávala tím kalnější, čím více se blížily ke břehu. A tyto kusy mlhy jako by se vzájemně přitahovaly, splývaly v neproniknutelnou spoustu. V pouhých několika minutách se rozprostřely jako pokrývka po modrém moři a úplně je zahalily. Nyní již nebylo vidět nic jiného než pláň bez mezi. docela bílou, vlnící se jako nízký kouř a plazící se od pobřeží Treztelu k břehům Perros-Guireku. Také ostrovy se halily zvolna jeden po druhém do mlhy a pak zmizely docela.

„Musíme rychle pryč!“ vykřikla paní Hénaultová, táhnouc Irenu za ruku.

Náhlé vykřikla hrůzou.

Místo pevné země viděla už jen mlhy vystupující z údolí. Celé pobřeží bylo jako v parách vpředu, vzadu, napravo i nalevo. Obě ženy byly jimi obklopeny a neviděly již ani půdu u svých nohou.

„Poběž rychle!“ zvolala matka a vlekla dívku k vyšším místům.

Utíkaly nyní ze všech sil, ale zase ne tak rychle, aby unikly postupující mlze. Neuběhly ještě ani dvě stě kroků, když je bílá tma pohltila docela.

Vlivem lomu světla se jim zdálo, že okraj pevniny před nimi ustupuje a prchá do nesmírné dálky.

Tam nahoře, nad tímto bílým mračnem se chvílemi vynořovaly skalní výspy podobné ostrovům.

Paní Hénaultová a Irena utíkaly stále rychleji.

Náhlý závan ostrého větru od moře sbalil mlhu jako nějakou nehmatatelnou vatu a rozprostřel ji všude kolem.

„Maminko, já tě nevidím. Všechno kolem mě je bílé! Mně je špatně, točí se mi hlava!“ volala Irena zoufale.

Děvče zmizelo v rubáši mlhy a také mladá žena již nic neviděla. Šla nyní nazdařbůh, držíc úzkostlivě děvče za ruku.

„Před námi je voda!“ zvolala Irena.

Paní Hénaultová se zachvěla.

Vzpomněla si, že pobřeží je rozerváno nesčetnými strouhami tvořícími kanály, do nichž příliv pronikal nejdříve.

Chtělo se jí křičet, volat o pomoc.

Uvědomila si však, že by tím mohla dítě vyděsit ještě víc. Mlčela tedy a šla stále kupředu.

Náhle se zarazila s mrazivým pocitem v zádech. Také Irena vykřikla:

„Voda, maminko, voda!“

Ano, byla to voda, zlá, úskočná, úkladná voda, jež vnikla (do kanálů a úplně obklíčila prchající a zatarasila jim cestu.

Pani Hénaultové se zmocnil pocit nesmírné hrůzy.

„Pojďme ještě kupředu,“ řekla chvějícím se hlasem.

Jít kupředu? Ale jak?

Sotva udělaly první krok, vnikla jim voda do bot. Snažily se prchat dál s vyhrnutými sukněmi. Ledová voda jim sahala ke kolenům. Udělaly ještě další tří kroky a pochopily, že se ocitly právě u jedné z těch prohlubní, kterým rybáři říkají „pasti“. Musely se vrátit. Vodní závora byla příliš široká a hluboká. Paní Hénaultová se počala třást po celém těle.

Nevěděla co dělat dál. Kde najít správnou cestu? Měla se dát napravo, či nalevo? Ten kanál asi vedl k samému moři, které za nimi číhalo potměšile, bez milosti, vězníc je v síti mlh. Cítila, jak se blíži, slyšela za sebou ve vzdálenosti necelých sto metrů jeho monotónní a zároveň příšerný hukot.

„Maminko, ta voda je příšerně studená! Strašně mě to zebe! Musíme zůstat v téhle mlze? Nic nevidím! Slyšela jsem, že se tu už nějací lidé při přílivu utopili. Moře stoupá, maminko!“

Tato slova dodala ženě novou sílu. Setřásla ze sebe malátnost, která se jí zmocňovala, a aniž pustila ruku dítěte, snažila se nalézt cestu na druhé straně.

Šla napravo. Ale také zde narazila na vodu a musela ustoupit.

Vrhla se nalevo. Tam konečně našla kus suché země. Přešla přes mělký kanál a běžela znovu stále kupředu. Závoj mlh se stával stále hustší. Když se žena dotkla svých vlasů, měla na prstech plno studených krůpěji. Ledové zamrazení jí proběhlo tělem.

Náhle ucítila pod nohama skálu. Irena klopýtla a málem upadla.

Ocitly se na nějaké žulové plošině. Hromady kamení byly kluzké. Děvče opět uklouzlo a upadlo. Paní Hénaultová je zachytila ještě včas, neboť by bylo málem spadlo do zavodněné díry, jejíž hloubku nemohla odhadnout.

Nejstrašnější ovšem byla nejistota. Při pokusech o únik ztratily již úplně orientaci. Kde asi jsou v této chvíli? Vzdálily se od moře, nebo od břehu?

Půda pod nohama vedla nepatrně vzhůru. Jiskra naděje se jim opět vrátila. Musely být blízko břehu, poněvadž cesta vedla nyní příkře vzhůru. Ještě trochu námahy a budou mimo nebezpečí, dostanou se z tohoto příkrovu mlh a spatří zase oblohu.

Nová skála se jim postavila do cesty. Vylezly na ni. Pak ale zjistily, že nad nimi ční další skála. Šplhaly vzhůru v naději, že vylézají na strmý břeh. Šplhaly stále výš a výš bez dechu, rozechvěné, poháněné hučením vln, které nyní stoupaly za nimi a obkličovaly je svým hukotem, který nyní zcela zaplnil prostor pobřeží.

Výstup byl nesmírně namáhavý. Ruce měly již rozedřené do krvava o ostré hrany žulových skal. Čím výše stoupaly, tím řidším se stával závoj mlh a pronikalo více světla a vzbuzovalo v nich naději, že opět spatří nebe.

Když vystoupily nad opálové mlhy, které se nyní vlnily u jejich nohou, a když se rozhlédly po okolí, uvědomily si celý rozsah svého neštěstí.

Při útěku ztratily směr a vrátily se opět k oné skále podobné sedadlu, z jejíhož úpatí se před půl hodinou dívaly na zapadající slunce.

„Musíme volat, maminko,“ řekla Irena. „Musíme křičet Snad nás někdo uslyší a přijde nám na pomoc.“

Spojily své hlasy a začaly volat.

Závoj mlh se pozvolna rozpouštěl pod teplým výdechem moře.

V pološeru spatřily obě ženy vynořující se základ žulového útvaru.

Mlha se docela rozpustila, ale to, co nyní uviděly, bylo mnohem horší. Kolem nich bylo pouze moře. Voda obklíčila skalisko, svírala je, pohlcovala a zvolna stoupajíc plazila se vzhůru za oběma uprchlicemi.

Jak dlouho bude ještě stoupat? Dosáhne až k vrcholu a zatopí toto jejich poslední útočiště? Nemohly si vůbec vzpomenout, zda někdy viděly tuto skálu nad hladinou v době přílivu.

Moře stoupalo centimetr po centimetru.

Obě ženy se k sobě přivinuly a vzdaly se vší naděje.

Pak se ale ještě jednou vzchopily a znovu začaly volat o pomoc.

Náhle na jejich výkřik odpověděl jiný výkřik.

Umlkly a snažily se zjistit, zda to nebyla pouhá ozvěna jejich volání.

Uplynuly nekonečné vteřiny… Odkudsi z moře k nim dolehl mladý mužský hlas:

„Držte se dobře! Už k vám jedu!“

Na hladině vody bylo v neurčité vzdálenosti slyšet jednotvárné zvuky, rytmus dvou vesel zabírajících pravidelně do vody.

„Tady jsme,“ volala paní Hénaultová zoufale. Mladý hlas zazněl znovu: „Držte se dobře! Už jsem u vás!“ Ke skále přirazil člun a jejich zachránce jim podal ruku, aby mohly nasednout.

KAPITOLA ČTVRTÁ

MLADÝ ZACHRÁNCE

Paní Hénaultová usedla na lavičku člunu a přivinula k sobě zkřehlou Irenu, aby ji trochu zahřála.

Teprve nyní si všimla, že námořník, jehož rychlá pomoc je zachránila před smrtí, je vlastně ještě chlapec.

„Děkuji vám za vše, co jste pro nás udělal,“ řekla. „Zasloužíte si naši největší vděčnost. Jak se vám jen odměním?“

Pavel nebyl schopen odpovědi. Tuto ženu již několikrát potkal na pobřeží, vždy oblečenou v černých šatech a v doprovodu této dívky. Od matky Plonévezové se dozvěděl, že paní Isabelu Hénaultovou potkalo kdysi velké neštěstí…

Stalo se to prý asi před deseti lety.

Tehdy žila Isabela Hénaultová se svým mužem a s dvouletým synkem v Argentině. Měli tam velkou farmu, na jejímž pozemku objevili i ložisko zlata. Získali tak obrovské jmění, odhadované na patnáct miliónů francouzských franků. Paní Isabela však od narození dítěte byla stále nemocná, takže veškerou péči o chlapce i o domácnost musela převzít matka pana Hénaulta, která za nimi přijela z Bretaně. Protože se nemoc mladé ženy stále zhoršovala, rozhodl se Petr Hénault na radu lékaře pro návrat do Evropy. Když výhodně prodal farmu i zlatý důl, naložil celý majetek na několik desítek vozů a vydal se na cestu k moři. Téměř před cílem přepadla v noci tlupa banditů výpravu, povraždila část doprovodu a odvlekla několik vozů s cenným nákladem. Ráno našli mezi mrtvými i tělo Petra Hénaulta, ale marně pátrali po dvouletém chlapci, který zmizel beze stopy.

Nemocná žena se po této události zhroutila docela a několik měsíců se potácela mezi životem a smrtí. Teprve za dlouhou dobu se mohla vydat se svou tchyní na cestu do Francie.

Do rukou banditů se sice dostalo množství velmi cenných předmětů a asi milión franků v hotovosti, ale převážná část majetku byla zachráněna. Rozhodnutím soudu byl hlavním dědicem po zavražděném Petru Hénaultovi stanoven jeho nezvěstný syn. Peníze byly uloženy v bance a měly být vyplaceny buď chlapci, jakmile dosáhne plnoletosti, nebo jeho matce, pokud by se její syn do dvaceti let nenašel.

Co však znamenala sebevětší ztráta peněz v porovnání s katastrofou, která zničila celou rodinu? Po šest let duch paní Hénaultové bloudil ve světě zmatených představ. A teprve po této době se opět začal v zatemnělém mozku rozněcovat plamének vědomí a krutost vzpomínek začala opět trýznit až dosud chorobně bezcitnou duši.

Mladá paní nabyla opět rozumu, ale léta prožitá v duševní tmě nezničila vzpomínky. Hrozná událost se jí stále znovu a znovu živě vybavovala se všemi podrobnostmi, jako kdyby k ní došlo teprve před několika dny. Nešťastná matka svou bolest utápěla v slzách.

Tehdy se stará paní Hénaultová rozhodla přivést snaše osiřelou dceru své sestry, malou Irenu Corbouovou, aby jí pomohla rozptýlit duši plnou smutku a stala se stálou průvodkyní mladé vdovy.

Toto vše před několika týdny vyprávěla Pavlovi matka Plonévezová. Chlapec od té doby s hlubokým soucitem pozoroval černě oblečenou ženu a její neteř.

Také dnes, když se toulal u moře, je zase uviděl. Pozoroval je zpovzdálí až do chvíle, kdy se z moře začala zvedat mlha a zahalovat pobřeží. Znal velmi dobře tyto nenadálé mlhy a hrozné nebezpečí, jež se v nich tají. A právě proto, aby jim mohl v případě nebezpečí přispěchat na pomoc, běžel k rybářské loďce, kterou zahlédl v zátoce. Ženy zatím zmizely úplně v mlze.

Neváhal již ani vteřinu. Za těch deset let, co žil na lodi jako plavčík, se dokonale seznámil s poměry na moři.

Skokem se ocitl v loďce, která byla naštěstí tak lehká, že ji mohl ovládat jediný člověk. Když zaslechl první výkřik, zvedl kotvu a chopil se vesel. Další volání žen o pomoc mu dávalo směr.

A nyní, když je vezl ke břehu, nevěděl, co by jim měl říci. Ani paní Hénaultová už na něho nemluvila. Domnívala se, že tento mladý Bretonec zná jen místní nářečí a z francouzštiny umí pronést pouze několik námořních povelů a pokřiků jako „držte se dobře“.

Člun plul dosti rychle, neboť Pavel vesloval ze všech sil. Bylo však vidět, že se přemáhá, že je to práce nad možnosti tak malého chlapce.

Konečně dno člunu zaskřípalo o písek. Chlapec vyskočil do vody, zatlačil člun dále na suchý břeh a řekl:

„Podejte mi ruku, paní, pomohu vám vystoupit.“

Paní Hénaultová byla překvapena. Ten chlapec mluví docela dobře francouzsky! Přijala jeho pomoc a seskočila na břeh.

„Jsi velmi statečný. Chtěla bych poděkovat i tvým rodičům. Zaveď nás k nim, prosím!“

Kráčel před nimi vzhůru po skalnatém břehu. Nahoře byl obklopen lidmi, kteří přiběhli z nejbližších chalup. Také oni zaslechli volání o pomoc, ale nevěděli, kterým směrem by měli pátrat. Byli již vyzbrojeni lucernami, háky a provazy, ale naštěstí už je nepotřebovali.

Všichni poznali paní Hénaultovou a její neteř. Zavedli je do nejbližšího domku, aby se mohly osušit a ohřát, než se vydají na cestu domů.

Když se paní Hénaultová trochu zotavila, začala ihned hledat mezi vesničany svého zachránce. Ale chlapec v té době už utíkal po nábřeží do Louanneku. Bylo už téměř sedm hodin, když celý uřícený přiběhl domů. Našel tam rozčilenou a zoufalou matku, která si nedovedla vysvětlit, co se chlapci mohlo stát, že se dosud nevrátil. Pavel se jí vrhl kolem krku a jedním dechem jí pověděl vše, co dnes odpoledne zažil.

Zpráva o statečném činu malého plavčíka se velmi rychle rozšířila po celém okolí. Ráno, když chlapec přišel do školy, čekali na „Španěla“ už všichni spolužáci a učitel, právem pyšný na takového žáka, ho objal a veřejně pochválil.

Také paní Hénaultová s tchyní a s malou Irenou přijely poděkovat statečnému chlapci. Matka Plonévezová byla touto návštěvou velmi překvapena. Zavedla ženy do jídelny a šla poprosit sousedku, aby doběhla do školy a požádala učitele, zda by Pavla nepustil domů.

Za nějakou chvíli přišel malý zachránce v doprovodu učitele a všech dětí. Paní Isabela Hénaultová se sklonila k Pavlovi, objala ho a vroucně políbila. A tu malý chlapec, který bez jediného zaváhání se sám vydal v člunu na moře, už nevydržel přemíru dojmů a usedavě se rozplakal v náruči mladé ženy. Učitel, který zpovzdálí pozoroval tuto dojemnou scénu, po nějaké chvíli začal vesele hovořit o mladém hrdinovi, a tak se nálada všech postupně rozjasnila. Nadšení pak dosáhlo vrcholu, když stará paní Hénaultová oznámila, že za týden uspořádá na počest Pavla a matky Plonévezové velkou slavnost ve vile Ker Gwevroc’h, na kterou všechny přítomné už nyní srdečně zve.

KAPITOLA PÁTÁ

ČERNÝ PIRÁT

Zima toho roku byla velmi mírná, a když se zjara začaly nalévat pupence stromů a keřů, uplynul již rok od onoho hrozného rána, kdy Pavel zápasil o život na palubě ztroskotané lodi Coronacion.

Alain nebyl doma již od dubna, kdy odcestoval do Paimpolu. Psal často, své matce a naposledy z Nantes, kde se usadil, aby mohl soustavně studovat v kursu pro přípravu kapitánů zaoceánských lodí. Zkoušky měly začít již v červnu a mladý námořník nechtěl ztratit ani vteřinu svého času. Počítal s tím, že si vynahradí tuto dlouhou nepřítomnost, až přijede domů na několik týdnů si odpočinout, než nastoupí službu na některé zaoceánské lodi.

O všem, co se děje u nich doma i v okolí, byl pravidelně informován svým malým „bratrem“ Pavlem, který mu posílal dlouhé a dojemné dopisy.

Koncem června dostal psaní, které ho velmi vzrušilo. Pavel mu v něm oznamoval, že do Perrosu připlula nádherná parní jachta, nejmodernější, jakou hoch do té doby viděl. Náležela témuž majiteli jako ztroskotaný trojstěžník Coronacion – jakémusi bohatému Američanovi Gonzalu Wickhamovi. Jak se zdá, tak se mu ve zdejším kraji velmi zalíbilo. Najal si na pobřeží Trestraou jednu z nejkrásnějších vil. Stála na vysokém útesu a z její terasy bylo možno přímo sestoupit až na žulovou plošinu vyčnívající do moře.

Ve vile se usadil majitel jachty s manželkou. Okolo nich se točila dosti různorodá společnost sluhů všech možných národností a ras: jeden Číňan, jeden Indián, dva černoši a tři Španělé. Tito lidé tvořili vlastně posádku jachty Surukusu. Bylo opravdu velmi podivné, že si zvolil pro výletní jachtu jméno velmi nebezpečného jedovatého hada, který v Jižní Americe bývá až tři a půl metru dlouhý a jehož kousnutí bez okamžitého použití séra znamená téměř jistou smrt. Vzbudilo to v celém okolí značnou pozornost, která panu Wickhamovi nebyla zřejmě příliš příjemná. Proto asi také za pět dní, aniž o tom vyrozuměl námořní úřad, nechal seňor Gonzalo nad jménem Surukusu připsat nádherným gotickým zlatým písmem druhé jméno – Cacique, a to tak, že první označení jaksi ustupovalo do stínu před tímto zářícím názvem.

