Vladimír Šustr

Chudý milionář

Čtyři staletí patřila estancie La Veritana Španělskému rodu Monteiů, potomkům conquistadora, který doprovázel Franciska Pizarra do říše Inků a nakonec odtáhl s hloučkem ozbrojených jezdců do paraguayských pralesů.

Na březích řeky Piríbebui sevřeli Montezovou družinu Indiáni nevýbojného kmene Guaraní. Neusilovali o životy dobyvatelů, nemstili se: pouze je obklíčili, aby jim zabránili v dalším pochodu. Kruh, který kolem bělochů vytvořili, byl hrozivý a neproniknutelný.

Vyčerpaní zbrojnoši se vzdali naděje na vítězství a zaťali své meče do plodné prsti. Časem se z potupného zajateckého tábora staly kvetoucí zahrady.

Alejandro Montez seděl na lůžku, vystlaném ovčími houněmi, a chrčivě, s námahou vdechoval vůni pomerančovníků, jež kvetly pod okny. Jeho tvář byla stará, oči pohaslé. Z nádvoří bylo slyšet hlasy honáků, kteří se vraceli z pastvin.

Do pokoje vstoupila mladá míšenka: „Done Alejandro, hosté už se shromáždili v knihovně.“

Farmář se zasmál: „Nemýlíš se, Angelito? Obvykle dávají přednost jídelně.“

„Ne, seňore, nemýlím se. Opravdu čekají ve vaší pracovně.“

„V tom případě si musím pospíšit. V knihovně se brzo začnou nudit. Notář je tam také?“

„Ano, seňore. Přivezl ho komisař Savadora.“

„A don Manuel?“

„Seňor Fernandez odplul do Argentiny.“

„Odjel – ani se nerozloučil?“

„Vzkázal vám pozdravení po Wenitovi.“

Don Alejandro potřásl hlavou: „Nechce být u toho, až mě ponesou, co? Ale snad je to tak lepší. Michal ho bude potřebovat víc než já. Mrzelo by mě, kdyby má poslední vůle ztroskotala na lidské zlobě. Znáš dona Roderiga! Až se dozví o mé závěti, budou padat hlavy – vzpomeň si na mne.“

Angelita k němu přistoupila, aby mu pomohla do županu, zdobeného indiánskými výšivkami, ale Montez ji jemně odstrčil: „Snad zítra nebo pozítří, dítě – pak už ti v tom nebudu bránit, Ale dnes no, Ještě se hýbám. Ještě žiji.“

Dívka ustoupila ke dveřím a otevřela je. Don Alejandro se zvolna šoural k starobylé knihovně, jež byla až na konci dlouhé chodby farmářského stavení.

Hosté vstali a důstojně dona Alejandra pozdravili. V jejich tvářích se zračilo klidné očekávání; nemuseli se přetvařovat ani vnucovat. Byli si jisti svou věcí. Nic už nemůže zmařit jejich vyhlídky, neboť Montezovy hodiny byly sečteny, ženu pohřbil minulého léta a svou jedinou dceru Isabelu oplakává již celé tři roky…

Don Alejandro se chvěl slabostí, ale jeho hlas byl pevný a rozhodný.

„Před zákony své vlasti a před úctyhodnými svědky prohlašuji, že po zralé úvaze odkazuji svůj movitý i nemovitý majetek panu Karlu Michalovi, který svým dosavadním životem vzbudil v mém srdci jistotu, že nikdy nezapomene na nešťastný osud mé drahé, milované dcery Isabely.“

V den Alejandrova pohřbu se místní noviny hemžily výraznými titulky.

PODROBNOSTI Z POSLEDNÍ CESTY BOHATÉHO FARMÁŘE.

RODERIGO MONTEZ SE NEÚČASTNIL SMUTEČNÍCH OBŘADŮ…

PODIVUHODNÁ ZÁVĚŤ STARÉHO MILIONÁŘE…

Alejandrův bratranec Roderigo Montez žil v okázalém blahobytu. Jeho palác v Asunciónu budil úctu nejvyšších vládních úředníků, jeho plantáže u řeky Manduvirá se táhly donekonečna a v jeho stájích se rodili vzácní hřebci pro vojenskou elitu. Jméno Montez mělo zvuk zlatého zvonu, dokud se neozval skřípot potupné závěti. Don Roderigo cítil, že je třeba jednat…

Angelita vstoupila do čeledníku a řekla Wenitovi: „Je tady tak pusto! Když se setmělo, zdálo se mi, že vidím doňu Isabelu, jak bloudí kolem řeky.“

Mladý Indián Pikinin se pohrdavě usmál, ale Wenita řekl: „To nemuselo být pouhé zdáni, Angelito. Lidská duše se často vrací na rodná místa. Promluvila na tebe?“

„Chodila sem a tam a plakala. Vůbec si mě nevšímala.“

„Co měla na sobě?“

„Roztrhané hedvábné šaty. Byly tak mokré, že z nich crčela voda.“

Starý Wenita dlouho přemýšlel a potom zamumlal: „Kdybys ji ještě jednou spatřila, polož jí k nohám ananasový květ. Možná že k tobě promluví.“

Pikinin se opět usmál, ale Angelita se zbožně pokřižovala a potom řekla: „Udělám, co mi radíš, Wenito. A budu se modlit, abych ji zase brzo potkala…“

Manuel Fernandez zvedl sluchátko hotelového telefonu: z recepce mu oznamovali, že ho přišel navštívit seňor Michal. Přijme hosta v pokoji, nebo se bude obtěžovat do klubovny?

„Doprovoďte pana Michala nahoru. A přineste něco k pití. Zeptejte se, na co by měl chuť. Přijel z Československa, tak to asi bude pivo nebo slivovice, ale pro jistotu se ho zeptejte.“

Manuel usedl do křesla a čekal. Znal Michala pouze z. fotografií v rodinném albu dona Alejandra. Byl zvědav, jak vypadá ve skutečnosti.

„Dobrý den – nevyrušuji?“

Ve dveřích stál nevysoký, pobledlý mladík. Manuel vstal a podal mu ruku: „Přijel jsem do Buenos Aires jenom kvůli vám. Posaďte se! Jsem vám k službám.“

Se zájmem pozoroval, jak si Michal sedá do úzké lenošky. V jeho pohybech bylo něco skromného a ostýchavého. „Ten člověk „se snad bojí, aby pro sebe nezabral příliš mnoho místa,“ pomyslil si Manuel, nahlas však řekl: „Nečekalo vás na vyslanectví něco nepříjemného?“

„Dali mi pouze vaši navštívenku, jinak nič.“

„Žádné varovné dopisy? Žádná pohrůžka?“

„Nic neříkali,“ šeptl Michal. Sklepník právě přinesl stříbrný podnos s několika sendviči a lahvemi piva. Fernandez si s uspokojením všiml, že je to pravé plzeňské. Propustil číšníka a sám naplnil dva skleněné poháry. Jeden z nich pak pozvedl a zeptal se: „Jaká byla cesta?“

„Celkem to ušlo. Nad mořem jsme se dostali do vzdušné díry, ale šťastně jsme z toho vyvázli.“

Manuel se napil a šel popohnat ventilátor, který líně vířil těžký vzduch nad jejich hlavami. „Nejsem dnes ve své kůži.“ řekl a mávl rukou. „Od moře táhne protivně vlhko. Budete bydlet tady, nebo jste si už našel něco lepšího?“

„Najal jsem si pokoj v hotelu Globus u přístavu. Byl laciný, a hlavně hned po ruce.“

Fernandez si hrál s ventilátorem. Michal si prohlížel jeho hlavu s naježenými vlasy, pokroucenými boltci a pomačkaným nosem. Podle kůže a očí už nebyl Manuel nejmladší, přesto však působil dojmem zápasníka, který se neztratí v žádné tlačenici;

„Chcete se v Paraguayi usadit?“ zeptal se Fernandez, když si dohrál s ventilátorem a složil své hřmotné tělo do křesla.

„Rád bych se co nejdříve zase vrátil.“

„S plnými kapsami, ovšem.“

Michala se dotkl posměšný tón jeho hlasu: „Vidím, že neznáte hlavní podmínku Montezovy závěti, seňore. Dokud don Alejandro žil, nešetřil penězi na vypátrání vrahů své dcery Isabely. A jeho poslední vůle mě zavazuje, abych v pátrání pokračoval, i kdyby na to měla padnout celá Ventana.“

Manuel se usmál: „Jak se to shoduje s vaším přáním vrátit se co nejdříve domů? Vypátrání domnělých vrahů, to nebude snadná práce, příteli. Smrt doni Isabely je pro nás dodnes naprostou záhadou. Byla-li to vůbec smrt!“

„Don Alejandro byl přesvědčen, že ji nechal odstranit jeho bratranec Roderigo,“ řekl Michal. „A já tomu také věřím. Stalo se to přece brzo potom, co odmítla jeho syna Estebana a zasnoubila se se mnou. Don Roderigo patrně nesnesl pomyšlení, že by se Alejandrův majetek mohl dostat do cizích rukou.“

Manuel netrpělivě zabručel: „Snad si nemyslíte, že mi říkáte něco nového? Tohle všechno jsme si uvědomili, jakmile to děvče zmizelo. Jenomže kromě jejích šatů u řeky jsme dodnes nenašli jedinou slušnou stopu. Nezapomeňte, že o dva dny později spáchal sebevraždu Roderigův syn. To nás samozřejmě zmátlo. Věděli jsme že Esteban je do Isabely zamilován, ale při jeho povaze jsme si nemohli myslet, že by jí nějak hrubě ublížil. A že by se byl vraždy odvážil sám Roderigo, tomu nevěřím.“

„Ale don Alejandro o tom ani na chvíli nezapochyboval,“ řekl Michal.

Fernandez pokrčil rameny a zapálil si doutník: „Alejandro byl chorobně podezřívavý. Podle mého názoru není vyloučeno, že doňu Isabelu potkalo prostě neštěstí. Měla ve zvyku koupat se za noci v řece, a byla v tom ohledu velmi lehkomyslná. Rozhodně by nebyla první, kdo na takovou podivnou zálibu doplatil. Uvědomte si, že v našich řekách je plno kajmanů a žravých ryb. Nějaká potvora ji snadno mohla stáhnout ke dnu a roztrhat. Jak jinak si mám vysvětlit, že se na břehu nenašla žádná podezřelá stopa lidských nohou?“

Michal namítl: „Vrah se mohl přiblížit jinak než po břehu, nemyslíte? Přinejmenším by jistě použil loďky.“

Manuel zavrtěl hlavou: „Na řece Piríbebui jsou v době sucha mělčiny, které nepřekoná ani ten nejlehčí člun. Mimoto jsou tam drátěné překážky kvůli dobytku. Jak víte, pasou se krávy úplně volně, a nebýt zábran, snadno by se zatoulaly na cizí pastviny. Každý, kdo by se chtěl po řece dostat až k zahradě doni Isabely, musel by nutně zanechat spoustu stop, ať už na překážkách, nebo na mělčinách. A to nemluvím o nočních hlídkách, které projíždějí podél řeky na koních, aby chránily stáda před šelmami.“

„A můžete mi říct, kteří jezdci byli tehdy na hlídce?“

„Honáci Gallino a Torente. Don Alejandro je pak na hodinu propustil, ačkoli vlastně za nic nemohli. Taková hlídka nemůže přece mít oči všude. Jisté je, že se Alejandro poněkud ukvapil, ale ještě horši věc provedl hned nato don Roderigo. Ten nešťastník prohlásil, že je nespravedlivé vyhodit na dlažbu poctivé zaměstnance – a dal jim práci na své vlastní farmě. Od té chvíle byl Alejandro stoprocentně přesvědčen, že jeho dceru má na svědomí právě don Roderigo.“

Na Michala padla únava. Bloudil chvíli nepřítomným zrakem po drahocenném koberci, pak si vzdychl a řekl: „Myslil jsem, že to bude jednodušší. Podle toho, co mi psal don Alejandro, mohl jsem se domnívat, že máte v rukou zaručené, pádné důkazy.“

Fernandez opět mávl rukou: „Alejandro byl blázen. To vidíte už z toho, jaké úsilí vynaložil, aby vás přilákal do Paraguaye. Pochybuji, že jeho závěť je výrazem náklonnosti, kterou k vám pocítil, když si vás oblíbila doňa Isabela. Dokonce bych řekl, že je v tom cosi bezohledného. Musel přece počítat s tím, že Roderigo bude zuřit a pokusí se vás zlikvidovat. Patrně doufal, že dojde k úkladům a bojům, při kterých se jeho bratranec dopustí chyby a dostane se do křížku se zákonem.“

Z koberce se na Michala šklebila uťatá lidská hlava, kterou držela v rukou krásná tanečnice: Salome s hlavou Jana Křtitele. Odvrátil zrak a rychle se napil piva. Potom řekl: „Měl jsem Isabelu opravdu rád. Když jsme spolu chodívali po Paříži, snívali jsme o tom, jak budeme jezdit po světě. Byla výborná klavíristka a chtěla se věnovat jenom hudbě, stejně tak jako já, ale ta tragická noc všecko změnila. Musel byste být profesionální muzikant, abyste pochopil, že se nemohu zahrabat na Ventaně a zůstat tam bůhvíjak dlouho. Jestli to bude jen trochu možné, pokusím se estancii co nejdřív prodat. To mi umožní vypsat libovolně vysokou odměnu za každou stopu, která by konečně mohla objasnit smrt mé drahé Isabely.“

Manuel se zvedl z křesla a řekl: „Donu Alejandrovi záleželo na tom, aby pátrání probíhalo tajně. Nikdy také nevyslovil své podezření veřejně, aby ho don Roderigo nemohl žalovat pro křivé nařčení. Všecko se odehrávalo v naprosté tichosti. Doufali jsme, že se Roderigo časem sám prozradí. Proto don Alejandro nikdy nevypsal žádnou odměnu.“

„Podle mého názoru je to však jediná možnost, jak pátrání zveřejnit – a dona Roderiga přitom vůbec neosočovát.“

Fernandez se znovu zabořil do křesla: „Jsem zvědav, jestli se vám podaří Ventanu prodat dřív, než vám v tom Roderigo zabrání. Radím vám, abyste se obklopil spolehlivými lidmi. Prozatím můžete počítat jenom s Angelitou, dvěma Indiány a s mým přítelem Hadrianem. A samozřejmě se mnou. Všichni ostatní Ventanu opustili a jsou ve službách okolních farmářů.“

Michal tedy požádal Manuela, aby se poohlédl po mužích, kteří by byli ochotni žít nějaký čas na Ventaně.

„Pokusím se promluvit s několika ostrými chlapíky,“ řekl Manuel. „Rozhodně je budeme potřebovat. Vyhledejte mě zítra ráno ve Staré zbrojnici. Kdybych tam nebyl, ujme se vás přítel Hadrian. Teď jděte rovnou do svého hotelu a nepobíhejte zbytečně po městě.“

Stiskl Michalovi ruku a ještě jednou řekl: „Opravdu se nikde zbytečně neukazujte, seňore. Dobrou noc.“

Pod hlavním schodištěm se k Michalovi přitočil vrátný v bílém stejnokroji: „Přejete si taxi, pane?“ Na stropě, na stěnách i na podlaze dvorany byla zrcadla nebo něco, co se jako zrcadla lesklo. V jedné z těch stříbrných ploch se Michal viděl, a viděl také, že ho pozoruje muž s nemožně širokými ústy, bambulovitým nosem a nazlátlýma, pronikavýma očima. Roztržitě vrátnému poděkoval a spěchal ven. Připadal si náhle malý, slabý a ohrožený…

Na hlavní třídě se tyčil mrakodrap. Celé přízemí bylo ze skla. Prodávali tam knihy, uzenáče, kytary a ovoce. Michal se protáhl dovnitř a koupil si marinovaného úhoře. Když ho zapíjel pomerančovou šťávou, padl jeho zrak opět na tvář s širokými ústy a očima číhajícího kocoura. Pocítil nepříjemný tlak u žaludku, snažil se však dál tvářit ledabyle, zcela lhostejně. Než dopil pomerančovou šťávu, muž s kočičíma očima se nenápadně vytratil.

Cestou k hotelu Globus se Michal několikrát ohlédl: muž s nazlátlýma očima mu byl v patách. Zmizel, teprve když Michal vstoupil do vrátnice a vyzvedl si klíč od svého pokoje. U paty hlavního schodiště vrazil do holohlavého staříka, který k němu vztahoval obě paže, jako by ho chtěl obejmout: „Mé jméno je Carnera, seňore. Pedro Carnera z redakce La Plata, prosím. Na vyslanectví mi poskytli informace o vaší umělecké činnosti. A také o tom, jaké vás potkalo štěstí. Oh, tolik štěstí uprostřed nešťastného světa! Tolik štěstí! Nevídáno, neslýcháno! Senzace! Dovolíte?“

Jeho drmolivá řeč Michala znechutila, ale než se zmohl na odpor, otevřel Carnera kožené pouzdro, jež se mu houpalo na prsou, blikla oslňující zářivka – a obrázek byl hotov.

„Díky za trpělivost, Mistře, díky. A teď bych prosil něco osobního. Aspoň pár slov pro naše čtenáře.“

Michal marně hledal v proudu jeho řeči mezeru, kterou by mohl vyplnit rozumným protestem.

„A taky jsem chtěl navrhnout, abyste složil písničku, Mistře. Mohla by se jmenovat Zdědil jsem milión. Text bych napsal sám, prosím. Dělával jsem líbivé texty, seňore.“ Zazpíval kňouravým, udýchaným hlasem: Má drahá Marión, zdědil jsem milión… „Co tomu říkáte? Když dovolíte, zmíním se o tom ve své rubrice.“ Konečně mu došel dech. Zarazil se a smutně dodal: „Budu k vám upřímný. Už dávno nemám žádnou rubriku. Psával jsem úvodníky, a teď sbírám klepy po putykách. Lokálkář! Poslední v řadě! Oh, jaké já psával články. Mistře!“ Jeho dech čpěl kořalkou a kvasinkovými pilulkami, jež co chvíli polykal. Michal si ho prohlížel: byl tu střízlík a měl na těle všecko, co člověka dělá starým, šedý zákal na oku, popraskané žilky na lících, umělý chrup, revmatické klouby. A hrůzu z vlastního úpadku, vyřazenosti, nemohoucnosti. Michal se rozhodl, že ho pozve na skleničku. Nepromluvili, dokud se nenapili koňaku. Teprve když vyprázdnili první sklenky, řekl Carnera: „Dovedu si představit, jak ve vás hrklo, když jste uslyšel, že jste milionář, co?“

Michal se usmál: „Myslím, že ve mně ani nehrklo. Dívám se na to jinak.“

„Neříkejte! Na peníze se všichni díváme stejně. Všichni je máme rádi… Jak je to vůbec velké, ta Ventana?“

„Asi dvacet tisíc krav, jestli vám to něco říká.“

„Slušná hromádka!“ řekl Carnera.

„A k tomu ještě nějaké ovce a koně. Nevím kolik kusů, ale kdyby vás to zajímalo, podíval bych se do notářského spisu. Mám ho v aktovce.“

„Není třeba, seňore. Hádám, že tam najdete učiněný poklad. Montez byl boháč!“

„Vidím, že víte o Ventaně víc než já,“ řekl Michal překvapeně a znovu naplnil sklenky koňakem.

„Nedivte se! Hodně se o tom psalo. Kdekoho totiž zajímá, proč Montez obmyslil závětí právě vás. Měl přece své příbuzné?!“

Michal řekl: „Kdyby žila jeho dcera Isabela, zdědila by Ventanu ona. Ale Isabela zahynula krátce před svatbou: byli jsme zasnoubeni.“

Carnerovy umělé zuby šeredně zachrastily: „Oh, upřímnou soustrast, Mistře. Netušil jsem, jaké neštěstí se za tím vším skrývá. Smím se zeptat, kde jste se poznali?“

„Isabela studovala v Paříži hudbu. Bylo to v době, kdy jsem se tam zdržoval i já. Poznali jsme se v koncertní síni a Isabela pak často jezdívala do Prahy. Později v Čechách dokonce studovala. Byla výborná klavíristka.“

Michal se náhle odmlčel: zdálo se mu, že opět zahlédl muže s širokými ústy a kocouříma očima. Přisedl blíže ke Carnerovi: „Nevšiml jste si toho chlapíka s bambulovitým nosem? Mám nepříjemný dojem, že ho nápadně často potkávám.“

Carnera stařecky zamžoural: „Bojíte se, že vás mají na mušce? Vůbec bych se tomu nedivil, Mistře. Pro peníze jsou lidé schopni všeho. Mohu-li vám radit, dopřejte si osobního strážce. Aspoň pro začátek, než budete mít dědictví v kapse.“

„Takový pistolník jistě něco stojí!“ ušklíbl se Michal. „Mám u sebe všeho všudy tři sta pesos.“

Redaktor se podivil: „A co Alejandrovy milióny? Odkaz jistě reprezentuje pytle zlaťáků?“

„Možná,“ připustil Michal, „ale budu z nich skládat účty. Nemohu zbytečně vyhodit ani groš.“

Carnera se posilnil koňakem: „Souvisí to snad nějak s vaším politickým přesvědčením?“

Michal odpověděl vyhýbavě: „Jeden francouzský filosof se kdysi zřekl Nobelovy ceny. Proč by se obyčejný muzikant nezřekl kravína? Myslím, že si mohu dovolit špetku hrdosti a poděkovat se za peníze, které nahospodařil někdo jiný – a bůhvíjakým způsobem!“

Novinář zamlaskal: „Co tím chcete říct?“

„Nezapomeňte, že don Alejandro byl plantážník,“ odvětil Michal.

„Oh!“ hvízdl si slabě Carnera. „Teď chápu. Stoprocentně chápu! A vůbec se nedivím, že kašlete na peníze. Mistře. Proč dojit, krávy, když máte talent? Přijde den, složíte světovou písničku a budete mít víc než všichni farmáři dohromady. A čisté ruce. Myslete na tu písničku, seňore! Marión – zdědil jsem milión… Zpívalo by ji celé město. Celá Amerika! Pokládal bych si za čest, že to byl můj nápad. Oh, jaké já míval nápady. Mistře!“

Odmlčel se a dodal: „Ale všecko je pryč. Včera génius, dneska lokálkář, poslední z posledních.“

Znenadání vyskočil a hnal se ke dveřím: „Díky za pohoštění. Srdečné díky. Zítra si kupte noviny. Mistře. A přemýšlejte o té písničce. Byl by to šlágr. Něco nevídaného, neslýchaného. Senzace. Na shledanou!“

Michal vzal láhev se zbytkem koňaku a odnesl si ji do pokoje ve třetím poschodí. Sedl si k oknu a díval se na zářící město, v jehož ulicích se dech moře mísil s vůní spáleného benzínu, oleje a nafty. Pod okny se valily proudy lidí, všichni se živě bavili, opojeni vlahým večerem a svou vlastní bezstarostností. Michala ta podívaná rozteskňovala. Byl zvyklý žit v cizích městech, ale za jiných, radostnějších okolností.

Z ničeho nic si uvědomil, že zapomněl zamknout dveře. Šel a opatrně vyhlédl do chodby: byla vystlána vysokými, huňatými koberci. „Ideální chodníček pro vrahy a tichošlápky,“ pomyslil si trpce a otočil klíčem v zámku. Kdesi v dálce zahoukala paroloď. Pak zaskřípaly brzdy automobilu. Michal se vrátil k oknu a zvedl oči k jednomu z potemnělých, obrovitých mrakodrapů. Zase si připadal malý, opuštěný a zranitelný.

Probudil ho pokřik kamelotů.

„Chudý milionář… Ušlechtilý dědic Montezova pokladu… Nebezpečný odkaz…“

Michal vstal, odhodil ranní La Platu a zvědavě prohrábl stoh dalších novin, které mu přinesla nosatá pokojská zároveň se snídaní. Odevšad hleděla na Michala jeho vlastní tvář; přes noc se stal člověkem, o kterém se ví. Znovu se zadíval na obrázky: „Když mě Carnera fotografoval, chtělo to pootočit hlavu. Obličej by nedopadl tak lívancovitě. Ve skutečnosti přece nemám rozšlápnutý obličej, nebo snad mám?“

Přistoupil k zrcadlu a pozorně zkoumal zarostlou tvář. „Jestlipak už to četl don Manuel? A ta protivná slečinka na vyslanectví?“

Snědl žemli s paštikou, vypil kávu a oholil se. Dvakrát se přitom řízl, jednou na citlivé spojce pod nosem, podruhé u levého ucha. „Třesou se mi ruce, nebo se žiletky cestou pokazily? Možná že na ně působily výškové rozdíly, v kterých se letadlo pohybovalo. Ze všeho nejspíš to však bude rozčilením. Musím se víc ovládat!“

Čekal, až ranky zaschnou, a krátil si chvíli čtením novin. Ustavičně se vracel k řádkům „skromný, ušlechtilý dědic miliónů…“ Pak na sebe dostal zlost, že je tak snadno přístupný nadneseným lichotkám. Jako by to bylo poprvé, co se o něm píše v novinách! Šel a zuřivě si vyčistil zuby, uvázal si kravatu, obul boty. Vzal si na sebe to nejlepší, co měl.

Na chodbě nepotkal živou duši. Většina hostů ještě spala a vrátný u recepčního pultu také podřimoval. Nezvyklé ticho probudilo v Michalovi opět pocit nebezpečí. Našlapoval na špičky a ustavičně se rozhlížel. Pak vyrazil z hotelu a poklusem běžel ke stanici autobusů. Když do jednoho z nich nastoupil, všiml si, že zároveň s ním skočil dovnitř muž s širokými ústy a bambulovitým nosem. Michal se rychle posadil a rozevřel noviny, jako by to byl neprůstřelný štít. V duchu přidával za řidiče plyn a uvolňoval všechny křižovatky: nemohl se dočkat, až autobus zastaví před hotelem Kolumbus, kde byl ubytován Manuel Fernandez.

„Nemýlím-li se, měli jsme se setkat ve Staré zbrojnici,“ řekl don Manuel, když Michal vstoupil do jeho pokoje. Znělo to téměř nepřátelsky.