Přes všechno své bohatství nemohl Američan, jeho manželka i jejich sluhové dosáhnout přízně a přátelství obyvatel pobřeží. Tito lidé, žijící v blahobytu, nevzbuzovali důvěru, přestože byli ověšeni šperky. Rybáři i rolnici potřásali hlavou, někteří dokonce pochybovačně říkali:

„Možná že celý ten krám, který nám tady vykládají, je falešný.“

Gonzalo Wickham a jeho společníci však platili hotově všem dodavatelům po celou dobu, co bydleli v Perros– Guireku. A tak se k nim museli tamější lidé chovat s jistou uctivostí.

Asi v polovině srpna se k této exotické společnosti připojil nový člen. Byl to asi třicetiletý Vysoký a silný chlapík s hustým černým vousem. Zdálo se, že se necítí v tomto kraji příliš dobře, neboť se stranil všech lidí. Někteří se s ním přece jen setkali na skalnatém pobřeží mezi Trestrignelem a Trestraouem, naproti Pointe du Chateau. Bylo však zřejmé, že nechce být spatřen, a když ho jednou kolemjdoucí rybář oslovil, byl tímto zamračeným cizím mužem odbyt slovy, z nichž bylo patrno, že dokonale ovládá tréguierské nářečí bretonského jazyka. Tento nový příchozí přespával jako ostatní služebnictvo jednu noc ve vile a druhou na jachtě.

Pan Wickham se zatím potuloval po krajině jako turista, nejčastěji v doprovodu muže, který Pavlovi nápadně připomínal námořníka Ricarda. Nejdříve navštívili nejbližší zajímavosti, žulově útvary v Ploumanc’hu a v Trégastelu, údolí v Troirou a zříceniny zámku Barac’h.

Jednou, když se vracel kočárem z jedné z těchto vyjížděk, poručil kočímu, aby zastavil u Ker Gwevroc’hu a s bezohledností, kterou mohla ospravedlnit pouze cizincova neznalost francouzské zdvořilosti, vešel do domu, aby složil dámám Hénaultovým svou poklonu.

Přijala jej pouze stará paní a dala mu zcela nepokrytě najevo, že přišel velmi nevhod. Američan přesto projevil přání prohlédnout si dům a koupit jej za milión franků.

„Ker Gwevroc’h není na prodej,“ odpověděla odmítavě paní Hénaultová.

Obtížný host byl nucen opustit dům a vrátit se do Trestraoua.

Večer si Gonzalo Wickham pozval na loď své nejbližší spolupracovníky. Byl to onen zachmuřený námořník, jenž byl nedávno přistižen, že dokonale ovládá zdejší nářečí, a druhý byl Ricardo Lopez, kterého Pavel dobře poznal, přestože si nechal narůst hustý plnovous.

„Dneska jsem pronikl až k staré Hénaultové,“ řekl majitel jachty. „Je pořád ještě velmi čilá. Doporučuji ti, Ricardo, aby ses jí snažil vyhnout, protože by tě zcela určitě poznala.“

„Nemějte obavy, šéfe,“ odpověděl Španěl. „Ona si mysli, že jsem zahynul spolu s jejím synem. A pak… vždyť od té naší akce v Argentině uplynulo již deset let.“

„Myslím, že jsem mluvil dost jasně – nikdo ze zdejších obyvatel tě nesmí poznat dřív, než uskutečníme naše plány. Mohlo by to být pro nás velmi nepříjemné.“ Pak se obrátil na dalšího muže. „Teď dávej pozor ty, neboť při realizaci našich záměrů budeš hrát jednu z nejdůležitějších rolí…“

Námořník ho přerušil:

„Chtěl bych vám, šéfe, ale připomenout naši starou dohodu. Udělám vše, co budete chtít, ale rozhodně nesmí být při tom prolita krev…“

„Kdo tu mluví o krvi, ty starý osle? Já si to nepřeji zrovna tak jako ty. Krev zanechává těžce smazatelné stopy, a to teď nemohu potřebovat. Ty ani nedovedeš pořádně zacházet s dýkou! O to tu teď vůbec nejde. Co od tebe žádám, je mnohem snazší, a dokonce i tvá matka bude mít z toho užitek – dám ti teď hned pro ni pět tisíc franků, které jí přineseš jako výsledek své práce.“

Po tomto úvodu jim Gonzalo vyložil další podrobnosti plánu:

„Půjdeš ke své matce a tam se setkáš s tím chlapcem. Vím, že tě má rád. Nemá důvod ti nedůvěřovat, takže ho snadno vylákáš na místo, které ti určíme. Ostatní už je naše věc. Je to jasné?“

Po této otázce vysázel na stůl slíbených pět tisícifrankových bankovek.

Námořník několik vteřin váhal. Pak ale prudkým pohybem shrábl peníze a drsným hlasem odpověděl:

„Souhlasím!“

„Já ale nesouhlasím,“ ozval se vztekle Ricardo Lopez. „Považuji celou tu akci za nesmysl. Nemůžeme přece vědět, co ten spratek podnikne, až bude plnoletý. Bude také stále těžší ho uhlídat, aby nám někde nezmizel a nezačal pátrat po své rodině nebo aby nenašel své příbuzné. Znáte velmi dobře můj názor na polovičaté věci, šéfe. Já se řídím jen jednou zásadou: jedině mrtvý nemluví! Udělal jste už jednou chybu, když jste nechal toho parchanta naživu. Nedopouštějte se proto dalšího omylu a nedávejte mu příležitost, aby zjistil, co všechno se před těmi deseti lety stalo. Jestli souhlasíte, postarám se rychle, aby nadobro zmlkl zobák, který by nás mohl jednou přivést na šibenici.“

Druhý námořník se prudce zvedl, zaťal pěsti a zahučel:

„Jestli se tomu chlapci něco stane, přísahám, že tě zabiju. Už jednou jsem vyrval Pavla z tvých ohavných pařátů, když jsi mu chtěl vrazit dýku do srdce. Nepřej si, abych ti ještě jednou musel zmáčknout ten tvůj chřtán!“

Ricardo vyskočil a jeho ruka se bleskurychle zasunula pod široký pás, kde měl schovaný nůž. Vtom patron rázně zakročil:

„Ticho, proklatí pitomci! Nemám náladu poslouchat, jak se tu častujete těmi líbeznostmi. Až splníte mé rozkazy, tak si dělejte, co chcete!“

Oba nepřátelé zmlkli a Wickham jim dal poslední pokyny. Jeho pobyt v Perrosu neměl jiný cíl než zajistit únos chlapce, kterého chtěl mít u sebe jednak jako rukojmí pro případ, že by byly i po letech odhaleny staré zločiny, jednak jako dědice ohromného majetku, který by mu byl vydán, až by předložil důkazy o chlapcově totožnosti, a konečně potřeboval Pavla jako prostředek k vydírání rodiny. Již celý měsíc sbíral všechny potřebné podrobnosti. Věděl, že malý Pavel žije v domku Anny Plonévezová a že dochází často na návštěvu do Ker Gwevrac’hu. Bylo tedy, podle jeho názoru, celkem snadné odvléci chlapce na jachtu a pak vyčkat někde v zámoří na vhodnou příležitost k uskutečnění dalších plánů.

KAPITOLA ŠESTÁ

SETKÁNÍ

Byl krásný letní večer vyzlacený paprsky zapadajícího slunce. Opuštěnou ulici se ostražitě plížila skrčená postava vysokého muže. Před domkem vdovy Plonévezové se neznámý zastavil, několikrát se pátravě rozhlédl, a pak třemi skoky se přenesl přes silnici, tiše otevřel dveře a vstoupil.

V úzké. chodbě se tajemný host nakrátko zastavil. Žádný hluk zevnitř ho nerušil. S nesmírnou opatrností stiskl kliku a otevřel další dveře.

Vstoupil do jídelny. Na krbu stály němé hodiny s nehybným kyvadlem a nad nimi visel obraz malovaný zřejmě nějakým lidovým umělcem a představující loď Stella maris, na niž se plavil zesnulý kapitán Plonévez.

Muž se znovu na okamžik zarazil. Na chodbě náhle zazněly lehké kroky a do jídelny vstoupil Pavel.

Když zpozoroval v domě cizího muže, zůstal překvapeně stát ve dveřích.

Chlapík se otočil. A tu hoch radostně vykřikl: „Ervane, Ervane! Jsi to opravdu ty?“

S rozevřenou náručí běžel k vousatému námořníkovi.

Bylo zřejmé, že přátelství mezi nimi má hluboké a dávné kořeny. Muž chlapce objal a dvakrát políbil.

„Ach, můj malý Pavlíku! To je ale shledání! Už jsem si myslel, že jsi zahynul při ztroskotání Coronacionu.“

‚“Opravdu jsem se málem utopil. V poslední chvíli mé ale z vody vytáhl Alain Plonévez a odnesl sem, ke své matce. Paní Plonévezová mě ošetřovala, a když jsem se vyléčil, nechala mě u sebe. Velmi si mě oblíbila, a dokonce mi dala pokoj svého staršího syna, který před několika lety zahynul někde v cizině.“

Chlapec se díval na námořníka, který před ním stál jako duchem nepřítomný, a zeptal se:

„Je ti něco, Ervane? Chvěješ se jako při zimnici!“

„To nic, Pavle, to přejde!“ odpověděl námořník a rychle se snažil převést rozhovor na jiné téma: „Poslyš, Pavle, já jsem vlastně přišel za tebou, abych tě zase viděl.“

„Za mnou?“ zeptal se chlapec udiveně.

„Ano, za tebou. Dozvěděl jsem se v okolí, že jsi zde. Ukázali mi tento domek. Jistě pochopíš, že jsem se chtěl s tebou setkat. A tak jsem tedy přišel.“

„Ale vždyť jsi mi právě před malou chvílí řekl, že jsi se domníval, že jsem na Coronacionu zahynul!“

Námořník si nyní uvědomil neobratnost, jíž se dopustil. Bylo však již pozdě, aby se snažil chybu napravit. Chtěl proto rychle zamezit dalším nebezpečným otázkám; změnil téma rozhovoru a řekl:

„Víš co, Pavle, pojďme se raději trochu projít k moři. Tam se nám, starým námořním vlkům, bude nejlépe povídat. V zálivu je velmi pěkná loď…“

„Já vím! Je to jachta, která se jmenovala Surukusu. a teď se jmenuje Cacique.“

„Ano, a na ní teď sloužím. Mohu ti ji ukázat celou. Určitě se ti bude líbit!“

Chytil chlapce za ruku a táhl ho ke dveřím, aby byl co nejdříve z domku ven.

„To je ale docela fajn nápad! Strašně rád bych se na tu loď podíval,“ řekl Pavel. Náhle však prudce vytrhl svou ruku z námořníkovy dlaně a s veselou rozpustilostí řekl: „Takhle ale nemůžeš odejít. To by mi matka Plonévezová nikdy neodpustila, že jsem tě nechal odejít a nepohostil tě alespoň pohárem domácího vína.“

Než se námořník vzpamatoval, vyběhl skokem z jídelny, otevřel dveře do zahrady a za malou chvíli již námořník slyšel, jak volá z plných plic:

„Matko Plonévezová! Matko Plonévezová! Kde jste? Pojďte sem rychle!“

Tohle se nemělo stát! Námořník se rychle otočil a vrhl se ke dveřím,

„Tady jsem, chlapče, tady jsem! Co se děje?“

Matka Plonévezová vešla znepokojena do jídelny a spatřila nečekaného návštěvníka…

„Ježíši Kriste! Můj syn! Ervoane!“

Zapotácela se. Námořník ji zachytil a klekl před ní na kolena. Z oči se mu proudem řinuly slzy.

Matka se k němu sklonila. Podala mu své staré ruce a zvedla ho k sobě.

„Tak mě obejmi, můj ubohý hochu!“

Do místnosti se vrátil Pavel. Překvapeně zůstal stát, když zahlédl matku Plonévezovou v náruči námořníka.

„Maminko, vy také znáte mého přítele Ervana?“

„To víš, že znám! Vždyť je to můj ztracený syn Ervoan, němž jsem se už domnívala, že je mrtev!“

Námořník si s dojetím prohlížel svou matku.

„Jak jsi krásná, maminko! Ty jsi se za celou tu dobu vůbec nezměnila! Jsi stále stejná!“

Matka jen potřásla hlavou:

„Já že jsem se nezměnila? Po dvanácti letech bolesti a žalu? Ubohý chlapče! Jen se dobře podívej! Oči mám zničené pláčem, vlasy už mám docela bílé…“

Do hovoru se vmísil Pavel:

„Už je pozdě na procházku k moři a k prohlídce lodí. Odložíme to raději na zítřek.“

„Ano. Snad máš pravdu,“ odpověděl námořník vyhýbavě.

„Pavel má naprostou pravdu,“ řekla matka. „Teď je čas k večeři.“

Prostřela na stůl slavnostní bílý ubrus a chlapec přinesl sváteční příbory.

„Já chci také pomáhat, maminko!“ řekl Ervoan.

„Tak jdi pro víno.“

„Kde je najdu?“

„Vše najdeš na svém místě – jako před lety. Vezmi ve sklepě to otcovo víno. Je přes pětadvacet let staré.“

Za nějakou chvíli už seděli všichni tři u stolu osvětleného venkovskou lampou.

Ervoan jedl s velkou chutí a jeho vousem zarostlá tvář se rozzářila spokojeností. Vesele hovořil s matkou s chlapcem. Jeho předtím strnulý jazyk se rozvázal. Vyptával se na svého bratra Alaina a na jeho plány do budoucna.

Zábava se prodloužila do pozdních nočních hodin. Když na věži v Louanneku odbíjely hodiny na věži dvanáct, Ervoan se zvedl.

„Už musím jít, maminko.“

„Kam bys teď šel, proboha? Proč tu nechceš zůstal? Však my ti tu dobře usteleme!“

Pavel se na námořníka zavěsil a také naléhal:

„Ano, ano, Ervane, zůstaň! Lehneš si zase do své postele. Budeme si ještě povídat, než usneme.“

Námořník, který si po několika hodinách pohody opět uvědomil hanebný úkol, na který přistoupil, sotva ze sebe vypravil:

„Opravdu to nejde. Mám dnes na lodi službu. Přijdu ale zase zítra.“

A sklíčeně odešel do šera hvězdné noci…

KAPITOLA SEDMÁ

DVA BRATŘI

Čím více se Ervoan blížil k Perrosu, tím více v něm vzrůstaly obavy ze setkání se šéfem. Co odpoví na Gonzalovy otázky a na Ricardův výsměch. Oh, kdyby zde byl jen Ricardo… Silné pěsti Ervoanovy se sevřely. Přerazil by Ricardovi prostě vaz bez ohledu na jeho dýku, jejímuž ostří se tak často vysmíval.

Šel pomalu tichou nocí a stále nevěděl, co by měl nejlépe udělat.

Gonzalo Wickham na něho čekal v zahradě společně s nepostradatelným Ricardem. Američan čekal celé odpoledne a dal Španělovi rozkaz, aby Ervana nenápadně sledoval.

Šéf přivítal Ervoana posměšně otázkou:

„Tak se mi zdá, že jsi věc odložil na pozdější dobu?“

Tázaný byl na rozpacích a odpověděl nejistě:

„Nešlo to. Vrátila se jeho pěstounka.“

„Měl jsi ji odstranit.“

Ervoan odpověděl s námahou:

„Je to má matka!“

Námořníkův hlas se podobal bručení lva a jeho mohutná postava se hrozivě vztyčovala v ostrém bílém světle, jímž vycházející měsíc zaléval zahradu.

Gonzalo rychle změnil příkrost svých slov a pouze se zeptal:

„Tak tedy zítra?“

„Snad,“ odpověděl Bretonec.

A protože ho už déle nezdržovali, odešel bez cíle a přemýšlel, kde by přečkal noc. Šel směrem ke Clarté, aby tam vyhledal nocleh v malé hospůdce.

Neslyšel už, jak Ricardo říká šéfovi:

„Doporučuji vám, abyste měl jachtu stále připravenou k okamžitému vyplutí. Nevíme, co se může stát. Ten Ervan se mi teď nezdá být příliš spolehlivým spojencem, a musíme být proto stále připraveni co nejrychleji zmizet.“

„Čeho se bojíš?“

„Všeho. Ten člověk se nám může teď stát osudným. Vzpomínky na minulost, výčitky svědomí, to všechno by mohlo stačit k tomu, aby zradil, aby se z něho stal náš nepřítel, aby promluvil, a pak…“

„Ano,“ řekl Gonzalo, „bude opravdu lépe, když už nepromluví.“

S těmito slovy se oba spojenci rozešli.

Ráno, po téměř probdělé noci, zašel Ervoan opět do vily na skále. Zjistil však, že je prázdná. Služebná mu oznámila, že manželé Wickhamovi se ráno vrátili na jachtu a odpluli neznámo kam. Vrátí se prý večer nebo zítra.

Tato zpráva znepokojila námořníka tak, že neměl odvahu se vrátit ke své matce.

Co se asi skrývalo za tímto náhlým odjezdem?

Ervoan znal Gonzala i Lopeze příliš dobře, než aby nevěděl, že připravují nějaký zločin.

Potloukal se po cestách, nerozhodně se potáceje mezi touhou vrátit se do malého domku v Louanneku a mezi nutkáním uprchnout z těchto míst, která se teď stala pro něho velmi nebezpečná. Večer v něm zvítězila touha po domově.

Když vešel do domku, zaslechl z jídelny živý a veselý hovor. Zarazil se a chtěl zase odejít. Ale to ho již spatřil Pavel. Přiběhl s rozzářeným obličejem, chytil ho pevně za ruku a vtáhl do jídelny.