„Odpusťte,“ řekl Michal. „Musím se vám s něčím svěřit. Už od včerejška se za mnou táhne podezřelý stín s kocouříma očima. Jsem z toho poněkud nervózní.“

„A z těch nesmyslů v novinách nervózní nejste?“ zasmál se mrzutě don Manuel. „Žádal jsem vás včera, abyste šel rovnou do svého hotelu – a vy rozdáváte rozumy pochybným novinářům. Jak vás může znepokojit jediný nohsled, když na druhé straně upozorňujete na sebe celé město? Mimoto – ten podezřelý stín je můj přítel Hadrián. Slíbil mi, že se, postará, aby vás nikdo neobtěžoval.“

Michal si oddechl a srdečně Manuelovi poděkoval, ale potom řekl: „Nechápu, proč jste tak podrážděný, seňore. Ujišťuji vás, že za ty bombastické články v novinách nemohu. Potkal jsem jednoho potrhlého reportéra – vlastně ne, nepotkal – přepadl mě v hotelu…“

„A s revolverem v ruce vás donutil ke zpovědi,“ řekl jedovatě Manuel. „Lze-li takovou reklamu nazvat zpovědi! Já v tom vidím obyčejnou touhu po laciné popularitě. A budou s tím starosti. Vsadím se, že za chvíli budete mít ve vrátnici svého hotelu hromadu dopisů. Můžete se spolehnout, že tam budou nabídky k sňatku i vyděračské pohrůžky gangsterů. Promiňte, že mluvím tak nakvašeně – řekl jsem vám přece hned na začátku, že jste v choulostivé situaci. President Svazu paraguayských farmářů označil závěť dona Alejandra za nepřátelské politické gesto. Uvědomte si, že v jejich očích jste nežádoucí host, který přichází z komunistické země. A hlavně nezapomeňte, že don Roderigo má přímo ve vládě spoustu vlivných přátel. Musíme se za každou cenu vyhnout zbytečnému rozruchu a skandálům.“

Michal se zkroušeně zeptal: „A co mi tedy radíte? Kam mám zalézt? Co mám dělat?“

„Vraťte se do hotelu, za barikádujme se v pokoji a vyhýbejte se čmuchalům od novin. V poledne se sejdeme ve Staré zbrojnici. Do té doby už budu mít pohromadě pár spolehlivých chlapíků a lodní lístky v kapse. Pak ukážeme Argentině paty.“

Don Manuel měl pravdu: ve vrátnici hotelu Globus čekala na Michala hromada balíčků a dopisů. Ve vstupní hale už číhal starý Carnera: „Oh, tolik pozornosti uprostřed nepozorného světa! Tolik laskavé pozornosti! Veřejnost se baví. Bombarduje redakce dotazy, zda jste ještě naživu a kde mohou koupit písničku Zdědil jsem milión. Z obchodního domu Atlas telefonovali, abyste si u nich vyzvedl neprůstřelnou košili – takové to drátěné prádlo, jaké nosívají gangsteři a političtí prominenti. Pojišťovna Baluarte vám nabízí své služby až za hrob. Zdarma, Mistře. Zdarma! A výrobci parfémů Zlatá orchidea vám posílají voňavku vhodnou pro smuteční obřady. Hnuli jsme s tím, to musíte uznat, seňore! Kdekdo o vás ví, kdekdo se o vás zajímá! Pokládám si za čest, že je to mé dílo. Stačí dobrý nápad, a svět je na nohou. Oh, jaké já míval nápady. Mistře!“

Michalovi vypadl z rukou jeden balíček Carnera se pohotově shýbl a znalecky balíček ohmatal: „Revolver! Kolt úctyhodné ráže. A posílá vám ho sám Cabót. Přečtěte si, co vám píše. Cabót je hlava. Mistře. Největší filmový reportér všech dob!“

Michal pohlédl na bohatě zdobenou vizitku. Obrátil ji a četl: „Žijeme v době elektroniky a raket. Přesto považuji obyčejný revolver za nejgeniálnější vymoženost všech věků… Váš I. M. Cabót, ředitel filmové společnosti Fabuloso.“

Carnera si mnul ruce. Jeho povadlá, suchá kůže odporně šustila, ale Michal si toho nevšímal. Prohlížel si se zájmem revolver. Zkoušel, jak mu sedí v ruce. Perleťová pažba příjemně studila do dlaně. V bubínku bylo šest ostrých nábojů.

„Oh, tolik štěstí uprostřed nešťastného světa!“ brebentil Carnera. „Tolik štěstí! Dneska už nejste anonym, po kterém ani pes neštěkne. Kdybyste náhodou zmizel, štěkala by celá vesnice, Mistře. Celé město. Celý svět!“

Michal uznával, že na tom něco může být, ale v duchu Carnerovi zazlíval, že řekl „kdybyste náhodou zmizel…“ Proč ho děsí? Proč je tak neomalený? Co je v tom za útěchu. že by štěkala celá vesnice? Michal přece nechce zmizet! Potichu ani za zvuku bubnů…

V návalu úzkosti se zeptal Carnery, zda ho může pozvat na přátelské posezení ve svém pokoji. Novinář nadšeně souhlasil: „Oh, jaká čest! Jaká nezasloužená čest pro ubohého lokálkáře!“

Michal objednal nápoje.

K polednímu se Carnera sám nabídl, že Michala doprovodí do Staré zbrojnice. Byla to rozlehlá budova nejasného, dávno zapomenutého slohu. Nad vchodem visely dvě zkřížené ládovačky a štít se zašlým, nečitelným nápisem. „Kdysi se tomuhle místu říkalo burza zabijáků,“ poznamenal Carnera, když vstoupili dovnitř. Na chodbách i v začouzené klubovně vládlo záludné ticho herny, tlumený halas veřejného podniku, kde se ustavičně na někoho čeká a kde se šeptem uzavírají důležité, počestné i nezákonné smlouvy. Na stěnách byly obrazy proslulých mořeplavců, pistolníků a lovců. Tu a tam visel ceník dohazovačů střelných zbraní.

Než se mohli zeptat, kde najdou dona Mariuela, přistoupil k nim muž s nazlátlýma očima a řekl: „Vítám vás jménem svého přítele Fernandeze, pánově. Jsem Hadrian.“

Byl hubený, vytáhlý, nejméně o tři hlavy větší než Carnera. Věk k neuhádnutí, oblek k zahození. Jakmile uslyšel Carnerovo jméno, zaklapal obrovskými pysky: „Víte, kdo byl Carnera? Boxer jako hora. Světoznámý italský šampión. Jaký zlý osud nosit jméno těžké váhy a nesahat psovi po kolínka.“

Vypadal nemytý a nečesaný, ale Michal k němu okamžitě pocítil náklonnost. Rázem si připadal bezpečnější a klidnější. Carnera vytáhl kapesník a strčil si ho za propocený límec bílé košile: „Oh, jaká hloupost uprostřed chytrého světa! Tyhle vtipy slýchám na každém kroku, pane Hadriane. Vymyslete si něco nového. Teprve pak se zasměju.“

Hadrian se zašklebil: „Kdybych řekl pojďme na skleničku, nebylo by to nic nového, ale vám by to jistě připadalo vtipné. Mám pravdu, pane Carnero? Nu, pojďme tedy do salónu!“

Hadrian vybral stůl ve výklenku pod barevným oknem a objednal tři sklenice ananasové šťávy s ostrou třtinovou pálenkou.

„Musíte ochutnat všechny naše zvláštnosti,“ řekl Michalovi. „Jedl jste už někdy pečeného pásovce? Nebo sušená sarančata obalená medem?“

Vtom vypukla hádka v protějším rohu salónu. Hubený mladík s knírem pod nosem odháněl od sebe malého, špinavého čističe bot.

„Táhni o číslo dál! Nestrpím, aby mi cizí člověk čistil boty. Nejsem žádný nabob.“

Ale chlapec se znovu vrhl na mužovy zaprášené střevíce. Mladík vyskočil, popadl chlapce za límec a vlekl ho k Michalovi: „Když už musíš někomu otročit, vyber si správný typ, hlupáku. Tenhle bařtipán si to jistě nechá líbit, ale já ne. Nejsem nabob. Tady si klekni a dej se do práce.“

Hosté i číšníci zvědavě otáčeli hlavy. Michalovi se zúžilo hrdlo: pochopil, že mladík hledá příležitost k hádce. Rovněž Hadrian věděl, oč běží. S hrozivou pomalostí se zvedl a přistoupil k výtržníkovi. Kdekdo byl přesvědčen, že dojde k boji, ale mladík se z ničeho nic zdvořile uklonil a řekl Michalovi: „Omlouvám se vám, pane. Nevěděl jsem, že jste přítelem seňora Hadriana. Mé jméno je Bolivar. Poroučím se vám.“ Znovu se uklonil a zamířil ke dveřím, jež vedly do zahrady. Michal mu díval, jak rychle prochází patiem a mizí pod palmami za barevnou fontánou.

Wenita se nemohl odtrhnout od obrázků v novinách, které Pikinin přivezl z města.

„Tvář patrona Michala svítí velkým světlem.“

„Cítím, jak naše hlavy opět zahřívá slunce,“ řekla stejně slavnostně Angelita a sklonila se k obrázku, který byl umístěn mezi inzeráty výrobců sýra, koňských postrojů a lékárnického zboží. Wenita zvedl oči k nebi: „Správce Guapo může litovat, že nás tak hanebně opustil.“ Mluvil silným hlasem, neboť si přál, aby ho slyšel bývalý předák, který se právě přebrodil přes řeku a zastavil svého koně u čeledníku.

„Nepřijel jsem, abys mě soudil,“ houkl si na Indiána obtloustlý správce. „Proto ti radím, abys držel jazyk za zuby.“

Indián zvedl ruce, jako by mu žehnal: „Běloši snadno rozdávají rady, ale nestarají se, zda jsou rozumné. Což nevidíš, že nemám jediný zub? Jak bych tedy mohl držet jazyk za zuby?“

Guapo zafuněl. Měl masitý, upocený obličej a ustavičně si žmoulal prošedivělou bradu. Zdálo se, že ho něco tíží, snad stesk po Ventaně, snad předtucha smutné budoucnosti.

„Posedíte s námi u ohně?“ řekla přátelsky Angelita. „Chystám horké placky. Seděli bychom a jedli, jako jsme jídávali, když všecko kolem bylo ještě krásné.“

„Děkuji ti, dítě,“ řekl Guapo. „Mám naspěch. Chtěl jsem se jenom zeptat, máte-li nějaké zprávy o novém patronovi.“

„Víme jenom to, co bylo v novinách.“

„Don Manuel se neozývá?“

Angelita zavrtěla hlavou a Guapo se naklonil v sedle: „Spatříte-li seňora Michala živého, řekněte, ať se má na pozoru. Na Roderigově farmě jsou tři noví jezdci, ale ani jeden z nich nerozumí dobytku. Nikdo neví, odkud přišli, a jestli to přece někdo ví, tedy jenom správce Gallino. Bojím se, že Ventanu nečeká, nic dobrého.“

Guapo měl váhu i vzezření stárnoucího gladiátora, jeho srdce však bylo plaché, ustrašené.

„Tvá duše je měch nafouklý úzkostí,“ řekl Wenita. „Cožpak nevidíš, že tvář patrona Michala svítí velkým světlem? Kdybys byl Indián, věděl bys, že muž s takovou tváří zahání zlo pouhým dechem. Co zmůže tma proti slunci?“

Předák se zakolébal v sedle. „Kdybych byl Indián, věděl bych především, že se nesluší mluvit o duši bělocha jako o měchu. Ale nepřijel jsem, abych tě soudil, Wenito. Přišel jsem jenom říct, co jsem viděl a slyšel – a jsou-li má slova plané sýčkování, dám ti ochotně za pravdu.“

Wertita mlčky potřásal hlavou. Guapo si ještě chvíli žmoulal bradu, pak zabručel něco na rozloučenou a vzápětí už jeho bujný hřebec přeskočil ohradu, jako by jezdec nevážil víc než pouhé pírko.

Řeka Paraná se majestátně rozvalovala mezi širokými břehy, v nichž měli své skrýše kajmani, vydry, hadi a vodní vepři. Podemleté stromy stály šikmo nad hladinou nebo trčely vodorovně ze břehu jako dlouhé, výhružné hlavně vojenských děl.

Michal seděl na horní palubě kolesového parníku a rovnal si v hlavě události posledních dní.

Podaří se mu prodat Ventanu?

Bude mít jeho námaha vůbec nějaký smysl?

Je don Roderigo skutečně tak nebezpečný, jak říkají?

Co se vyklube z šesti zamlklých jezdců, které mu don Manuel pověsil na krk hodinu před vyplutím?

Musí se stůj co stůj vyhnout nebezpečným sporům…

Pikinin seděl na kravské lebce pokryté ovčí kožišinou, opíral se zády o břevna ohrady a díval se, jak zapadající slunce zbarvuje do ruda vodu v řece Piríbebui.

Když slunce docela zapadlo a voda v řece zčernala, rozlehl se nádvořím zoufalý výkřik. Pikinin byl v mžiku na nohou a běžel rovnou do kuchyně.

Na kamenné podlaze, nedaleko vyhaslého ohniště, leželo nehybné tělo.

Angelita!

Pikinin spěchal pro Wenitu. Starý Indián přišel, poklekl k dívce a začal mumlat indiánskou modlitbičku.

„Dýchá,“ řekl po chvilce. „Její duše neodešla, jenom někde bloudi, ale brzo se opět vrátí. Přines vodu!“

Pikinin odskočil pro těžký kameninový džbán. Bylo v něm nejméně pět litrů studené vody – dívku však nevzkřísili. Třeli jí tedy spánky pomerančovou kůrou, kapali jí do úst citrónovou šťávu, omývali obličej. Chvílemi se zdálo, že Angelita konečně procitne, ale trvalo dlouho, než se to opravdu stalo.

„Slabost bělochů,“ řekl Wenita. „Obyčejná, hloupá bělošská mdloba.“

Angelita vstala a běžela k oknu: „Viděla jsem dona Alejandra. Procházel se v pracovně a ze srdce se mu linula podivná zář.“

Wenita to přijal jako běžnou věc, ale Pikinin řekl: „Cos viděla, byl pouhý záblesk měsíce v okenním skle.“

„Ne, ne! Byl to určitě patron Alejandro!“

Pikinin potlačil úsměv a zeptal se: „Všimla sis, co měl na sobě?“

„Jak bych mohla vědět, co měl na sobě, když se mi z toho zatočila hlava?“

„Pamatuješ se, v čem jsme dona Alejandra pohřbili?“

„Ano, ano, už si vzpomínám! To zjevení mělo na sobě rudé indiánské pončo.“

„A co to světélkování?“ zeptal se nedůvěřivě Pikinin. „Nemohlo to být blikání obyčejné kapesní svítilny?“

Angelita pochopila, kam míří: někdo se mohl vloupat do domu. Ale proč by to dělal? Co by tam hledal? Od Alejandrovy smrti jsou dveře hlavní budovy zapečetěny a v oknech jsou bytelné, umně tepané mříže. Podle rozhodnuti státního notáře nesměli do domu vstoupit ani nejbližší Montezovi příbuzní.

„Měli bychom se na to světélkování podívat zblízka,“ řekl Pikinin a přinesl si z čeledníku loveckou pušku. Byla to stará, dvouhlavňová brokovnice.

Budovy, stromy i ohrady vrhaly chmurné stíny. V nedalekém teste houkaly sovy. starý Wenita si liše mumlal indiánská zaklinadla.

„Posviť na dveře, Angelito!“ zašeptal Pikinin, když vstoupili na terasu hlavní budovy. „Na zámku by měla viset řetízková pečeť.“

Visela tam. Dveře i okna působily dojmem nedotčenosti.

„Bůhví co se ti zdálo,“ řekl Pikinin vyděšené Angelitě. „Zloděj to nebyl, a duch teprve ne!“

Vrátili se do čeledníku a povečeřeli kukuřičnou polévku se sušeným masem. Zbytek noci pak rozdělili na dvě části: do půlnoci zůstane na stráži Pikinin, pak ho vystřídá Wenita. Budou se držet v křoví u řeky, odkud je vidět na terasy obepínající ústřední budovu. Kdyby snad přece někdo byl uvnitř a snažil se nepozorovaně upláchnout, vpálili by mu do zad hrst broků z lovecké pušky.

Nebe nad Ventanou bylo plné hvězd. Pikinin se na ně díval, když vstupoval do řeky. Nezvedal k nim očí: leskly se mu u nohou. Hladina řeky jimi byla poseta.

Lehl si do jemného písku. Voda byla teplá a voněla jako prašná cesta prudce zavlažená jarní bouří. Na protějším břehu teskně kuňkala samice kajmana: asi zakládala hnízdo.

Pikinin myslil na doňu Isabelu. Na to, jak se jedné noci šla vykoupat do řeky, a už se nevrátila. Začalo ho najednou divně mrazit. Vyběhl na břeh, kde ležely jeho plátěné kalhoty a puška. Než se oblékl, objevila se za řekou tlupa jezdců s Hadrianem v čele.

„Hola, kdo tam?“ zvolal Pikinin a Hadrian odpověděl: „Sedm unavených koní a sedm hladových jezdců. Přineste k ohni všecko, co je k jídlu! Přicházíme jménem patrona Michala a dona Manuela.“

Pikinin zavýskl a rozběhl se k čeledníku.

„Pane státní notáři, dovolte, abych vám představil seňora Michala, generálního dědice statků Alejandra Monteze.“

„Děkuji, done Manueli – neobtěžujte se zbytečnými formalitami. Čtu pilně noviny, takže tvář seňora Michala dobře znám. Jaká byla plavba?“

„Opustili jsme loď v nákladním přístavu pod Asunciónem a zbytek cesty jsme dorazili na koních. Patron se chtěl vyhnout novinářům a zvědavcům.“

„Báječný tah, pánové! V přístavu opravdu čekaly hordy zevlounů a všetečných reportérů. Nevím, kdo má zájem na tom, aby se o případu tolik mluvilo. Jako státní úředník nerad vidím, když se soukromoprávní záležitosti přetřásají v tisku. Můžete mi předložit své osobní doklady, seňore Michale?“

„Prosím.“

„Děkuji. Než začneme projednávat hlavní ustanovení, musím vás upozornit, že don Alejandro si přál, aby po jeho smrti byly respektovány zájmy Angelity Cavajutové a dvou Indiánů, známých pod jmény Wenita a Pikinin. Pokud vím, byli to Montezovi nejvěrnější přátelé. Nepamatoval na ně v generální závěti, protože nechtěl oslabit postavení hlavního dědice, ale obrací se na vás zvláštním listem, z kterého jasně vyplývá, jak se máte k jmenovaným osobám zachovat. Pročtu vám nejdůležitější část tohoto listu nahlas: ,Jestliže dojde k roztříštění odkazu prodejem či jiným způsobem a vlastnická práva budou přenesena na jinou osobu, přeji si, aby Angelita Cavajutová a rudoši Wenita a Pikinin z kmene Toba byli spravedlivě odměněni za služby, které mi prokazovali za mého života. Každá z těchto tří osob nechť zdarma dostane tisíc dobrých krav i s telaty, dvacet statných býků, deset vzrostlých koní obého pohlaví a pět set hektarů pastvin.‘“

„A dům, v kterém až dosud přebývají.“

„Správně, pane Michale. Vidím, že don Alejandro vás o svých úmyslech už předem vyrozuměl, takže zbývá pouze otázka, zda k tomuto podmíněnému dodatku nemáte výhrady.“

„Nechápu, proč bych měl mít nějaké výhrady. Rozhodl jsem se Ventanu prodat a oba Indiány i Angelitu podarovat podle přání dona Alejandra.“

„Děkuji, seňore. Požádám asistenta, aby váš souhlas zaprotokoloval.“

„Vedro jako o vánocích,“ bručel Fernandez a zamířil ke koním, kteří na ně čekali před notářstvím. „Zažil jste už někdy horší listopad?“

Michal pohlédl na modrou oblohu: „Touto dobou jsou u nás stromy už dávno holé a nebe ošklivě šedivé. Někdy dokonce popadává sníh. Nemám listopad rád: je to měsíc, kdy si člověk nejvíc uvědomuje, že je smrtelný.“ Bylo poledne. Ulice Asunciónu se rychle vyprazdňovaly. Ze všech stran se ozývaly katolické zvony. Tu a tam bylo vidět prodavače, který se šťastně zbavil pomerančů a teď se svým mezkem odpočíval ve stínu palem. Odevšad bylo cítit roztavený dehet. Mouchy se rojily. U kašny před katedrálou se povalovali žebráci. Leželi na oprýskané obrubni, máchali si nohy ve vodě a přimhouřenýma očima pozorovali říčního orla, který kroužil nad vládním palácem. Jediný muž se nezvedl, aby požádal o almužnu: byl čas zahálky, hodina odpočinku, pravá španělská siesta.

„Houština, kterou vidíte, patří k městským zahradám Roderigova paláce. Přivažte koně ke stromu a upravte si šátek na krku. Prudká jízda vás trochu pocuchala.“

Michal seskočil s koně, ale ošíval se: „Věříte, že se mi tam příliš nechce? Měli jsme se předem ohlásit.“

„Proč?“ divil se Fernandez.

„Řeknou, že jsme nevychovaní.“

„To řeknou v každém případě.“

Manuel vykročil k podloubí, kde šuměla mohutná fontána. Vzduch byl prosycen osvěžující mlhou. Po obou stranách cesty stály věkovité duby, pod nimiž si člověk připadal ubohý a nepatrný. Michala se zmocnil pocit provinilosti.

Dosud jim neposlali vstříc žádného ze svých sluhů. Teprve v klenutém vestibulu, plném drahocenných závěsů a nástěnných maleb, se před nimi objevil bělovlasý muž a mlčky jim složil hlubokou poklonu. Fernandez řekl: „Buďte zdráv, done Boromeo. Je panstvo ochotno přijmout dva poutníky?“

Stařec se znovu uklonil: „Panstvo odcestovalo do lázní v San Bernardinu. Jestliže si přejete mluvit se slečnou Eleonorou, mohu vás ohlásit.“

Manuel zaklul a don Boromeo poznamenal: „Chápu vaše rozhořčení, ale panstvo přece nemohlo tušit, že nás poctíte svou návštěvou.“

„No dobrá,“ bručel Manuel. „Vyřiďte seňoritě, že má vyhlídku na příjemnou společnost. Rád bych jí představil muže, kvůli kterému si teď don Roderigo léčí nervy v San Bernardinu.“

Michal slyšel, jak kdesi v dálce kvílivě hraje gramofon. Smutná píseň z obehrané desky věrně vystihovala jeho vlastni náladu. Nebylo mu dobře při pomyšlení na skandál, který mohou snadno vyvolat Manuelovy řeči.

Komorník se vrátil a řekl: „Slečna Eleonora prosí, abyste si dopřáli trochu pohodlí v letohrádku u řeky. Oběd bude za půl hodiny.“

Když osaměli v růžovém sadě, odkud bylo vidět palmový háj dole u řeky, zašeptal Michal: „Všiml jste si toho výrostka u zahradnického domku?“

„Já viděl obrýleného, vousatého dědka.“

Michal rozhrábl špičkou boty písek na pěšině: „Vsadil bych se, že to byl Bolivar, který chtěl vyprovokovat rvačku ve Staré zbrojnici. Ty jeho vousy jsou určitě umělé. Nezdá se vám to podezřelé?“

„Naopak,“ zasmál se don Manuel. „Je to docela přirozeně. Vy máte své lidi, oni mají své lidi. Teď záleží jenom na tom, komu dřív selžou nervy. Prozatím máme výhodu čistého svědomí.“

Vstoupili do letohrádku, odkud bylo vidět na oranžovníkový sad a tenisové hřiště. V rohu zasklené verandy stálo pianino. Michal k němu přikročil a zvedl víko: citlivými prsty přejel všecky klávesy. Nástroj vydal zvuk, který Michal důvěrně znal. Vzpomněl si přitom na Carneru a bezděčně zanotoval: „Má drahá Marión, vyhrál jsem milión… Ach, ten starý blázen! Tu písničku by prý zpívalo celé město. Celý svět. Kde se to v lidech bere, že dokážou zpeněžit každou blbost?“

Michal se obrátil a spatřil Eleonoru. Stála na terase a usmívala se. Michal se začal omlouvat: „Naše návštěva se rovná přepadení, ale musíte odpustit…“ Dívka řekla s nečekanou vlídností: „Jsem ráda, že vás konečně poznávám. Kde jste se naučil tak skvěle španělsky?“

„Měl jsem výbornou učitelku,“ vysvětloval s úsměvem Michal. „A musím říct, že byla právě tak hezká jako vy, seňorito. Rodové rysy se zřejmě nedají zapřít.“ Eleonora mu poděkovala za lichotku – a hovor beznadějně uvázl. Napravil to Fernandez, který se zeptal bez obalu: „Je don Roderigo opravdu v lázních, nebo se s námi prostě nechce bavit?“

„Nechce se s vámi bavit, a proto je v lázních,“ řekla Eleonora. „Určitě se nevrátí, dokud povyk kolem Ventany neutichne. Jde mu to na nervy.“

„To chápu,“ řekl Manuel, „ale přesto by se nám neměl vyhýbat. Máme o čem jednat.“

„Bojím se, že odmítne jakékoli další styky s vámi, done Manueli. Strýcova závěť ho velmi zarmoutila. Don Alejandro si s mým otcem nikdy příliš nerozuměl a neštěstím doni Isabely se všecko dovršilo. Sám dobře víte, jak nám to celá léta otravovalo život. Jako by někdo z nás mohl za její smrt.“

Přistoupila k Michalovi a vzala ho jemně za loket: „Nezlobte se, že mluvím tak otevřeně – nic proti vám nemám a vůbec nejde o krávy a o peníze – to snad chápete? Uvědomuji si, že jste vlastně strýcův syn, dá-li se to tak říct. Vím taky, že si vás zamiloval, a jistě právem. Slýchala jsem o vás vždycky jen to nejlepší. Proto chci, abyste věděl, jak mě trápí, že jsme vám nemohli uchystat srdečnější uvítání. Vždyť naše farmy leží u stejných řek. Budeme sousedy!“

Jak se snažila překonat vzrušeni, zrůžověly jí tváře. Muži si toho všimli. Don Manuel řekl: „S tím sousedstvím to tak horké nebude, doňo Eleonoro. Pan Michal nemá v úmyslu zůstat v Paraguayi, a to je taky hlavní důvod, proč si chceme pohovořit s vaším otcem. Má-li don Roderigo zájem, může Ventanu koupit, a scelit tak všechny rodinné pozemky.“

Eleonora pohlédla na Michala, pak se obrátila k oknu, chvíli přemýšlela a nakonec řekla: „Nemyslím, že by otec na něco takového přistoupil, přesto mu však mohu napsat.“

Do salónku vklouzl don Boromeo. Přišel oznámit, že je prostřeno k obědu. Odebrali se do jídelny, vyzdobené obrazy předků Montezovy rodiny.