„Tady je, Alaine, tady je! Já to věděl! Nezklamal jsem se!“

V pokoji skutečně seděl Alain a hovořil s matkou.

Přijel právě před hodinou z Nantes. Složil úspěšně všechny zkoušky a byl nyní kapitánem pro dálkové plavby. Teď už jen potřeboval najít nějakou firmu, nějakého rejdaře, který by mu svěřil svou loď.

Když vypověděl vše o svém životě za osmnáct měsíců strávených na lodi a v námořním kursu, vyptával se na události doma. Matka Plonévezová mu nejdříve vyprávěla o tom, co se přihodilo předešlý večer.

Alain poslouchal a jeho obočí se stále více kabonilo. Nějaká pochybnost v něm začala hlodat. Zeptal se:

„Ervoan je tedy ještě zde?“

„Myslím, že ano. Včera nám slíbil, že zase přijde, ale dosud se tu neukázal,“ odpověděla stará paní.

„A co jsi udělala s těmi penězi, které ti dal?“

„Odevzdala jsem je notáři. Myslela jsem si, že je tvůj bratr bude ještě někdy potřebovat. Nevím vůbec…“

Nedopověděla. Jasný a radostný Pavlův výkřik ohlásil příchod zbývajícího člena rodiny.

Oba bratři se se slzami v očích objali. Když si pověděli to nejnutnější, po tolikaletém odloučení, obrátil se Ervoan k Alainovi a řekl:

„Alaine, pojď se ještě před večeří trochu projít.“

„Ano,“ odpověděl mladší bratr, který tušil, že mu chce Ervoan něco závažného sdělit mezi čtyřma očima, a také se chtěl dozvědět další podrobnosti o jeho minulosti.

„Maminko,“ řekl Alain, „my dva půjdeme nyní na chvíli ven a vrátíme se k večeři.“

Vyšli do opuštěné ulice a ubírali se pastvinami k lesíku Barac’h.

Každý z nich čekal, že ten druhý začne vyprávět o svých osudech. Leželo mezi nimi dvanáct dlouhých let. Sešli se jako vyspělí muži, staršímu bylo dvaatřicet a mladšímu sedmadvacet let.

Ervoan po poslední noci trpěl krutou nejistotou, byl velmi neklidný a toužil po tom, aby co nejvíce vypověděl o všem, co ho tísnilo. To, co by nikdy neřekl své matce, svěřil nyní Alainovi s upřímností, která vylučovala jakoukoli pochybnost.

„Můj nebohý bratře!“ řekl s povzdechem Alain a stiskl Ervoanovi ruku. Jako energický muž však rychle přemohl své pohnutí a pokračoval: „Teď je ale třeba, aby tvá důvěra měla cíl. Musíš se dostat z toho ohavného prostředí, v němž jsi až dosud žil, a napravit svou minulost, aby ses mohl opět stát platným občanem této země.“

„A co mé odsouzení, Alaine?“

„Tvé odsouzení? Co má být? Bylo by jistě lepší, kdyby k němu nikdy nedošlo, ale ty jsi svůj dluh splatil, a matka vrátila notáři odcizenou částku. Jsi tedy s lidmi vyrovnán. To by mě vůbec neznepokojovalo. Ale ta lotrovská banda, do které ses nechal zavléci… Mám pocit, že jsi mi neřekl všechno, že právě v tom tkví tvé nejhlubší tajemství, že tady leží nejtmavší stín tvé minulosti. Je třeba, aby ses z toho za každou cenu dostal.“

„Já přeci nemohu zradit! Přísahal jsem!“ odpověděl Ervoan.

„Zradit – koho? Ty lotry? Přísaha složená do rukou zločinců nikoho k ničemu nezavazuje! A pak, jsou tu lidé, kteří ti rádi pomohou.“

„To je nesmysl, Alaine. V tom mi nikdo nemůže pomoci.“

„Já ti budu pomáhat!“

V Ervoanových očích se objevilo skutečné zděšení.

„Ty? Vždyť je ani neznáš, kdežto on si tě najdou všude. Zabili by tě!“

Mladý kapitán vášnivě vykřikl: „Tím víc je třeba, abych s nimi začal boj.“

„Jaký boj, můj ubohý Alaine? Není přece možné bojovat proti neviditelnému nepříteli, který je stále všude a nikde, jehož útočištěm je celý svět.“

„Co to říkáš?“ zvolal mladší bratr.

„Pravdu, nic než pravdu. Chceš-li mě pochopit, pozorně mě vyslechni. Já jsem jenom obyčejný námořník, svedený před osmi lety do služeb těchto lupičů. Neboj se… Já jsem nikdy nikoho nezabil, ani jsem nikoho neokradl… od oné osudné chyby v mládí. Jsem však jejich spojencem, protože vím o jejich hanebných činech, a jsem k nim pevně připoután zákony podsvětí. Vím, že jsem měl od nich utéci a ohlásit se policii. Dnes už je na to příliš pozdě…“

Alain ho prudce přerušil:

„Můžeš jim ale otevřeně vyhlásit boj. Musíš mi pomoci je potřít, a tím vykoupit svou vinu.“

Námořník několik vteřin uvažoval a pak řekl:

„Rád bych jim vypověděl otevřený boj, rád bych ti pomohl. Ale znovu ti říkám – jak chceš vést válku s neviditelným nepřítelem?“

A tu k úžasu svého bratra začal vyprávět ten nejpodivuhodnější příběh, jaký by si mohl vymyslet jen autor fantastického románu:

Jachta, zvaná jednou Surukusu a podruhé Cacique, byla přepychovou lodí jednoho z náčelníků mezinárodní bandy pirátů, kteří již deset let udržují v pohotovosti policii všech přímořských států na celém světě.

Gonzalo Wickham, známý též pod jménem Černý pirát, má velké množství lodí s mužstvem, kterému bohatě platí, a ve všech pěti světadílech pro něho pracují celé tlupy lupičů. Má vlastní tajné přístavy vždy připravené ukrýt pronásledovanou loď, má přátele a spojence i mezi námořními důstojníky, policisty a vojáky.

To vše je ostatně všem přímořským státům známé. Ale zatím nikdy se jim nepodařilo přistihnout drzého piráta při činu. Jeho lodi plují pod známými vlajkami, přijíždějí s platnými průvodními doklady a s řádným nákladem. Velké obchodní domy, na které se odvolávají, jsou známy svou solidností, a ty, jimž přivážejí zboží, jsou přesně informovány o jízdním řádu a příjezdu těchto lodí.

Jediná věc na tom všem byla nápadná: hojná neštěstí na moři. Stávalo se stále častěji, že nějaká loď plně naložená drahým zbožím, pojištěným na vysoké částky, zmizela za tajemných okolností s nákladem i s mužstvem. Pojišťovny musely platit ohromné obnosy. Nikdy však neobjevily jediného svědka, který by přežil katastrofu, a to v nich vzbudilo podezření. Pojišťovací společnosti se dohodly na tajném dozoru, ale ani to nepřineslo do dnešního dne žádný výsledek.

O zmizelých lodích kolovaly nejrůznější pověsti. Hovořilo se o přepadení lodí ozbrojenými piráty, o vyvraždění celých posádek do posledního muže, o vyloupených nákladech a o vracích lodí v místech, kde se mohlo předpokládat, že šlo o zcela náhodné ztroskotání.

Toto vše poskytovalo látku k mnoha podezřením, ale byly to pouhé dohady.

Ervoan vyprávěl všechny tyto věci svému bratrovi, který si ani netroufal věřit tomu, co slyší.

„Poslouchej, Ervoane, to, co jsi mi právě teď řekl, musíme v klidu uvážit. Jsem pevně rozhodnut ti pomoci. Musíme se ale naprosto přesně dohodnout a jednat s krajní opatrností. Nic ve tvém jednání a chování nesmí vzbudit nejmenší podezřeni těch darebáků, protože by se tě chtěli zbavit a zmizeli by dříve, než bych se jim mohl pomstít.“ A položiv svou rozčilením se chvějící ruku na ramena staršího bratra, připojil: „Nevzpomeneš si už na nic, na nějaký důkaz, který by pomohl odhalit a usvědčit tyto bandity?“

Námořník naposledy zaváhal. Pak ale řekl temným hlasem:

„Ano, vím! Po tom, co jsem ti už řekl, ti mohu svěřit i poslední tajemství. Důkaz jejich zločinů není daleko odtud; je pod střechou naší matky.“

„Co mi to tu vykládáš za nesmysly?“ zeptal se Alain zděšeně.

„Vím, co říkám. Chlapec, kterého jsi zachránil, je uloupené dítě, jehož otce ti lotři zavraždili. Chtějí Pavla nyní unést, aby se zmocnili větší části obrovského dědictví, které mu má být vyplaceno, až dosáhne plnoletosti.“

Alain se zachvěl hrůzou i hněvem.

A tu se dal Ervoan úplně strhnout svým pohnutím a vyprávěl vše, co sám o minulosti malého chlapce znal. Pověděl bratrovi také o tom, jakým odporným úkolem ho pověřil Černý pirát a jak tento úkol přijal v naději, že bude moci dát matce své úspory a zároveň zabránit tomu, aby únosem nebyl pověřen Ricardo Lopez.

Alain nebyl schopen slova. V jeho nitru bolestně zápasila bratrská láska s hrůzou, kterou v něm vzbudilo zločinné jednání Ervoanovo. Nicméně soustrast v něm převládla. Sevřel ruce svého bratra, jako by je chtěl rozdrtit a řekl:

„Musíš se opravdu co nejdříve dostat z této ničemné společnosti a napravit svou minulost. Kdyby matka tušila jen zlomek pravdy, určitě by to nepřežila.“

Teď už neměli nic, co by si řekli. Vrátili se domů, kde usedli k večeři a jen stěží zakrývali své rozčilení a smutek.

Ervoan opět počkal s odchodem až na noc. Měsíc byl zastřen závojem mraků, které se hnaly od severozápadu a věštily na příští den déšť. Když přecházel silnici na Perros, vystoupil za ním náhle z příkopu temný stín…

KAPITOLA OSMÁ

ZPOVĚĎ

V malém domku v Louanneku zavládl nečekaně smutek. Ervoan po mnoha letech zase ležel ve své posteli, jeho tělo se však zmítalo vysokou horečkou.

Našel ho nějaký sedlák, který se v noci vracel z Tréguieru do Perrosu. Kůň se náhle zastavil před nějakou překážkou, v níž sedlák poznal lidskou bytost. Zprvu se domníval, že je to nějaký opilec, který tu zmožen únavou vyspává, ale když slezl z vozu a přiblížil se k tělu, uviděl ze zad trčet nůž.

Dal se do křiku. Nejdříve se otevíraly okenice a za chvíli přibíhali první lidé. Místní hlídač, starý vysloužilý voják, ihned poznal raněného:

„Panebože, vždyť je to Ervoan, starší syn matky Plonévezové!“

Někdo se k ní rozběhl. Posel zastihl rodinu chystající se právě k spánku. Stará žena ihned vyběhla ven a tři sta kroků od svého domku potkala průvod nesoucí nehybného člověka. Za ní přiběhl Alain a malý Pavel, který vykřikl: „To udělal Ricardo! Ricardo ho zabil!“

Pověst o zločinu se druhý den roznesla po celém kraji. Lidé si také vyprávěli o slovech malého chlapce, který označil za viníka cizince z vily Ar’Rock. Obžaloba byla brzy potvrzena.

Majitelé lodi Cacique se do svého obydlí na pobřeží nevrátili a loď se v Perrosu už také neobjevila.

Na telegramy rozeslané ihned do všech přístavů Francie i do zahraničí přišla odpověď až za tři dny. Jachta přistála v Brestu, kde Gonzalo Wickham při výslechu dal najevo velký údiv na tím, že se opovažují mít ho v podezření. Jako občan cizího státu se choval k francouzským úředníků zpupně. Pokud šlo o námořníka Ricardo Lopeze, o jehož vydání policie žádala, prohlásil, že není na lodi, poněvadž z jachty dezertoval již před čtyřmi dny ještě s jedním námořníkem, který se jmenoval Ervan. Wickham zdůrazňoval, že nemůže odpovídat za činy námořníků najatých za denní mzdu, jejichž minulost mu není známa. Patrně se Lopez a Ervan dostali do sporu a zranění jednoho z meh je důsledkem této hádky.

Toto vysvětlení bylo dosti věrohodné. Američan nadto sám navrhl, aby jeho loď byla celá úředně prohledána. A poněvadž jachta klidně křižovala podél francouzského pobřeží, bylo zřejmé, že zločinec by na ni nemohl uprchnout do jiné země, například do Anglie. Úřady proto neměly již další důvod k tomu, aby Gonzala Wickhama dále obtěžovaly.

Událost pobouřila celé okolí. Třetího dne zrána přijela i paní Hénaultová a nabídla, že vezme Pavla na nějakou dobu do vily Ker Gewroc’h. Vdova tuto nabídku přijala. Rovněž Alain poděkoval za pomoc. Pavel však nechtěl opustit zraněného přítele a domek matky Plonévezové. Po nějaké době se dal přece jenom přesvědčit a odjel do starého zámku.

Obě ženy se sice s dojemnou péčí snažily, aby chlape, co nejdříve zapomněl na poslední tragické události, ale Pavel se naopak potřeboval vypovídat, svěřit se svými zážitky a zkušenostmi.

Jednou, když opět vyprávěl o svém životě na lodi, zmínil se také o Ricardo Lopezovi. Když vyslovil toto jméno, obě ženy vykřikly současně:

„Ricardo Lopez? O kom to mluvíš, chlapče? Kdo je to Ricardo Lopez? Jak vypadá?“

Pavel se ho snažil popsat, jak nejlépe dovedl. Na tváři mladší ženy se objevil výraz hrůzy a zděšení:

„Je to on! Ricardo Lopez! Náš bývalý sluha a zřejmě i vrah mého muže a syna!“

Paní Isabela sklonila svou hlavu do dlaní a křečovitě se rozplakala. Také malá Irena začala usedavě naříkat. Chlapec stál před nimi celý vyděšený s pocitem provinění.

„Paní Hénaultová, nezlobte se na mě, já jsem vám nechtěl způsobit bolest… Já nevěděl…“

Mladá žena zvedla hlavu a on viděl její krásnou tvář skropenou slzami. Její velké, široce rozevřené oči si prohlížely chlapce s výrazem, v němž bylo mnoho lásky zápasící se zoufalstvím nejistoty. Náhle rozevřela náruč, uchvátila Pavla vášnivým pohybem, přivinula ho k sobě a pokryla jeho tvář polibky:

„Já, já abych ti odpustila, můj malý chlapečku? A proč? Snad proto, že jsi ve mně vyvolal drahou a zároveň děsnou vzpomínku? Vždyť já tě mám ráda. Pavlíčku, jako kdybys byl můj vlastní syn. Tvoje přítomnost mi připomíná, že i já jsem měla syna, a často si říkám, že by se ti asi podobal, že by byl také tak hodný, statečný a něžný jako ty, kdyby byl naživu.“ Přivinula chlapce ještě pevněji k sobě. „Kdyby byl naživu! To, co jsi nám teď vyprávěl, vyvolává ve mně naději…“

Vtom zakročila stará paní. Sklonila se nad snachou a řekla něžně, ale rozhodně:

„Isabelo, Isabelo, tak nesmíš mluvit!“

Mladá žena povstala a vrhla se do náruče své tchyně:

„Máte pravdu, máti, máte pravdu. Jsem už zase jako pomatená!“

„Nejsi pomatená, ale nesmíš spoléhat na tuto cestu plnou zklamání a utrpení. Víš přece právě tak dobře jako já, že mezi Španěly a jejich americkými soukmenovci jsou jména Lopez a Ricardo nesmírně rozšířena. Na tak slabých předpokladech nelze budovat žádné naděje.“

A protože zpozorovala, že malý chlapec jim rozčileně, s očima široce rozevřenýma, naslouchá, odvedla nešťastnou ženu z jídelny.

Tak uplynul týden v neklidném smutku, k němuž se družila nejistota nad osudem Ervoana, jenž stále zápasil se smrtí.

Téměř každý den odvážel kočár do Louanneku buď Pavla samotného, nebo ve společnosti obou žen a Ireny. V neděli, když obě ženy vycházely v Tréleveru z kostela a chtěly již nastoupit do kočáru, přistoupil k nim Alain Plonévez a řekl:

„Můj bratr je zase při plném vědomí a trochu se již zotavil. Chtěl by s vámi naléhavě mluvit v přítomnosti faráře a notáře. Má pro vás velmi důležité sdělení.“

„Děkujeme za pozvání, pane Plonévez. Hned po obědě k vám přijedeme,“ řekla paní Valérie Hénaultová a stiskla rozechvěle ruku mladého kapitána.

Když ve dvě hodiny odpoledne přijely do Louanneku, uvedla je matka Plonévezová rovnou k raněnému.

Ráno lékař Ervoana pečlivě prohlédl a s uspokojením zjistil, že levá plíce byla sice nožem proražena, ale rána se již začala zacelovat. Na základě tohoto zjištění napsal zprávu na četnickou stanici v Launionu, že Ervoan Plonévez může být podroben prvnímu několikaminutovému výslechu.

Když se raněný dozvěděl o tomto rozhodnutí lékaře, žádal, aby mohl před několika svědky sdělit velmi důležité informace.

Bylo zřejmé, že mu na tom velmi záleží. Lékař však váhal dát k tomu svolení, poněvadž to pokládal pro pacienta dosud za nebezpečné. Tu však zakročila matka Plonévezová a podpořila prosbu svého syna. Řekla, že se spíš smíří s tím, že její syn zemře s čistým svědomím, než aby žil s břemenem neklidu.

Ženy vstoupily do pokoje raněného, pozdravily se s knězem, se starostou a s notářem, kteří je už očekávali.

Ervoan téměř seděl na loži, opřen o několik podušek. Když všichni přítomní usedli, začal slabým hlasem vypovídat.

Vyprávěl o tom, jak opustil domov, snažil se v cizině nalézt práci. Čtyři roky střídal různá zaměstnání, až konečně nastoupil na loď jako námořník.

Po nějaké době se však dopátral, že jména Ligne des Amateurs – Free Sea Society – Libera Union a různé jiné společnosti podobného rázu byly krycí názvy společnosti pirátů, celého trustu námořních lupičů, jejichž vládcem je Američan Gonzalo Wickham – Černý pirát.

Raněný se poněkud unavil a klesl zpět do podušek. Za nějakou chvíli pokračoval:

„Před třemi dny jsem se v rozhovoru s malým Pavlem dozvěděl, že v tomto kraji žije paní Hénaultová, která oplakává dítě zavražděné před deseti lety. Tu jsem si vzpomněl, že jsem často slýchával svého představeného Gonzalo Wickhama mluvit o velkých obnosech, které by jednoho dne mohl získat a jež souvisely s dědictvím Hénaultových. Zároveň jsem si vzpomněl na návrhy, které v mé přítomnosti dělal jeden darebák, jenž se jmenoval Ricardo Lopez. Tento Ricardo nenáviděl na smrt chlapce, jehož jsme měli na lodi a z něhož později udělali plavčíka. Velmi často ho týral. Ale já jsem měl toho hocha rád. Stalo se, že jsem ho musel bránit proti Ricardovi a jednoho dne jsem toho zločince téměř zardousil, když se s otevřeným nožem hnal po chlapci. Ten ničema se mi vyrval z rukou celý modrý a skřípaje zuby na mne vykřikl: ‚Nemysli si, že jsem se tě polekal. Kdyby nad ním nedržel ochrannou ruku šéf, tak už jsem toho spratka dávno hodil rybám.‘

Onen malý plavčík není nikdo jiný než ten chlapec, kterého zachránil můj bratr Alain ze ztroskotané plachetnice Coronacion a jehož výchovu převzala má matka.“

Znovu ho opustily síly.

Mladá žena klesla do náruče staré paní Hénaultové a řekla:

„Vidíte, maminko, vidíte! Mé srdce mě nezklamalo. Pavel je můj syn!“

Paní Valérie však ještě nechtěla věřit.

Toto nečekané štěstí, které náhle přišlo po deseti letech smutku, po bezvýsledném pátrání policie po celém světě, v ní probouzelo zcela pochopitelnou nedůvěru spojenou s bázní před novým zklamáním.

Kdo mohl dokázat, že slova raněného jsou pravdivá? Všichni mlčeli plni nejistoty. Ervoan však dal najevo, že chce ukončit svou výpověď:

„Pane faráři,“ řekl raněný, zvedaje slavnostně ruku, „dal jste mi rozhřešeni. Nevím, zda zemřu nebo zda zranění přežiji, ale přísahám, že mluvím pravdu. Ovšem není to pravda docela zaručená, protože nemohu potvrdit, že Pavel je zcela určitě synem pana Hénaulta, zavražděného lupiči. Domnívám se ale, že vím o určitém důkazu.“

„Důkazu?“ vykřikly obě ženy.

„Chlapec, kterého znám já, má dole na chodidle pod palcem hlubokou jizvu. Maso tam bylo asi vyříznuto nebo vypáleno.“

Silný výkřik přerušil vyprávějícího.

„Teď už není možno pochybovat!“ zvolala mladá paní. „Je to zcela určitě můj syn. Vzpomeňte si, maminko, že Pavlovi bylo asi patnáct měsíců, když ho jednou na zahradě uštkl do nohy jedovatý had. Já jsem mu tenkrát ránu vysála a vy jste mu pak ještě poraněné místo vypálila.“

„Máš pravdu, děvče.“ řekla paní Valérie. „Ránu jsem mu tenkrát vypálila železným hákem.“

Ervoan byl opět velmi unaven. Zašeptal ještě:

„To je vše, co jsem vám chtěl a mohl říci. Víc nevím. Teď je na vás, abyste si vše ověřili. Já jsem svou povinnost splnil. Budu-li žít, dám se k dispozici úřadům, protože znám místa, kde kotvi lodě pirátů a kde si doplňují zásoby.“

Hosté se zvedli a tiše opustili raněného.

KAPITOLA DEVÁTÁ

VE ZNAMENÍ BOHYNĚ POMSTY

Obě ženy se rychle vracely nejkratší cestou domů.

Pavel a Irena si hráli v parku. Stará paní vzala chlapce za ruku a odvedla do pokoje, kde mu nařídila, aby se zul. Nasadila si silné brýle a třesoucíma se rukama uchopila jeho nohu. Na chlapcově chodidle byla růžová jizva…

„Je to tak. proboha, je to tak! Omyl je vyloučen!“

Mladá žena se při těchto slovech zapotácela. Pak se vrhla k chlapci a sevřela ho v náručí.

„Pavle, Pavlíčku, mé dítě!“

„Maminko!“

Několik minut nebylo slyšet jiná slova. Matka a syn se objímali tak vášnivě, jako by si chtěli vynahradit celé to dlouholeté odloučení.

Po nějaké době, když se už všichni uklidnili, Pavel se naklonil ke své matce a zašeptal jí:

„Maminko, teď se budu muset jít rozloučit s matkou Plonévezovou, která se o mne starala jako o vlastního syna. A také s Alainem a Ervoanem, kteří mě milovali jako vlastního bratra.“

„To je naprosto samozřejmé!“ souhlasila mladá žena. „Já sama tě tam dovedu. I já jí chci poděkovat za to, že se o tebe tak starala. Ujišťuji tě, že paní Plonévezová nyní patří k naší rodině. A já nebudu žárlit, když jí budeš i nadále říkat matko.“

Druhý den byl brzy ráno připraven kočár. Obě ženy odjely s dětmi do Louanneku. Chtěly oznámit radostnou novinu matce Plonévezové a jejím synům a chtěly i potvrdit Ervoanovo svědectví tím, že uznávají totožnost nalezeného dítěte.

Když přijely k domku, končil právě soudce z Lannionu výslech. Velmi uvítal, že ženy z vily Ker Gweroc’h přijely. Raněný opakoval v jeho přítomnosti své prohlášení, k němuž obě ženy přispěly sdělením svých zkušeností.

Úředník také ženám doporučil, aby požádaly o oficiální potvrzení totožnosti chlapce.

Starší paní Hénaultová se zařídila podle této rady.

Hned následující den se odebrala se svou snachou a s dětmi do Lannionu, kde se snažila vyřídit všechny úřední formality vyžadované zákonem. Ukázalo se však, že jednání nebude probíhat tak jednoduše, jak si to obě ženy původně představovaly. Úřady jsou zřejmě na celém světě stejné a snaží se i ty nejjasnější věci co nejvíce komplikovat. Příslušný referent i jeho vedoucí, na něhož se ženy obrátily, vyžadoval písemné doklady o původu chlapce. Marně jim vysvětlovaly, že všechny rodinné papíry ukořistili piráti, marně se odvolávaly na svědectví Ervoana Plonéveze. Úředníci trvali na svém.

Paní Valérie Hénaultová se proto rozhodla velmi energicky.

Neuplynulo ještě ani osm dní, když sama opět navštívila dům matky Plonévezové a bez dlouhých úvodů učinila Alainovi velmi vážnou nabídku:

„Pane Plonévez,“ řekla mu, „jdu vás požádat o pomoc při získávání důkazů o totožnosti mého vnuka.“

„Čím vám mohu být prospěšný, pani Hénaultová?“ zeptal se mladý muž, poněkud překvapený touto žádostí.

„Hned vám to vysvětlím,“ pokračovala stará paní. „Úředníci v Lannionu mi řekli, že naši žádost o oficiální potvrzení totožnosti našeho malého Pavla nemohou vyřídit dříve, dokud jim nepředložíme písemné doklady o jeho původu. Podle informací, které jsem získala, mají tyto dokumenty ve svých rukou piráti, kteří je chtějí uplatnit při vymáhání pozůstalosti po mém synovi. Už mi začínáte rozumět?“

„Přiznám se, že ne ještě zcela,“ odpověděl Alain váhavě.

„Podle svědectví vašeho pana bratra našli tito zločinci až dosud nějaký prostředek, jak uniknout policii, protože i tam mají své spojence. Alespoň tak jsem tomu rozuměla.“

„Máte pravdu, paní Hénaultová. Ervoan to výslovně řekl.“

„Nuže, pane Alaine, teď už vám zcela otevřeně řeknu o svých záměrech, a vy mi odpovězte také bez zábran.“

„To vám mohu slíbit.“

„Tak tedy poslouchejte, co chci dělat. Zkušenosti nám tedy už dost jasně ukázaly, že na naše úřady a policii se příliš spoléhat nemůžeme. Proti pirátům je proto nutno postavit protivníky, kteří se nenechají ani podplatit, ani zastrašit a neustanou, dokud spravedlnost nezvítězí a zločinci nebudou potrestáni za své ohavné činy.“

„Jestli vám dobře rozumím,“ zvolal Alain s planoucíma očima, „tak tedy chcete podniknout soukromou výpravu proti těmto pirátům?“

„Na soukromou výpravu proti nim bychom asi neměli ani dost sil, ani dostatek finančních prostředků. Jak ale jistě sám velmi dobře víte, tak podle mezinárodní konvence je každý stát povinen spolupracovat při stíhání pirátů na volném moři. Z toho zcela logicky vyplývá, že když se nám podaří piráty vypátrat a ohlásíme jejich polohu nejbližší válečné lodi, bude muset zakročit a vykonat zbývající práci za nás. My k tomu budeme potřebovat vybranou skupinu zkušených a poctivých lidí, rychlou loď a schopného velitele, který by měl odvahu zbavit společnost obávaných parazitů. Myslela jsem při tom na vás, pane Alaine. Pokud vím, ucházíte se o místo kapitána na nějaké lodi. Nuže, já vám to místo nabízím.“

„Přijímám,“ odpověděl Alain bez váhání. „Máte ale vůbec nějakou loď?“

„Nemám, ale budu mít. Jakou a kdy, to už bude záležet pouze na vás. Dám vám dost finančních prostředků, abyste koupil nebo dal postavit loď, která by vyhovovala našim záměrům. Byla bych však ráda, aby to bylo co nejdříve. Pomůžete mi?“

Při těchto slovech podala mladému muži ruku a ten jí odpověděl:

„Samozřejmě že pomohu. I já mám nevyrovnané účty s těmi bandity – musím pomoci svému bratrovi odčinit všechna jeho provinění. A on sám bude naším spolehlivým pomocníkem. Lékař prohlásil, že je již zcela mimo nebezpečí a že za dva tři měsíce už bude docela zdráv. A tato doba je také dostatečně dlouhá k tomu, abychom se důkladně připravili na výpravu proti pirátům. Nejdůležitější ovšem bude získat loď, kterou potřebujeme.“

„Musíme ji najít, pane Alaine!“

„Budu se o to snažit ze všech sil, paní Hénaultová. Mám ale vážné obavy, že ji stěží objevíme zde ve Francii. Budeme se muset obrátit na Holandsko, Anglii, nebo dokonce na Spojené státy.“

„To nevadí. Vy ji určitě naleznete. Já teď uložím u některé z velkých bankovních společností, například u Crédit Lyonnais, dva milióny franků s otevřeným účtem na vaše jméno. Zítra s vámi podepíšu u notáře Duguera pravoplatnou smlouvu. Všechno však musí být dokonale utajeno, protože naši nepřátelé jsou na stráži. Asi už vědí, že se jim nepodařilo zlikvidovat pro ně nebezpečného svědka – vašeho bratra.“

„Úplně s vámi souhlasím, paní Hénaultová. Až do dne, kdy loď vypluje na moře, musíme jednat s největší obezřetností. Naše záměry a veškerou naši činnost musí halit nejpřísnější tajemství a nic nesmi proniknout na veřejnost.“

„Máme tedy na věc naprosto shodný názor. Počínaje dnešním dnem se bude vše odbývat jen mezi námi dvěma. Jen já budu přijímat vaše dopisy a zprávy. Vydejte se na cestu a jednejte zcela podle svého uvážení. Já vám plně důvěřuji.“

Den nato byla u notáře uzavřena mezi oběma partnery smlouva: Madame Valérie Hénaultová, bytem v Ker Gwevroc’hu, zplnomocňuje kapitána pro zámořské plavby pana Alaina Plonéveze k tomu, aby pro ni zakoupil nebo dal postavit moderní výletní jachtu. K tomu účelu mu dává u Crédit Lyonnais dispoziční právo na pět set tisíc až jeden milión franků. Na této soukromé jachtě bude kapitánem Alain Plonévez.

Asi za čtrnáct dní po podepsání této dohody oznámil Alain své matce a bratrovi, že odjíždí na nějakou dobu do zahraničí, a zároveň je požádal, aby to při nejbližším setkání oznámili i starší paní Hénaultové.

Téhož večera opustil mladý kapitán Louannec a odjel do Paříže, odkud pak pokračoval v cestě do Belgie.

Za nějaký čas dostala paní Hénaultová stručný telegram z Antverp:

NALEZJEN SKVĚLY PREDMET – POTŘEBUJI NUTNÉ SE S VAMI DOHODNOUT – PŘIJEDU VLAKEM PRES PARÍŽ TUTO STŘEDU

ALAIN

Stará paní si k velkému překvapení celého okolí ihned připravila zavazadla, poručila zapřáhnout do vozu, a aniž dala komu nejmenší vysvětlení, dala se odvézt do Lannionu, kde nasedla do vlaku, který měl v Plouaretu připojení na brestský rychlík.

Den nato byla v Paříži, kde si vyřídila některé úřední záležitosti, a večer se odebrala na severní nádraží, kde čekala na Alainův příjezd z Antverp.

„Chtěla jsem vám ušetřit čas a zbytečnou cestu,“ oslovila ho vesele. „Dnes si půjdeme odpočinout do hotelu a zítra pojedeme zpět do Antverp.“

„Tak se mi to líbí!“ zvolal mladý kapitán. „To je správné a energické jednání. Já jsem jen vaším kapitánem, ale vy jste mým admirálem!“– Stará paní se nemohla ubránit smíchu a řekla: „Co byste dělal, kdyby se admirál chtěl nalodit na jachtu svého kapitána?“ Nyní se opět rozesmál Alain.

„Nemohu nic namítat, máte na to plné právo. Poplujeme přece pod vaši vlajkou. Je tedy správné, když poznáte loď, na které budete cestovat. Doufám, že s mou volbou budete spokojena.“

Potom jí vyprávěl, že v Antverpách objevil nádhernou loď nedávno vybudovanou pro jednoho amerického milionáře. Je to přepychová zábavní jachta dokonale vyzbrojená proti případnému přepadení, která při zkouškách vyvinula rychlost třicet uzlů a která osm hodin bez přestávky udržovala rychlost pětadvaceti uzlů. Majitel lodi však náhle zemřel a dědicové se jí chtěli co nejdřív zbavit a nabízejí ji za pět set tisíc franků. Loď měla symbolické jméno bohyně spravedlivé odplaty – Nemesis.

Zbytek dne strávili v rozhovoru a pochůzkách po Paříži a ráno nasedli do vlaku jedoucího do Belgie.

Po šesti hodinách jízdy vystoupili v hezkém městečku Ascaut, rychle se nasnídali a vykročili k dokům přístavu.

Tam se na vodě kolébala krásná loď ušlechtilých tvarů, o níž Alain Plonévez vyprávěl paní Hénaultové.

Po prohlídce lodi se stará paní netajila nadšením nad tímto obchodem.

„Bude nutno urychleně dokončit výzbroj a vybavení lodi pro dlouhou plavbu na moři. A pak je tu ještě ten nejnesnadnější úkol: získat prvotřídní posádku. Postarám se o to co nejdříve,“ řekl kapitán Plonévez.

KAPITOLA DESÁTÁ

PRVNÍ STŘETNUTÍ

Pátého listopadu vyplula Nemesis pod velením kapitána Plonéveze z Ascautu a zamířila k břehům Francie.

Paní Hénaultová se domů vracela vlakem. Cestu opět přerušila v Paříži a za pomoci vlivných přátel dosáhla audience na ministerstvu námořnictví. Přijal ji osobně sám ministr, který po delším jednání přislíbil statečné ženě plnou podporu svého úřadu a všech podřízených složek. Trval však na tom, aby po celou dobu akcí proti pirátům byl na jachtě velitelem důstojník válečného námořnictva a Alain Plonévez aby byl jeho zástupcem.

Stará paní na tuto podmínku přistoupila a rovněž Alain s tím později plně souhlasil. V Saint Sevan-sur-Mer nastoupil tedy na loď nový kapitán Eugen Le Gouvel, kterého Alain dobře znal ještě z doby, kdy sloužil na moři ve vojenském stejnokroji. Současně s novým velitelem přišli i dva strojníci, několik dalších námořníků a lodní lékař Perrot, velmi dobrý známý Hénaultovy rodiny. Od tohoto okamžiku byla posádka lodi kompletní.

Když důstojník Le Gouvel přejímal na lodi velení, netajil se před Alainem svou radostí nad tím, že může být kapitánem na tak znamenité lodi.

„Jsem přesvědčen,“ řekl mu, „že máme tu nejrychlejší civilní loď, kterou je nyní možno spatřit na moři.“

Jedenáctého listopadu na otevřeném moři nastoupila na loď majitelka jachty, malý Pavel, který si vymohl účast na pronásledování pirátů, a Ervoan Plonévez. Alain se rozhodl vzít svého bratra s sebou, přestože byl ještě značně zesláblý a nemohl vykonávat na lodi žádnou těžší službu. Pověřil ho proto občas hlídkou ve strážním koši. Nejcennější pomoc však Ervoan poskytoval dokonalou znalostí zvyků pirátů a jejich tajných přístavů.