„Pozor, Angelito! Nechoď tak blízko ke koni! Bruto je vzteklý chlapík.“

„Ach done Manueli, kdybyste věděl, jak netrpělivě vás vyhlížíme. Kde zůstal patron?“

„Seňor tu bude co nevidět. Kodrcá se s notářem na karetě komisaře Savadory. Jídlo bude to první, po čem se budou ptát, až překonají řeku. Pospěš si a dej rozžhavit tu největší pánev!“

„Myslíte, že se tady bude patronovi líbit? Hadrian říkal, že chce Ventanu prodat, ale já tomu nevěřím. Proč by to dělal?“

„Narodil se v jiné zemi a chce se do té země vrátit. U nás by mu bylo smutno. Všude by viděl Isabelu – každá maličkost by mu ji připomínala…“

„Myslela jsem, že se tady usadí a bude na Isabelu čekat, jako čekal don Alejandro. Co by seňorita řekla, kdyby se vrátila a našla ve svém domě cizí lidi?“

„Mrtví se nevracejí. Angelito.“

„Ale co když ji nezabili? Co když není mrtvá? Třebas ji unesli a někde ji vězní. To se přece stává?! Proč se tak divně usmíváte?“

„Dělám to vždycky, když slyším krásnou pohádku. Rozněžňuje mě to… Počkej, děvče, kam běžíš?“

„Kareta už se blíží k brodu a já ještě ani nerozdělala oheň… Pikinine, skoč do ohrady a podřízni dva krocany! Ale musíš si pospíšit – oblak prachu už je nad řekou.“

Trvalo tři dni a tři noci, než se státní notář a komisař Savadora nasytili těžkých vůní, lehkého vína a svěžího vzduchu stoupajícího od řeky Piríbebui k zahradám Ventany. Ke sladké zahálce přizvali i bývalého správce Alejandrovy estancie. Guapo přiharcoval na koních a mezcích s celou svou rodinou a devíti zkušenými honáky.

Jedlo se vydatně, pilo se po chuti – nikdo si nemohl stěžovat, že by měl v něčem nedostatek. Guapovi muži porazili dva voly a dva berany, Pikinin s Wenitou přinášeli co chvíli čerstvě ulovené ryby, Hadrian chodil na lesní koroptve. Střelci se předháněli v lovecké dovednosti. Doňa Angelita, správcova žena i její dvě dcerky měly pořád co vařit.

Od rána do večera hřálo slunce, za noci zářil měsíc, jediný mráček, jediná nehoda či hádka – nic nekazilo pohodu příjemných dní.

Michal měl po celý ten čas dojem, že z překotného shonu, změti hlasů i obličejů vyzařuje něco teplého, hřejivého. Nebylo to slunce ani teplo ohně – byl to úsměv Angelity a odevzdaný pohled obou Indiánů. Zachytil ty úsměvy pokaždé, když hrál na kytaru a zpíval písničky, které mnozí z domorodců už ani neznali, ačkoliv to byly jejich staré paraguayské ukolébavky.

„Měl byste u nás zůstat, seňore,“ říkal mu co chvíli komisař Savadora. „Ta země za mořem je příliš studená – zapomeňte na ni, člověče! Budu nad vámi držet ruku. Ventana vám jistě přinese štěstí. Podívejte se na ty lesy! Rozhlédněte se po našich pampách! Všimněte si těch nádherných lidí!“

Mluvilo se o všem možném, jenom o Isabele se nikdo ani nezmínil: byli ohleduplní…

Odstranění pečetí, sepsání protokolů a nastolení nového majitele Ventany – to vše netrvalo ani den. Odbyli to v pracovně dona Alejandra. Nikoho nenapadlo plahočit se po pastvinách a počítat krávy, telata, berany a koně či měřit lány cukrové třtiny, tabáku a bavlníku.

„Jestli se vaše stáda nerozmnožila, rozhodně jich neubylo,“ prohlašoval na každém kroku Savadora. „Můžete klidně spát, člověče. Éra zlodějů dobytka je už dávno za námi.“

Michal se neznepokojoval. Kam pohlédl, tam bylo tolik pastvin a stromů a skotu, až mu z toho šla hlava kolem. Vůbec mu nepřišlo na mysl, že ho snad chtějí obelhat, podvést, ošidit. Nebyl puntičkář: farmy se odjakživa dědily, pronajímaly nebo prodávaly, a nikdy nikdo nepočítal kůly v plotě, hřebíky v truhlici, slepice na dvoře. Hospodáři přišli, přeměřili usedlost zkušeným okem a plácli si. Na nějaký ten zatoulaný kus nebo zborcenou kolnu se nehledělo.

Notář i komisař odcestovali třetího dne o půlnoci. Oba byli už v letech a žhnoucí slunce je unavovalo. Při měsíčku byla cesta snesitelnější.

Michal stál na terase a díval se, jak lehká kareta mizí za shlukem nízkých palem na protějším břehu řeky. Don Manuel doprovodil karetu až k mělkému brodu na říčce Captatá.

Ventana zvolna usínala. Mírný vánek přinášel ze zahrad směsice sladkých vůní. Chvílemi bylo slyšet, jak v řece skáčou ryby. Michalovi bylo smutno, ale zároveň cítil jakousi osvobozující, neurčitou naději. Zdědil bohatou haciendu. Získal si náklonnost několika neobyčejných lidi. A Isabela možná žije!

Zvedl oči k nebi a dlouho se díval na souhvězdí Jižního kříže. Vzpomínal přitom na všechno, o čem kdysi s Isabelou snili…

Stěny Alejandrovy pracovny byly obloženy palisandrovými deskami. Michal po nich přejel dlaní, dotkl se stříbrného svícnu a kazety na dopisy. V další kovové skříňce našel svazek pečlivě uložených obálek. Poznal svůj rukopis: byly to milostné dopisy, které od něho dostávala Isabela, dokud žila na Ventaně. Neměl odvahu přečíst si jediný z nich. Vrátil obálky do kazety, přistoupil k oknu a vdechl vůni vlhnoucí pampy. Slyšel, jak v dálce vyje šakal a jak mu odpovídá jiný, stejně kvílivý hlas. Po chvilce se vrátil ke stolu a otevřel Alejandrův deník. Vypadlo několik fotografií: Isabela na nočníčku, Isabela se školní brašnou na zádech, Isabela na koni, Michal s houslemi, Michal s Isabelou na vltavském nábřeží v Praze…

Nechal ležet obrázky na stole a odešel do ložnice.

Stojanová lampa v rohu místnosti byla zahalena růžovým stínidlem. Na stolku stál džbán pomalovaný křiklavými indiánskými ornamenty. U okna seděla Angelita.

„Přinesla jsem vám víno s nakrájeným ananasem, pane.“

„Děkuji. Ale nemusela jste se obtěžovat – tak pozdě v noci.“

Dívka vstala: „Když don Alejandro pracoval, vždycky jsem musela mít připravený džbán vína. Jsem na to i zvyklá.“

„Smutná povinnost, co?“

„Měla jsem dona Alejandra ráda,“ řekla vyhýbavě a uklonila se: „Budete si ještě něco přát, seňore?“

„Díky, Angelito. Dobrou noc.“

Zvedl džbán a napil se. Myslil na svou matku, která se i s ním loučila, jako by se bála, že ho vidí naposledy. Řekl si, že jí ráno napíše pár veselých řádek.

Z křoví u řeky vyletěly vodní slípky. Poplašilo je cinkání ostruh na patách starého Guapa, který se hned ráno přišel podívat, co je s Michalem. Chtěl si s ním pohovořit, dokud je v domě klid.

„Odpusťte, seňore – nemohl jsem celou noc spát. Nejde mi z hlavy vaše nečekané rozhodnutí. Co z toho budete mít, když Ventanu prodáte? Komu tím pomůžete?“

Michal si pročísl vlasy a posadil se do proutěného křesla. „Nejsem sedlák ani obchodník. Ventana mi není k ničemu. Mám svou vlastní práci a nic jiného na světě mě nezajímá. Vždyť nerozeznám jalovici od stelné krávy, ani žír od hlušiny. Připadal bych si mezi vámi ztracený a zbytečný.“

Předák zafuněl: „Zůstal bych u vás a sloužil bych vám, jako jsem sloužil donu Alejandrovi. Má žena Julie dodnes pláče, že jsme odešli z Ventany. Všichni bychom vám věrně sloužili.“

Byla to upřímná řeč a slušelo se odměnit ji nějakým i příslibem; Michal však nechtěl nic předstírat, a tak raději mlčel. Zato správce Guapo pokračoval: „Ventana jej dobrá farma, seňore. Od řeky Captatá až k břehům Manduvirá a Yáguye se táhne pruh sladké, tučné trávy. Bavlnu můžete sklízet dvakrát do roka, o třtině ani nemluvím! A dobytek, patrone? Co býk, to tuna masa! Co kráva, to plodnost sama!“

Předák se šklebil, jako by natahoval moldánky. Brázdami vrásek mu stékal po obličeji pot a mizel ve vousech na bradě. Ze zahrady přilétla vosa: posadila se na mísu s ovocem. Guapo ji srazil dlaní na podlahu a rozmáčkl ji podešví jezdeckých bot. Michal slyšel, jak to chruplo.

„A vaše koně, seňore? Marně byste hledal bujnější krev! Nebo si vemte ovce: na našich škopcích neroste vlna, patrone, na našich ovcích roste učiněné hedvábí. A vy byste se klidně díval, jak se ty staré, dobré pastviny rozpadají?“

„Netrvám na tom, aby se Ventana rozpadla,“ řekl Michal. „První, komu jsme ji nabídli, byl don Roderigo. Mluvili jsme v tom smyslu s jeho dcerou Eleonorou.“

Guapo měl za dásní tabákový list a co chvíli vyprskl žluté sliny do plivátka u okna.

„Montez nic nekoupí, seňore. Šilhá už léta po ministerském křesle a politika ho stojí spoustu peněz. Ten určíte Ventanu nekoupí. Potřebuje hotové peníze – pozemků a dobytka má sám dost.“

Michal pokrčil rameny a zakousl se do oloupaného banánu: „Nekoupí Montez, koupí někdo jiný. Byla to od nás pouhá laskavost. Domnívali jsme se, že mu bude záležet na tom, aby se rodový majetek udržel pohromadě.“

Předák prskl do plivátka a zabručel: „Bude mu na tom záležet, ale peníze nedá. Jistě čeká, že mu Ventana spadne do klína tak jako tak. Don Roderigo je lišák.“

Michal opět pokrčil rameny, ale neřekl už ani slovo.

Před čeledníkem plápolal oheň. Manuelovi muži svorně popíjeli horký jezuitský čaj. Podávali si nádobku od úst k ústům a srkali nápoj plechovou rourkou. Vypadali spokojeně.

Hadrian přinesl hovězí kýtu: ještě z ní odkapávala krev. Supové se z dálky mlsně dívali, jak honáci navlékají kýtu na špičatý kůl v ohništi.

„Dobré jitro, patrone. Posnídáte s námi?“

„Děkuji,“ řekl Michal. „Nejsem zvyklý snídat dvakrát.“

„Člověk nemůže dvakrát umřít, ale určitě může dvakrát snídat,“ zasmál se Hadrian. Byl oblečen jako pravý gaučo: ostruhy na bosých patách, za opaskem mačetu a revolver, na krku černý šátek. Třásně jelenicové zástěry mu sahaly do poloviny stehen.

„S tím revolverem vypadáte hrozivě,“ zasmál se Michal. Hadrian se podrbal za uchem: „Vypadat hrozivě, to je to první, co se člověk musí naučit, když si začne hrát na placeného hlídače.“

K čeledníku se blížili dva muži. Starší z nich divoce šermoval rukama. Byl to Wenita. Zlobil se, že předák Guapo nechápe naléhavost toho, co mu vysvětluje.

„Co má ten staroch na srdci?“ houkl don Manuel na předáka.

„Chce své krávy.“

„Myslím, že na ně má právo,“ řekl Michal. Správce Guapo přišel až k ohni a uplivl si. V ohni to zasyčelo.

„Budu přemýšlet, jak Wenitovi vyhovět, a přitom neporušit pěstitelský plán.“

Michal na zamračeného Guapa překvapeně pohlédl: „Pěstitelský plán vám snad už nemusí dělat starosti? Snažte se především vyhovět Wenitovi. Je to jedno z posledních přání dona Alejandra.“

Guapo se ještě víc zamračil: „Ano, seňore, jenomže v odkazu je psáno – tisíc dobrých krav i s telaty. A deset koní obojího pohlaví. A všecko hned třikrát. Jednou pro Wenitu, pak pro Pikinina a nakonec pro to děvče. Nerad bych je ošidil, ale na druhé straně nepovažuji za moudré zbavit se toho nejlepšího, co máme. Nesmíte zapomínat, že cena farmy stoupá nebo klesá s kvalitou stáda. A naše stádo patřilo k nejlepším v této zemi. Když teď vyřadíme šedesát plemenných býků, bude téhle slávě konec.“

„Chci krávy a koně, abych je mohl zahnat do naší vesnice na Pilcomayu,“ ozval se Wenita, sotva předák skončil. „Moji bratři budou mít radost, až uvidí tolik krav a býků a telat.“

Guapo si na něho vyjel: „Kráva nemá křídla, hlupáku. Hnát takové stádo pralesem není maličkost. Potřeboval bys k tomu nejméně šest dobrých jezdců. A trvalo by to celé týdny.“

„Vzkážu náčelníkovi,“ řekl Wenita. „Hned mu vzkážu, aby poslal mnoho mužů. Dám jim koně a oni pak půjdou za kravami tak dlouho, dokud nepoznají, že jsou v rodném lese. Půjdou rychlým krokem a budou si zpívat. Jejich radost nikdy nepohasne, protože už nebudou muset chodit na plantáže lakomých bělochů.“

„No dobrá,“ zabručel Guapo. „Uvidíme, co se dá z našeho stáda vybrat.“

Břicha koní vytřásala roje komárů z vysoké trávy, která sahala jezdcům až ke kolenům. Tu a tam stála načepýřená palma, naježený kaktus, vavřínový keř. Slunce žhlo do syčivého ticha pampy.

Michal se kolébal na hřbetě vysokonohého grošáka. Cítil, že nad ním má převahu a radoval se z toho. Kůň šel lehce, nevyplivoval udidlo a vnímal i ten nejjemnější pokyn.

Wenita a Pikinin dřepěli na masitých zadcích těžkých valachů, tlustý Guapo se lehce vznášel na útlé klisně, don Manuel seděl pevně na černém hřebci Brutovi a zbývající muži se ledabyle klátili na hřbetech koní, které dostali od Michala darem. Družinu jezdců netrpělivě obíhali poštěkávající psi, Guapova čeládka vycvičená k pronásledování dobytka.

Jeli dlouho a mlčky. Teprve za mělkým potokem narazili na první stádo. Krávy k nim zvolna, zádumčivě obracely hlavy. Pak zabučel první bojechtivý býk. Znělo to nadutě a zlověstně. Stádo zneklidnělo. Rozhněvaný býk zaútočil na Hadrianova koně, ale to, co probodl, byl pouhý vzduch: hřebec v posledním okamžiku uskočil a psi se býkovi zakousli do šlach.

„Přivažte toho čerta ke stromu, nebo půjdeme domů pěšky,“ volal se smíchem Hadrian a Wenita prosebně vykřikl: „Chci toho býka! Náčelník se zaraduje, až uvidí, co síly je v jediném zvířeti. Chci toho čerta!“

„Umíš si představit, jak by s tvým náčelníkem zatočil?“ řekl Guapo. „Dáme ti býka, který je silný, ale hodný. Tenhle je příliš divoký.“

Wenita nadšeně pozoroval, jak býk zuřivě rozhání psy i jezdce. Pak se obrátil k Michalovi: „V tvém těle je duše krásnější než slunce. Dej mi býka, který nezná bázeň.“

Michal řekl předákovi: „Proč nechcete Wenitovi vyhovět?“

„Je to jeden z našich nejdražších býků, seňore. Stádo, které vidíte, bylo pýchou dona Alejandra. Pokusili jsme se zkřížit ayrshirský typ s horskou krví dovezenou z Kordiller a pokus se vydařil. Jeho výsledky máte před očima. Jenomže to je teprve začátek. Abychom docílili ještě většího úspěchu, musíme sledovat a prokřížit celé generace toho nejušlechtilejšího skotu.“

Mezitím honáci unavili bojovného býka a vraceli se k Michalovi. Býk stál za potokem a tvářil se uraženě. Psi se stáhli ke Guapovi, ale ještě z dálky obraceli hlavy k přemoženému dobytčeti: snad doufali, že si řekne o další výprask.

„Vidíš svého býka?“ řekl Michal starému Wenitovi. „Jdi a dej mu pořádnou ohlávku, ať ti neuteče.“

Ale Wenita začal hořekovat: „Nechci takového. Je slabý a hloupý. Utíká před psy. Neumí zápasit. Chci pořádného čerta.“

Guapo seskočil s klisny a přistoupit k jedné z krav, které se shlukly kolem. Odbornými „řeznickými“ hmaty zkoumal její krkavici, slabinu, kyčelní kloub i kořen oháňky.

„Sáhněte si, patrone! Žádný zbytečný tuk, samý sval. Samé maso. Pevná kostra, výrazné klouby, jemný roh, živé oko. Takovýhle kus neuvidíte ani na světové výstavě dobytka, pane.“

„Chci tu krávu!“ vykřikl Wenita. „Je-li tak dobrá, jak říkáš, najdou v ní moji bratři zalíbení. Dej krávu!“

„Nemluv!“ odbyl ho předák. „Ničemu nerozumíš. Oddělím tvé krávy od stáda, které se pase za Čapí lagunou.“

„Nechci krávu, kterou oklovali čápi! Chci krávu s živým okem a jemným rohem. Chci samé maso, žádný lůj. Tamta nemá pevnou kostru a výrazné klouby.“

Museli se smát, jak věrně papouškuje, co právě slyšel od předáka.

„Dej krávu s jemným rohem! Dej krávu s živým okem!“

Kráva zvedla hlavu, natáhla krk a krátce zabučela. Pak udělala krůček a zadívala se na Michala. Měla opravdu krásné oko a v celé její hnědobílé hlavě bylo cosi něžného. Michal sklouzl s koně a pohladil ji. Kráva se mu čenichem otřela o rukáv košile. „Qué linda!“ řekl Michal španělsky a znovu krávu pohladil. „Jaké krásné a přítulné zvíře!“

„Chci krávu, které říkáš Linda,“ zvolal Wenita. „Zvíře, které má krásné jméno, má i dobrou duši. Chci Lindu.“

„Dejte mu ji!“ řekl Michal předákovi. „Je tak hodná, že si zaslouží, aby se s ní slušně zacházelo. V indiánské osadě se jistě nebude mít zle.“

Guapo si odplivl a zamumlal: „Nemá tele. Je mladá a jalová. V listinách je psáno: tisíc dobrých krav i s telaty.“

„Nechci tele!“ křičel Wenita. „Obyčejná kráva musí mít mladé, aby za něco stála, ale Linda je dobrá i bez telete. Linda má duši. Chci Lindu.“

Guapo zavrtěl odmítavě hlavou a řekl: „Jeďte dál podél potoka k vavřínovému háji. Stádo, které hledáme, je za Čapí lagunou.“

Wenita se podíval na Lindu, pak na Michala a na Fernandeze, a sklopil oči. Pochopil, že Lindu nedostane: patronovi nestálo za to pohádat se s Guapem kvůli jedné jalovici…

Guapo vedl jezdce bambusovým houštím k východnímu břehu Čapí laguny. Když překonali nehluboké bažiny, zazelenala se jim před očima žírná pastvina, která končila kdesi v dálce namodralým tesem.

Všude bylo vidět houfy býků, krav a telat. Na modrošedém pozadí pampy se mihlo stádo polodivokých koní. Pádili za hřebcem s vlající hřívou a brzo zmizeli v nedohlednu.

Tu se Guapo náhle obrátil a zahromoval: spatřil Lindu, která se jim celou dobu držela v patách.

„Tohle nám ještě scházelo!“ řekl křečovitým hlasem. Jeden z honáků se pokřižoval. Michal se shýbl v sedle a poplácal krávu po hřbetě. Pak řekl Wenitovi: „Je tvoje. Přišla za tebou.“

Indián vytřeštil oči: „Nechci Lindu! Dej obyčejnou krávu!“

„Má jemný roh a výrazné klouby,“ řekl Michal s úsměvem. „A krásná živé oko.“

„Ale na koho pohlédne, ten musí zemřít,“ křičel Indián. „Pošli ji pryč! Nesahej na ni!“

Guapo řekl temně: „Když kráva s hvězdou na čele opustí rodné stádo a přimkne se k lidem, je to, jako by se k nim přimkla smrt. Linda je naše neštěstí!“

„Staré hloupé pověry,“ řekl don Manuel a mávl rukou. „Michal se znovu sklonil, aby Lindu pohladil. V té chvíli proletěl bambusovým houštím prudký závan vichru a kdesi v dálce zahoukala stepní sova. Jeden z honáků se opět pokřižoval.

Michal seděl s jezdci před čeledníkem a odháněl komáry, kteří se odvažovali až k plápolajícímu ohni.

V nitru pampy se objevil muž na hnědém koni. Po jeho levém boku cválal neosedlaný bělouš. Byli ještě daleko, ale rychle se přibližovali. Nad hlavami jim přeletělo hejno modrých havranů, které vyplašili z křoví u řeky.

„Don Boromeo?!“

Fernandez i Michal vyřkli to jméno současně a se stejným údivem. Starý komorník nechal stát bělouše u brány a se svým koněm přeskočil hrazení u sýrárny. Muži se dívali, jak lehce vede hnědáka v divokém trysku až k samému ohni a mrštně seskakuje. Byli překvapeni svižností a jistotou, jež provázely každý jeho pohyb, a neušlo jim, že Boromeo rázem zestárnul a zchroml, jakmile se nohou dotkl země. Uvítali ho lichotkami, neboť dovedli ocenit jezdecké umění. Don Boromeo jim poděkoval hlubokou úklonou a řekl: „Doňa Eleonora se nechá poroučet a posílá seňorovi darem bílého hřebce. Zároveň prosí, aby jí seňor poskytl příležitost k důvěrnému rozhovoru.“ Don Boromeo se znovu uklonil, tentokrát pouze Michalovi: „Seňorita doufá, že ji navštívíte co nejdříve, pane.“

Přemluvili dona Boromea, aby si chvíli odpočinul u ohně, a šli si prohlédnout bílého hřebce.

„Skvělé zvíře,“ odplivl si Guapo, když se přiblížil ke koni. „Malá hlava, štíhlá šíje, správná klenutá hruď. A ty nohy!“

Fernandez potřásal hlavou: „Proč tolik pozornosti? Co za tím vězí? Nezdá se vám to podezřelé, patrone?“

Michal mlčel. Prohlížel si hřebce a myslil na to, čím Eleonoře její pozornost oplatí.

„Pojedeme s vámi,“ prohlásil u večeře Hadrian a opřel se o zábradlí terasy. O chvíli později mu v dlani zacinkaly náboje, které vysypal z bubínku svého revolveru. Čistil hlaveň i jednotlivé komůrky bubínku a slabě si přitom pohvizdoval.

„Pokud jsem dobře slyšel, přeje si doňa Eleonora mluvit jenom se mnou,“ řekl Michal a po krátké pomlce dodal: „Snad si nemyslíte, že mě chtějí vlákat do pasti? Tím by se přece znemožnili.“

„Montez už bude vědět, jak se vás zbavit, aniž by si zadal,“ řekl Hadrian. „Vzpomeňte si na Bolivara ze Staré zbrojnice! Představte si, že ho potkáte na náměstí plném lidí. Bolivar vás smrtelně urazí, vy se ohradíte, vypukne rvačka…“

„Vyloučeno!“ smál se Michal. „Nenosím u sebe ani kapesní nůž.“

„Zbraň by vám diváci sami ochotně nabídli. Mají takové souboje docela rádi.“

Hadrian profoukl hlaveň revolveru, naplnil bubínek náboji a nazdařbůh vypálil dvě rány. „Prach je suchý a správně odměřený,“ zamlaskal spokojeně. „Cítíte, jak voní?“

Michal si povzdychl a zahleděl se na řeku, jež nastavovalo své vodní zrcadlo prvním bledým hvězdám. Za ztemnělými keři jižního břehu se pohnul stín: Wenita šel obhlédnout své malé stádo na pastvině u brodu.

„Dobré jitro, seňore. Budete si přát k snídani pštrosí vejce, nebo rybí polévku?“

„Milá Angelito – mluvíš o pochoutkách, ale tváříš se, jako bys mě zvala na pohřeb. Co se ti stalo?“

„Prožila jsem hroznou noc, seňore. Když jsem se večer vracela z kuchyně, slyšela jsem, jak se Guapo hádá s doňou Julií. Křičel, že Montez nedopustí, aby Ventana zůstala v cizích rukou. Prý ji raději zničí, než aby ji nechal v rukou člověka, který nepatří do rodiny. Potom mluvili o slečně Eleonoře, ale nebylo jim rozumět. Šla jsem domů, a když jsem usnula, zdálo se mi jak pádíte na krásném bílém koni. Objížděl jste stádo krav a střílel z revolveru. Krávy padaly jedna za druhou. Brzo bylo všude tolik krve, že sahala vašemu hřebci až po břicho a stříkala vám do očí. ale vy jste zabíjel dál. Nakonec krev zaplavila celé stádo a celý kraj jako povodeň. Vy jste se tím rudým jezerem brodil blíž a blíž ke mně a já jsem viděla, jak usedavě pláčete.“

„Plakat mě můžeš vidět Ajindy. Nejen ve snu. Jsem v podstatě smutný člověk, Angelito, ale umím rozptylovat smutek druhých. Pojď, vloupáme se spolu do Alejandrovy klenotnice. Vím o náhrdelníku, který zahání strach i slzy.“

„Neměl byste se mi posmívat, seňore.“

„Myslel jsem to vážně.“

„Já nechci žádný náhrdelník. Od dona Alejandra jsem také nikdy nic nepřijala.“

„A co ty krávy? Nedaroval ti snad celé stádo?“

„Nezapomeňte, že krávy dostal taky Wenita a Pikinin. Nikdo nemůže říct, že jsem donu Alejandrovi sloužila z vypočítavosti. Měla jsem ho ráda a byla jsem mu vděčná, že se mě ujal. Dopřál mi slušné vzdělání…“

„Počkej, Angelito. Když už jsme u těch dávných časů, začni od kolébky! Jak jsi vlastně přišla na svět?“

„Povídali, že kokosová palma upustila velký kulatý ořech, ten ořech se rozbil a uvnitř našli růžové miminko.“

Michal se zasmál: „A jiní zase povídali, že tvá matka měla bílou pleť a žila v městě, dokud se nezamilovala do jednoho Indiána. A když se to stalo, odešla s ním do pralesa, ale brzo oba umřeli: naživu zůstalo jenom jejich dítě. Tehdy prý ti nebyly ještě ani dva roky. A v tom zlém lese tě našli Indiáni, je to tak? Když tě Wenita přivedl na Ventanu, podobala ses nemohoucímu zvířátku. Doňa Isabela se nad tebou slitovala a vzala si tě na starost – souhlasí?“

„Ach, kdybyste věděl, jak na mě byla hodná! Dodnes se za ni modlím. A modlím se také, aby Pánbůh potrestal toho, kdo jí ublížil.“

Náhle se rozplakala: „Proto jsem tak smutná, když slyším, že chcete prodat Ventanu. Co kdyby se doňa Isabela vrátila? Byla by jistě nešťastná, kdyby tady našla cizí lidi.“

„Nechápu, proč pořád opakuješ jedno a totéž. Kdyby se vrátila, kdyby se vrátila! Jaké máš pro to důvody? Všecko přece nasvědčuje tomu, že už nežije?! I tvé vlastní vidiny to potvrzují. Slyšel jsem, že se ti někdy zjevuje na břehu řeky, je to pravda?“

„Ano, seňore. Viděla jsem ji už několikrát, jak bloudí kolem řeky a pláče. Vypadala docela jako živá, ale když jsem na ni promluvila, rozplynula se mi před očima.“

„Kolik ti bylo, když se stala ta smutná věc?“

„Patnáct. Často jsme se chodívaly koupat spolu, ale tenkrát šla seňorita sama.“

„Nepamatuješ se, proč šla právě tehdy sama?“

„Nevím, seňore – možná že jsem měla nějakou práci a seňorita mě nechtěla rušit. Nebylo to ostatně poprvé, kdy se šla koupat sama.“

„Vzpomínáš si, jaká byla tehdy řeka?“

„Bylo málo vody, jak tomu bývá v době sucha. Proto si myslím, že nemohla utonout. A i kdyby – muselo by se přece najít její tělo! Říkali, že ji mohli stáhnout ke dnu kajmani, ale já bych chtěla vidět ještěra, který by dokázal spolknout celého člověka.“

Michalovi se stáhl nepříjemně žaludek.

„Buď tak hodná, přines mi krapet čaje. Rybí polévku nechci teď ani vidět,“ řekl Angelitě a postříkal si obličej kolínskou vodou.

Michal se rozhodl, že pojede do města sám, ale don Manuel se mu vysmál a doprovodil ho až k Montezovu paláci. Když seskočili s koní, řekl Michalovi: „Upozorněte seňoritu, že na vás netrpělivě čekám u brány. A při té příležitosti jí můžete pošeptat, že mám u sebe dva ostře nabité revolvery.“

„Taková maličkost nestojí přece ani za řeč, doňo Eleonoro. Už o tom raději nemluvte a podívejte se do zrcadla, jak vám ten náhrdelník sluší!“

„Pěkná maličkost! Má nejmíň stokrát větší cenu než kůň, kterého jsem vám darovala. Copak jste si nevšiml, kolik je na něm démantů?“

„Nevyznám se v drahokamech – nepočítal jsem je.“

„A majetek, který jste zdědil, ten jste taky nepočítal?“

„Jenom dobytek, který má dostat Wenita. Měl jsem obavy, aby nedoplatil na Guapovu lakomost. Předák pro něho totiž vybíral ty nejhorší mrzáky.“

„Vážně? A jak jste to poznal?“

„Podle kloubů, očí a… a… Ale nechme žertování, doňo Eleonoro! Jsem hrozně zvědav, co máte na srdci.“ – „V souvislosti s naší rodinou se o srdci obvykle raději nemluví, příteli. Prý jsme pyšní a bezcitní – co tomu říkáte? Připadám vám nafoukaná a bezohledná?“

„Řekl jsem vám hned při prvním setkání, že mi připomínáte Isabelu. A jistě sama víte, že to byla moudrá a ušlechtilá duše.“

„Díky, seňore. Takovou poklonu si věru nechám líbit. Doufám, že svůj názor nezměníte, až budete vyzván, abyste zaplatil nájemné za pozemky, na kterých se pasou vaše krávy. Ty pozemky totiž patří mému otci.“

„Ale vždyť… vždyť… To přece… Dovolte, abych se napil koňaku… Děkuji, děkuji…; Vždyť notář se o vlastnických právech dona Roderiga ani nezmínil. Až do této chvíle nebyla o něčem takovém ani řeč!“

„Není divu, příteli. Až donedávna totiž nikdo nevěděl o starém pamětním zápisu, který závěť strýce Alejandra obrací na hlavu,“

„Mohu ten zápis vidět?“

„Včera ho správce Gallino odnesl do tresoru státního notářství. Ale ujišťuji vás, že jsou na něm starobylé pečeti. a je tedy zaručeně pravý. Na vašem místě bych se proto na notářství ani neobtěžovala. Raději přemýšlejte, jak se zachováte, až vás navštíví úřední výběrčí nájemného.“

„Jak bych se mohl zachovat? Bude-li platební výměr podložen soudním rozhodnutím, nezbude mi než zaplatit.“

„Tak jednoduché to asi nebude, páně Michale. Bojím se, že se vám pořádně roztřesou ruce. Deset tisíc guaraniů za jediný den pastvy, to není žádná maličkost. Ani pro váš!“

„De-deset tisíc korun – chci říct – guaraniů? Za jediný den? Ale to je přece nesmysl! V tom případě bych musel krávy okamžitě prodat.“

„Opravdu? A komu. prosím vás?“

„Tomu, kdo je může potřebovat. Dám je lacino. Chtěl jsem je ostatně tak jako tak prodat, ovšem výhodněji – i s pastvinami a budovami.“

„Zapomínáte, že budete stát sám proti všem bohatým a mocným domorodcům. Určitě se nenajde nikdo, koho by nadchl váš plán: zpeněžit Alejandroyo stádo – a zlato vyvézt ze země. Chápete? Správce Gallino počítá s tím, že vás donutí, abyste nám krávy přenechal za cenu. kterou urči můj otec. Ujišťuji vás, že to bude ta nejmizernější cena na světě.“

„Rád věřím… A vůbec mě to nepřekvapuje. Co mě udivuje, to je vaše přátelské stanovisko, seňorito. Jednáte se mnou, jako bych vám byl milejší než kdokoli z vašich příbuzných. Můžete mi prozradit, proč jste ke mně tak hodná?“

„Těžko říct. Možná že mě dojímají vaše naivní názory na majetek. Ta vaše velkorysost, která se podobá lehkomyslnosti. Neznám jediného člověka, který by byl tak lhostejný k penězům jako vy.“

„A co Wenita? Toho snad znáte? Dostal tisíc krav a pospíchá, aby se o ně podělil s celou indiánskou, vesnici. A Pikinin jakbysmet! Připadá jim to úplně samozřejmé. A mně taky.“

„Mně zase připadá samozřejmé, že při svých zásadách musíte přijít dřív či později na mizinu. Aspoň pokud zůstanete u nás v Paraguay!.“

„Ale já tu přece nechci zůstat. Už jsem vám to jednou říkal!“

Tvář doni Eleonory se náhle změnila. Přistoupila k Michalovi a s tváří, na níž se zračil strach, zašeptala: „Máte pravdu. Měl byste na všechno zapomenout a vrátit se domů, dřív než se něco stane…“

Na to už Michal neřekl ani slovo; jenom se uklonil a odešel. Srdce mu neklidně bušilo, v nohách cítil slabost. Hned za dveřmi se k němu připojil don Boromeo a mlčky ho doprovodil až k hlavní bráně, kde čekal Fernandez.

Michal ležel na katru s koženými popruhy. Byl jen v kalhotách a v košili jako voják, který mezeru mezi dvěma strážemi vyplňuje krátkou dřímotou. Stojanová lampa v rohu místnosti byla zahalena růžovým stínidlem. Na stolku stál džbán pomalovaný indiánskými kresbami. Ve dveřích rozpačitě přešlapovala Angelita. „Seňore?“

Michal vyskočil: „Snad už není ráno?“

„Bude půlnoc, seňore. Přinesla jsem víno s nakrájeným ananasem.“

Jeho tělo se probouzelo jen zvolna a neochotně: byl unaven cestou z města.

„Jsem tak ráda, že už jste zase doma, seňore.“

„Doma?“ řekl nahořkle a napil se vína. Bylo dobře chlazené a zachutnalo mu. Parný den se válel v černých troskách pod okny a zdálo se, že teď už člověka nemůže potkat žádná nepříjemnost. Ale byla tu vzpomínka na rozmluvu s doňou Eleonorou!

„Jaké máš plány se svým stádem, Angelito?“

„Ráda bych zůstala na Ventaně.“

„A co budou tvé krávy žrát? Skot potřebuje trávu, nemyslíš?“

„Což nemám své vlastní pastviny?“

„Nemáš, dítě! Právě jsem se dozvěděl, že nám nepatří ani píď půdy. na které žijeme.“

Angelita se podivila: „Každý přece ví, že jste jediný právoplatný majitel Ventany – celé Ventany – od řeky Capiatá až k řece Manduvirá.“

„Omyl, dítě! Našel se zápis, který mé vlastnictví vyvrací. A tvé samozřejmě taky. Na krku nám zůstanou jenom krávy a ovce a koně. A stará, vyprázdněná šperkovnice dona Alejandra. Všecko ostatní patří donu Roderigovi.“

„Ach! Je poctivý ten zápis?“

„Prý je. Ale i kdyby to byl padělek, soud stejně uzná jeho platnost, na to se můžeš spolehnout. Znáš někoho, kdo by koupil moře krav?“

„Nevyznám se v obchodech, seňore. Ale vím, že Liebigovy mrazírny porážejí denně tisíce kusů. Chcete prodat celé stádo najednou?“

„Nic jiného nám nezbývá.“

„Já také musím prodat?“

„Můžeš se přidat k Wenitovi a odejít s celým tím zvěřincem do Chaka.“

Angelita šla k oknu a zadívala se na ztichlý dohořívající oheň u čeledníku. Pak se náhle obrátila k Michalovi: „Opravdu musíme odejit?“

Rozplakala se, než mohl mlčky přisvědčit.

Pastviny Ventany ležely mezi řekami Piríbebui, Manduvirá, Capiatá a Yaguy. Byla to „požehnaná země otců“, jedny z nejstarších a nejucelenějších latifundií, jaké kdy v Paraguayi existovaly. Podle pradávné tradice byly nedělitelné, takřka nedotknutelné. Pergamenový pamětní zápis s řádnými pečetěmi říkal: „Kdokoli z rodu Montezů, kteří mají ve znaku rozlomený, kvetoucí meč, kdokoli toho hrdého jména a kdokoli té ušlechtilé krve – ať bratr, ať syn, ať dcera, či vnuk – kdokoli z budoucích potomků bude žádat svůj díl pastvin, tomu budiž propůjčena míra země podle počtu oprávněných osob…“

Žádná mapa, žádný zápis v pozemkových knihách – jinými slovy: od řeky k řece pasu já, od háje k háji paseš ty, od laguny k laguně pase další Montez, ale vždy pouze Montez, na to pamatuj!

Háček byl v tom, že Michal nebyl z rodu Montezů.

Platili zlatem za bezcenné, vyhýbavé rady proslulých právníků a historiků, dožadovali se slyšení u ministra veřejného pořádku, stěžovali si u soudních dvorů a v redakcích pokrokových časopisů.

Katastrální mapy? Záznamy geometrů? Historické testamenty? Všecko prý uhořelo v plamenech častých revolucí a bouří.

Státní notář i komisař Savadora krčili rameny: nebýt osudného pergamenu! Nebýt obecně uznávané tradice! Nebýt vlivného postaveni Roderiga Monteze!

Ministr odepřel Michalovi slyšení, soud schválil platební výměr…

Michalovi honáci seděli u ohně: neznali jiné místo, kde by se jim líp rozprávělo o vážných věcech. Michal byl mezi nimi. Chyběl pouze předák Guapo. A Wenita, který se potloukal u brodu, protože chtěl být první, kdo uvidí, jak se Pikinin vrací od Pilcomaya s houfcem Indiánů.

„Zavolejte Guapa!“ poručil Manuel a Hadrian odešel k domu, stíněnému objemnými mangovníky. Když se konečně Guapo přiloudal k ohni, řekl don Manuel: „Co je tohle za člověka, Hadriane? Kohos nám to přivedl? Poslali jsme tě přece pro předáka!“

Nikdo se tomu nesmál: Guapo byl opravdu k nepoznáni. Tváře měl propadlé, v očích mu sedělo šílenství. Před několika dny se zavrtal do houní na půdě svého domu, nejedl, nepil, nemluvil – odháněl každého, kdo za ním přišel. A teď se mezi ně vrátil jako úplně jiný člověk.

„Posaďte se,“ řekl mu Fernandez. „Chceme slyšet, jak se díváte na pochod do Chaka. Wenita tvrdí, že v indiánské rezervaci je dost místa pro tisíce krav.“

Guapo zahořekoval: „Nemůžeme jít, a nesmíme zůstat! Když půjdeme, zajde stádo hlady, než dorazíme k Pilcomayu. Je příliš početné a zhýčkané.“

„Kdybychom měli dost jezdců, mohli bychom stádo rozdělit na menší houfy,“ řekl Fernandez. „Na Ventaně rozhodně zůstat nemůžeme.“

Předák si zakryl obličej dlaněmi: „Ta cesta bude lemována mrtvolami. Padnou lidé, zajdou krávy. Věřte zkušenému! Narodil jsem se uprostřed stáda. Měli jste zahnat Lindu. Kráva s hvězdou na čele je naše neštěstí. Táhne za sebou rakev místo telete. Je očarovaná!“

„Nechte těch hloupých pověr!“ zabručel Fernandez. „Mluvte k věci. Uvědomte si, že tady v žádném případě zůstat nemůžeme. Poslali by na nás vojáky se soudními exekutory a krávy by shrábl Montez.“

„Nemůžeme jít, a nemůžeme zůstat!“ naříkal zoufalý Guapo. „Z Ventany nezůstane kámen na kameni.“

Věděli, jak to myslí: vezmou jim pozemky, rozboří domy, stáda zajdou hlady.

„Vyrazíme na pochod,“ trval na svém Fernandez. „Rozptýlíme stádo po všech soukromých i veřejných cestách. Máme dost skotu i ovcí a koní, abychom si mohli vynutit průchod savanou, jako si ho vynucuje dravá řeka. V Chaku se pak usadíme a postupně, v klidu dobytek rozprodáme.“

Muži nadšeně přizvukovali. Jejich fantazie dovolila stádu. aby se převalilo přes půl světa jako nějaké tlupy barbarských nájezdníků.

Michal se holil. Mýdlová pěna voněla, štětec jemně hladil, bylo to příjemné. Díval se na sebe do zrcadla a myslil na zprávy v novinách.

RUCE PRYČ OD VENTANY…

KRAVÁM ZELENOU…

Znamená to snad, že nás nechají projít? Ale jestliže farmáři dostali rozum – proč nám na úřadě odmítli vystavit povolení k přesunu stáda?

Ze dvora se ozval štěkot střelných zbraní. Michal vyběhl na terasu a zadíval se k malému korálu, sroubenému z těžkých dubových kmenů. Manuel, Hadrian i ostatní muži stáli proti sobě za břevny ohrady a pálili z revolverů. Střely se zavrtávaly do bytelných klád. Při troše neopatrnosti či nepřesnosti se snadno mohly zavrtat do lidského těla, neboť mezi jednotlivými břevny byly velké mezery. Všichni to jistě věděli, ale nikoho ani nenapadlo, aby na to myslil. Věřili svým nervům, svým očím, svým rukám. Stáli klidně, bez obav, opojeni vlastní dovedností. Vodorovné klády před jejich těly se plnily olovem. Michal byl zvědav, kdy se některý z mužů zhroutí nebo vykřikne bolestí. Dostal na ně zlost. Připadali mu hloupí, neboť se ustavičně chechtali a výskali, jako by to byla jen nevinná koulovačka na sněhové pláni.

Otřel si kapesníkem mýdlovou pěnu na tvářích a šel k ohradě. Když míjel sýrárnu, usmála se na něho předákova žena Julie a on si všiml, že má uplakané, kalné oči.

Potýkala se s velkými džbery mléka. Její dvě dcerky jí pomáhaly. U kádě se syrovátkou seděl na zemi Guapo, hlavu zabořenou do dlaní.

„Můžete mi říct, co znamená ta střelba?“ zeptal se Michal, ale předák se ani nepohnul. Doňa Julie vzdychla a pokrčila rameny. Na hubeném krku se ji rýsovaly šlachy a silné modré žíly. Michal znovu pohlédl do jejích uplakaných očí: byl by jí rád řekl něco potěšujícího, ale vtom zvedl Guapo hlavu: „Byl jsem u brodu, seňore. A na silnici za řekou. Všude jsou Roderigovy hlídky na koních.“

Michal mu nabídl doutník: „Don Manuel je přesvědčen, že nás nakonec nechají projít. Všichni farmáři přece nějak dopravují své krávy do konzerváren nebo na nové pastviny. Proč by v tom měli bránit právě nám?“

Guapo ukousl půl cigára a začal je žvýkat: „V životě jsem neslyšel, že by se někdo odvážil hnát takové obrovské stádo zemědělským krajem. Náš dobytek se pomíchá s cizím skotem. Budou z toho zmatky a nepříjemnosti. Při dálnici není dost trávy. Obecní pastviny by stačily uživit snad pět set kusů. ale nám stačil nebudou. A nemáme ani dost jezdců, abychom krávy udrželi v úzkém proudu.“

„Don Manuel je přesvědčen, že nás bude dost, až Pikinin přivede Indiány z Chaka.“

Předák zafuněl: „Nechci nikoho soudit, ale Fernandez je dobrodruh. Věřte zkušenému.“

Michal mlčky potřásal hlavou. Guapo plivl na udusanou z«m a snažil se sliny zahrabat bosou nohou. Rozhovor ztroskotal.

Střelba ustala, jakmile se Michal přiblížil ke korálu. Don Manuel se usmíval: „Naháníme strach sousedům. Chcete si také zkusit ruku?“

„Je nabitý?“ pohlédl Michal na revolver, který mu podával Fernandez.

„Ani se neptejte!“ řekl Manuel a vtiskl mu zbraň do ruky. „Umíte s tím zacházet?“

Michal zavrtěl hlavou: „Byl jsem sice na vojně, ale jezdil jsem po estrádách a hrál na housle. Z pušky jsem si ani nevystřelil Natož z revolveru.“

„Dobrá,“ řekl Fernandez. „Vyhodím do vzduchu klobouk, vy na ten klobouk ukážete revolverem a jemně stisknete spoušť. Není to žádná veda.“

V následujícím okamžiku letělo Manuelovo sombrero do nebe – a Michal vystřelil. Klobouk se vrátil na zem s proděravělým dýnkem.

„Bravo!“ řekl Fernandez. „Zkuste to ještě jednou!“

Michal byl rád, že mu přálo hned napoprvé štěstí. Dodalo mu to odvahy. K nebi teď letělo Hadrianovo promaštěné sombrero: „Pozor, patrone! Počkejte si, až bude v mrtvém bodě.“

Michal nečekal. Byl příliš vzrušený a nedočkavý. Náboj prorazil krempu klobouku přímo nad hlavou užaslého Hadriana. Muži zavýskali. Hadrian prohlásil, že obětuje kulaté kapesní zrcátko. Všichni zajásali, když se po dalším výstřelu zrcátko rozpadlo na spoustu střepin. Michal se znovu a znovu musel dušovat, že nechodil do žádné pistolnické školy.

„Ale hrajete na housle a na piano,“ řekl Manuel. „Máte hbité, citlivé prsty. Umíte poslepu položit prst na správné místo, a struna vydá zvuk. Je vidět, že hudební výchova je to nejlepší, co si může dopřát střelec z povolání.“

Všichni se smáli a Hadrian řekl: „Musím se naučit hrát aspoň na hřeben.“

Drahá maminko, stěžuješ si. že nemáš představu, v jakém prostředí žiju. Nevím, jak bych Ti to co nejstručněji vylíčil. Musíš si uvědomit, že v Paraguayi žijí necelé dva miliony lidí a jejich země je přitom třikrát větší než Československo. Můžeš si tedy pomyslit, jaký tady vládne nepořádek, když je všude tolik neobydlených lesů, pustých pamp, negramotných Indiánů, bezcitných farmářů a potulných dobrodruhů.

S dědictvím jsou jisté nesnáze, ale doufám, že všecko dobře skončí…

Pikinin přivedl od Pilcomaya třicet zdatných mužů z kmene Toba. Všichni byli vyzbrojeni oštěpy, luky a šípy. Michal se s potěšením díval, jak tancují radostí při pohledu na darované stádo.

„Přidělte jim koně a můžeme vyrazit,“ řekl don Manuel. „To by v tom byl čert, kdyby tahle armáda nedokázala našim kravám prorazit cestu do Chaka!“

„Jak to vypadá u Čapí laguny, Pikinine?“

„Našli jsme spoustu cizích stop v okolí bažin, patrone. Býk Amigo tam leží s přeraženou nohou.“

„Myslíš, že ho někdo úmyslně zmrzačil?“

„Nevím, seňore, ale Amigo byl vůdcem stáda. Jestliže chtěli stádo rozprášit, museli se Amiga zbavit.“

„Kam vedly ty stopy? Sledovali jste je?“

„Guapo si to nepřál. Bál se, aby nedošlo k přestřelce.“

„To rád slyším, chlapče. Musíme si počínat rozumně.“

„Tady u nás se na nějakou tu ránu nehledí, seňore.“

„Bohužel, bohužel. Ale stejně si pamatuj, že bez mého svolení nesmí nikdo použít zbraně. Pojedeš se mnou k jižnímu brodu?“

„Jak si přejete, patrone.“

„Buď tedy tak laskav a přiveď mi koně!“

„Šimla, pane?“

„Přiveď grošáka. Nebudu pokoušet osud.“

„Bělouš se vám zdá příliš divoký?“

„Neřekl bych, že je ostřejši než můj grošák, ale člověk je jenom člověk. Pikinine. Angelitě se zdálo, že mi ten šiml přinesl smůlu. Možná že bych se na něm necítil dobře.“

„Určitě byste se necítil dobře, patrone. Chodil jsem dlouho do školy a nejsem pověrčivý jako Wenita nebo Guapo, ale nikdy bych nevsedl na koně, o kterém se Angelitě zdálo něco ošklivého.“

„Proč právě Angelitě?“

„Protože… Nevím, jak bych to řekl, seňore, ale – já bych tomu koni prostě nevěřil.“

„A smím vědět, proč bys mu nevěřil?“

„Protože se o něm zdálo Angelitě.“

„No dobrá, ale proč právě Angelitě? Tomu nerozumím!“

„Protože Angelita není obyčejná dívka, seňore. Našli ji mezi zvířaty v lese, a takoví lidé mívají prorocké sny.“

Jeli podél řeky Piribebui. Grošák pohazoval hlavou, jako by ho udidlo lechtalo na jazyku. Ve vodě skákaly ryby, nad palmami se míhali ptáci, na jižním cípu oblohy se začínaly hromadit mraky.

Nad vzdáleným lesem se znenadání objevila helikoptéra. Blížila se zvláštním, komíhavým letem; podobala se nevzhlednému dravci, který pronásleduje neviditelnou kořist. Její bytelné podvozkově opery připomínaly supí pařáty.

„Vyznáš se ve vojenských letadlech, Pikinine?“

„Tohle není vojenský stroj, patrone. Policejní i vojenské vrtulníky mají světlejší barvu.“

„Kdo by to tedy mohl být? Má snad don Roderigo svůj vlastní vrtulník?“

„Pochybuji, seňore.“

„Zdá se, že letí přímo k nám a chystá se přistát… Slyšíš ten rachot? Poplašili Wenitovo stádo!“

Brzo jim přes obličeje přelétl stín vrtulníku. Otevřeným krytem kabiny vystrkoval hlavu starý Carnera. Zuřivě jim mával. Stiskli koně ve slabinách a tryskem pádili k místu, kde vrtulník přistával. Uvnitř byli tři muži: pilot Frazer. filmový reportér Cabót a redaktor Carnera.

„Smím se zeptat, jak jste spokojen s revolverem, který jsem vám poslal, když jste byl v Buenos Aires?“ zasmál se Cabót, když mu Carnera představil Michala.

„Děkuji za optání – ještě jsem ho neupotřebil. Myslím, že v době elektroniky a raket je to, přece jen poněkud zastaralá rekvizita. Ale v každém případě vám dodatečně děkuji za pozornost. Bylo to od vás milé.“

Cabót byl člověk v nejlepších letech a pevného zdraví. Měl narůžovělé, široké tváře a trvalý úsměv v očích. Typ muže, kterého nic nerozhází.

Michalovi se líbil. I pilot Frazer se mu líbil, ačkoli vypadal jako klokan v lidské kůži.

„Jaké štěstí, že jsme zase pohromadě, jaké štěstí!“ mnul si ruce Carnera. „Snad nemusím říkat, že jsme přijeli filmovat pochod stáda. Bude to jistě kolosální! Nevídané. neslýchané! Něco senzačního! Dovolíte, abychom rozbili svůj hlavní stan přímo na Ventaně?“

Michal se uklonil: „Budete vítáni!“

Od jihu stále ještě vanul podezřelý vítr a měnil obrazce mračen. Michal si hověl na grošáku a díval se, jak k němu obrací hlavu osamělá Linda. Čekal na Hadriana, a když se ho konečně dočkal, dozvěděl se, že na druhé straně brodu hlídkuje nejméně dvacet jezdců dona Roderiga. Přivedl je tam sám předák Gallino. Všichni měli kulovnice a revolvery. Řeku zatarasili dřevěnými berany.

„Jakým právem zatarasili veřejnou cestu?“ divil se Michal.