První zprávy, které získali, jim naznačily směr pohybu pirátů – Středozemní moře. Nemesis se vydala na nebezpečnou cestu…

Po devítidenní plavbě dostali zprávu, že Cácique byla spatřena v blízkosti Sicílie a že míří k břehům Afriky.

Kapitán Le Gouvel a jeho zástupce Plonévez se radili, jak nejlépe postupovat. Jejich záměry však dokonale změnila událost, ke které došlo následujícího dne.

Když pluli podél Alboránu, přijela k nim uhlířská briga, která jim nabídla palivo na doplnění zásob, a zároveň jim předala i velmi užitečné informace.

Dozvěděli se, že asi před třemi dny nějaký občan z Tangeru oznámil úřadům, že v jedné blízké zátoce uviděl cizí loď, z níž vystoupil muž v uniformě kapitána a asi hodinu po něčem pátral na pevnině. Popis cizího námořníka se shodoval s popisem hledaného Černého piráta. Četníci, kteří se ihned vydali na označené místo, spatřili už jenom trojstěžník mizící na obzoru.

Le Gouvel a Alain se ihned rozhodli opustit Středozemní moře a plout podél západního pobřeží Afriky na jih a prohledávat postupně nejbližší přístavy.

„Někde si už přece musí doplnit zásoby vody, jídla a paliva,“ řekl kapitán.

Alain na to odpověděl:

„Zásoby paliva mohou získávat během plavby zrovna tak jako my!“ Pak se trochu zamyslel a dodal: „Bratr se mi před chvílí svěřil se závažným podezřením – jeden z těch chlapíků na uhlířské plachetnici mu byl nějak povědomý; domnívá se, že ho už kdesi viděl v době, kdy sloužil u Wickhama. Je tedy docela pravděpodobné, že piráty zásobila uhlím stejná loď jako nás. Možná že se oba mýlíme, ale v každém případě bychom měli být krajně obezřetní. Opatrnosti nikdy nezbývá…“

Kapitán se vyděšeně podíval na Alaina a přerušil ho:

„Mám vážné obavy, že vaše podezření je oprávněné, U takových zákeřných nepřátel musíme být vždy připraveni na nejhorší a myslet na vše. Bylo by pro ně velmi snadné namíchat do paliva nějakou látku, která by nám mohla poškodit, nebo dokonce zničit stroje. Musíme okamžitě zkontrolovat zakoupené uhlí.“

Lodní komory byly naštěstí uspořádány tak, že bylo poměrně snadné topivo přeložit. Zjistili, že je velmi špatné jakosti a že je v něm namícháno velké množství kamení. Museli je tedy pozorně vytřídit, přičemž spočítali, že celková ztráta paliva činí více než čtvrtinu. Našli však také dvě nálože dynamitu, které byly upraveny do tvaru briket, takže je bylo možno jen stěží rozeznat.

Jachta tedy tentokrát šťastně unikla úplnému zničení.

Následujícího dne dorazila Nemesis do Tangeru, kde ihned ohlásili na policii pokus pirátů zničit loď. Zde však nastaly další potíže. Před nimi se otevíral širý oceán, který proti Středozemnímu moři zvětšoval pirátům prostor pohybu a pro pronásledovatele znamenal ztížení jejich úkolu. Jakou mají naději, že se jim podaří překvapit piráty na této nesmírné vodní ploše, když po více než deset let tak hravě klamali všechny pronásledovatele? Museli spoléhat především na zkušenosti a znalosti jejich bývalého spolupracovníka – Ervoana Plonéveze.

Život na jachtě byl někdy dosti jednotvárný a lékař se zcela oprávněně obával, že stará paní bude bez odpočinku na pevnině brzy unavena touto neustálou plavbou se stále stejným pohledem na nebe a moře.

Také mezi ostatními členy posádky zavládla po nadšení prvních dnů docela přirozená ochablost, skoro nespokojenost s tímto namáhavým způsobem života, který jim nedopřával chvíli oddechu. Ani nejpohodlnější vybavení kabin nemohlo zmírnit houpání lodi a její neustálé chvění, když se zmítala na vlnách. A vysilující mořská nemoc, které se mnohdy neubrání ani zkušení námořníci, vykonala mezi některými členy posádky také zhoubné dílo.

Patnáctého prosince ráno náhle Ervoan hlásil z hlídkového koše na stožáru:

„Na obzoru podezřelá loď – tři stěžně – čtyři míle – po větru.“

Kapitán vyhlásil poplach. Na palubě Nemesis bylo okamžitě vše připraveno k boji. Pavel vylezl na stožár ke svému příteli, uchopil dalekohled a pozorně prohlížel obzor.

Když se přiblížili k podezřelé plachetnici, Ervoan v ní ihned poznal – Cacique. Za nějakou chvíli navíc zjistil, že za trojstěžníkem je skryta ještě jedna menší loď se spuštěnými plachtami. Byli to zřejmě další spojenci pirátů, kteří přivezli pro Cacique zásoby paliva.

„To je výborná příležitost!“ řekl Le Gouvel. „Zajmeme zásobovací loď, a pokud ještě piráti nestačili uhlí přeložit, tak je zabavíme a Cacique bude bez pohonných látek.“

„Musíme si dát ale pozor, aby tam nebyla na nás nastražena další léčka,“ připomenul Alain. „Je také docela pravděpodobné, že zásoby uhlí už přeložili a opustí teď loď, aby ji ponechali svému osudu. V tom případě bychom s ní zbytečně ztráceli čas.“

Kapitán Le Gouvel se poněkud zarazil. Váhal, jak má nyní postupovat.

Změřili přesně místo, kde se právě nalézali. Byli na dvanáctém stupni západní délky pod třicátou severní rovnoběžkou, vzdáleni asi padesát mil od ostrova Fuerteventura v Kanárském souostroví. Bylo jasné, že piráti mají spojení s některým přístavem na ostrově.

„Budeme tedy sledovat Černého piráta,“ rozhodl kapitán.

V okamžiku bylo v kotlích plně naloženo. Vrchní strojník a jeho pomocníci byli u svých strojů v pohotovosti.

„Plnou parou vpřed!“ rozkázal Le Gouvel.

Nemesis se zachvěla jako dravá šelma, jež se chystá ke skoku. Alain pozoroval soustředěně loď před sebou.

„Hrome!“ zahučel. „Ten proklatý Wickham nám opět uniká. Má zřejmě ještě výkonnější stroje než my. Podívejte se – už je nejméně míli vzdálen od druhé lodi!“

Náhle zazněl z koše stožáru Ervoanův hlas: „Loď na dohled – anglický křižník!“

„Podejte jim ihned zprávu!“ řekl kapitán svému zástupci.

Na stožárovém vlajkovém ráhnu se za malou chvíli objevily dvě vlajky signální abecedy s naléhavou výzvou:

ZASTAVTE. CHCI VÁM SDĚLIT NÉCO DŮLEŽITÉHO – ŽÁDÁM O POMOC

Když se obě lodi k sobě přiblížily, přestoupil Le Gouvel a Alain Plonévez do člunu a za chvíli přirazili k boku anglického křižníku King Edward.

Na palubě válečné lodi informovali oba příchozí kapitána křižníku o poslání jachty Nemesis a požádali ho o spolupráci.

„Je to má povinnost!“ odpověděl kapitán John Dyall. „Musíme však jednat okamžitě, protože, trojstěžník pirátů už mizí za obzorem. Navrhuji proto, abyste se zmocnili lodi, která zůstala pozadu, a my se pustíme do pronásledování jachty. Pokusíme se zahnat ji k břehům Afriky, kde nám už pomohou vojenské hlídkové čluny. Tentokrát nám už neuniknou!“

Jakmile Le Gouvel a Alain přestoupili do člunu, vyrazil anglický křižník King Edward plnou parou vpřed. Byla to jedna z těch válečných lodí. které mohly vyvinout velkou rychlost. Plula v celé své kráse rovnou za mizejícími piráty. Za nějakou chvíli zaslechli, že Angličané dali výstražným výstřelem z děla příkaz, aby Cacique zastavil. Ten však ještě zvýšil rychlost…

„Je to docela dobrý plán, který nám mister John Dyall navrhl,“ řekl uznale Alain. „Angličané aspoň za nás udělají tu nejnebezpečnější práci. Když se jim podaří piráty chytit, budou se tím sice chlubit před celým světem, ale za dané situace nemůžeme nic jiného dělat.“

„Máte pravdu,“ potvrdil Le Gouvel. „Je tu však ještě jeden problém. Lékař mi právě ohlásil, že paní Hénaultová onemocněla a naléhavě potřebuje odpočinek na pevné zemi. Jsme dosti blízko Puerty de Cabras, takže tam můžeme večer zastavit a odpočinout si.“

„Musíme si ale pospíšit. Za tři hodiny bude noc, a navíc začíná od jihozápadu vanout bouřlivý vítr, který nevěští nic dobrého. Uděláme nejlépe, když co nejrychleji změníme kurs k břehům ostrova a loď námořních lupičů necháme plavat.“

„To by bylo porušení naší dohody s Angličany! Daný slib musíme splnit!“ odpověděl kapitán.

Jachta tedy plula dál směrem k opuštěné plachetnici. Když se ocitla v její blízkosti, spustili s Nemesis člun s několika členy posádky pod velením Alaina Plonéveze, aby prohlédli záhadnou loď. Nikoho vůbec nepřekvapilo, že na palubě nebyla živá duše. Našli tam však ještě několik komor plných uhlí.

„Zdá se, že hoši už neměli čas, aby vše přeložili. Překvapili jsme je v nejlepší práci,“ řekl jeden z námořníků.

„Tentokrát je to ale prvotřídní uhlí. Piráti zřejmě krmí své stroje jen nejkvalitnější stravou. Musí ho tu být dobrých dvacet tun, které se nám budou náramně hodit!“ prohodil další námořník.

Na Alainův povel byla loď vzata do vleku a Nemesis vyrazila přímo k ostrovu Fuerteventura. Chtěli ještě před setměním zakotvit v přístavu Puerto de Cabras.

Kapitán Le Gouvel měl z této kořisti náramnou radost. Těch dvacet tun uhlí ho potěšilo snad víc než nějaká válečná kořist. Alain Plonévez ho však opět nabádal k větší opatrnosti.

„Musíme vše důkladně a raději dvakrát prohlédnout. Jen si vzpomeňte na naši zkušenost z Alboránu. Kdo nám zaručí, že ta kocábka není zase určena k tomu, aby nás vyhodila do povětří?“

„Myslím, že se tentokrát nemáme čeho obávat, protože náklad byl zcela určitě určen pro Cacique, a oni nemohli předpokládat, že je opět dohoníme. V každém případě však asi bude nejlépe, když uhlí přeložíme co nejrychleji.“

„Pokud nám to ovšem blížící se bouře dovolí,“ odpověděl Alain a ukázal na jihozápadní obzor, který se hrozivě zatemnil nakupenými mraky.

„Mám obavu, že to i Angličanům ztíží pronásledování pirátů. Zdá se, že už jsou v bouři.“

„A my, kapitáne, v tom budeme za chvíli lítat také, jestliže si nepospíšíme,“ řekl důrazně Alain a na jeho čele se objevily starostlivé vrásky.

Moře, jako by chtělo zdůraznit jeho slova, se náhle vzedmulo a velká vlna zaplavila celou palubu. Nemesis se prudce zakymácela.

Rychle stáhli plachty, zavřeli všechny lodní otvory a loď se s největší rychlostí chystala k další plavbě.

Jestliže charakteristickou vlastností Bretonců je tvrdohlavost, tak kapitán Le Gouvel byl ještě více Bretoncem než Alain Plonévez. Trval na svém úmyslu přeložit na jachtu uhlí nalezené v komorách korábu, který měli nyní za sebou ve vleku. Nařídil proto přirazit bokem ke staré bárce. Nebylo to však v tomto okamžiku zrovna snadné, neboť moře bouřilo stále víc a více. Museli velmi opatrně manévrovat, aby nepoškodili jachtu, pak obě lodi pevně přivázat a spojit můstkem, což neobyčejně zpomalovalo plavbu.

Měli přeloženo asi pět tun uhlí, když náhle nová prudká vlna upozornila kapitána na to, že spojení obou lodí je již krajně nebezpečné.

Mračna na obloze urychlila příchod nedaleké noci a vichr ostře šlehal obě připoutané lodi.

Le Gouvel dal tedy rozkaz odpojit se od zajaté lodi a vzít ji opět do vleku. Jachta se už vzdalovala, když náhle na palubě staré lodi uviděli námořníka, který na své druhy zoufale mával rukama. Při kvapném manévrování ho zřejmě zapomněli na lodi. Kapitán nařídil rychle zpětný chod a znovu se přiblížil ke staré lodi. Námořník k nim běžel s výrazem šíleného strachu ve tváři, a sotva se lodi navzájem dotkly, přeskočil chvatně na Nemesis. Při dopadu však uklouzl a plnou vahou narazil hlavou na řetěz kotvy. Okamžitě ztratil vědomí. Při seskoku však ještě stačil vykřiknout jediné slovo:

„Oheň!“

Všichni kolem na několik vteřin strnuli a zděšeně se dívali kolem sebe.

Oheň? Kde je oheň?

Odpověď přišla velmi rychle. Náhle uviděli, že celé těleso vlečeného korábu je obklopeno jakýmsi nadpřirozeně modravým světlem, a přes silné hřmění blížící se bouře zaslechli praskání ohně. Nebylo pochyb. Starý koráb hořel. Moře jej každou chvíli mohlo přirazit k bokům Nemesis. Byl nejvyšší čas uvolnit vlečný řetěz a ponechat loď Svému osudu.

Všichni se okamžitě vrhli k lanům a k hákům a snažili se co nejrychleji odpoutat od hořící lodi. Rozbouřené moře však záchranné práce neobyčejně ztěžovalo a vysoké vlny. které se přelévaly přes palubu, hrozily strhnout do hlubin muže zápasící s lany.

Bylo to úděsné divadlo.

Oheň, jenž byl piráty úmyslně založen, po dlouhou dobu v podpalubí doutnal, zvolna nabýval síly a postupně změnil celou uhelnou komoru ve výheň, které loď nemohla odolat.

Zřetelně slyšeli praskat, kroutit se a pukat jak plech, jimž byla loď zevně pobita, tak dřevo a lodní trámy.

„Tentokrát ti lotři nastrojili léčku skutečně mistrně. Jsem přesvědčen, že na lodi je dynamit a že každou chvíli skončí v povětří a my s ní,“ řekl Alain Plonévez zatrpkle.

Obraz zkázy nabyl v tomto okamžiku nejhrůznější tvářnosti. Celé těleso lodi již bylo v plamenech, syčelo a praskalo uprostřed vln a bílého kouře. Námořníci stále ještě nedokázali uvolnit vlečný řetěz. Koráb sledoval prchající Nemesis a jako rozbouřená sopka chrlil na ni takový žár, že na laku naskakovaly puchýře a dřevo na zádi začalo doutnat.

Na kapitánův rozkaz deset mužů houževnatě pracovalo u pump a polévalo palubu i bok lodi vodou. Všech se zmocnila úzkost. Na prahu kabiny stála stará paní zsinalá hrůzou a pevně objímala malého Pavla.

Kapitán si trpce vyčítal svou neopatrnost. Nebylo však již v jeho silách ji napravit…

Nemesis zrychlila svou jízdu. Během tohoto úporného boje nastala úplná noc. Oceán rozpoutal všechnu svou zuřivost, chystaje se pohltit jachtu společně s hořící troskou, připoutanou k ní silným řetězem a ozařující tuto pekelně hrůznou scénu světlem svého požáru jako pohřební pochodní.

Tu náhle vyrazil ze všech hrdel jeden a týž výkřik:

„Řetěz praskl!“

Bylo slyšet zasyčení. Z lodi vylétl ohňostroj hořících trámů a sudů.

Nemesis poskočila po hučících hřebenech vln a divoce šlehala pěnu jako ohnivý kůň. jemuž jezdec popustil uzdu.

Byla to záchrana na samém prahu smrti. Neuplynulo ani pět minut, když se hořící troska roztrhla jako jícen sopky a vyvrhla do vzduchu i na palubu jachty své žhavé vnitřnosti.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

KRUTÁ VÝPRAVA

Nemesis zakotvila v hluboké zátoce Puerto de Cabras. Byl již nejvyšší čas, neboť uragán na moři běsnil ze všech sil. Jako zázrakem unikli onomu dvojímu peklu ohně a vody.

Přístav byl obdivuhodně chráněn a voda v něm byla úplně klidná. Na břehu, u paty vysoké hory. se k sobě tísnilo několik ubohých rybářských domků. Jeden z nich se ozdobil honosným názvem HOTEL.

Vybrali nejčistší pokoje a přenesli do nich nemocně. Paní Hénaultová se zásluhou doktora Perrota a zejména velmi zdravého subtropického podnebí, velmi brzy zotavila. Pátého dne už byla zase na nohou a prohlásila že se cítí docela dobře a že je ochotna pokračovat v plavbě. Mnohem hůř však dopadl námořník Van Dysten, který se smrtelně zranil na hlavě. Zamřel za tři dny a byl s plnou poctou pochován na místním hřbitůvku.

Po týdenním pobytu v Puerto de Cabras odpluli do Las Palmas na ostrově Gran Canaria Zde dostali další zprávy. Akce anglického křižníku King Edward skončila neúspěšně. V bouři ztratila válečná loď piráty úplně z dohledu.

Z Konakry pak dostali informaci, že tlupa ozbrojených lupičů se vypravila na několika člunech proti proudu Rio Nunezu do vnitrozemí, kde postupně přepadla dvě německé a jednu francouzskou osadu, které pak vyloupila, vypálila a téměř všechny obyvatele vyvraždila. Popis vůdce zločinců se velmi shodoval s popisem Ricarda Lopeze.