„Budou prý bránit své krávy,“ řekl Hadrian. „Tvrdí, že naše stádo je zamořeno dobytčím morem. Obávají se, že by se mor mohl přenést i na jejich zvířata. Odvolávají se na paragraf; který dovoluje přemísťovat stáda jenom s požehnáním okresních úřadů. A my žádné takové povolení nemáme…“

„A řekl jste jim, že to povolení nedostaneme, dokud budou na úřadech sedět podplacení byrokrati? Já se z toho zblázním! Vyhánějí nás a my se nevzpíráme. Chceme poslušně odejít – co si tedy ještě přejí?“

„Abychom neodešli,“ zasmál se Hadrian. „V tom je ten celý vtip, seňore. Pohne-li se stádo, zůstanou Roderigovi jen holé pastviny. Proto jsou na sousedních farmách ozbrojené hlídky. Proto nás zdržují. Doufají, že vás donutí vyjednávat s Montezem.“

Kdesi v dálce se ozval hrom. Michal zvedl oči a pozoroval úprk mračen, jež temněla a houstla. Vzduch byl chladný, plný vláhy a vůní. Tu a tam zakřičel pták věštici bouři. Krávy se stahovaly blíž a blíž, až utvořily kolem Michala těsný kruh. Cítil jejich pach: měl rád vůni stáda a tiché přežvykování a šumivý zvuk trávy, uždibované drsnými jazyky. Linda přišla a olízla mu botu ve třmeni. Sklonil se a poplácal ji, ale nechal toho, když uviděl přijíždět Wenitu, kterého doprovázel houf indiánů. Všichni seděli po divošském způsobu na neosedlaných koních a z očí jim hleděla bojechtivost. Michal je pozoroval, jak se kymácejí a píchají do vzduchu dlouhými oštěpy. Budou s nimi starosti, pomyslil si smutně. Vyhlídka na potyčku s farmáři jim rozproudila krev. Zda vyhrají nebo prohrají; to je možná ani nezajímá. Chce se jim prostě válčit s bělochy, jako s nimi válčívali jejich předkové. Musím je upozornit, že nesmí, padnout jediná rána!

Varovně k nim promluvil a pak s nimi sjel dolů k brodu. Roderigovi honáci na protějším břehu se pochechtávali. Michal vytáhl revolver a odhodil jej. Indiáni začali tiše reptat, ale nakonec své zbraně také odhodili Poslední, kdo se dobrovolně zbavil svého nože, a pistole, byl Hadrian.

Roderigovi muži propukli v posměšný řev. Wenita hekal vzteky a proklínal je. Michal vstoupil do řeky. Voda bylá studená a sahala mu až po pás. „Pomozte mi odstranit překážky,“ řekl svým mužům a Hadrian s houfem Indiánů se vrhli na dřevěné závory. K jejich rozmetání bylo třeba velké síly a mnoha, rukou. Michal i ostatní muži se hodně nadřeli, než uvolnili poslední břevno a pustili je po vodě.

„Nechápu, proč se tolik namáháte,“ křikl správce Gallino na upachtěného Michala. „Copak nevidíte, že krávy stejně neprojdou?“

Michal pohlédl na řadu ozbrojených gaučů: kůň vedle koně, chlap vedle chlapa. Zlověstná, nepropustná zeď. Než se Michal zmohl na odpověď, vyplula z mraků hučící helikoptéra. Brzy visela přímo had řekou. Z kabiny se vykláněl don Manuel. Křičel na Michala, ale nebylo mu rozumět. Předák Gallino se pohnul v sedle a zahartusil: „Řekněte jim. ať táhnou k čertu! Co tady vůbec dělají? Ještě Nám poplaší koně!“

Vrtulník rachotil přímo nad hlavami gaučů. Dva hřebci se vzepjali a vrhli sE i s jezdci do řeky. Hluk motoru překryl na chvíli, zuřivý pokřik Roderigových mužů. Vrtulník změnil náhlE směr A stoupal výš a výš. Poplašení hřebci se uklidnili. Jezdci volali na Michala: „Jestli se ta bedna vrátí, budeme střílet.“

„Váš předák je jistě dost rozumný, aby vám to nedovolil,“ odpověděl jim co nejmírnějším hlasem Michal a obrátil se k jezdcům zády.

Vrtulník teď klesal níž a níž a zanedlouho přistál na nedaleké mýtině.

Fernandez vtáhl Michala do kabiny. Kromě Manuela seděli uvnitř ještě čtyři muži: správce Guapo, starý Carnera, reportér Cabót a pilot Frazer.

„Chceme, abyste se podíval na río Manduvirá, seňore. Koryto řeky je úplně vyschlé. Napadlo nás, že tudy by mohlo stádo nepozorovaně projít až k volným pastvinám na východě.“

Michal byl překvapen: o cestě na východ dosud neuvažovali. Věděli, že jsou tam neohražené pastviny, ale nezajímalo je to, protože byly z ruky – na opačné straně.

„Tím bychom snadno unikli z obklíčení a krávy by cestou nezašly hlady,“ řekl don Manuel. „Stačil by den ostrého pochodu a byli bychom na svobodných pastvinách. Pak bychom postupovali zeleným pruhem na západ až do Chaka. Notně by se to protáhlo, ale vyhnuli bychom se šarvátkám s farmáři, protože tam nejsou ohrady ani hlídači. Představuji si to tak, že Wenitovo malé stádo vrhneme k jižnímu brodu, zaměříme na ně pozornost Roderigových honáků – a hlavní stádo mezitím odtáhne vyschlým řečištěm.“

Byla to stará, jednoduchá válečnická lest. Nepochybovali, že jim umožní odsunout stádo až k zelenému pruhu pastvin, kde už je nikdo nezaskočí. Guapo však přesto řekl: „Má to slabinu. Kdyby pršelo, naplní se řeka vodou. A déšť je na spadnutí.“ Ukázal na oblohu, kde se hromadily mraky, ale Fernandez zabručel: „K polednímu se zvedne vítr a odnese bouřku daleko na sever. Ostatně – i kdyby sprchlo, nenaplnila by se řeka až po okraj. Sám jste přece viděl, že je vyschlá jako troud.“

„Ale dno řeky by se tak jako tak rozbahnilo,“ namítl Guapo. „Jestli chcete hnát krávy nějakým močálem, můžeme se už rovnou pustit přes Čapí bažiny.“

Michal konečně spatřil řeku Manduvirá, která tvořila hranici mezi Ventanou a farmou dona Roderiga.

„Vidíte?“ řekl do Manuel. „Nikde ani lžíce vody.“ Vrtulník letěl nízko nad korytem. Michal měl pocit, že každý balvan na dně řeky je obestřen tajemstvím. Připadalo mu zvláštní, že může pozorovat věci, které obvykle zakrývá neprůhledná, kalná voda. Všude se povalovaly kostí ryb, které uhnily v páchnoucích kalužinách, dřív než je mohli odnést supové nebo lišky. A na obou březích ležely kostry krav, jež v době sucha přitáhly k riu Manduvirá za vodou a neměly už sílu jít uhasit žízeň k jiné, štědřejší řece.

„Podivná řeka!“ žasl Michal. „Jak to, že tak rychle vyschla? V jiných korytech se drží přece ještě aspoň krapet vody, ale tohle je učiněná poušť.“

„Podvázali jí žíly,“ vysvětloval don Manuel. „Odřízli dva vydatné přítoky. Prostě se dohodli, že zahradí říčky Sallado a Saladillo vysokými hrázemi.“

„Nepřipadá vám to hloupé?“ divil se Michal. „Vlastně tím řeku zabili. Proč to udělali?“

„Seňore,“ řekl Fernandez, „potrvá-li tohle sucho ještě pár týdnů, budou se farmáři prát o každou louži a pro hrnek vody zabije bratr bratra. Viděl jste někdy stádo umírající žízní? Naše krávy nikdy nepoznaly hlad, ale strach ze smrtící žízně, s tím už se rodí. Nepřál bych vám vidět ten tanec smrti, když stáda marně bloudí za vodou. A vy se ptáte, proč estanciéři budují nádrže?“

„Ale vždyť je to sobecké!“ řekl Michal. „Manduvirá není soukromý majetek – má sloužit všem.“

Manuel zabručel: „Řeka by tak jako tak vyschla. Je chudá na přítoky. V jejím dlouhém žlabu se voda vypaří rychleji než v rendlíku na plotně.“ Michal zahlédl v dálce rozlehlý dvorec. „To je e

stancie Victoria,“ řekl Fernandez. „Venkovské sídlo dona Roderiga. Severně od těch budov se táhnou nepřehledné plantáže.“

„Nevidím jedinou krávu,“ poznamenal udiveně Michal.

„Stáda byste našel u laguny Negro. V dobách sucha soustřeďují dobytek vždycky jenom tam.“

Guapo se vyklonil z okna kabiny, odplivl si a řekl: „Co se týče vody, nemá don Roderigo tak výhodné pozemky jako Ventana. Nechci nikoho soudit, ale myslím, že to byl také jeden z důvodů, proč se Montezové neměli rádi.“

Letěli nad Čapí lagunou a pampa pod nimi se strakatila kravími hřbety. Viděli, jak Michalovi jezdci obkličují obrovské stádo a tlačí je k řece Piribebui.

„Měli bychom jim povědět o našem plánu,“ řekl don Manuel. „Jestli ovšem souhlasíte, abychom hnali krávy řečištěm.“ Guapo mlčel. Michal však souhlasil.

Michal zastavil grošáka: od jižního brodu se tryskem blížil valach s Wenitou na hřbetě. Indián mával mačetou a vykřikoval nadávky, jimž nikdo nerozuměl. Hadrian řekl: „Co ho tak rozzuřilo?“

„Itian tola lamchegto! Osshet echápapu! Dostali strach. Hnusný, smradlavý, bělošský strach! Poráu tola! Méchigara!“

Wenita byl bez sebe zlostí, protože Gallino nenechal u brodu jediného muže.

„Poráu alebuk! Poráu como cahatara! Opičí, bělošský, zvířecí strach!“

Proklínal Roderigovy honáky, jako by se byli dopustili mnohonásobné vraždy. Nenáviděl je za to, že odtáhli bez boje, ačkoli dobře věděli, jak dlouho si na ně Indiáni brousili zuby. „Itian tola lamchegto!“

Michal vyrazil cvalem k řece Manduvirá, nad níž kroužila helikoptéra: Cabót filmoval nástup hlavního stáda do vyschlého řečiště.

„Cesta u jižního brodu je volná,“ řekl Manuelovi, když dorazil k řece. „Ustoupili dřív, než jsme nahnali krávy do vody.“

„Ustoupili? Kam ustoupili?“

„Nevím. Prostě zmizeli.“

Fernandez se mračil: „Zbraně nesložili, na to dám krk Nejsou-li u brodu, číhají jinde.“

Okamžitě poslal pro Guapa, který řídil práce na východním křídle stáda. Předák se přihnal na zpěněné klisně: vousy měl pokryté růžovým prachem. Po krátké rozmluvě s Manuelem se správce rozhodl zastavit pochod stáda. Táhlé povely se nesly od úst k ústům, od jezdce k jezdci. Michal se díval na Lindu, která se tu znenadání objevila. Chtěl na ni zavolat, ale Guapo se náhle prudce rozjel a hnal ji nazpátek k ohradám. Nechtěl dovolit, aby putovala se stádem. „Přinesla by nám neštěstí, věřte zkušenému!“ Fernandez řekl Michalovi; „Požádám Cabóta, aby nás vzal na palubu. Musíme se poohlédnout po Roderigových lidech. Nedáme se na pochod, dokud nebudeme mít jistotu, že řečiště je opravdu volné.“ Zamával sombrerem na pilota: vrtulník se zvolna snesl do palmového háje.

Po jezdcích dona Roderiga nebylo nikde ani památky.

„Můžete to vzít trochu severněji, Frazere?“ pobízel Manuel zamlklého pilota. „Jestliže můžete, držte se chvíli pobřežního hrazení.“

Ale také ohrady při březích řeky Manduvirá byly opuštěné a pusté.

„Kam se propadli? Co mají za lubem? Dostali snad nějaký nový příkaz od Monteze? Nebo někdo zasáhl v náš prospěch? Ale kdo by to mohl být? Ministr veřejného pořádku? Svaz farmářů? Doňa Eleonora? Obraťte to ještě jednou nazpátek, Frazere – jestli vám není líto benzínu. Děkuji. Chci mít jistotu, že cesta na východ je opravdu bezpečná.“

Letěli na východ, potom na jih a po celou tu dobu se drželi nízko nad veřejnými cestami.

„A teď ještě k západní dálnici, prosím vás.“

Guapo se podrbal na zaprášené bradě: „Nechci kritizovat, ale tohle je ztráta času, done Manueli.“

„Obraťte kormidlo!“ řekl Manuel pilotovi. „Seňor Guapo má pravdu. Cesta na západ už nás nemusí zajímat. A můžete přidat plyn!“

Michal pohlédl na číselník, vmontovaný do palubní desky. Bylo devět hodin. Na východě se právě protrhla mračna a slunce zaplavilo kraj nevídaným jasem. Michal to přijal jako vlídný příslib nadcházejícího dne.

Koryto řeky Manduvirá se plnilo dravým, poněkud zmateným proudem živého skotu. Krávy do sebe vrážely a klopýtaly po strmém břehu. Mladí býci se pokoušeli překonat protější svah řečiště, ale honáci byli rychlejší: dezertéři se museli pokorně vrátit do vyprahlého žlabu, kterým se tupě valily houfy krav.

Vzduch ztěžkl pachem zpocených zvířat, nad vyschlou řekou se vznášel oblak načervenalého prachu. Vítr se utišil, mračna na nebi odplula k severu a slunce pražilo, jako by lidem chtělo vynahradit bouřkové stíny minulého: dne.

Tu a tam zabučelo tele, které v poplašeném houfci ztratilo mámu. Býk s uraženým rohem se stavěl na zadní, a když padal, probodl slabiny krávy, která neměla kam uskočit. Rána byla hluboká a krvácela, ale kráva šla dál, neboť cítila, že by ji rozdupali, kdyby jen trochu zpomalila krok;

Vedoucí býk i hřebec, který nesl dona Manuela, již dávno zmizeli ve vzdáleném zákrutu řeky.

Stádo se hrnulo vpřed za praskotu karabáčů, štěkotu psů, pokřiku gaučů a řevu motorů Cabótova vrtulníku. Ke dnu klikatého koryta řeky klouzali další a další býci, telata a krávy. Michalovi se zdálo, že tomu vlnění, dusotu a lomozu nebude snad nikdy konec.

Z vavřínové houštiny vykročil mezek, obtížený velkými koženými vaky. Na jeho zadku se kolébala Angelita. Měla na sobě jezdecké kalhoty, černou jupku a bílé sombrero s širokým okrajem. Mezek směšně cupital: vypadalo to, jako by přešlapoval na místě. Angelita ho pobízela krátkým bičíkem. Už z dálky se smála: „Vezu vám něco k snědku.“ Když seskakovala s mezka, podepřel ji Michal rukou. Poděkovala mu úklonou a řekla: „Myslela jsem, že už budou na řadě ovce, ale všude vidím jen samé krávy. Jde vám to věru pomalu.“

„Řečiště je úzké a poměrně neschůdné,“ řekl Michal. „Ale musíme být trpěliví. Prozatím je v korytě asi třetina stáda.“

Angelita mu podala odřenou polní láhev: „Tohle vám posílá Guapova žena – doňa Julie. Je to její vlastní výrobek – třtinová kořalka, stará nejméně deset let. Řekla, že se nesmíte s nikým rozdělit…“

Mezitím se přihnal Hadrian, odvážně se vyvěsil ze třmenů a za jízdy hrábl do koženého vaku pro pečenou skopovou kýtu. Okamžitě se do ní zakousl, jako by to bylo jen malé husí stehýnko.

„Dobrou chuť,“ řekla mu se smíchem Angelita. Hadrian se akrobatickým kmihem vrátil do sedla a komicky zamlaskal svými širokými rty. Chystal se říci něco směšného, ale než se k tomu dostal, přiřítil se Guapo na rozechvělé klisně: „Zastavte stádo! Honem. Hadriane – ani krok dál! A vy tam vzadu – stůjte! Stůjte!“

Křičel na honáky a z úst mu vystřelovaly hnědé sliny s kousky žvýkacího tabáku. Hadrian se vrhl se svým koněm mezi krávy, mával skopovou kýtou a odvracel jejich čela od řečiště. Také ostatní muži provedli, co jim poručil Guapo. Stádo se zastavilo, jednotvárný dusot rázem ustal, bylo slyšet jen funění zvířat a vzdálený hukot helikoptéry.

„Proč stojíme?“ ptal se překvapený Michal. „Smluvili jsme si s donem Manuelem, že pochod přerušíme jenom v případě nebezpečí.“

Guapo si otřel dlaní zaprášené tváře a sípavým, téměř plačtivým hlasem odpověděl: „Voda, seňore – mohou vypustit nádrže. Zapomněli jsme zajistit hráze! Zadržte stádo, dokud se nevrátím.“

Jeho klisna se vzepjala: Guapo odjížděl tryskem na východ k řece Sallado.

„Předák zešílel.“ řekl Hadrian. „Jak to vlastně myslel s těmi hrázemi?“

Michal popohnal grošáka a pustil se za Guapem. Chtěl být při tom, až se předák setká s Fernandezem. Bál se, že vypukne hádka. Don Manuel bude jistě zuřit: nařídil ostré, nepřerušované tempo, neboť dobytek prý okamžitě zleniví a rozptyluje se, jakmile tlak na stádo jen trochu poleví…

Grošák se hnal cestou necestou, ale na okraji pobřežního srázu se prudce zastavil: Míchal se musel přidržet hřívy, aby hřebci nepřeletěl přes hlavu.

V dálce temně, dlouze zahřmělo.

Guapóva klisna začala tančit na strmém břehu, pak znehybněla a s toporně roztaženýma nohama klouzala s jezdcem ke dnu řečiště. Michal viděl, jak její útlá hruď nasedá na rohy býka, který se ji postavil do cesty, Guapovo tělo se mihlo nad hlavami krav a zmizelo pod kopyty stáda.

Hukot hromu se přibližoval a mohutněl. Michal měl pocit, že prohřátý vzduch se náhle ochladil. Grošák se třásl a couval od břehu. Michal musel vynaložit všechnu sílu, aby ho udržel na místě. Ptáci nad jejich hlavami přestali kroužit a prudkým, šipkovitým letem zamířili k západu. Mezi nebem a zemí na východě nezůstal jediný opeřenec, ačkoli ještě před pouhou vteřinou se tam proháněla celá hejna.

Všecko živé se obrátilo k západu, dokonce i vítr jako by byl změnil směr. Krávy a býci na dně koryta znervózněli a marně se pokoušeli o útěk. Bylo jich však příliš mnoho a břehy se podobaly neschůdným, šikmým stěnám obrovité dlouhé rakve.

Michal pochopil, co se stalo. Zatajil dech a zakryl si oči rukama. Grošák ucítil měkké otěže a skokem se odvrátil od nešťastné řeky: Michal spadl do trávy. Ležel naznak, dlaně křečovitě přitisknuté na očích. Grošák uháněl k nedaleké bambusové houštině. Přerývané bučení skotu zanikalo v dunivém lomozu obří, zpěněné vodní vlny, která se přivalila od východu a naplnila břehy řeky Manduvirá až po okraj.

Cabótův vrtulník poletoval nad chuchvalci tonoucích zvířat s bezhlavostí bzučící mouchy, která objevila příliš velké sousto.

Všichni se úprkem hnali k řece: hlídači koní. Indiáni, všichni. Tu a tam se ozval výkřik. Vzedmutá voda příšerně hučela, kameny, rohy a kosti zvířat, jimiž prudce pohazovala, rachotily a chřestily.

Michal se potácel ke staré pokroucené olši trčící ze břehu. Tříštivý, m laskavý hukot řeky mu zněl v uších jako bouřlivý potlesk rozšklebených ďáblů. Zavřel oči, aby neviděl, jak řeka udolává býky, kteří ještě měli sílu zápasit o život.

Kde byly břehy mírnější, šplhaly se krávy vzhůru k převislým okrajům se sveřepostí, která je na tu dálku měnila v netvorný a obludný hmyz. Některé z nich se po břiše doplazily až k hornímu lemu břehu a potom se ztěžka t opět valily dolů jako měchy naplněné vodou.

Michal slyšel třeskot střelných zbraní: muži začínali dobíjet zmrzačená, trpící zvířata. Konečně se tu objevil Fernandez. Klopýtal po šikmém břehu a pálil z revolveru. Také on rozdával milosrdné rány polozadušeným zvířatům s přeraženými údy. rozdrcenými lebkami a proťatými břichy. Krávy se zmítaly a proud je unášel níž a níž, až narazily na hromadu nehybných těl vklíněných mezi kořeny indiánských vrb. Voda v řece se zbarvila do ruda, všude bylo cítit rychle hnijící krev. Slunce žhlo, hladina řeky očividně klesala, od západu se vracela hejna ptáků, poděšených první burácející vlnou. Supové přivolávali další posily.

Hukot, rachot, bučeni krav, vše zvolna ochabovalo…

Vysíleni katovskou prací, vraceli se honáci na Ventanu. Jeli mlčky, s nasupenými obličeji. Hadrian vezl na svém hřebci mrtvé lidské tělo: předák Guapo visel na hřbetě koně a z jeho úst, vlasů a obleku kapala voda. A krev.

Když poslali pro předákovu ženu Julii, ležel už Guapo na dřevěném katru v čeledníku. Hadrian mu omyl pohmožděný obličej a celé to podivně nadmuté tělo zakryl až po bradu ovčí houní. Na prsa položil nebožtíkovi sombrero, ostruhy a revolver. Honáci stáli kolem katru s klobouky v rukou.

Doňa Julie přišla i s oběma dcerkami. Všechny tři mlčky pohlédly na Guapa a tiše se rozplakaly.

Michal se zeptal, čím může zmírnit jejich neštěstí, a doňa Julie řekla: „Otec má malou usedlost u Enearnaciónu. Vezmu děti a půjdeme k němu. Bůh dá, že neumřeme hlady.“

Michal jí pohlédl do očí: „Má-li vaše rodina dost pozemků, aby se tam uživilo tisíc krav, můžete si hned zítra vybrat z našeho stáda ty nejlepší kusy. A samozřejmě i ovce a koně. Jistě by vám to usnadnilo živobytí.“

Guapova žena si setřela holou rukou slzy s tváří: „Děkuji, seňore, vím, že jste dobrý a spravedlivý, ale krávy nemohu přijmout. Jsou ze stáda, které mi zabilo muže!“

Michal beze slova přikývl. Ostatní muži zůstali nehybní. Po tvářích jim poskakovaly mihotavě stíny, jež vrhala přenosná svítilna zavěšená u stropu. Výraz jejich obličejů byl zlobný a zarputilý.

Pod katrem, na němž ležel Guapo, se vytvořila tmavá louže, která se neustále zvětšovala. V šeravém světle nebylo možno rozeznat, zda je to voda či krev. Michalovi se udělalo nevolno. Spěšně opustil čeledník.

S chladnými hvězdami nad hlavou šel Michal nocí, která tu a tam vydala podivný, příšerný zvuk: šelmy z okolních lesů se plížily k řece Manduvirá. Čekal je tam hodokvas, jaký dosud nezažily.

Michal přelezl ohradu za sušárnou masa. Hledal Lindu. Našel ji v odlehlém, tmavém koutě. Ležela na boku jako mrtvá. Sklonil se k ní a poznal, že dýchá. Pohladil ji a šeptem na ni promluvit. Linda se mátožně zvedla a opřela mu o hruď své čelo s krásnou bílou hvězdou.

„Je možné, že cítí, co se přihodilo jejím ubohým družkám?“ ptal se Michal v duchu. Laskal a konejšil smutnou Lindu, dokud neuslyšel, že ho volají k ohni u čeledníku.

„Seňore, přijel komisař Savadora, a já zrovna chtěla podávat večeři. Budete jíst u ohně, nebo v domě?“

„Jídlo počká, Angelito.“

„Don Manuel řekl, ať počká Savadora. Vrčeli na sebe jako dva vzteklí psi. Dostala jsem strach, že se poperou, a odvedla jsem komisaře do knihovny. Půjdete tam za ním?“

„Samozřejmě. Buď tak hodná a přines do salónu džbán vína. Přijel komisař sám, nebo s doprovodem?“

„Myslím, že přijel i jeho pobočník, ale zůstal za řekou. Savadora povídal, že mají naspěch.“

Michal zamířil k hlavní budově. Na terase se zastavil a naslouchal vzdálenému hukotu: vrtulník s Cabótem a Carnerou byl ještě ve vzduchu, ale zdálo se, že se přibližuje. Pocítil málem závist: reportéři mají svůj den! Zatímco on umdléval zoufalstvím, Carnera s Cabótem lovili zajímavosti. Měli bohaté žně! Všecko jim přálo – počasí, přístroje i nečekané události…

Komisař seděl v hluboké kožené lenošce. Byl nevelké postavy a v mohutném křesle vypadal ještě menší. Vyskočil a bez pozdravu vybafl: „Proč jste tam lezli, člověče? Co jste tam hledali? Čí to byl nápad – přecpat koryto řeky dobytkem?“

Michal se usmál: „Chováte se poněkud nezvykle, pane komisaři. Dobrou noc.“

„Počkat!“ vykřikl komisař a klesl zpět do lenošky. „Copak nechápete, jak mi je? Ta věc s povodní – to je přece úplná katastrofa!“

Michal se vrátil ke stolu: „Ptal jste se, proč jsme tam lezli. Byla to jediná možnost, jediný únik z nepřátelského obklíčení. Proč jste dovolil, aby Roderigovi lidé obsadili jižní brod? Proč jste se nepostaral, abychom dostali povolení k přesunu stáda? Pokud si vzpomínám, odbývali jste naše žádosti i stížnosti podezřelým mlčením.“

„Všecko probíhalo v mezích zákona,“ řekl Savadora. „A v mezích zákona si taky odskáčete ten malér na řece. Víte. co to bude stát peněz? Mršiny ucpaly koryto až dolů k hlavní řece. Všecko se bude muset odklidit. Kolik toho vůbec bylo?“

„Asi třetina celého stáda.“

„Čísla, člověče, čísla! Tohle mi nic neříká.“

„Nejméně pět tisíc kusů. Možná víc.“

Komisař vyskočil: „Takovou pohromu nezlikviduje ani pluk lapiduchů. Kolik říkáte, že toho bylo?“

„Pět tisíc – a jeden lidský život.“

Komisař právě sahal do stříbrné kazety pro doutník, při posledních slovech se však zarazil a stáhl ruku zpět. Nedůvěřivě se zeptal: „Rozuměl jsem dobře? Co znamená to vaše – jeden lidský život?“

„Předák Guapo byl rozdrcen stádem a utonul.“

Savadora si konečně vzal doutník: „Tělo se našlo?“

„Leží v čeledníku.“

Komisař stiskl zapalovač: „Pošlu pro ohledávače mrtvol. Jak je to se svědky? Viděl to někdo?“

„Byl jsem pár metrů od místa, kde jeho klisnu probodl býk. A viděl jsem, jak Guapo padá pod kopyta krav na dně řeky.“

„Pokusil jste se ho zachránit?“

„Byl jsem ochromený hrůzou, seňore. Kromě toho se právě v té chvíli přihnala ta osudná vlna.“

Komisař opět vstal a pohoupal se na špičkách svých jezdeckých bot: „Vy tedy tvrdíte, že Guapo se stal obětí nešťastné náhody? K tomu je třeba přesvědčivých důkazů, člověče. Jinak bych jeho smrt musel považovat za následek promyšleného úkladu. Co tady u vás vůbec dělal? Po smrti dona Alejandra přece z Ventany odešel. Pokud vím, nabídl mu don Roderigo slušnou práci na své farmě. Proč tam nezůstal?“

„Nevím, seňore. Snad doufal, že se na Ventaně udrží, i když ji prodám. Nový majitel by ho jistě rád zaměstnal, jako ho zaměstnával don Alejandro. Guapo byl na slovo vzatý odborník. A Ventana mu přirostla k srdci. Prostě se mu stýskalo. I jeho žena se prý chtěla za každou cenu vrátit. Nemohli se smířit s novým prostředím.“

Komisař chvíli přemýšlel. Pak řekl: „Máte vůbec ponětí, proč se hráz tak nečekaně prolomila?“

„Pro-prolomila?“ zakoktal překvapený Michal. „Jak to myslíte – prolomila?“

„Byla stará a nahlodaná,“ krčil rameny komisař. „Otřesy vyvolané pochodem stáda ji mohly snadno dorazit. Jinak si to nedovedu vysvětlit.“

Michala napadlo, že Savadora je zaprodaný, mazaný lišák. Proto se mírně uklonil a řekl: „Vaše postavení vám jistě umožní dopátrat se pravdy, pane komisaři.“

„To doufám, člověče, to doufám! Nic jiného mě totiž nezajímá. Nejsem zvyklý dělat věci polovičaté. Když už se jednou do něčeho zakousnu, musím se dobrat pravdy za každou cenu!“

Michal řekl s jedovatou natrpklostí: „Znamená to snad, že do případu Isabely jste se dost pevně nezakousl?“

Komisař na něho udiveně pohlédl: „To má být výčitka? Snad jste taky nepropadl bludům nebožtíka Alejandra? Případ té dívky je přece uzavřen. Není to tak dávno, co byla prohlášena za mrtvou jako každý, kdo je delší čas nezvěstný. Protokoly jasně mluví v tom smyslu, že pravděpodobně utonula. Osobně jsem přesvědčen, že tomu tak skutečně bylo.“

Michal už neřekl ani slovo, jenom si znovu pomyslil, že od Savadory nelze očekávat nic dobrého.

„Měl jste ho vyhodit.“ bručel don Manuel, když se Michal vrátil k ohni před čeledníkem.

„Vyhodit úřední osobu? Jak, prosím vás?“ smál se Michal.

„Předvedu vám to, až se tu objeví podruhé. Mám ho plné zuby! Neříkám, že byl vždycky takový – měl jsem s ním docela dobré zkušenosti – ale v poslední době nápadně straní donu Roderigovi. Neměl jste se s ním vůbec bavit.“

V ohradě za čeledníkem přistál vrtulník. Z polotmy jasné ‚noci vystoupily tři postavy: Carnera, Frazer, Cabót. Jak se přibližovali, zář ohně měnila jejich tváře v bílé umrlčí hlavy se zapadlýma očima. Michal si pomyslil: „Bylo toho na ně moc!“

Muži usedli na zem a s odporem se zahleděli na kolmý rožeň s hovězí kýtou.

„Dejte to pryč. k sakru!“ řekl Cabót, jako by se dávil. „Jak po tom všem můžete vůbec ještě jíst kravské maso? Připadáte mi jako lidojedi – nezlobte se.“

Fernadez se usmál: „Pohledu na pečeni se štítíte, a přitom budete nutit lidi, aby se v biografech dívali na bachraté, nafouklé utopence.“

Cabót vytáhl kapesník a rychle si jej přiložil na obličej. Tělem mu lomcovala podezřelá škytavka. „Jdu si lehnout,“ prohlásil, když mu to škytavka dovolila. „Nechci už nic slyšet ani vidět – chci spát.“

„Taktak,“ zašeptal Carnera a pospíchal za Cabótem. Pilot Frazer chtěl rovněž zmizet, ale dort Manuel řekl: „Počkat, příteli! Rád bych věděl, jak to vypadá u přehrady.“

Frazer si zapálil doutník, který až do té chvíle ohryzával: „Řeka bude brzo suchá. Nádrž se rychle vyprazdňuje.“

„To si umím vypočítat na prstech,“ řekl Fernandez. „Zajímá mě, jestli už se tam sjeli farmáři z okolí.“

Frazer pokrčil svislými, klokaními rameny: „Opustili jsme řeku brzo po setmění. Cabót chtěl poslat první obrázky se zprávou leteckou poštou, tak jsme museli do Asuncíónu.“

„Neviděli jsme nic, co by stálo za řeč. Ale z města prý už vyrukovali vojáci a hasiči, protože po řece Paraguay pluji zdechliny. Snad už o tom mluvili i v rozhlase.“

„A jak se na to lidé dívají? Mluvili jste s někým?“

„Většina se domnívá, že hráz na řece Sallado se prostě zbortila.“

Fernandez si plácl na koleno: „Zbortila? Sama od sebe? To je dobré, kamaráde! Musíme se hned teď ještě za tepla na tu protrženou hráz podívat!“

Při ústí řeky Sallado hořely ohně. Velké, pryskyřici přikrmované hranice plály také na vysoké kamenné hrázi. V jejich záři se zvolna pohybovalo šest mužů. Tři z nich měli na sobě farmářské podkasané kalhoty a široká sombrera, zbývající tři muži byli policisté v bílých uniformách: komisař Savadora a jeho přisluhovači.

U ohňů na březích Sailada lelkovali peóni a honáci. Tu a tam bylo vidět i ženu s černým přehozem na ramenou.

Nebylo daleko do půlnoci, když se Michal s donem Manuelem přiblížili natolik, že na sebe upozornili muže na hrázi.

„Holá, přátelé?!“

Savadora jim běžel vstříc až ke konci levého boku přehrady. Jeho hlas byl radostný a nasládle srdečný. „Případ je jasný, pánové. Kdyby na to přišlo, můžeme hned sepsat protokol. Objevili jste se v pravý čas.“

Fernandez se lenivě sesmekl s koně a štiplavě řekl:

„Chceme ze všeho nejdřív vidět ty trhliny v přehradě.“

„Pukliny vzal čert,“ mávl rukou Savadora. „Říkám vám, že případ je jasný i bez puklin.“

„Vážně? A kdo tedy bude podle vás viset?“

„Nikdo!“ rozkřikl se komisař. „Přestaňte už jednou myslet pořád na mrtvoly, člověče!“

„Díky za radu,“ usmál se Fernandez. „Zařídím se podle ni, až budu žít mezi slušnými lidmi Zatím se mi nehodí. Nebo snad věříte, že se necháme opít rohlíkem?“

Savadora se načepýřil: „Buďte zticha, člověče! Opakuji, že případ je jasný a nikdo nebude viset!“

„Stavidla se tedy podle vás otevřela sama?“

„Držte hubu!“ řekl komisař a požádal Michala, aby ho doprovodil k ohni na temeni hráze.

Komisař představil Michala dvěma farmářům, kteří je očekávali u prostředního ohně. Estanciéři podali Michalovi ruce téměř současně, ale Griton byl první, kdo řekl: „Váš soused od řeky Yaguy, mladý muži. Lituji, že vás poznávám teprve dnes a za takových neutěšených okolností. Při svém věku si jistě mohu dovolit malou výtku: u nás je zvykem, že každý nový hospodář poctí své sousedy včasnou návštěvou. Vaše netečnost se nás nemile dotkla.“

Michal omluvil nezájem o sousedské styky svým pevným úmyslem opustit co nejdříve Paraguay.

„Nepovažoval jsem za správné obtěžovat vás jenom proto, abych vám o několik týdnů později přišel dát sbohem, pánově.“

Farmář Vieland, který nebyl tak vysoký a hubený jako Griton, řekl s přehnanou okázalostí: „Rovněž mé stáří mě opravňuje k otcovským výtkám, ale nezapomínám, že stojíme nad hrobem, kde našel smrt váš přítel Guapo – a tisíce těl bez duše; Vyslovuji vám upřímnou soustrast, seňore.“

Vieland byl původem Švýcar, ale žil už dlouho mezi Španěly a oblíbil si jejich krasořečnění. Michalovi se přesto zamlouval; připomínal mu jednoho vlastního strýce, který mluvil taky tak starosvětsky a obřadně.

Třetí muž ve farmářském obleku Michalovi pouze ledabyle pokynul: byl to Gallino.

„Seňor Gallino je vám dlužen vysvětlení, jak došlo k neštěstí pod hrází,“ řekl komisař Michalovi a obrátil se k předákovi: „Mluvte, pane Gallino!“

Předák si odplivl a chvilku čekal, jako by v duchu počítal, kdy slina dopadne na hladinu vody, jež zbyla v nádrži. Potom řekl s přehnanou lhostejností: „Mám na to svědky. Pánově Griton a Vieland jistě ochotně odpřísáhnou, že jsem přehradu vypustil s jejich svolením.“

Tedy žádná puklina, pomyslil si Michal. Žádná zborcená hráz! Gallino prostě šel a zvedl stavidla.

„Když jsem to dělal, neměl jsem tušení, že soustřeďujete dobytek v řečišti. Něco takového by mě vůbec ani nenapadlo, protože hnát krávy říčním žlabem – to si může vymyslit jenom idiot.“

„Nenadávejte, člověče!“ mírnil ho komisař. „Snažte se vylíčit fakta a nikoho neurážet. Řekněte jen pouhá fakta!“

Gallino znovu plivl do nádrže: „Řekl jsem fakta. Mám na to svědky. Můžete mluvit o štěstí, že to odnesl jenom Guapo. Voda se hnala jako lavina.“

Michal cítil vůni bahna, které obnažila opadávající voda: dno řeky už zase pomalu vysychalo, tvrdlo a pukalo. Bylo to vidět v záři ohňů. jež plály na březích. Ve zbytku vody sebou mrskaly ryby. Michal si teprve nyní všiml lodic a mužů, kteří se brodili loužemi. Lovili ještěry a ryby a házeli je do kádí na loďkách.

Mohli farmáři tohle všechno nastrojit jenom proto, aby ospravedlnili Gallinův čin? Pravděpodobně nikoli. Za tak krátký čas nemohli svolat tolik rybářů a peónů a stáhnout k přehradě desítky člunů. Mimoto farmáři Griton i Vieland měli v kraji vždy pověst hrdých, pravdomluvných a poctivých mužů. Těžko uvěřit, že by se propůjčili ke křivému svědectví.

„Obvyklý předvánoční výlov,“ řekl Vieland, než se rozloučili. „Bohužel – letos si na rybách ani nepochutnám. Stále budu mít před očima neštěstí, které vás potkalo. Dovolte, abych vám ještě jednou vyslovil upřímné politování.“

Ozvala se jednotvárná lovecká píseň. Po dně obrovské bahnité mísy táhli polonazí peóni rozprostřenou rybářskou síť. U všech ohňů se zpívalo. Noc se plnila tesknými hlasy. Michal musel myslit na své krávy, které teď proud potemnělé řeky unáší kamsi do dálky…

„Angelito, proč už dávno nespíš?“

„Nemohu usnout. Po tom všem, co se stalo… Vrátili jste se všichni, patrone?“

„Všichni – a ve zdraví.“

„Bála jsem se, že přivezete další mrtvé nebo raněné.

Don Manuel byl zlostí bez sebe. Má na Savadoru hrozný vztek.“

„Jak vidíš, nepadla jediná rána.“

„A řekli vám jak to bylo s tou hrází?“

„Zdá se, že to neudělali se zlým úmyslem. Vypustili nádrž, aby mohli lovit ryby.“

„Tohle vám řekli? Takovou bohapustou lež? Jak můžete věřit, že to udělali kvůli rybám?“

„Řekli, že to dělají každý rok.“

„Ano, ale nikdy nevypustí přehradu najednou. Vždycky to trvá několik dní, než se nádrž vyprázdní.“

„Tentokrát selhal regulátor u hlavního stavidla. Tak se stalo, že se pohyblivé části přehrady rozlétly jako vyražená vrata. Gallino tvrdí, že se tam něco ulomilo.“

„Don Manuel taky věří, že se porouchal regulátor?“

„Nevěří, ale to na věci nic nemění. Chybu jsme udělali my, Angelito. Neměli jsme v korytě co dělat. A když už jsme tam lezli, měli jsme jim to prý předem ohlásit. Dohodnout se s nimi.“

„Ohlásit? Ale seňore – tohle je přece jejich povinností Kdykoli vypouštěli přehradu, poslali dolů po řece jezdce a ti celou cestu troubili na polnice. Proč tentokrát netroubili?“

„Jestli to někdy dělávali, byla to jen jejich dobrá vůle. Dnes tu vůli neměli. Ostatně už loni vypouštěli vodu bez trubačů, protože při řece nejsou žádné osady.“

„Vypouštěli, seňore, to je pravda, ale to taky nebyla žádná povodeň. Voda tekla líně a přibývalo jí jen pomalu, takže nemohla nikomu ublížit.“

„Vždyť ti říkám, že tentokrát selhal regulátor!“

„Ach, seňore, zabili Guapa, utopili vám polovinu stáda – a teď vám ještě lžou do očí!“

El Diario:

VENTANA CHUDŠÍ O PĚT TISÍC KRAV…

El Travajador:

VOJSKO A DOBROVOLNICI ČISTÍ ZAMOŘENÝ KRAJ…

La Plata:

KDO NESE ODPOVĚDNOST ZA TRAGÉDII NA ŘECE MANDUVIRÁ…

Manduvirá se vlévá do řeky Paraguay v malebném háji, jímž tu a tam proběhne pštros nandu nebo červený jelínek, pásovec či nosatý

mravenečník, kterého provázejí hejna vrabců jenom proto, aby si zapaběrkovali v rozhrabaných hnízdech termitů.

Teď k soutoku pochodovaly spořádané čety ženistů i tlupy chudých sběračů kůží. Po hladinách obou řek se proháněly motorové pramice s kladkostroji a posádkami opatřenými dlouhými žerďovými háky, lasy a ostrými bodci. Nikdo nezahálel.

Jako na jatečních konzolách viseli na stromech uhynulí býci a krávy. Maso i krev doslova hořely v žhnoucím slunci, stahovači kůží však pracovali obratně a neúnavně: chopili se příležitosti a nemínili se jí vzdát, přestože vojáci je ustavičně odháněli.

Michal viděl, jak se ti ubožáci s vojáky handrkují o každý kus dobytčete, které vypadalo k světu.

„Proč jim nedopřejete, aby si ty kůže odnesli?“ zeptal se mladého seržanta, který měl na krku ošklivý nádor.

„Nebezpečí epidemie,“ odvětil stroze voják. „Mám příkaz všechny zdechliny vylovit a spálit.“

Vojáci vršili mrtvá zvířata na hromady, polévali je benzínem a upalovali. Celý kraj se plnil odporným kouřem. Rozkládající se těla nesnesitelně páchla a muži si marně halili nosy do šátků, pod které vsouvali vonné byliny nebo aspoň listy tabáku.

Michal, Indiáni a don Manuel s několika honáky pomáhali vojákům poblíž přehrady. Tu a tam našli dobytče, které se ještě hýbalo. Většinou to byli býci, kteří uvízli v kleštích kořenů nebo větví padlých stromů, v prohlubních podemletého břehu či mezi balvany. Všechny museli utratit.

Lovci koží se na čerstvé zdechliny s radosti vrhali. Z některých dokonce odřezávali maso a krmili jím své děti. ženy a psy, kteří přitáhli s nimi.

Michal se dal do řeči s pohublým míšencem, kterému jeho synek ošetřoval po indiánském způsobu sečnou ránu na skráni.

„Myslíte, že vám to zaprášené lupení pomůže?“

„Ara-guatá zahání horečku, seňore. Ale musíte znát indiánská zaříkávadla. Já je naštěstí znám.“

„Kde jste k té ráně přišel?“

Míšenec pohodil hlavou k hloučku vojáků: „Dnes dostanete za krávu víc v koželužně než v mrazírnách masa, ale oni nám nepřejí ani ten cár kůže. Bijou nás jako zloděje! A přitom by stačilo dvacet hovězích hřbetů, abych si žil jako v nebi. Koupil bych dvě dojnice, udělal kádě a vyráběl sýry, pane. Mé děti by jedly od rána do večera samé dobroty a já bych se celý den díval, jak jim chutná.“

Mezitím se k Michalovi přišourali další míšenci. Všichni měli chatrné hadry a bosé, tenké nohy. Prohlíželi si Michala s plachou zvědavostí: byl mužem, o kterém se mluví v novinách! Během hodiny pozbyl tisíce krav, zatímco oni se za celý život nezmohli ani na zteřelou kravskou kůži…

Michal jim nabídl doutníky. Přijali je a začali reptat na hrubiánství vojáků, Ukazovali boule a modřiny na svých nemytých tělech. Michal podlehl soucitu a řekl: „Chcete-li živé krávy, přijďte na Ventanu.“ Nepochopili, jak to mysli, a když jim znovu slíbil, že dostanou živý dobytek, ztratili řeč. Teprve po dlouhé chvíli se vzpamatoval míšenec s obvázanou skrání: „Říkáte tolik krav, kolik máme krků? Třebas i hned dvě najednou?“

„Možná i víc,“ řekl Michal.

„Možná i víc?“ opakoval nedůvěřivě míšenec. „Třebas i tři najednou?“

Michal mlčky přisvědčil. Muž zavřel oči a pokřižoval se. Také ostatní míšenci se pokřižovali, jako by Michalovu řeč považovali za bohapusté rouhání.

Michal odpočíval na terase Ventany. Srkal horký čaj z yerby a naslouchal ržání koní i praskotu ohňů, které na přilehlých pastvinách rozdmýchávali sběrači kůží. Honáci měli plné ruce práce s tříděním dobytka, neboť na Ventanu přicházeli další a další bosáci, kteří netrpělivě čekali, až na ně don Manuel ukáže prstem a zeptá se: „Kde bydlíš? Kolik máš dětí? Budeš krávy dojit, nebo z nich naděláš boty?“ Měli s sebou své rodiny, měli co jíst, měli na očích krávy, které jim už brzo budou patřit, a nikdo je nevyháněl. Vychutnávali plnými doušky štěstí, které se na ně poprvé v životě usmálo.

Guapovo tělo odvezli Vojáci do Asunciónu: policejní lékař nařídil soudní pitvu. Udělali to jenom proto, aby se pohřeb odbyl v tichosti, daleko od Ventany. Báli se jitřit čerstvé rány, neboť honáci měli Cuapa rádi a netajili se myšlenkou na pomstu. Smutečních obřadů se zúčastnila pouze doňa Julie a její dcery. Nikdo jiný nesměl Ventanu opustit: dvorec hlídala zesílená rota vojáků. Byl to ve skutečnosti stav obležení, úředně se tomu však říkalo „výjimečné bezpečnostní opatřeni ze zdravotních důvodů“.

„Připadám si jako v zajateckém táboře,“ postěžoval si co chvíli Michal.

„A je vám snad zle?“ uklidňoval ho pokaždé komisař. „Dokud trvá výjimečný stav, dotud se pasou vaše krávy zadarmo. Na to je zákon. V takovém případě se všecky exekuce na neurčitý čas odkládají. Vy přece nemůžete za to, že vás zdržujeme v zájmu veřejného pořádku.“

„Smím se zeptat, jak dlouho nás ještě budete zdržovat?“

Savadora přimhouřil oči: „Dokud vám nevychladnou hlavy. Nemohu dopustit, aby mi tady vypukla rančerská válka.“

Technologové a hydrologové prozkoumali každou spáru mezi kameny na hrázi řeky Sallado. Rentgenové snímky i zevrubné prohlídky odborníků prokázaly, že kovový regulátor stavidla nebyl poškozen hrubým mechanickým násilím. Psalo se o tom ve všech novinách. Dělnické a malorolnícké listy volaly k odpovědnosti dona Roderiga, správce Callina a jeho jezdce. Pravicové časopisy otiskly prohlášení presidenta Svazu paraguayských estanciérů. „Jsem přesvědčen, že katastrofu na řece Manduvirá nezavinil zlý úmysl. Něco takového by odporovalo naší slavné farmářské tradici. Neznám jediného estanciéra, který by snesl pohled na hynoucí stádo…“

Osudnou přehradu navštívila skupina odborníků z ministerstva veřejného pořádku, z pojišťovny a z redakcí největších deníků. Pokusili se o rekonstrukci „nezaviněného masakru“ za účasti policistů, novinářů a široké veřejnosti.

„Říkají tomu rekonstrukce, ale vlastně je to ukolébavka,“ láteřil Fernandez, když vstupovali s Michalem na hráz. „Z taktických důvodů se tvařte, jako byste věřil všemu, co uslyšíte.“

„V kolik hodin jste zvedl hlavní stavidlo, pane Gallino?“

Hlas ministerského úředníka zněl věcně, suše, neosobně.

„Mohlo být něco před dvanáctou,“ odvětil předák Gallino stejně neosobně.

„V policejním protokolu je uvedeno 11.45 hodin – souhlasí?“

„Ano, seňore. Mám na to svědky.“

„A kde bylo v té době stádo dona Alejandra?“

„Promiňte!“ ozval se komisař Savadora. „Tehdy už neexistovalo stádo dona Alejandra Monteze. Snažte se být přesný!“

„Správně,“ uklonil se úředník. „Děkuji za upozornění a opravuji: Kde bylo v té době stádo seňora Michala?“

„Policie zjistila, že se pohybovalo asi kilometr odtud,“ odpověděl Gallino.

„Co tomu říká policie?“ pokračoval úředník, obraceje se k Savadorovi.

„Souhlasí,“ řekl komisař. „V té době byly krávy pod skalním převisem, kterému se říká Orlí zobák.“

„Tedy celý kilometr?“ zvolal úředník. „A mohl seňor Gallino slyšet pohyb stáda až sem na hráz?“

Nikdo neodpověděl, všichni hleděli na Gallina. Ticho horkého poledne rušily jen vzdálené skřeky opic. Zpod hráze stoupala vůně močálu.

„Mluvte, člověče!“ řekl Savadora předákovi. „Slyšel jste ty krávy, nebo neslyšel?“

Gallino přešlápl z nohy na nohu. Bylo na něm vidět, že se necítí právě nejlépe. „Slyšel, pane komisaři,“ řekl nejistě. „Každé početné stádo je slyšet, jak se valí krajem.“

Úředník Se na něho překvapeně podíval: „Vaše slova jsou v rozporu s původním protokolem. Při policejním výslechu jste prohlásil, že jste stádo neviděl ani neslyšel.“

„Slyšel jsem, jak dobytek někde v dálce bučí a hřmotí, ale nevěděl jsem, že táhne korytem řeky. Myslel jsem, že Guapo žene krávy pobřežní pastvinou.“

„Jak jste si to mohl myslet?“ vložil se do hovoru Fernandez. „Pastvina Ventany končí právě u Orlího zobáku. Jinak bychom přece nemuseli hnát krávy řečištěm.“

Gallino opět bezradně přešlápl: „Myslel jsem, že chcete projít pastvinou seňora Gritona. Prostě mě ani ve snu nenapadlo, že stádo táhne řečištěm. A vypuštěni přehrady bylo předem dohodnuto. Mám na to svědky.“

Ministerský úředník se otočil k farmářům: „Pánové, můžete potvrdit pravdivost slov předáka Gallina?“

„Zajisté,“ řekl Griton. „Vypuštění nádrže bylo opravdu předem domluveno. Počítali jsme šice s tím, že k výlovu dojde až za dva dny, ale vzhledem k tomu, že nádrž se vyprázdnila nečekaně brzo, museli jsme si s rybolovem pospíšit.“

„Snažte se být přesnější, pánové,“ řekl Savadora. „Byl domluven den i hodina?“

Gallino si otřel dlani čelo: „Nejsme železničáři. Nedáme tolik na minuty, jako spíš na počasí. Vypouštíme nádrž tehdy, kdy je naděje na bohatý déšť. Jistě si vzpomenete, že den před katastrofou bylo nebe jeden černý mrak. To taky byl hlavní důvod, proč jsme si řekli: vylovíme rybník, vody bude dost. Nádrž totiž nesmí zůstat dlouho prázdná. V případě sucha je to naše jediné spolehlivé napajedlo.“

Fernandez chtěl cosi namítnout, ale úředník ho předešel a řekl: „Nyní přikročíme k nejzávažnější otázce… Prosím inženýra Hardena z technologického ústavu, aby nám vysvětlil, proč v kritické chvíli selhal regulátor hlavního stavidla.“

Inženýr Harden byl světlovlasý, štíhlý chlapík s jasně modrýma očima. Mluvil pomalu, s nenapodobitelnou důstojností.

„Paní a pánové,“ začal obřadně, ačkoli nablízku nebyla jediná žena. „Obávám se, že by bylo předčasné hovořit o tom, proč selhaly důležité součástky hlavního stavidla. Můj asistent z rentgenologického oddělení mě právě dnes ráno upozornil na deformace, které jsme při prvním zkoumání materiálu přehledli. Zvlnění takzvaného jádra vyšetřovaného kovu prozrazuje podezřelé mechanické zhmoždění. Proto žádám, aby se tato otázka neprojednávala, dokud nebudeme mít po ruce výsledky dalších technologických zkoušek. Jmenoval jsem za tím účelem novou komisi, která se skládá z věhlasných a neúplatných odborníků.“

Hodnostáři, žurnalisté i zevlouni upírali na Hardena zraky plné údivu. Ministerský úředník řekl: „Vaše prohlášeni je přinejmenším zajímavé, seňore. Smím vědět, co jste mínil slovy komise se skládá z neúplatných odborníků‘? Chtěl jste snad naznačit, že až dosud prováděli vyšetřování nečestní lidé?“

Inženýr Harden si prohlédl úředníkovy černé střevíce, pak bílé kalhoty, hnědé elegantní sako a béžovou vázanku. Dál se nedostal, jako by se štítil pozvednout své modré oči až k protáhlé bradě a hubenému, jezuitskému nosu.