Francouzské hlídkové čluny zablokovaly ústí řeky a vyslaly přepadový oddíl námořní pěchoty až do Boké. Po banditech jako by se zem slehla.

Nenávist, kterou všichni chovali k pirátům, se nyní ještě zvětšila. Paní Hénaultová svolala celou posádku jachty a řekla:

„Pánové, nejnovější události, které jsme se právě dozvěděli, mě rozhořčily na nejvyšší míru. Ukládají mi přímo povinnost pokračovat až do krajnosti v akci, které jsme až dosud věnovali všechno své úsilí. Napsala jsem již svému notáři, aby zajistil penzi šesti set franků každému dítěti námořníka, který tak tragicky zahynul. Vás žádám, abyste po skončení plavby přijali zvláštní prémii dvou tisíc franků pro každého z vás. Připomínám, že tímto rozhodnutím nemíním ještě vyčerpat veškerou míru své vděčnosti za vaše statečné služby. Dejme se nyní na cestu do Konakry a to, co se nepodařilo vojákům, vykonáme my, příslušníci jachty Nemesis, lodi, jež nese jméno bohyně spravedlivé pomsty!“

Tato slova zapůsobila na všechny hlubokým dojmem a byla přijata s velkým nadšením.

Kapitán Le Gouvel se opět ujal velení a loď rychle plula po klidném moři k břehům rovníkové Afriky.

Loď Cacique se mohla směle přirovnat k jachtě Nemesis, od níž se lišila jen vnějším tvarem.

Místo zahnuté přídě Nemesis, jejíž elegantní oblouk se vysoko zvedal nad hladinu, měl Cacique příď rovnou a ostrou jako válečné lodi. Měl také větší skladiště než její soupeř. Svou výbojnou tvář však měl Cacique zamaskovanou tak dokonale, že byl s to oklamat i ty nejzkušenější oči.

Záď lodi Cacique působila dojmem nějaké široké obchodní bárky. Komíny bylo možno sklopit až k samé podlaze, takže parní rychloloď mohla kdykoli změnit svou podobu v široký trojstěžník, jenž se na pohled těžce vleče po moři.

Právě s pomocí tohoto maskování mohl Gonzalo Wickham klamat bdělost hlídkových člunů.

Organizace tajné společnosti byla tak dokonalá, že piráti měli svou vlastní všestranně vycvičenou policii, která byla stále v pohotovosti, aby mohla zabránit jakémukoli překvapení nebo možné zradě.

Když Ricardo Lopez oznámil svému šéfovi, že nechal Ervana ležet na silnici s dýkou v zádech, rozzlobil se Wickham tak, že byl ochoten poslat svého společníka ke všem čertům. Uvědomil si však, že smrtí Ricardovou by ztratil jednoho ze svých nejvěrnějších stoupenců a že by to také mohlo vést ke vzpouře posádky. Potlačil tedy svůj hněv a po důrazných výčitkách mu řekl:

„Jseš si aspoň jist tím, že už nikdy nepromluví?“

„Má dýka zatím nenechala nikoho z mých nepřátel dýchat déle než několik minut,“ odpověděl Ricardo.

Tato slova však Gonzala příliš nepřesvědčila,

„Poslouchej,“ řekl mu, „když už jsi to tak zbabral a neodstranil ho beze stopy, musíme být připraveni na všechny eventuality. Do Perrosu se už vrátit nemůžeme. Bude nejlepší, když odsud co nejrychleji zmizíme. Až budou břehy Anglie na dohled, vysadíme tě do člunu a naši ti přijedou naproti.“

Patnáct dní nato byl Ricardo v Holandsku, kde nastoupil pod cizím jménem na portugalskou obchodní loď vracející se do Lisabonu. Zde opět se připojil k posádce lodi Cacique a prožíval s ní útěk před jachtou Nemesis.

Když se jim v bouři podařilo zmizet anglickému křižníku King Edward, opsal Cacique široký okruh směrem k jihu, pak se vrátil po projeté již dráze, proklouzl kolem francouzských křižníků v Dakaru a v Konakry a veplul do ústí Rio Nunezu v Guinei. Řeka byla při vysokém stavu vody splavná až šedesát kilometrů do vnitrozemí.

Rio Nunez zpočátku směřuje k severozápadu a obtéká velkým obloukem liduprázdnou krajinu. Pak se rozvětvuje v šest až sedm ramen, načež se opět slévá do jediného toku.

Plavba po této řece je velmi obtížná, neboť stav vody silně kolísá vlivem dešťových období. Na některých místech je sice dostatečně hluboká, na jiných však písčité prahy náhle tvoří téměř nepřekonatelné překážky. Každá loď proto musí počítat s těmito potížemi a dbát na to, aby při náhlém snížení stavu vody neuvázla na mělčině a neměla tak znemožněný návrat.

Gonzalo Wickham měl na palubě domorodce, kteří se již mnohokrát plavili po této řece a dokonale znali všechny její záludnosti a rozmary. Podél celého toku měli spojence, většinou zločince uprchlé z káznic a galejí, kteří byli organizováni v malých ozbrojených skupinách a v případě potřeby se mohli spojit v jeden silný útvar. Černý pirát si zajišťoval jejich poslušnost a oddanost jednak přísnou kázní, jednak pravidelným rozdělováním části uloupené kořisti.

Tentokrát povolal do zbraně jen menší část spojenců a posílil je pětadvaceti vybranými piráty z lodi Cacique. Jachtu zanechal pod velením druhého důstojníka v jednom z tajných přístavů za Boké s přesným rozkazem, aby pluli dál do vnitrozemí, jakmile zpozorují první známky stoupající vody. Sám se pak vydal se svou družinou na malých člunech proti proudu řeky.

Tato výprava byla rychlá a strašná.

Nejdříve přepadli a vydrancovali osadu německých kolonistů. Před zuřivostí těchto banditů nenašli milost ani běloši – mezi nimi žena a dítě – ani šestnáct černochů. Po vyvraždění obyvatel a vyloupení osady zahladili stopy svého zločinu požárem.

Ještě téhož dne za soumraku se vypravili proti francouzské osadě Grad Cone, kde bylo dvanáct bělochů a šedesát černochů. Tentokrát bandité narazili na houževnatý odpor. Francouzi měli ve svých řadách tři bývalé poddůstojníky a několik bývalých řadových vojáků cizinecké legie. Podařilo se jim odrazit dva útoky pirátů, kteří museli ustoupit a zanechat na bojišti dvacet mrtvých a raněných. Gonzalo narychlo povolal posilu a druhého dne zahájil nový útok. Osud Grad Cone byl tentokrát zpečetěn…

KAPITOLA DVANÁCTÁ

V PASTI

Nemesis zastavila na krátkou dobu v Dakaru, aby doplnila zásoby vody, potravin a uhlí. Zde také získali podrobné informace o pohybu pirátské lodi. Rozhodli se pronásledovat ji na Rio Nunezu.

Od svého úmyslu však museli prozatím ustoupit.

Stav vody Rio Nunezu byl nízký a jachta s tak hlubokým ponorem by nemohla proniknout po řece do vnitrozemí. A protože se nikdo z posádky Nemesis nevyznal ve stále se měnících poměrech povodí této řeky, byl Le Gouvel nucen zakotvit v Konakry a hledat jiné možnosti, jak pokračovat v pronásledování pirátů.

Řešení se našlo poměrně brzo. V přístavu právě kotvila nákladní dvojstěžňová loď Saint Cyprien, která byla v bouři poškozena a nemohla pokračovat v dálkové plavbě po moři. Paní Hénaultová ji poměrně levně koupila, dala odstranit nejzávažnější závady a upravit ji pro plavbu na řece.

Dvacátého pátého prosince ráno vztyčila loď Saint Cyprien plachty, aby využila příznivého větru, jenž vanul od jihovýchodu.

Dvojstěžník urazil vzdálenost mezi přístavem a ústím řeky za šestatřicet hodin, obeplul mys Kembuto a vnikl do jižního ramene Rio Nunezu. Dva dny nato zakotvil u prostého mola přístavu Boké.

Paní Hénaultová, doprovázena Pavlem, Alainem a doktorem Perrotem, navštívila nemocnici, aby pohovořila s raněnými, kteří přežili nájezd pirátů na francouzskou osadu. Získali zde další informace o posledních událostech a o počtu lupičů. Odpoledne převzal Alain velení na starém dvojstěžníku a následujícího dne ráno vyplula malá skupina statečných lidí na průzkum k první vypálené osadě.

Piráti na lodi Cacique však byli včas informováni o každém pohybu pronásledovatelů. Gonzalo Wickham svolal válečnou poradu. Jedni navrhovali, aby co nejrychleji sjeli po řece dolů a v noci, pod pláštěm tmy, propluli severním ramenem řeky. kde byla naděje, že se nesetkají s vojenskými hlídkovými čluny. Druzí se zase domnívali, že by bylo výhodnější ustoupit za Guémé Sausan a zde se buď ukrýt v některé zátoce, nebo podle situace přepadnout Saint Cypriena a zbavit se tak definitivně nebezpečných a vytrvalých nepřátel.

Když se však Gonzalo dozvěděl, že na dvojstěžníku je také paní Hénaultová, zajásal a nadšeně pokřikoval na Riěarda Lopeze:

„Slyšíš, Ricardo? Stará Hénaultová nám sama vlezla do pasti. To samo peklo teď stojí na naši straně!“

Potom dal rozkaz, aby co nejrychleji vypluli vstříc ohlášené lodi.

Saint Cyprien zatím prvního ledna doplul až do blízkosti zničené osady, která ležela asi tři kilometry od místa, kde bylo možno zakotvit.

Všichni vystoupili z lodi a zanechali na ní jako stráž dva muže, které převzali z bývalé posádky obchodního korábu. V čele výpravy šel Ervoan.

Když malý průvod dospěl po hodinovém pochodu k cíli, uviděli před sebou dokonalou zkázu. Ze zděných budov zůstaly jen tu a tam části zdí a vše ostatní, co bylo ze dřeva, leželo na zemi v hromadě popela a ohořelých trámů.

Prohledali důkladně celou osadu a její nejbližší okolí a pak se vydali na zpáteční cestu. Kráčeli nyní zvolna, protože bylo ještě značné horko a těšili se, že si na lodi v klidu odpočinou.

Na břehu Rio Nunezu je však čekalo nemilé překvapeni.

Saint Cyprien již zde nekotvil a nebyl ani nikde v dohledu. Nikdo nevěděl, jak si zmizení lodi vysvětlit.

Nejprve je napadlo, že oba muži, kteří zůstali na dvojstěžníku jako stráž, byli svedeni příležitostí přivlastnit si loď i s jejím nákladem a prchli s kořistí dolů po proudu řeky.

Toto podezření však hned zase zamítli.

Bylo zcela jasné, že dva muži by sami nemohli ovládat loď za tak obtížných podmínek.

Když sestoupili k řece, našli na místě, kde Saint Cyprien dříve kotvil, strašné rozluštění celé záhady.

U kmene stromu byla přivázána lidská mrtvola. Byl to jeden ze strážců lodi. Jeho tělo bylo poseto nesčetným množstvím ran, jeho obličej byl znetvořen k nepoznání.

„To je práce Ricarda Lopeze,“ řekl Ervoan s nenávistí v hlase. „Cacique je zřejmě někde nablízku, a my jsme docela v rukou našich nepřátel.“

Ervoan měl pravdu. Cacique využila vyššího stavu vody a doplula až do zátoky, kde kotvil Saint Cyprien.

Dvě skupiny školených hrdlořezů se v člunech blížily k lodi Francouzů. Byli připraveni na houževnatý odpor posádky. Jaké však bylo jejich překvapení, když zjistili, že na celém dvojstěžníku jsou pouze dva muži.

Ale ani za tak příznivých podmínek se nemohli zmocnit lodi bez ztrát ve vlastních řadách. Oba muži na Saint Cyprienu se bránili udatně. Počet nepřátel byl však příliš veliký. Patnáct pirátů se na několika místech vyšplhalo na palubu dvojstěžníku. Obklíčení námořníci mohli sotva dvakrát třikrát vystřelit ze svých revolverů. Jeden z nich byl brzy těžce zraněn a vyřazen tak z dalšího boje. Druhý se dokázal bránit přesile se sekerou v ruce téměř čtvrt hodiny. Když se ho piráti zmocnili, bylo celé jeho tělo poseto bodnými a sečnými ranami. V záchvatu zuřivosti ho odvlekli na břeh, přivázali ke stromu a s ďábelskou krutostí umučili. Teprve pak začali spřádat další plány.

„Odvezeme jim loď,“ radil Ricardo Lopez. „Až se vrátí a uvidí tady toho u stromu, budou se domnívat, že námořník zavraždil svého druha a pak ujel po proudu…“

„To byste ho nesměli takhle zřídit!“ přerušil ho Gonzalo. „Bylo by asi lepší hodit oba rybám, ale tahle podívaná bude pro ně dosti poučná. Počkáme si tu na ně, obklíčíme je a definitivně se jich zbavíme.“

„Když tu zůstaneme, nevyhneme se dalšímu boji. Už jsme ztratili tři muže. Našich nepřátel je nejméně deset, a jistě nám svou kůži nedají zadarmo.“

„Máš pravdu,“ uznal Gonzalo. „Odvezeme jim tedy loď. Horko, žízeň, hlad, jedovatí hadi a mouchy tse-tse budou v této pusté krajině pracovat za nás. Po několika dnech budou bez léků, potravin, vody a dostatečné výzbroje úplně v koncích, a ještě nám budou vděčni za to, když jejich útrapy zkrátíme. Začneme tedy tím, že jim znemožníme návrat do Boké po řece. S vybavením, které mají s sebou, nemají prakticky žádnou naději, že se tímto zamořeným územím někam dostanou.“

Těžce raněného námořníka hodili do podpalubí, ukořistěnou loď vzali do vleku za jachtu a odjeli asi dvacet mil po proudu.

Rio Nunez v tomto místě tvoří dlouhou klikatou zátoku, dokonale maskovanou stromy a keři na obou březích. Zde mohl Cacique naprosto bezpečně přečkat noc, popřípadě se i několik dní skrývat bez obav, že bude objeven.

Na jachtě bylo dostatek jídla i silných nápojů. Whisky, rum a koňak z nejrůznějších končin světa tekl toho dne proudem.

Ráno se skupina těch, kteří se probrali z opilosti, vydala pod Lopezovým vedením v člunech proti proudu, aby zjistila osud Evropanů.

Nikde však nenarazili na jejich stopy.

Ani následující den neměli v pátrání více štěstí. To Wickhama začalo silně znepokojovat – obával se, aby mu kořist nakonec přece jenom neunikla. Rozhodl se proto připravit uprchlíkům nástrahu. Zavolal si Lopeze a řekl mu:

„Ricardo, připrav tu starou kocábku k plavbě. Vezmi si šest mužů a zavez ji asi patnáct mil proti proudu. Tam ji zakotvíte a zpátky se vrátíte v člunech. Naši nepřátelé si asi nebudou umět vysvětlit návrat lodi, ale hned se chopí příležitosti, aby se po vodě dostali blíž ke svým spojencům. Předpokládají asi, že po nich bude brzy pátrat vojenský člun. A poněvadž na této cestě musejí proplout kolem nás. další cestu už jim ušetříme.“

Lopez nadšeně souhlasil.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

NA ÚTĚKU

Byla to úděsná chvíle, když pronásledovatelé našli zohavené námořníkovo tělo a když zjistili, že jejich jediný dopravní prostředek, jejich jediné spojení s civilizací je pryč.

Prvotní úlek se po chvíli změnil v pocit hluboké potupy a beznaděje. Nedovedli nyní pochopit, že tak lehkomyslně opustili loď a nechali se překvapit zákeřným nepřítelem jako nerozumné děti. Stáli nyní tváří v tvář naprosté nejistotě. Neviditelný nepřítel je zřejmě obklíčil, sleduje je a v příhodné chvíli se na ně vrhne ze zálohy a všechny povraždí.

Uvědomovali si také, jak nedostatečně jsou vybaveni na pobyt v pusté divočině. Když ráno opouštěli loď pouze na několik hodin, vzali s sebou jen nejnutnější oblečeni a jídlo na jeden den. Tuto zásobu sice dosud celou nesnědli a zbývalo jim dosti potravin i na večeři. Ale co pak?

Mohli snížit dávky potravin a vystačit tak s nimi až do druhého dne. Toto opatření sice může o několik hodin prodloužit jejich schopnost pochodovat, ale do Boké je po souši nejméně šedesát mil naprosto neznámou a téměř neschůdnou krajinou.

Uplynula dlouhá chvíle úplné bezradnosti.

Mají jít kupředu?

Na to už bylo nyní pozdě. Slunce se sklánělo k západu a za půl hodiny bude naprostá tma. Nezbývá tedy nic jiného než přenocovat v této pustině plné nástrah a hrozného nebezpečí.

Vrátili se asi půl kilometru zpět, aby se vyvarovali náhlého útoku, z řeky. Vybrali vhodné místo k noclehu a začali je upravovat.

Pokáceli v okolí mladé stromky a vytvořili z nich hustou ohradu, která je měla chránit před dravými zvířaty i před úkladnými nepřáteli.

Osm mužů si rozdělilo na noc hlídku a po hodině se střídali. Všichni však spali v neznámém prostředí velmi neklidně, často se probouzeli při každém podezřelém zvuku, jichž bylo okolí plné.

Ranní svítání dodalo opuštěným cestovatelům opět trochu naděje.