„Jsem zvyklý mluvit konkrétně. Opakuji, že nově jmenovaná komise se skládá z věhlasných a neúplatných odborníků. Vaše otázka je nemístná a záludná.“

Úředník se usmál: „Jestliže mou otázku považujete za nevhodnou, pak se vám omlouvám, seňore, ale zároveň si nemohu odpustit další dotaz: proč jste nás na objev svého asistenta neupozornil dřív? Mohli jsme si ušetřit spoustu námahy…“

„Až se vrátíte na ministerstvo, najdete v kabinetě mé písemné hlášení,“ odpověděl inženýr. „Odeslal jsem je těsně před odjezdem z ústavu. Není mou vinou, že v té době jste už nebyl v úřadě, pane.“

Ministerský úředník vytáhl křiklavý kapesník, přiložil si jej na špičatou bradu a několikrát suše zakašlal. Pak se obrátil ke skupině žurnalistů a škrobeně řekl: „Přerušuji dnešní jednání a děkuji vám za pozornost, pánové.“

EXPERTI TECHNOLOGICKÉHO ÚSTAVU ODHALUJI NOVÁ FAKTA…

VOLÁME K ODPOVĚDNOSTI VYŠETŘUJÍCÍ ORGÁNY…

RODERIGO MONTEZ SE VRACÍ DO ASUNCIÓNU…

Roderigo Montez se vrátil do města, ale proslýchalo se, že dosud nevytáhl paty ze svého paláce. Nepřijímal návštěvy, nepořádal zahradní slavnosti – jediný, s kým tu a tam ztratil pár slov, byl předák Gallino…

Komisař Savadora odhodil noviny a vzal si doutník z krabice, která ležela na stole v Michalově pracovně. Rozlomil cigáro na dvě půlky, jednu část podal Michalovi, druhou začal pomalu žvýkat.

„Nezdá se vám, že tabák je poněkud přeschlý?“ řekl po chvilce. Michal se zasmál: „To nemohu posoudit – ještě jsem ho neochutnal.“

„Tak to zkuste, člověče!“

„Bojím se, že by se mi zvedl žaludek, když neumím bagovat.“

„Že byste se nestyděl, člověče! Žvýkat tabák, to je to první, co musí umět každý pořádný farmář.“

Žvýkali tabák a dívali se, jak muži na dvoře opékají hovězí kýty. Střecha čeledníku se černala hřadujícími

„Víte, co mi nejde na rozum?“ řekl pak zničehonic Savadora. „To zjevení, které kdysi Angelita zahlédla v téhle pracovně.“

Michal si přehodil nohu přes nohu: „Asi to opravdu bylo pouhé zjevení.“

„Myslíte?“

Mouchy vytrvale bzučely a ty nejmenší, takřka neviditelné, zuřivě štípaly. Savadora vytáhl kapesník a otřel si bradu potřísněnou rozžvýkaným tabákem. Teprve když Michal vstal a chystal se odejít, prohodil ledabyle: „Věděl jste, že mříže v hlavním okně vězí v rámu, kterým lze pohybovat jako dveřmi?“

Michal zavrtěl hlavou: „Jak bych to mohl vědět? Vypadají bytelně a spolehlivě.“ Šel k oknu a zalomcoval mřížemi: „Nevěřím, že se s tím dá hnout.“

„Jako dveřmi, člověče,“ řekl komisař. „Jako dveřmi! Musíte ovšem vědět, který ozdobný knoflík stisknout. A jak stisknout.“

„Kdo to podle vás může vědět?“

Komisař si přitáhl sklenku s vínem: „Don Roderigo, doňa Eleonora – a teď to vím samozřejmě také já – ale dalo mi to práce!“

Michal se vrátil ke stolu a usedl na židli: „Chcete snad říct, že to zjevení bylo z masa a krve?“

Komisař mlčky přikývl.

„Připusťme, že se nemýlíte,“ řekl Michal. „Ale co tady mohli hledat?“

„Třebas zrovna ten starý testament, který vám nadobro podrazil nohy. Nikde není psáno, že ho don Roderigo měl odjakživa v rukou. Kdyby ho byl měl, byl by se ozval hned při projednávání závěti. Musím se pro všechny případy podívat, jestli nenajdu nějaké zajímavé otisky prstů.“

„Tvá podezíravost mě překvapuje, Angelito. Myslel jsem, že Savadorovi důvěřuješ.“

„Ano, seňore – neměla jsem důvod myslet si o něm něco špatného, ale teď jsem ho už několikrát přistihla, jak listuje ve vašich papírech. Včera jsem viděla, jak čenichá v té zlaté kazetě. Otevřel ji, přestože byla zamčená.“

„Otevíral ji před tebou?“

„Ne, seňore – dívala jsem se oknem.“

„A našel tam něco zajímavého?“

„Nevím. Musela jsem utéct, protože mě vyplašil jeho pobočník. Nechtěla jsem, aby mě přistihl u okna.“

„Přeješ si, abych se komisaře zeptal, proč je tak všetečný?“

„Ale on přece musí být všetečný, seňore. To už patří k jeho povolání.“

„A proč bychom mu tedy měli bránit, aby své povolání vykonával důsledně?“

„Ach, už zase žertujete, seňore. A přitom dobře víte, jak v poslední době nadržuje donu Roderigovi.“

„Neřekl bych, že někomu nadržuje. Zdá se mi naopak, že je spravedlivější, než jsme si mysleli.“

„Ani nevíte, jak bych byla ráda, kdybyste měl pravdu…“

Dny míjely v klidu a míru až na roztržku, kterou vyvolal Wenita, když se vojáci chystali porazit přítulnou Lindu.

„Ten bílý s hadíma očima chce zabít posvátnou krávu,“ křičel Wenita na celý dvůr. „Kdo ti to dovolil, žabí tlamo? Linda je očarovaná a nikdo se jí nesmí dotknout. Jsi zloděj dobytka, a žádný voják. Táhni odtud!“

Vojáci se na něho vrhli a tloukli ho hlava nehlava. Indiáni přispěchali Wenitovi na pomoc. Také několik míšenců se pohotově svezlo po zádech nenáviděných vojáků. Rdousili je holýma rukama, kousali, kopali, dokud seržant s bobulí na krku nevytáhl pistoli a nevystřelil. Náboj minul Wenitovu hlavu o pouhý milimetr. Všichni znehybněli úlekem, jenom Wenita zařval: „Vrahu! Zabijáku! Volská tlamo!“ Seržant na něho znovu namířil pistolí, než však mohl stisknout spoušť, ozval se v dálce výstřel: seržantovi vypadla pistole z ruky a v křečovitě sevřené dlani se objevila krev. Od hlavní ohrady se blížil Savadora. Měl stažené obočí, hněvivě sevřené rty a v ruce revolver, z kterého se ještě slabě kouřilo.

„Zvíře chtělo vraždit!“ poskakoval Wenita kolem překvapeného seržanta. „Zvíře chtělo zabít!“ Měl natržené ucho a z nosu se mu řinula krev.

Komisař pohlédl na seržanta a řekl: „Jděte k ranhojiči a potom se hlaste u svého kapitána. Vy nejste poddůstojník, člověče – vy jste bandita!“

„Salvadora se překonává,“ řekl don Manuel, když za ním k čeledníku přišel Michal. „Škoda že jste neviděl, jak opařil toho seržanta.“

„Jsem docela rád, že jsem to neviděl. Nemám přestřelky v takové lásce jako vy.“

„Říkám vám, že můžete litovat! Savadora střílel od téhle ohrady a na tu dálku zasáhl přesně střed pravé ruky. Jiný by si na to musel vzít pušku s dalekohledem.“

Michal jen pokrčil rameny: „A to musel hned střílet?“

Manuel se nasupil: „Vojáci porušili kázeň. Chtěli porazit krávu. Dokonce vaši nejoblíbenější krávu! Zítra by mohli přijít a vydrancovat váš dům. A ten pitomý seržant se oháněl pistolí, ačkoli Indiáni u sebe neměli ani klacek. Nebýt komisaře, byl by snad Wenitu odpráskl, a měli jsme na krku pěknou rebelii. Indiáni by se určitě mstili. Podle mého to Savadora musel udělat. Bílý se provinil, bílý byl potrestán! Žádné řeči, žádné průtahy: napříště si všichni dají pozor, spolehněte se!“

Ohně na Venťaně jen skomíravě doutnaly, protože všechno, co mělo nohy, odešlo k přehradě na řece Sallado. Vyprahlý, široký žlab na soutoku řek Manduvirá a Sallado se podobal poutnímu místu: přímo pod hrází se rozložily zástupy mužů, žen i dětí a jízdních dobytčat, která je doprovázela. Ačkoli svítilo slunce, plály všude hranice jako o velké slavnosti.

Ministerský úředník s jezuitským nosem se dostavil na hráz v bílém stejnokroji, zdobeném zlatem. Rovněž komisař Savadora byl ve svátečním. Honáci dona Roderiga i muži z Ventany přijeli na učesaných, vyšňořených koních. Všichni měli za opasky revolvery, odznak cechu, pyšnou výsadu, kterou jim dodnes neodňal žádný diktátor.

Úředník zahájil jednání s přehnanou okázalostí. Jeho. hlas i gesta prozrazovaly neklid člověka, který ví. že se pohybuje na tenkém ledě,

„Byl jsem pověřen nesnadným úkolem zhodnotit události posledních dni nejen po stránce právní a administrativní, ale především po stránce morální.“

Nad řekou zahučela Cabótova helikoptéra. Úředník se odmlčel a bezvýrazným pohledem sledoval vrtulník, přistávající na vyschlém břehu. Pokračoval, teprve když stroj utichl.

„Doufám, že všechny zúčastněné strany, úřední orgány i páni žurnalisté se vynasnaží, aby tragédie na řece Manduvirá přestala sloužit temným živlům jako zdroj pomluv a osobního osočování…“

Novináři se znuděně usmívali, dokud zdlouhavou, bezhlavou řeč nepřerušil komisař Savadora.

„Pane, dovolíte, abych konečně přečetl zprávu technologické komise?“

Úředník se uklonil na znamení souhlasu a komisař přečetl mohutným hlasem protokol, sepsaný odborníky z technického ústavu. Michal si všiml, že stále víc pohledů se teď obrací ke Gallinovi, který stál mezi farmáři se sklopenou hlavou. Tvářil se zkroušeně jako člověk nadobro zaskočený a vyřízený. Byl to však jen pouhý dojem, neboť na otázku, kdo tedy poškodil stavidla, odpověděl Gallino drze a bez váhání: „Zahlédl jsem u stavidla dva muže. Jeden z nich byl správce Guapo, druhého jsem nikdy předtím neviděl.“

Dav zahučel údivem a Savadora řekl: „Kdy to bylo?“

„Den před katastrofou, pár minut po půlnoci. Nebo těsně před půlnocí. Viděl jsem, jak Guapo vstupuje na hráz a sklání se k hlavnímu regulátoru. Ten druhý muž stál na břehu a hlídal koně. Pak oba tryskem odjeli.“

„Kam odjeli? Kterým směrem?“ ptal se komisař, hledaje po kapsách notes a tužku.

„Směrem k Ventaně.“

Don Manuel zlostně vykřikl: „Ten chlap hřeší na to. že Guapo už není mezi námi. Proč se o tom nezmínil dřív?“

„Nenapadlo mě, že Guapova noční návštěva na hrázi může nějak souviset s neštěstím. Srovnal jsem si to v hlavě teprve dodatečně.“

„Kdy – dodatečně?“ řekl Fernandez. „Po rozmluvě s donem Roderigem?“

Gallino si otřel čelo cípem černého šátku, který měl na krku: „Nejsem zvyklý obtěžovat šéfa věcmi, na které stačím vlastním rozumem.“

„Jak můžete v tomto případě mluvit o rozumu?“ zasmál se don Manuel. „Rozumný člověk by si přece nevymýšlel neuvěřitelné pohádky.“

„Ne tak ironicky!“ zakmital ukazováčkem Savadora. „Podle mého názoru není vyloučeno, že se Guapo opravdu pokusil zvednout stavidla. Možná že chtěl koryto řeky zaplavit vodou, aby vás odvrátil od úmyslu hnát krávy na východ. Sami jste přece říkali, že mu v poslední době selhávaly nervy. Patrně se nemohl smířit s myšlenkou, že se Ventana má prodat a jeho milovaně stádo rozprchnout.“

„Nesmysl!“ zabručel Fernandez. „Guapo věřil, že řečištěm šťastně projdeme.“

„Ale je tu ještě jedna možnost,“ hlásil se o slovo farmář Griton. „Guapo snad nechtěl zmařit pochod stáda, třebas ho chtěl naopak zabezpečit: poškodil tajně regulátor, aby nebylo možné zvednout stavidla – ale přepočítal se.“

Don Manuel si odplivl: „Minutu před smrti si Guapo vzpomněl, že by někdo mohl zákeřně vypustit nádrž. Tryskem se rozjel ke hrázi, ale už bylo pozdě. Z toho je patrné, že předtím u přehrady nebyl a na stavidla ani nesáhl.“

„Ale já ho viděl,“ řekl Gallino. „Mám na to svědky.“ Savadora klepl tužkou do notesu: „Dobrá! Řekněte nám tedy, koho jste viděl, co ti muži měli na sobě, jak vypadali jejich koně. čím Guapo poškodil součástky stavidla a tak dále a tak dále. Všechno pěkně po pořádku, jasně a pravdivě, člověče!“

Gallino se zakýval ze strany na stranu: „Co měl Guapo na sobě? Čím poškodil stavidla? Tak blízko jsem zase nebyl, abych viděl, co drží v ruce. A byla noc.“

„Můžete spolehlivě označit místo, odkud jste se na Guapa díval?“

„To bych mohl, seňore. Mám na to svědky.“

„Dobrá, představte nám své svědky.“

Gallino se rozhlédl po tvářích svých honáků, ale než mohl na některého z nich ukázat prstem, řekl Fernandez komisaři: „Měl byste pana Gallina upozornit, že křivopřísežnictví je trestné.“

„Mlčte, člověče! Nikoho neurážejte!“ okřikl ho Savadora. „Osočovat z křivopřísežnictví je také trestné.“

Gallino požádal komisaře, aby dona Manuela poslal pryč.

„Nebudu odpovídat na vaše otázky, dokud bude seňor přítomen,“ prohlásil dotčeně. Savadora mávl rukou: „Nezdržujte jednání! Chceme vidět ty svědky.“

Z řady honáků vystoupili dva mladí muži. Oba měli pod nosem černý úzký knírek. Jeden se jmenoval Torente, druhý Bolivar.

„To jsou ti praví!“ zašeptal Fernandez. Něco podobného si pomyslil i komisař, ale ovládl se a řekl: „Seňor Torente pracoval před lety na Ventaně… Jste si jist, seňore, že muž, který se údajně motal kolem stavidla, byl skutečně váš bývalý předák Guapo?“

„Jsem přesvědčen, že to byl on,“ řekl Torente a Bolivar zabručel: „Určitě to byl on.“

„Z jaké vzdálenosti jste ho pozorovali?“

Oba mladí muži pohlédli na Gallina a potom ukázali na skupinku tří palem, jež stály osamoceně uprostřed pampy. Bylo to asi sto metrů od hráze.

„Kolik bylo hodin?“ zeptal se komisař.

„Kolem půlnoci,“ odvětili oba muži takřka jedním dechem. Savadora se zadíval ke třem palmám: „Svítil měsíček?“

„V té době ano,“ řekl Gallino.

„Co měl Guapo na sobě?“

„Široké rančerské kalhoty a jezdeckou kazajku,“ řekl Bolivar. Mladší a hubenější Torente dodal: „Guapo nikdy nenosil nic jiného.“

Komisař si udělal několik poznámek do notesu a potom se zeptal Bolivara: „Co ten druhý jezdec? Pomáhal Guapoví u stavidla?“

Bolivar hledal očima Gallinovu tvář, takže chvilku trvalo, než odpověděl: „Ten druhý hlídal koně.“

„Kde stáli ti koně?“

„Hned u hráze.“

„Poznal byste toho druhého muže, kdybyste ho náhodou potkal?“ .

„Sotva, pane. Nevím ani, co měl na sobě. Zůstal sedět na koni, takže jsme ho pořádně neviděli. Jistě mi rozumíte, co tím chci říct. Každý člověk se pohybuje jinak – každý má jinou chůzi, podle které ho snadno poznáte i na velkou dálku, jako třeba v případě Guapa. Vím bezpečně, že to byl on, a přitom jsem mu neviděl ani do obličeje.“

„Seňor Torente mu také neviděl do obličeje,“ řekl komisař a obrátil se ke Gallinovi. „Žádný ze svědků předáka Guapa vlastně neviděl, ale tvrdíte, že to byl on. Musím vás upozornit, že takové svědectví nemá žádnou váhu.“

Gallino zvedl dva prsty pravé ruky: „Přísahám, že to byl Guapo.“

Savadora na něho chvíli mlčky hleděl. Potom řekl: „Co jste si mysleli, když jste Guapa spatřili na hrázi?“

„Nic.“ odvětil Gallino. „Stává se často, že někdo ze sousedů se přijde podívat na hráz.“

„Opravdu jste si myslel, že se přišel na hráz jenom podívat? Podle mého jste museli vidět, jak se ohání kladivem nebo něčím podobným. Museli jste slyšet rány – součástky regulátoru jsou přece ze železa – a nález technologů jasně říká, že byly hrubě poškozeny.“

„Nic jsme neslyšeli,“ řekl Gallino. „Kdybych byl slyšel, jak do stavidla buší nějakým železem, byl bych se musel zeptat, proč to dělá. Nezapomeňte, že byla noc.“

Komisař se usmál: „Právě proto, příteli! Taková půlnoční návštěva na hrázi je přinejmenším podezřelá – a vy jste se ani nenamáhali zjistit, co tam ti chlapi dělají? Jak dlouho jste je vůbec pozorovali?“

Muži si vyměnili několik tázavých pohledů, a Gallino řekl: „Jestli jsme zastavili koně na dvě na tři minuty, déle to nebylo. Vraceli jsme se z obhlídky a pospíchali jsme domů.“

„Jezdíváte na hlídku vždycky v této sestavě?“

„To jako myslíte, jestli jsem si schválně nevybral Bolivara a Torenta?“

„Ptal jsem se, jak sestavujete noční hlídky,“ řekl komisař.

„Většinou se chlapci hlásí dobrovolně.“

Savadora sklapl notes a strčil jej do kapsy: „Myslím, že se můžeme rozejít, pánové. Za těchto okolností nemá smysl pokračovat v jednání. Především musíme zjistit, kde byl předák Guapo oné osudné noci. Jeho žena se snad bude pamatovat, jestli seděl doma, nebo jestli se někde toulal. A potom je tady ještě ten druhý, neznámý jezdec…“

Nos ministerského úředníka se protáhl, když Savadora řekl na rozloučenou Michalovi: „Vzhledem k tomu, že další pátrání si vyžádá hodně času, zrušíme výjimečný stav a odvoláme vojáky z Ventany. Konečně budete mít volné ruce.“

Z Ventany pomalu mizely další a další houfce skotu, pro který si přicházeli bosáci ze všech končin Paraguaye. Sběrači kůží, peóni i povaleči hnali darované krávy, skopce i koně přes vyhublé řeky, vyprahlé pastviny a trouchnivějící lesy do nejbližšího sousedství i do nepředstavitelných dálek – o nikdo jim v tom nebránil.

Žebráci už nebyli hodni zavržení: získali majetek. A s ním i trochu sebeúcty. Vděčně se zastavovali u každé kapličky, aby se za Michala upřímně pomodlili. Vodili své krávy nejschůdnějšími cestami a hýčkali je jako posvátné bůžky. Bylo-li třeba, přinášeli jim vodu v sombrerech, nebo zlézali vysoké palmy a sráželi dolů dužinaté listy, aby si jejich dobytek mohl naplnit teřichy vydatnější potravou, než jakou skýtala vyschlá, žíznící pampa.

Michalovo jméno „šlo světem“. Nebylo časopisu, nebylo televizní obrazovky, kde by se aspoň jednou neobjevila tvář „chudého milionáře“.

Reportéři Cabót i Carnera měli po ruce dost snímků, aby se jim podařilo oživit vzpomínky na Ventanu, kdykoli se jim zachtělo. Stačilo otisknout fotografii nabobtnalých krav nebo promítnout film, který věrně líčil Guapovu smrt pod kopyty stáda…

Pastviny při řekách Manduvirá a Sallado žloutly a umíraly pod horkým prosincovým sluncem. Vzduch byl nesnesitelně suchý, tráva pod nohama dobytka šelestila a praskala jako sláma. Farmáři Griton a Vieland tiskli svá stáda k nádržím, ale i tam bylo vody sotva po paznehty: učiněné kádě hniloby a bahna. Ukázalo se, že přehrada na řece Manduvirá hrála důležitou roli v systému napajedel, která stádům skotu umožňovala přečkat žíznivé měsíce.

Rozhodli se tedy, že požádají Monteze, aby jim dovolil zahnat žíznivý skot k laguně Negro na severovýchodě; vrátili se však s nepořízenou: don Roderigo je nepřijal.

Oba starci pak navštívili Ventanu. Složili Michalovi hlubokou poklonu, lítostivě vzpomněli mrtvého Guapa – a požádali o vodu pro své krávy.

„Očekávané deště zabloudily daleko na sever a vypuštění nádrže se nám zle vymstilo,“ řekl zkroušeně Griton. „Nařídili jsme kopat nové studny a prohlubovat staré jímky, ale po vodě nikde ani památky! Z mého stáda uhynulo na tři sta skvělých kusů, soused Vieland pohřbil už čtyři sta plodných krav.“

Ve Vielandově oku se objevila slza. Rychle ji zamáčkl hřbetem pihovatě ruky.

„Nechali jsme sloužit zvláštní mše a ponížili jsme se před donem Roderigem i jeho správcem, ale Bůh nám nepřeje. Nadešel čas, kdy se dobytkáři začnou bít pro vědro vody, ale naše hrdost nám nedovoluje uchýlit se k násilí. Proto vás žádáme, seňore, abyste naše polomrtvá stáda zachránil a otevřel nám cestu k Čapí laguně.“

Michal byl v rozpacích. Nechtěl, aby si myslili, že jim nechce vyhovět, ale přitom jim musel naznačit, že do toho nemá co mluvit.

„Rád bych vám pomohl, přátelé, ale bojím se, že bych vás svým svolením vlákal do nesnází. Don Roderigo by od vás jistě žádal nájemné, které byste sotva mohli zaplatit. Pozemky totiž patří jemu, jak sami dobře víte. Nemám právo rozhodovat o zdejších pastvinách.“

V té chvíli se zvedl od stolu don Manuel a řekl: „Jděte za svými předáky a poručte, aby zavedli vaše stáda k Čapí laguně. Ale napřed se podívejte, jestli je tam opravdu dost vody. Letošní sucho už zubilo kdejaký močál.“

„V Čapím žlabu voda nikdy nezaniká, seňore,“ řekl Griton. „Je to jediné místo, kde se tráva po celý rok leskne. Jestliže seňor Michal dovolí, jsme zachráněni.“

Michal pohlédl tázavě na Fernandeze. „Uvědomujete si, že Čapí laguna patří donu Roderigovi?“

Don Manuel se usmál: „Připusťme, že se mýlíte, patrone – a že pastviny Ventany jsou opravdu vaše. Co byste v tom případě odpověděl smutným prosebníkům?“

„Řekl jsem přece, že bych jim s radostí vyhověl…“ Don Manuel se obrátil k farmářům: „V tom případě neztrácejte čas a vyrazte ještě dnes v noci.“

Farmáři se předklonili, jako by ho chtěli obejmout, ale pak se vzpamatovali, potlačili nával radosti a důstojně se rozloučili. Fernandez je doprovodil ke koním.

Když se vrátil, řekl Michal: „Domníváte se, že Montez bude nečinně přihlížet, jak se na jeho pozemcích pasou cizí krávy?“

„Montez do toho nemá co mluvit,“ posadil se Fernandez ke stolu a napil se vína. „Pastviny jsou vaše.“ Právem očekával, že Michal zbledne překvapením – a byl poněkud zklamán, když se to nestalo. Michal dokonce neprojevil ani náležitou zvědavost, jenom zabručel: „Vždyť přece víte, jak to je?“

„To tedy vím,“ zasmál se Fernandez. „A kromě dona Roderiga jsem možná jediný na světě, kdo to bezpečně ví.“

Z další rozpravy vyšlo najevo, že donu Manuelovi padl do rukou starý rodinný úradek, který dokonale rušil platnost osudného pamětního zápisu o nedělitelnosti pozemků Montezova rodu. Byla to listina, která pojednávala o majetkových a dědických právech Montezů a byla tak stará, že se v ní mluvilo ještě o nevolnících a otrocích; přitom však byla „pořízena s požehnáním církve i za dohledu světské moci“ o celých sto let později než zažloutlý pergamen, který donu Roderigovi umožnil změnit Alejandrovu závěť.