Radili se, jak v dané situaci nejlépe postupovat, a jednomyslně se dohodli na tom. že se pokusí nejprve překonat část vzdálenosti do Boké po souši a teprve později se vrátí zpět k řece, postaví vory a budou se snažit dostat se co nejrychleji do oblasti, kde pravidelně hlídkují vojenské čluny. Při plánování pochodové trasy však museli počítat také s tím, že budou moci pochodovat pouze tři hodiny ráno a dvě hodiny večer.

Situace prchajících se neustále zhoršovala. Potrava docházela a zásoby střeliva byly nepatrné. Museli šetřit s každým nábojem a každý výstřel musel přinést úlovek, který by jim umožnil další cestu.

Onoho dne bylo slunce naštěstí dost dlouho za mrakem, a tak mohli jít až do deseti hodin a urazit asi sedm mil cesty.

Krajina však byla stále neschůdnější. Les postupně řídl a přecházel v stromovitou savanu. Pak zmizely i stromy a před nimi se objevila obrovská plocha pokrytá hustými trnitými křovinami…

Bylo jim teď jasné, že se jim sice podařilo uniknout v pirátům, ale že na ně čeká mnoho nebezpečných chvil při setkání s jedovatými hady a s dravými šelmami. Museli proto postupovat velmi opatrně a neustále pozorovat nejbližší okolí.

Polední přestávku přečkali v provizorních chýších, které si upletli z větvi trnitých křovin a které jim poskytly jakous takous ochranu před slunečními paprsky i nenadálým útokem levhartů, gepardů a lvů, na jejichž stopy několikrát narazili.

Slunce se sklánělo k západu a skupina Evropanů se opět vydala na další pochod. Ušli sotva tři míle, když půda se zachvěla temným dusotem, jako by nedaleko táhlo obrovské stádo dobytka. Pak zaslechli hrozivé troubení slonů, které rychle sílilo a přibližovalo se. Před nimi se objevilo několik statných zvířat vedených mohutnou samicí s ohromnými kly. Už nebyl čas se jim vyhnout, nebylo možno uprchnout.

Soustředili se rychle za termitištěm všekazů a Pavel vylezl s kulovnicí na jeho vrchol, odkud mohl dobře přehlédnout celou rovinu. Mohutná zvířata pronikala křovím jako ostrá příď protínající vlny oceánu. Viděl jejich tmavé hřbety a choboty, které se zvedaly a klesaly, jako by nějací obrovští hadi se kroutili nad travinami.

Jeden ze slonů náhle zpozoroval Pavla na jeho vyvýšeném místě a s zuřivým rykem zamířil k osamělému protivníkovi. Chlapec však ani v této úděsné situaci neztratil duchapřítomnost. Zbraň, kterou držel v ruce, byla sice lehčí, než měli jeho přátelé, ale vynikala zato velkou průbojností.

S mocně bušícím srdcem, prudce oddychuje, poklekl Pavel na vrcholu hnízda všekazů. Přiložil pušku k líci, zatajil dech a pozorně zamířil.

Slon se blížil dupaje keře a káceje vše, co mu bylo v cestě.

Zazněl výstřel, jehož ozvěna se rozléhala po celé nesmírné rovině. Slon zasažený Pavlovou ranou do temene lebky zavrávoral, jako by náhle narazil čelem na zeď. Střela jej však zasáhla příliš vysoko, takže zranění nebylo smrtelné. Zvíře se za chvíli znovu vzepjalo a pokračovalo v běhu. Statečný chlapec se rychle připravil k novému výstřelu. Mířil nyní o něco níže a zmáčkl spoušť teprve tehdy, když slon byl vzdálen asi padesát kroků. Kule zasáhla slona mezi oči u kořene chobotu.

Slon však běžel dál, vyrážeje temné, stále slábnoucí řičeni. Když se přiblížil až k termitišti. zvedl chobot, aby uchvátil malého střelče. Náhle se však zvíře zachvělo a padlo těžce na bok. Střela, která prorazila lebku, vykonala své posláni.

Při zvuku prvního výstřelu se ostatní sloni zarazili a ustoupili asi sto metrů. Alain a doktor Perrot, kteří neměli tak výhodné postavení jako Pavel, sice také několikrát vystřelili, ale neviděli, zda se jim podařilo zasáhnout cíl. Zdálo se však, že nebezpečí je zažehnáno. Opustili své úkryty a soustředili se u zabitého zvířete.

Klid netrval dlouho… Z opačné strany, proti větru se k nim znovu divoce řítilo stádo slonů.

„Schovejte se za termitiště!“ vykřikl Alain.

Náhle všichni strnuli hrůzou. Ervoan, který zpočátku s nimi běžel k úkrytu, minul stavbu všekazů a utíkal vstříc blížícím se rozzuřeným zvířatům. Nikdo nechápal jeho jednáni. Zešílel snad? Alain opustil skupinu zděšených přátel a rozběhl se za bratrem. Ten se zcela nečekaně zastavil, vykřikl

cosi nesrozumitelného na Alaina, vytáhl z kapsy krabičku zápalek, rozškrtl celou hrst a hodil před sebe do křovin. Tráva a křoví se rychle vzňaly. Oheň rozněcovaný větrem se stále vzmáhal a na rovině vyskočila jasná stěna plamenů, která se rychle změnila v celé hořící moře, jehož ohnivé vlny se blížily ke stádu slonů.

Ervoanův zákrok byl účinný. Ohromená zvířata ustrašeně couvla před sálajícím žárem a prchala k jihu.

Použitá zbraň však byla dvousečná, neboť se obrátila i proti těm, kteří ji použili.

Ve vzduchu začal poletovat hustý popel a téměř znemožňoval dýchání. Nesčíslné, stále se množící plaménky začaly vyskakovat kolem hrstky lidí. V pekelném žáru všichni hasili větvemi křovin ohniska požáru a v duchu se modlili, aby se vítr neobrátil. Asi hodinu trval nerovný boj lidi s rozběsněným živlem. Na další pochod nebylo ani pomyšleni. Byli zcela vyčerpaní, neschopní jediného pohybu, únavou klesli na vyprahlou zem…

Ráno paní Hénaultová vzala Alaina stranou a řekla mu:

„Jsme na cestě již čtvrtý den a musíme si zcela otevřeně přiznat, že naše situace je krajně zoufalá. Nemáme vodu ani jídlo, ba ani naději, že v tomto vypáleném území něco ulovíme. Co chcete dělat? Co navrhujete?“

„Musíme se co nejrychleji dostat k řece…“

„A co pak?“ přerušila ho paní Hénaultová.

Alain chvíli váhal s odpovědí.

„Myslím, že jsme udělali chybu, když jsme se vyduli dolů podél toku Rio Nunezu. Měli jsme jít právě naopak proti proudu až k prameni řeky. Unikli bychom jednak pirátům, protože koryto Rio Nunezu je dál příliš mělké, jednak bychom se dostali na obvyklou cestu obchodních karavan.“

Alain vyňal z torby mapu Guineje, rozložil ji na kolenou a ukázal staré paní značku karavanní stezky směřující od pramenů Rio Nunezu do Boffy.

„Jestliže se rozhodneme pro tuto cestu,“ vysvětloval mladý kapitán dále, „musíme se připravit na to, že se na Nemesis vrátíme až za několik měsíců, a že tím asi definitivně skončí naše akce proti pirátům. Za tu dobu už budou někde v Jižní Americe a…“

„Za této situace je záchrana životů našich přátel důležitější než msta za utrpěná bezpráví a než pátrání po nějakých zatracených papírech, které potřebují zkostnatělí byrokrati sedící pohodlně v křeslech svých úřadů. Postupujte tedy podle svého uvážení. Vy jste tu velitelem a na vašich bedrech nyní spočívá rozhodnutí i odpovědnost za životy tady těch lidí.“

Alain se vrátil ke svým přátelům, kteří se právě začali probouzet z bezesného spánku. Když jim vysvětlil nový plán další cesty, vydali se na pochod vypáleným územím k řece.

Zpočátku šli poměrně rychle. Spánek jim přece jenom vrátil trochu sil, ale jakmile se slunce vyhouplo výše nad obzor, zmocnila se jich opět nepřekonatelná únava. Museli velmi často odpočívat, dávat pozor, aby nikdo nezůstal pozadu. Takto pomalu postupovali celý den krajinou bez možnosti schovat se alespoň na chvíli do stínu před žhnoucím sluncem, které rozpalovalo zčernalou, spálenou zem kolem nich. Teprve k večeru se začaly objevovat první známky vegetace, která se postupně stávala stále bujnější. Blížili se k řece…

Zdálo se. že nikdy nepřekonají vzdálenost těch několika set zbývajících metrů. Zcela vysíleni se plazili směrem, kde tušili téci vodu. Byli tak blízko, a přece zmírali žízní. Člověk však dokáže překonat nepředstavitelné útrapy, pokud mu zbývá jiskra naděje. Konečně byli na břehu a věděli, že prošli jednou z nejtěžších životních zkoušek. Vrhli se do chladivých vln Rio Nunezu, aby se napili přímo z řeky a smyli se sebe vrstvu černých sazí a popela. Doktor Perrot se zpočátku snažil jim v tom zabránit, upozorňoval je, jak je nebezpečné náhlé zchlazení těla a že jsou v řece krokodýli. Nakonec se vzdal a sám neodolal očistné lázni a doušku říční vody.

Začalo se stmívat. Byl nejvyšší čas, aby si našli vhodné místo pro nocleh a ulovili něco k jídlu.

Ráno vyrazili na další cestu proti proudu řeky. Bujná vegetace je často nutila k různým oklikám, ale stále dbali na to. aby se příliš nevzdalovali od břehu. V poledne se opět utábořili a vyslali dva nejzkušenější střelce na lov. Vrátili se asi. za půl hodiny nejen s bohatou kořistí, ale i se zcela neuvěřitelnou zprávou. Několik set metrů od jejich tábora kotví u vysokého břehu Saint Cyprien. Všichni byli okamžitě na nohou a ze všech sil běželi naznačeným směrem.

Na vodách Rio Nunezu se skutečně mírně pohupoval nepoškozený koráb, zakotvený asi deset metrů od břehu.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

BOJ

Všech se zmocnila vlna radosti a nadšení.

Saint Cyprien se před nimi objevil ve chvíli, kdy se již vzdali veškeré naděje, že ho ještě někdy uvidí. Stal se nějaký zázrak, že se jim tak nečekaně vrátil tento prostředek k záchraně?

Pocit radosti byl náhle vystřídán oprávněnou nedůvěrou.

„To nevěští nic dobrého.“ řekl Ervoan. „Jestliže se Ricardo se svou smečkou už jednou zmocnil lodi, proč ji zde opustil, když ji dovlekl až sem?“

„Snad se obávali našeho návratu,“ odpověděl lékař, „a proto včas uprchli.“

Ervoan však namítl:

„V tom případě mohli pokračovat v plavbě, a stejně by nám unikli.“

„To máte pravdu,“ připustil doktor Perrot.

„Pak je tu ještě jedna možnost,“ poznamenala paní Henaultová a oči jí vzplály nadějí. „Možná že dostali zprávu o vojenských hlídkových člunech, které se vydaly nás hledat?“

„Ano,“ potvrdil Alain její slova, „tato domněnka je velmi pravděpodobná. V každém případě ale musíme co nejdříve zjistit, kam piráti uprchli, abychom nepadli zase do nějaké jejich léčky.“

Lékař se upřeně díval na loď a pak řekl:

„Je docela možné, že se ti lotři skrývají v podpalubí a čekají na náš návrat, aby nás mohli zákeřně vyvraždit.“

Pavel na to vášnivě odpověděl:

„To snadno zjistíme. Vypravíme se na loď a přesvědčíme se, jaká nebezpečí v sobě skrývá.“

„Souhlasím s Pavlovým návrhem,“ řekl Alain. „Musíme se však na to důkladně připravit. Abychom se zmocnili lodi. musíme do vody. Vzdálenost sice není příliš velká, a snadno ji přeplaveme. Ve vodě se však staneme příliš snadným terčem pro pušky pirátů.“

„To je pravda,“ přisvědčil námořník Le Corre. „Co tedy navrhujete?“

„Hned vám to vysvětlím,“ řekl kapitán. „Je tu několik velkých stromů. Tři z nás na ně vylezou ozbrojeni puškami. Z výše budeme mít dokonalý přehled po celé lodi a budeme moci zastřelit každého nepřítele, který by se na palubě objevil, a zároveň budeme krýt ostatní, kteří poplavou k Saint Cyprienu. Tři se vyšplhají po lanech na přídi a dva na zádi.“

Pavlovy tváře vzplanuly nadšením:

„Žádám, abych byl zařazen mezi ty, kteří poplavou k lodi.“

Nyní se vše odehrálo velmi rychle. Alain, Ervoan a lékař vylezli na strom a zaujali výhodné pozice na větvích. Paní Hénaultová se ukryla za kmen stromu.

Pavel a jeho přátelé se svlékli, upevnili nad hlavami pušky a náboje a vrhli se do vody s revolverem nebo nožem v zubech. A nahoře na stromě střežili každý jejich pohyb, loď i nejbližší okolí tři střelci připravení zneškodnit každého nepřítele, který by se objevil.

Nikde se však neukázala živá duše. Během několika minut se útočníci vyšplhali na loď a začali pátrat po záškodnících. Náhle se Joel Le Corre vrhl ke vchodu do podpalubí a zavolal na své druhy:

„Něco jsem dole zaslechl. Jdu se tam podívat. Kryjte mě!“

Opatrně sestoupil. Uslyšel lidský hlas, který se změnil ve sténání. Byl to těžce zraněný námořník, který zůstal na lodi jako stráž. Le Corre zavolal na své druhy, aby mu pomohli raněného vynést na palubu. Tam ho opatrně uložili na provizorní lůžko z lodních plachet.

Mladý muž zápasil se smrtí. Měl však ještě dosti sil, aby poděkoval svým přátelům za pomoc a stručně je informoval o útoku, jehož se stal obětí. Pak upadl do hlubokého bezvědomí.

Na pevnině zatím sestoupily hlídky se stromu.

Pět mužů na Saint Cyprienu se nyní snažilo vytáhnout kotvu a přistát s ním blíž, aby mohli nastoupit i ostatní.

Uvolněná loď sjela kus po proudu, a v hluboké vodě přirazila ke břehu.

Když byli všichni na palubě, důkladně prohlédli celý dvojstěžník, aby jednak zjistili v jakém je stavů, jednak aby se přesvědčili, že, nikde není na ně přichystána opět nějaká léčka pirátů. Stěžně byly nepoškozeně a také plachty nijak neutrpěly útokem nepřátel.

Bylo zřejmé, že bandité z nějakého důvodu spěšně opustili loď.

Alain změřil hloubku ponoru a zjistil, že stav vody je dostatečný, aby se Saint Cyprien mohl vydat na cestu. Přikázal napnout plachty a zarejdoval dvojstěžníkem do hlavního proudu. Na přídi dva muži soustavně měřili hloubku a zjištěné hodnoty hlásili kapitánovi, který stál u kormidla. Musel být velmi opatrný, protože neměl podrobnou mapu Rio Nunezu a nikdy nevěděl, co je očekává za nejbližším ohybem řeky.

Při západu slunce zesílil vítr, takže loď mohla plně využít svých plachet a urazila za noc přes deset mil. K ránu Saint Cyprien bezpečně proplul jedním z nejobtížnějších úseků mezi několika ostrůvky a pak se před nimi objevila pět set až šest set metrů široká vodní plocha zářící ve svitu vycházejícího slunce jako prut zkaleného zlata. Obzor na jihu se před nimi rozevřel a zjasnil, zatímco krajina na severu, od níž se vzdalovali, mizela jako chumáč neurčité zeleně.

Všichni byli opět plni optimismu, a nikdo již nepochyboval o tom, že plavbu úspěšně skončí.

Jediná věc působila Alainovi starost.

Jestliže piráti uprchli proto, aby se vyhnuli pronásledování vojenskou lodí, jak to, že se s ní dosud nesetkali?

Tato nejistota netrápila jen Alaina. Tutéž starost mohl vyčíst z očí svého bratra, jenž ho nyní vystřídal u kormidla.

Ervoan se svými obavami netajil.

„Možná že se na všechno dívám moc černě,“ řekl Alainovi; „snad jsem příliš nedůvěřivý. Je mi ale podezřelé, že všechno šlo až dosud tak snadno. To není přirozené. Myslím, že jsme se zase dostali, do nějaké pasti.“

„Ty znáš velmi dobře způsob jejich myšlení, jejich manýry a taktiku boje. Nemáš tušení, co by mohli mít nyní za lubem?“

„Obávám se,“ odpověděl Ervoan, „že ty mořské hyeny nám Saint Cypriena vrátili jen proto, aby nás vlákali do míst, kde nás budou moci snadněji přepadnout a zničit.“

Jejich rozhovor přerušil Pavel:

„Kapitáne, kapitáne! Před námi je torpédovka!“

Zvedl ruku a ukazoval Alainovi malý bílý mráček, který před nimi v dálce vystupoval nad hladinu jakoby z chumáče zelených stromů.

„Už je to tady! To je Cacique!“ řekl Ervoan a zaťal vztekle pěsti.

„Cacique?“ zeptal se Alain pochybovačně. „To je ale šílenství! Jak se sem za tohohle stavu vody mohli dostat? Vždyť jsou od Boké…“

Větu již nedokončil. Nad hlavami jim zasvištěla střela, která prolétla lanovím a srazila koš předního stožáru.

Teď už viděli Cacique zcela zřetelně. Stál na kraji široké zátoky, která z pravé strany ústila do řeky. Bylo jasné, že piráti mají v úmyslu zaútočit na loď Francouzů z boku, zahákovat ji a vniknout na palubu.

Alain okamžitě nařídil všem členům posádky, aby se kryli za pažením a připravili se přivítat, nepřítele silnou palbou, jakmile se k nim přiblíží. Kladl všem na srdce, aby mířili pozorně a neplýtvali municí protože zásoby klesly na dvacet nábojů pro jednoho střelce.

Vítr vál stále silně a rychlost Saint Cyprienu se ještě zvýšila. Když se přiblížili k zátoce, Ervoan prudce stočil loď doleva, aby tak ztížil protivníkovi možnost bočního úderu. Už byli ve stejné úrovni jako Cacique, a piráti stéle ještě ani nestříleli, ani neopustili své stanoviště, aby na Francouze zaútočili.

„Co to znamená? Co si to na nás zase vymyslili?“ vykřikl Alain.

Vzdálenost mezi Saint Cyprienem a Černým pirátem se začala rychle zvětšovat. Všichni překvapeně pozorovali Cacique a nevěděli, jak si počínání nepřátel vysvětlit. Z úvah je vyrušil Joel Le Carre:

„Kapitáne! Tak se mi zdá, že ten proklatec uvíznul na mělčině!“

Alain rychle změřil hloubku vody a jeho tvář se rozjasnila.

„Máš pravdu! Řeka je nyní dost hluboká pro nás, a mělká pro ně. Jsme teď ve výhodě. Běda nám ale, jestliže se hladina zase zvedne.“

Jeho odhad byl naprosto správný. Gonzalo Wickham se v zaslepené touze po kořisti příliš brzy odhalil a nevšiml si přitom, že stav vody se poněkud snížil. Při prvním záběrů lodního šroubu se Cacique celý zachvěl – narazili na písčité dno. Snažili se rychle couvnout zpět, aby našli hlubší místo k vyplutí, ale loď seděla příliš pevně.

Saint Cyprien zatím ujel svému soupeři o několik mil a stále se vzdaloval. A tu Černý pirát v návalu zoufalého vzteku znovu vystřelil. Náboj však urval pouze trochu lanoví a jinak bez škody proletěl mezi stožáry.

Uprchlici plně využívali příznivého větru. Vše, čím mohli zvětšit plochu plachet, zavěsili na lana a zvýšili tak ještě víc rychlost lodi.

Alain svolal poradu všech členů posádky, aby se dohodli na dalším postupu.

„Musíme počítat s tím, že se pirátům dříve či později podaří vyprostit loď a že nás zase brzy dohoní, i když máme už dost značný náskok. Pak asi nebudeme mít příliš velkou naději na záchranu. Navrhuji proto, aby na palubě zůstalo jen několik dobrovolníků, ostatní vystoupili s paní Hénaultovou na břeh a pokračovali v cestě pěšky. Pokud se nám se Saint Cyprienem podaří doplout až do Boké, vrátíme se s vojenskými čluny, které pak snadno zlikvidují Černého piráta. Po bitvě nalodíme opět pěší výpravu a vrátíme se na Nemesis.“

Paní Hénaultová však tento návrh rozhodně zamítla:

„Buď unikneme všichni, nebo společně zahyneme!“

Pokračovali tedy v plavbě až do úplného setmění. Pak se stala další jízda bez zkušeného lodivoda značně riskantní – mohli by také někde na písčině uváznout a stát se druhého dne snadnou kořistí pronásledovatelů. Vybrali proto vhodné místo u vysokého břehu, zakotvili a snažili se loď co nejlépe zamaskovat.

Část posádky se pak vydala na lov a ostatní přepravovali zbraně k odražení případného útoku. Po vydatné večeři rychle ulehli, aby si konečně odpočinuli po vyčerpávajících událostech předešlých dnů. Hlídky zaujaly svá místa a se zbraní v ruce byly připraveny vystřelit po každém podezřelém člunu.

Měsíc, ještě jasnější než předešlého večera, rozléval své ostré bílé světlo po hladině a osvětloval stráži každé hnutí jak na vodě, tak na břehu.

Ke třetí hodině ranní je vyrušil nezvyklý zvuk, zcela odlišný od nesčetných hlasů pralesa. Nebylo pochyb – bylo to rytmické hučení parního stroje. Lehký šelest přídí rozrážené vody oznamoval blížící se loď.

V té době měli stráž Ervoan a Pavel.

„Slyšels?“ zeptal se Ervoan Plonévez.

„Slyšel!“ odpověděl chlapec. „Nevím ale, z které strany řeky ten zvuk přichází, zdali od jihu, nebo od severu?“

„Loď se blíží po proudu k nám. Omyl je vyloučen. Jsou to ti lotři, kteří nás hledají!“

„Musíme vzbudit kapitána!“

„Není třeba.“ ozval se za ním Alain. „Já jsem je slyšel také!“

Probudili rychle celou posádku a tiše se připravovali k obraně.

Jednotvárný hluk parního stroje byl stále zřetelnější. Náhle zahlédli dlouhou siluetu lodi se širokým chobotem.

„To je ale jiná loď!“ zahučel Joel Le Corre.

„Je to Cacique, můj brachu,“ poučil ho Ervoan se zlostným posunkem. „Změnil pouze svůj rypák.“

A skutečně! Cacique plul kupředu maskován zvenčí tak, jako by to byl starý těžký koráb. Hbitost jeho trupu však bylo snadno poznat i pod touto škraboškou.

Jachta plula velmi zvolna a její posádka bedlivě sledovala oba břehy. Minula dvojstěžník již o několik délek lodi a byla by ho zcela určitě neobjevila, kdyby nepoužila svých reflektorů.

Vyrazil dlouhý paprsek, jenž nejdříve běžel zpátky po břehu a pak náhle ozářil svah, u něhož byl Saint Cyprien zakotven.

Působilo to jako náhlý blesk. Oslepující světlo propátralo břeh po obou stranách lodi, a pak se bez hnutí upřelo na koráb.

Nyní už neměli naději, že by nepřátelům mohli uniknout.

Museli tedy přijmout boj na život a na smrt.

Ozval se jasný a rozhodný Alainův hlas:

„Přátelé, teď musíme spoléhat už jen sami na sebe – žádný zázrak nám nepomůže. Máme čekat zde na jejich útok, nebo se máme sami vrhnout na ty lupiče?“

„Vzhůru na nepřítele!“ zvolal Joel mocným hlasem.

Tu se o slovo přihlásil lékař:

„Nezapomínejte, kapitáne, že na lodi je žena!“

„Na to jsem už také myslil,“ odpověděl Plonévez. „Na lodi máme ještě jeden člun. Vysadíme paní Hénaultovou na břeh s vámi, doktore, s Pavlem a s mým bratrem Ervoanem. My, kteří tu zůstaneme, budeme se snažit zadržet ty padouchy tak dlouho, dokud se nedostanete do bezpečné vzdálenosti od nás a neukryjete se v pralese.“

Paní Hénaultová, která právě vyšla na palubu, ho rychle přerušila:

„Doufám, že jste to nemyslel vážně? Abych vystoupila na břeh, s tím bych musela nejdřív souhlasit. Já však odmítám opustit tuto loď. Zůstanu zde s vámi a zúčastním se boje. Ostatně to nebude poprvé, co se setkám tváří v tvář s bandity. Brzy vás přesvědčím o tom, že moje ruka je stejně pevná, jak neochvějné je mé srdce.“

Tato slova byla pronesena s tak pevným odhodláním, že povzbudila celou posádku.

Reflektor náhle zhasl a oslepení obránci nějakou dobu neviděli vůbec nic. Teprve po nějaké době se opět rozkoukali, a tu mohli pozorovat, že se k nim rychle přibližuje několik člunů.

Plán nepřítele byl jasný. Proti hrstce lidí na palubě Saint Cyprienu vyslal své čety zabijáků vycvičených v přepadávání lodí.

Nikdo na palubě Saint Cyprienu nemohl přesně odhadnout, kolik pirátů se k nim vlastně blíží.

Světelný kužel reflektoru znovu ozářil napadenou loď. Oslepení obhájci nemohli teď pozorovat blížící se čluny.

Ervoan řekl svému bratrovi:

„Počekej, mám nápad!“

Přinesl si z podpalubí sekeru, plížil se ve stínu podél pažení lodi, a pak se po provaze spustil do člunu, který se kolébal u boku Saint Cyprienu.

To vše se odehrálo tak rychle, že Alain neměl ani možnost, aby se svého bratra zeptal na jeho záměr. Také už mu nezbývalo mnoho času na to, aby se tím dále zabýval.

Na palubě jachty vyšlehl trojí záblesk a déšť olova se snesl na loď Francouzů, trhal plachty a vnikl do jejího boku.

Cacique zahájil prudkou palbu, aby kryl útok svých lidí. Skoro neznatelný náraz do trupu staré lodi prozradil, že bandité již přirazili k levému boku Saint Cyprienu.

Alain se vztyčil, aby doběhl k místu, kde se piráti začali šplhat na palubu. Musel se však okamžitě vrhnout k zemi.

Cacique po něm vychrlil dávku střel.

Náhle se vpředu u lodi ozval strašlivý řev, spojený s výkřiky zuřivosti, bolesti a s nářkem umírajících.

Paprsek reflektoru se snesl níž na hladinu.

Pavel, lékař a Joel, skryti za lanovím, uviděli příšernou scénu.

Ervoan posunul svůj člun podél boku lodi až k její přídi. Ve chvíli, kdy se druhý člun pirátů přiblížil k Saint Cyprienu, Bretonec povstal a vypálil na ně zblízka celý zásobník svého revolveru. Pak využil překvapení útočníků a se zoufalým odhodláním skočil do nepřátelského člunu a mocnými údery své sekery rozrážel hlavy banditů.

Přihlížející však nemohli sledovat tento nerovný boj, protože Alain volal všechny dozadu, kde bylo nyní hlavní nebezpečí.

Deset mužů tam přelézalo zábradlí, a navzájem se povzbuzujíce k odvaze mohutným řevem, se řítilo kupředu s noži a s pistolemi v rukou.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

VÍTĚZSTVÍ

Alain se vrhl proti útočníkům. Prvním výstřelem ze své pušky skolil jednoho muže. Za ním však přicházeli další jeho druhové.

Zazněly nové výstřely a tři útočníci se váleli na palubě.

Lupiči na chvíli ustoupili k zábradlí, protože byli oslabeni a své zločiny dovedli páchat, jen tehdy, když měli převahu.

Vpředu zazněl nový pokřik, kde čtyři další nepřátelé vylezli na loď.

Lékař se rychle obrátil a společně se strojmistrem se na ně vrhl. Dva piráti klesli. Další dva se však skokem dostali až k oběma obráncům. Strojmistr zavrávoral zasažen střelou do ramene.

Světlomet opět zhasl. Obsluha na jachtě se patrně obávala, že osvětluje své lidi a činí z nich dobrý terč pro pušky obhájců lodi.

Po několik vteřin se oči všech přizpůsobovaly z ostrého světla na tmu a na obou stranách nastal na nějakou dobu klid. Alain využil tohoto okamžiku k tomu, aby soustředil své lidi u zadního stožáru.

Oči si opět zvykly na šero.

Zápas mohl pokračovat.

Náhle se zpředu blížila potácející se postava muže, který volal:

„Nestřílejte! To jsem já, Ervoan!“

Alainův starší bratr se blížil jako nějaký přízrak ke skupině Francouzů. Hlavu měl zalitou krví a na jeho těle bylo vidět nesčetné množství ran.

„Zabil… jsem… jich… šest… Nyní… jsem… spokojen… Sbohem, Pavle… Bratře… řekni… mamince…“

Ervoan se skácel k zemi. Byl mrtev.

Na palubě již bylo asi dvacet pirátů. Všichni najednou se vrhli na hrstku Francouzů.

Joel kolem sebe mlátil obrovskou železnou tyčí. Z rozražených lebek pryštěla krev. Dalších pět lupičů bylo vyřazeno z boje.

Ještě se bránili střelbou z revolverů, ale jejich odpor byl již prakticky zlomen. Čtyři útočníci se zavěsili na mohutného Joela jako buldoci, Alain již byl potřetí raněn, doktor Perrot měl pravou ruku nehybnou, strojmistr již nemohl stát a Pavel měl hlubokou ránu na čele. Další dva námořníci leželi na palubě v tratolišti krve.

Náhle zazněl z jachty hlasitý signál k ústupu.

Piráti se zarazili a rychle se spouštěli po lanech do svých člunů. Ti, kteří zaváhali, byli postříleni Alainem a těmi, kteří ještě mohli udržet zbraň v ruce. Jen jeden pirát se neobrátil na útěk.

Mohutným skokem prorazil skupinkou obránců a vrhl se na překvapeného Pavla. Srazil ho k zemi a kolenem ho přitiskl k podlaze.

Nad ohromeným chlapcem se zableskla dýka Ricarda Lopeze.

Tu kdosi chytil piráta pevně za vlasy a strhl mu hlavu dozadu.

Ricardo spatřil revolver v rukou paní Hénaultové, která na něho vykřikla hlasem plným nenávisti:

„Ricardo Lopezi, mstím svého syna!“

Do pootevřených úst bandity vnikla smrtící střela. Dílo spravedlnosti bylo vykonáno.

Na řece zazněl náhle výstřel.

Slunce, které se v tu dobu právě vyhouplo nad obzor, ozářilo celé nebe.

Pavel zvedl nadšeně ruce a vykřikl:

„Nemesis!“

Všichni zachránění se dívali směrem k onomu bodu na jihu, kam ukazoval chlapec.

Na ostře modrém nebi bylo vidět nad řekou zvedat se bílý kouř jako jemný obláček.

Loď se rychle blížila.

Bylo však nutno věnovat pozornost raněným. Když ustalo vše překonávající rozčilení ze zápasu, přihlásila se bolest z utrpěných ran.

Raněni byli všichni – jedni lehčeji a ti druzí zase vážněji.

Kromě Ervoana padli na straně obhájců ještě dva námořníci.

Štíhlá jachta Nemesis se k nim blížila tak rychle, že se zdálo, že jen klouzá po vodě a v jasné ranní záři to působilo dojmem, jako by loď byla poháněna proudem roztaveného zlata.

Směřovala rychle k trojstěžníku pirátů, připravena na něj zaútočit. Náhle však její posádka zpozorovala, že Saint Cyprien je značně poškozen. Přestala se proto starat o nepřítele, spustila na vodu člun, který za malou chvíli přistál u starého dvojstěžníku.

Po několika rušných dnech se tedy opět setkaly posádky obou lodí. Poskytli nejnutnější první pomoc raněným a přenesli je na Nemesis, kde jim již mohli zajistit větší pohodlí a další ošetření.

Piráti využili této doby k tomu, aby získali co největší náskok. Ujížděli na plné obrátky po proudu řeky.

Posádka Nemesis však neměla v úmyslu nechat piráty beztrestně uniknout.

Kapitán Le Gouvel dal rozkaz k pronásledování Černého piráta. Byl to fantastický závod dvou lodí, které se přímo řítily po řece.

„Musíme projet za každou cenu!“ řekl Gonzalo.

To znamenalo pouze jedinou možnost. Proklouznout kolem hlídkových vojenských člunů, odstranit násilím každou překážku, která by se jim postavila do cesty.

Nemesis nyní již nešetřila své stroje a zásobu uhlí. Velitel nařídil udržovat výkon strojů na maximální počet obrátek.

Vzdálenost mezi oběma loděmi se neustále zmenšovala.

Před Cacikem se již rozšiřovalo ústí řeky a otevíral se pohled na otevřené moře. Na něm však, před ústím Rio Nunezu, stál anglický křižník King Edward.

Gonzalo si nyní uvědomil, že je v pasti, ale ještě se nevzdával. Bylo mu jasné, že je beznadějné plout rovnou na onoho železného obra a proniknout na moře. Zbývala jediná možnost: otočit loď, pustit se do boje s Nemesis a vynutit si cestu proti proudu zpět do vnitrozemí. Předpokládal, že síly jsou celkem vyrovnané, takže naděje na vítězství je na obou stranách přibližně stejná. Spoléhal však na svoji zkušenější posádku. Nevěděl, že Nemesis má mnohem účinnější zbraně.

Jachta pirátů se stočila do jižního ramena řeky a prudkým manévrováním se vrátila do hlavního proudu, aby se vrhla na svého pronásledovatele.

Nemesis však byla na tento útok plně připravena. Ještě dříve, než mohl Černý pirát dokončit obrat a zaujmout palebné postavení, zahájila střelbu ze svých děl na přídi. Pak se ještě stočila k nepříteli bokem a vypálila salvu ze všech šesti bočních děl.

Účinek byl strašný.

Z dvaadvaceti mužů posádky Caciku padlo na palubě deset mrtvých a raněných.

Na další odpor už nebylo ani pomyšlení. Gonzalo se tedy rozhodl, že najede lodí na pravý břeh řeky a prchne do lesů.

Nemesis však vypálila novou salvu ze svých děl. Další piráti se skáceli na palubu. Zbývající členové posádky Caciku se vzbouřili a vyzvali Wickhama, aby se vzdal. Černý pirát vytáhl revolver a zastřelil jednoho ze vzbouřených námořníků. Ostatní se však na něho vrhli, srazili ho k zemi a spoutali. Pak vztyčili bílou vlajku.

Le Gouvel jim signalizoval, aby složili zbraně, nasedli do člunu a dostavili se na jeho palubu.

Tak skončil boj.

Nemesis pak vzala do vleku ukořistěnou loď pirátů, vyplula v doprovodu křižníku King Edward na širé moře a pokračovala v plavbě do Konakry. Zajatí piráti byli odtud posláni pod silným vojenským dozorem k soudu do Saint-Louisu.

Při policejní prohlídce jachty Cacique byl objeven i tajný trezor Černého piráta, v němž kromě zlata, drahokamů a peněz našli i mapy s vyznačenými tajnými přístavy, úkryty ukořistěného zboží a seznamy spolupracovníků. Byly tam i nejrůznější dokumenty potřebné k realizaci všech připravovaných akcí této mezinárodní organizace námořních lupičů. Konečně našli i listiny získané při přepadení karavany Petra Hénaulta.

Nemesis své poslání splnila.