„Myslíte, že don Roderigo o tom úradku věděl?“ zeptal se Michal. Fernandez se ušklíbl: „Musel o tom vědět. Montezové vždycky vědí, co jim patří a co by k tomu ještě mohli přidat. Víte, kde jsem ten papír našel? Ve vaší skříni, seňore.“

„V mé skříni? A kdy, prosím vás?“

„Asi před hodinou. Vezmeme-li to správně do rukou, skončí Roderigo jako sprostý podvodník. Vzpomeňte si na to zjevení, o kterém mluvila Angelita. To všechno se bude u soudu přetřásat. Vsadil bych se, že tady hledali právě tenhle ošemetný dokument – a že ho také našli, příteli!“

„Jak to – našli?“ zeptal se nechápavě Michal. „Copak ho nedržíte v ruce?“

Don Manuel se potměšile usmál: „Smlouva byla vyhotovena dvakrát. Jednou pro praděda Pabla Monteze, jednou pro praděda Frederika Monteze, ale o tom zřejmě Roderigo nevěděl. Jakmile mu padl do rukou jeden exemplář, usoudil, že má vyhráno. Proto se taky do vás tak pustil.“

„Člověku se obrací žaludek,“ řekl znechuceně Michal. „Co s tím budeme dělat?“

„Ze všeho nejdřív si pořídíme několik soudně ověřených opisů. Nezapomeňte, že nás čeká nemilosrdná bitva. Za tenhle kousek starého papíru by don Roderigo jistě bez řeči zaplatil polovinou svého majetku. Ale protože je starý lakomec, bude to chtít pořídit levněji: uvidíte, že se nebude štítit další krádeže ani vraždy. Proto musíme mít těch opisů víc!“

„Člověče,“ řekl komisař Savadora, když mu Michal ukázal vzácnou listinu. „Ten papír hledám už pěkných pár dní. Kde jste to našel?“

Michal byl překvapen: „Věděl jste tedy o jeho existenci? Jak je to možné?“

„Houby jsem věděl!“ odsekl Savadora. „Jenom jsem si rovnal v hlavě tu Alejandrovu závěť a Roderigovy nároky. Don Alejandro by musel být úplný pitomec, kdyby vám odkázal pozemky, které mu nepatří. A potom ta podezřelá návštěva, o které mluvila Angelita. Chápete? Člověk nemusí mít zvláštního filipa, aby si to dal dohromady. Don Roderigo se prostě přišel podívat do rodinného archívu – jinak si to nedovedu vysvětlit. Je možná jediný, kdo umí manipulovat s tajnými zámky okenních mříží. Mohl se snadno dostat dovnitř a mohl pak zase snadno odejít. Nezapomeňte, že v té době byla Ventana prakticky neobydlená.“

„Mluvíte o tom s překvapující jistotou,“ řekl MichaL „Našel jste snad něco, co dona Roderiga usvědčuje z vloupání?“

Savadora se zahoupal na špičkách jezdeckých bot: „Nic jsem nenašel, člověče! Na mřížích jsou otisky prstů dona Alejandra. A vaše. Ty jsou nejčerstvější, nepočítám-li otisky doni Angelity, která sem chodí uklízet.“

Komisař zmlkl, ale jenom na okamžik: „Uvědomujete si, že tenhle papír vás může stát krk?“

Michal se usmál: „Dovedu si představit, jaká to bude pro Roderiga rána, až zahájíme soudní jednání. Novináři se takového sousta chopí jako pamlsku.“

„Nesmějte se, člověče!“ osopil se na něho Savadora. „Říkám vám znovu, že je to nebezpečná hra. Mohu-li vám radit, snažte se obnovit svá majetnická práva bez provokací. Nabízím vám v tom ohledu pomoc jako prostředník.“

„Jako prostředník? Tomu nerozumím,“ poznamenal Michal a zastrčil památnou smlouvu do náprsní kapsy. Komisař si zapálil doutník a řekl: „Dovolíte-li, navštívím dona Roderiga a navrhnu mu, aby vám vystavil věnovací listinu, která vám pro budoucnost zaručí všechna vlastnická práva týkající se Ventany.“

Michal nevycházel z údivu: „Věnovací listinu? Tomu už teprve nerozumím.“

„Nějak se to musí uspořádat, člověče!“ řekl dobrácky Savadora. „A tohle je pro obě strany ta nejschůdnější cesta. Soudit se rozhodně nemůžete! Tím by vzájemné nepřátelství jen vzrostlo – a bůhví jak by ty nekonečné spory skončily.“

Michal šel k oknu, chvíli se díval na planoucí oheň u čeledníku a potom řekl: „Myslíte, že strpím, aby po tom všem dona Roderiga oslavovali jako štědrého, moudrého mecenáše?“

„V zájmu klidu a míru to budete muset spolknout.“

„A co když to nepolknu? Co když nesnesu, abyste z lumpa udělali anděla?“

Savadora řekl: „Nechci dělat Roderigovi advokáta, ale myslím si, že si nezaslouží tak krutou ránu. Co když byl přesvědčen, že je v právu? Není vyloučeno, že o tom druhém pergamenu opravdu nevěděl. Považuji za čestné upozornit ho na jeho omyl, dříve než zahájíte soudní jednání. Uvidíte, že se bude snažit uvést věc na správnou míru a řádně vás odškodnit. A jestliže se mýlím, pak můžete být nemilosrdný.“

Michal si vzpomněl na zabitého Guapa. Odvrátil se od okna a řekl: „Don Alejandro by se jistě obrátil v hrobě, kdybych se zařídil podle vaší rady, seňore. Nemohu být shovívavý k člověku, který se od samého počátku chová bezohledně a nepřátelsky.“

Savadora vstal od stolu: „Myslím to s vámi dobře. Zatlačíte-li Roderiga do kouta, poteče krev. Montezové byli na svou pověst odjakživa citliví. Neušetříte–li dona Roderiga hanby, obětuje všecky své síly na to, aby se vám pomstil. Znám ten pyšný rod Montezů bezmála padesát let. Máte-li jen trochu rozumu, dovolte mi, abych vás s Montezem usmířil.“

Michal stál opět u okna. Přes nádvoří se loudavým krokem ubírala Linda. Když míjela hlouček Indiánů, vstal Wenita od ohně a důkladně se pokřižoval. Michal si vzpomněl na nedávnou šarvátku, kterou Wenita vyvolal kvůli Lindě. Komisař se tehdy postavil na stranu Indiánů. Možná že je opravdu spravedlivý a nemá v úmyslu nadržovat zlu. Mluví-li ve prospěch dona Roderiga, tedy jistě jenom proto, aby udržel mír ve svém revíru…

„Budu o vašich slovech přemýšlet,“ řekl Michal, když mu komisař podal ruku na rozloučenou. „Nejsem mstivý a nepotrpím si na zbytečné spory, ale s donem Roderigem se v žádném případě smiřovat nebudu.“

„Stačí, když do toho nebudete zatahovat veřejnost,“ řekl Savadora. „Jak Monteze znám, přijme vaše podmínky bez jediné výhrady. Má před sebou politickou kariéru – a každý další skandál by mu mohl nadobro podrazit nohy.“

Michal doprovodil Savadoru na terasu: „Prozatím se o tom nikomu nezmiňujte, seňore. Pohovořím o vašem návrhu s donem Manuelem a zítra vám řeknu rozhodné slovo. Dobrou noc.“

Na Ventanu se přiloudal bezzubý výrostek. Už z dálky volal: „Viděl jsem, jak chromý Pereira vyměnil tele za kořalku. Nehodného muže jste podaroval, seňore. Kdybych já dostal koně, nikdy bych ho nevyměnil za kořalku. Ani za zlaté hodinky bych ho nevyměnil. Ba ani za zlaté zuby, jaké nosí komisař, ani za takovou nádheru bych koně nevyměnil.“

Michal se musel smát. Výrostek dostal krásného hřebce, poklonil se až k zemi a šel.

„Neměl byste být tak štědrý,“ řekla Angelita, když se Michal přišel zeptat do kuchyně, co bude k večeři. „Aspoň ne ke každému. Ten chlapík vypadal jako bandita, kterému nic není svaté. Uvidíte, že koně vymění za láhev kořalky.“

„Uklidni se, dítě,“ řekl zvesela Michal. „Musel jsem někomu udělat radost. Podívej se, co nám dnes spadlo do klína…“ Vytáhl z náprsní kapsy starý pergamen: „Don Roderigo bude co nevidět na kolenou. Ventana je naše! Přečti si to! Víš, co to pro nás znamená?“

Společně četli starý pamětní zápis. Jejich skráně se přitom téměř dotýkaly. Hlava dívky však náhle klesla na jeho rameno: z hrdla jí vyrazil pramének krve…

„Angelito?! Dítě!“

S bezvládným tělem v náručí vyběhl z kuchyně. Zoufalým hlasem přivolával pomoc. Z čeledníku se vyřítil don Manuel a několik honáků.

„Co se děje? Proč ten křik?“

Michal položil Angelitu na zem. Honáci vběhli do kuchyně. Hadrian vypálil několik ran do vzduchu. Ze všech stran se sbíhali lidé.

„Prohledejte čeledník! Uzavřete cestu k jižnímu brodu! Zavolejte komisaře! Připravte nejrychlejší koně a nejlehčí karetu!“

Michal měl co dělat, aby neomdlel. Ale udržel se na nohou a spěchal do své pracovny pro obvazy. Když se vrátil, klečel u Angelity starý Wenita a přikládal jí na ránu léčivé lupeny. Mumlal si přitom indiánská zaklínadla.

„Vrah musel mít zbraň s dokonalým tlumičem,“ řekl Fernandez ze dveří kuchyně. „Vymoženost, jakou nemá každý. A nic bych za to nedal, že chtěl odprásknout vás, patrone. Angelita se k tomu určitě připletla omylem.“

Michal se zhroutil. Když se vzpamatoval a otevřel oči, viděl, jak Hadrian odnáší. Angelitu ke klusáckému vozíku. Na kozlíku kočáru seděl don Manuel: „Čekáme jenom na vás, patrone! Posaďte se dozadu k Angelitě!“

Michalovi třeštilo v hlavě. Tupě hleděl na ubíhající krajinu. Angelita ležela na podlaze kočáru jako ubohá, nepotřebná, pohozená věc.

„Průstřel hrtanu,“ řekl don Manuel mladému chirurgovi, který přispěchal na nádvoří trinidadské nemocnice s dvěma nosiči raněných. „Zavolejte okamžitě primáře! To děvče nesmí umřít.“

„Zapomínáte, že je noc,“ řekl chirurg. „Pan primář už dávno odešel.“

Fernandez se rozkřikl: „Tak ho vytáhněte z postele! Říkám vám, že to děvče nesmí umřít.“

Chirurg se usmál, ale nebylo v tom nic povýšeného. Pak pokrčil rameny a odešel. Michal se mlčky díval, jak zřízenci v bílých pláštích odnášejí Angelitu ke dveřím operačního sálu.

Seděli v předpokoji chirurgické ordinace. Věděli, že budou čekat dlouho, neboť primář označil zranění za velmi vážné a jeho asistenti mluvili o operaci jako o beznadějném pokusu.

„Pamatujte, že nesmí umřít!“ opakoval tvrdošíjně don Manuel. Celou tu dobu si čistil revolver – jestli ho vůbec čistil. Snad pouze chtěl, aby si všimli, že zbraň je ostře nabitá a kdykoli k použití. Zdálo se, že má strach, aby lékaři něco nezanedbali, ať již z hlouposti, nebo úmyslně. Byl mrzutý a podrážděný a ustavičně se obracel k Michalovi: „Ať zcepením, jestli to Angelita neodskákala za vás. Rána byla určitě adresována vám. Proč by zabíjeli nevinné děvče? Angelita jim v ničem nepřekážela.“

„Možná že nás chtěli vyřídit oba dva.“

„Proč, prosím vás?“

„Třebas kvůli tomu pergamenu, který jsem jí ukazoval.“

Manuel vrtěl hlavou. Michal ho požádal o doutník, ale nezapálil si. Zkusil tabák žvýkat. Chvíli si na trpkých slinách pochutnával, ale pak šel k plivátku a rychle si vyprázdnil ústa. Fernandez mu nabídl mentolové cukrátko.

Konečně vstoupil do čekárny primář: na nose měl ještě narudlou rýhu od okraje roušky, kterou právě odložit

„Chystám se nadiktovat zprávu o průběhu operace. Přejete si být u toho?“

„Samozřejmě!“ řekl Fernandez, „ale napřed nám povězte, jak operace dopadla.“

Primář zamířil stařeckým krokem ke dveřím, jež vedly do kanceláře. Přes rameno řekl: „Pacientka žije, ale její stav je kritický a bude takový ještě několik dní.“

Fernandez se zvedl: „Zamluvil jsem pro doňu Angelitu jeden z těch přepychových pokojů, za které se platí hříšné peníze. V ceně je započítáno i lůžko pro rodinného příslušníka nebo ošetřovatele. Doufám, že nemáte nic proti tomu, aby se do toho pokoje nastěhoval některý z našich lidí.“

Primář pohlédl tázavě na Michala: „Nevím, proč se chcete tolik obtěžovat, pánové. Ujišťuji vás, že seňorita nebude mít u nás v ničem nedostatek. Vaše rozhodnutí prozrazuje jistou míru nedůvěry.“

„Nezapomínejte, za jakých okolností přišla k úrazu,“ řekl nabručeně don Manuel. „Někdo z nás tady musí zůstat!“

Primář se uklonil: „Jak si přejete, pane. Upozorňuji vás však, že pacientka potřebuje naprostý klid.“

„Bude ho mít!“ řekl don Manuel a dotkl se svého revolveru.

Ráno přijel na Ventanu komisař Savadora, Nadával na vedro a na dobytkářské silnice. Měl roztřesené ledviny, protože dal přednost motocyklu před koněm, aby ušetřil čas.

„Následkem toho jedu z Emboscády o hodinu déle než na průměrné kobyle. Dvakrát jsem píchl, pětkrát spadl. To nejsou výmoly, člověče, to jsou lapací jámy na tygry!“

Michal ho zavedl do kuchyně. Savadora si prohlédl vyhaslé ohniště, dva obrovské kotle zavěšené na řetězech, kyjovité tlučky na kukuřici, řeznické sekyry, naběračky, nože, háky na vyvrhování zvěře i prastaré těžké pekáče.

„Much jako na latríně,“ bručel, když se zastavil u okna. „Moskytiéry špatně přiléhají, co?“

Všude byly otáčivé rámy se sítěmi proti hmyzu. Komisař si je zevrubně prohlédl a požádal Michala, aby se rozpomněl, kde stál, když ukazoval Angelitě vzácný pergamen.

„Ale přesně, člověče! Ušetříte mi tím spoustu práce. Předveďte mi to třebas s Hadrianem. Ne, ne, ten je moc velký. Zkuste to se mnou.“

Michal se postavil zády k menšímu ohništi a přitáhl si k sobě komisaře. Dveře měl po pravé ruce, okna po levé. Savadora řekl: „Jak držela hlavu, než se to stalo? Asi takhle?“

„Malinko níž, seňore. A trochu na stranu. Naše tváře se skoro dotýkaly.“

Komisař chvíli přemýšlel a potom řekl: „Podle toho, co jsem četl v lékařském protokolu, nemohl stát střelec za dveřmi ani za okny. Musel být výš na nějakém ochozu nebo ve vikýři.“

Kuchyně byla postavena ze dřeva černého vavřínu. Neměla strop a ve střeše byly pohyblivé průduchy, jež se podobaly žábrám. Na středním příčném trámu Visel větší z obou kotlů.

„Dráha střely prozrazuje, že útočník musel být uvnitř,“ pokračoval komisař. „V kterém ohništi hořelo, když jste sem přišel?“

Michal se pamatoval, že plameny olizovaly pouze menší kotel. Savadora se ohlédl po velkém kotli a šel k protější stěně. Očima sledoval pomyslnou dráhu projektilu. Ve výšce necelého metru od zemí objevil v začouzeném břevnu dva otvory. Jeden náboj vězel takřka na povrchu, druhý se zavrtal do hloubky dvou centimetrů. Komisař je obratně vyloupl nožem a řekl: „Armádní sedmička s tlumičem zvuku. V praskotu ohně se pšouknutí zbraně snadno ztratilo. Vrah střílel přes obrubeň hlavního kotle, v kterém se skrýval.“

Don Manuel namítl: „Kotel je poměrně nízko a při sebejemnějším pohybu se začne houpat. Domnívám se, že vrah ležel nahoře na některém trámu.“

Savadora se vyhoupl na špičky, jak měl ve zvyku: „A proč tedy nevystřelil potřetí nebo počtvrté, když ležel pohodlně na trámu a měl jistou ruku, člověče? Chtěl zlikvidovat seňora Michala, nebo Angelitu?“

„Klidně třebas oba dva,“ řekl Fernandez.

„No dobrá – a proč tedy svou práci nedokončil? Co mu v tom zabránilo? Přece musel vidět, že patrona netrefil?! To se jen bezmocně díval, jak mu kořist mizí před nosem?“

„Možná že se mu zasekl náboj,“ řekl nejistě don Manuel. „To se stává, nemyslíte?“

„Nežvaňte, člověče!“ zavrčel komisař. „Vrah byl v kotli, kotel se rozhoupal, střelba byla nepřesná, tak toho nechal a hleděl si zachránit vlastní kůži. Počkal, až seňor vyběhne z kuchyně, pak se po řetězech vyšplhal na trám, přeběhl k poslednímu větráku a vylezl na střechu. A seskočil do čeledníku. který jste mezitím opustili, protože jste zaslechli patronovo volání. Bylo to tak, nebo ne?“

Michal i don Manuel pokrčili rameny. Savadora mávl rukou a řekl: „Přineste mi žebřík! Podíváme se na ty vikýře.“

Na všech horních trámech byly nedotčené vrstvy sazí a prachu. Žábrovité otvory ve střeše vězely pevně v závěsech: nezdálo se, že se o ně v poslední době otřela lidská ruka. Natož, aby se tudy protáhlo tělo prchajícího člověka.

Hlavni komínový vikýř měl zevnitř zástrčku. Byla hluboko zapadlá a zrezivělá. Tudy rovněž nikdo neprošel – nemohl!

„Čert aby to vzal!“ lamentoval Savadora. „Nikde nic!“

Čirou náhodou pak přejel dlaní po hladké volské kůži, jež visela na stěně. Kůže se poddala a prolinula se pod jeho rukou jako papír. Komisař popadl kožený závěs za dolní cíp a nadzvedl jej: „člověče, proč jste mi neřekli, že je tady díra?! Kam to vede?“

„Do jídelny v čeledníku, pane,“ řekl Fernandez. „Když prší, podává se tou dírou jídlo. Ale většinou jíme venku u ohně a všecko se nosí dveřmi.“

Byl to jakýsi krátký tunel a Savadora jím hladce prolezl do čeledníku.

„Co jste dělali, když se tu střílelo, done Manueli?“ křikl do kuchyně.

„Byli jsme v noclehárně. Ukážu vám kde.“ „Nelezte sem, člověče! Raději to obejděte. Tohle je určitě cesta, kterou vrah utekl. Nechci, aby nám specialisté vynadali, že jsme zvorali kdejakou slušnou stopu. Ať nikdo na nic nesahá, pánové. Podívám se do noclehárny.“

Fernandez vyšel z kuchyně a zamířil ke dveřím čeledníku. Michal spěchal za ním.

Čeledník byl rozdělen na několik místností: s kuchyni sousedila jídelna, oddělená dřevěnou stěnou od umývárny, pak bylo několik menších pokojíků a nakonec společná ložnice pro honáky a žňové dělníky, kteří na Ventaně přespávali pouze přechodně. V době. kdy došlo k vraždě, zela jídelna prázdnotou a také v žádném z pokojíků nebyla živá duše: honáci, Fernandez i Hadrian hráli karty v odlehlé noclehárně. Komisař z toho usoudil, že vrah proklouzl otvorem pro podávání jídel, vplížil se do umývárny nebo do některé jiné místnosti, vyčkal vhodné chvíle a uprchl oknem.

„Jenomže utíkat přes prázdný dvůr a přilehlé ohrady, to je přinejmenším riskantní,“ namítl don Manuel. „Než by se dostal k mandiokovému poli, byl by ho někdo z nás jistě zahlédl“

Komisař vytáhl z kapsy polámaný doutník a požádal Michala o oheň. Fernandez a Michal si také zapálili. Savadora pak řekl: „Podíváme se, jestli se neskrývá někde uvnitř Ventany. Co když čeká na další příležitost a pokusí se znovu vystřelit? Amatéři bývají důslední, protože jim nejde jenom o prachy.“

„Jak můžete vědět, že to byl amatér?“ protáhl nedůvěřivě Fernandez. Komisař odhodit polámaný doutník: „Zkušený střelec by se neschovával v kotli na fazole nebo v almárce na syrečky. Takový nějaký Bolivar by na to šel docela jinak. A odvedl, by brilantní práci, člověče. Pistolník by to přece nikdy takhle nezpackal!“

Zaslechli dusot koní: od řeky Piribebui přijížděl bezzubý výrostek na staré kobyle a zamračený honák na černém hřebci.

„Požehnání vašemu rodu,“ křikl výrostek na Michala, jakmile ho spatřil. „Požehnání vašim potomkům, dobrodince! Slitujte se nad mou chudobou a poručte, aby mi vrátili revolver. Vyměnil jsem hřebce, kterého jste mi dal, za tuhle krásnou klisnu a za revolver; Nic jsem neukradl, nikomu jsem neublížil. Ať mě nechá jít, kam musím jít, abych byl lepší a šťastnější.“

„Lepší už nebudeš, Juane,“ zasmál se komisař. „A šťastnější budeš jenom tehdy, když se přestaneš honit za štěstím. Kam máš namířeno?“

„Do Eldoráda, pane; slyšel jsem, že tam žije Němec, který se jmenuje Jóse Mengele. V cizině prý jsou úřady, které na jeho hlavu vypsaly velkou odměnu. Jestli je pravda, co mi říkali kamarádi, mám ohromnou šanci, jenom potřebuju ten revolver.“

„Nemáš šanci, člověče,“ řekl Savadora. „Kdo o svém předsevzetí mluví příliš nahlas, ten už předem propadl supům. Vraťte mu revolver!“

„Požehnání vašemu rodu a všem vašim potomkům, seňore! Vy tedy myslíte, že mám zůstat doma a nepokoušet osud?“

„Vyměň revolver za motyku a pilně okopávej brambory,“ řekl komisař. „Pak budeš šťastnější. Ale než se do toho pustíš, pověz nám, cos viděl, když jsi včera odjížděl z Ventany.“

Výrostek nakrabatil čelo a počítal na prstech: „Viděl jsem hejno papoušků, dva pštrosy, jednoho kolibříka – a osedlaného koně bez jezdce.“

Komisař vyhrkl: „Kde byl ten kůň, člověče?“

„V rákosí u řeky.“

„Jak vypadal? Ale přesně! Barva, postava, pohlaví; druh výstroje – mluv, člověče!“

Mládenec opět nakrabatil čelo: přemýšlení ho zřejmě namáhalo. „Docela obyčejný kůň, seňore. Hnědý hubený kůň. Ani nevím, jestli klisna, nebo hřebec, ale asi to byl valach. Sedlo odřené, postroj opotřebovaný, starý.“

„Značky sis nevšiml?“

„Ne, seňore. Neměl jsem čas na takové podrobnosti. Pospíchal jsem k baru U kajmana, abych vyměnil svého hřebce za revolver a lacinějšího koně. To jsem ještě věřil, že pojedu do Eldoráda a vrátím se šťastnější.“

„No dobrá – zaveď mě k těm vrbičkám u řeky!“ zabručel komisař a požádal Michala, aby mu nechal osedlat dobrého koně.

V křoví u řeky byla jen podupaná tráva a polámaný rákos. Půda byla vyprahlá a všude podestláno letitou sušinou. Komisař si nikdy nezakládal na svém stopařském umění, a tak se ani nenamáhal vypátrat, kterým směrem se jezdec dal, když přebrodil řeku. (Neboť řeku jistě přebrodil – a určitě přitom ještě kličkoval, aby zmátl své pronásledovatele.)

„Jeď si po svém, chlapče!“ řekl Savadora výrostkovi. „Teď už tě nebudu potřebovat. A nezapomeň na tu motyku!“

Mládenec se komisaři uklonil a odvedl svou klisnu k brodu. Savadora se obrátil k Ventaně, ale pak si to rozmyslil: řekl si, že prohledá ještě úzký písečný pruh při pravém břehu. Tak se po chvilce dostal až k bambusové houštině a našel tam hnědého valacha se starým sedlem na hřbetě. Kůň stál se svěšenou hlavou, jako by ho tížily volně splývající otěže. Zdálo se, že spí. Komisař se rozhlédl. Jestliže kůň patřil vrahovi, pak se útočník jistě skrývá někde v křoví a bude svého koně stůj co stůj bránit; už proto, aby se policii nedostal do rukou tak pádný, usvědčující důkaz.

Komisař si dodal odvahy a promluvil na koně vlídným, laskavým hlasem. Pak ho vzal za otěže. Zvíře bylo líné a unavené – a nechalo se snadno ovládat.

Než dorazil k nádvorním ohradám Ventany. uslyšel Savadora nepravidelný, křečovitý dusot kopyt za svými zády. Rychle obrátil koně a vytáhl pistoli, vzápětí ji však zase schoval: doháněl ho bezzubý výrostek na kulhavé klisně.

„Neřekl jsem ti, abys táhl k čertu? Co už zase chceš?“

„Musím nazpátek, seňore. Ze všech stran se na Ventanu stahují sběrači kůží a desítky žebráků, kteří už nemají zapotřebí žebrat. Jedou na koních i na volech, které jim daroval nejhodnější farmář v Paraguayi.“

Savadora zaskřípal prořídlými, zlacenými zuby: „Chtějí snad ještě něco vyškermrat? Nemají dost na tom, co už shrábli, člověče?“

„Požehnání vašemu potomstvu, seňore, ale tohle je omyl! Táhnou na Ventanu, aby patrona zachránili před jistou smrtí. Hned jak uslyšeli, co se stalo, dali se na pochod s tasenými noži a mačetami.“

Komisař zaklel a jel dál. Výrostek se pokřižoval a řekl: „Neměl byste se rouhat, když vám nebesa pomohla najít toho koně, seňore.“

„Drž zobák!“ zahartusil komisař. „Drž aspoň vteřinku ten svůj nevymáchaný zobák, Juane!“

Hnědý valach stál v záři ohně před čeledníkem. Na zadku měl značku „S“, ale ani komisařovi, ani honákům to nic neříkalo. Hadrian tedy šel a nahlédl do seznamu pěstitelů koní. Tak se dověděli, že kůň pochází z estancie Wiliama Sottera, který používal značky S až do doby, kdy se farmy vzdal a odcestoval do Venezuely. Z toho usoudili, že kůň musel být už hodně starý, neboť Sotterova farma zkrachovala před patnácti lety.

„Neříkal jsem, že to byl amatér?“ řekl samolibě Savadora. „Neměl ani pořádného koně.“

„Tohle bych netvrdil dřív, než zjistíme, komu kůň patří,“ zabručel Hadrian.

„Komu patří?“ opakoval Fernandez. „Jistě tomu vrahovi.“

„Pak by ten chlap nebyl amatér, ale idiot, člověče. Nechat za sebou takovouhle stopu, to může udělat jenom blázen!“

„Zapomínáte, že to může být pouhý chyták,“ řekl Hadrian. „Falešná stopa.“

„Díky za upozornění,“ řekl posměšně komisař a požádal Michala o sklenici vina.

Na dvoře zahudrovali krocani: od brodu se tryskem blížil listonoš na koni. Měl bílou uniformu, dva revolvery se zelenými šňůrami a koženou brašnu u sedla. Podal Michalovi telegram od doni Eleonory.

„Musím s vámi mluvit. Ujišťuji vás, že s krvavými událostmi na Ventaně nemá můj otec nic společného. Je zdrcen. Nedejte se strhnout k nerozvážnostem.“

Michal podal telegram Savadorovi. Komisař si pozorně přečetl stručný text a řekl: „Hned jak to bude možné, pojedu za Montezem sám. Vy raději seďte doma. Myslíte, že don Roderigo už ví o té listině, kterou objevil Fernandez?“

„Pochybuji.“

„V tom případě ji vezmu s sebou. Je-li už teď zdrcený, tohle ho určitě dorazí a bude přístupný rozumnému jednání. Radím vám, abyste se o tom prozatím nikomu nezmiňoval. Zbytečně by nám to komplikovalo práci. Vyhoďte všechny novináře a držte jazyk za zuby, dokud nezměníme taktiku. Jsem totiž přesvědčen, že Angelitu nemá na svědomí žádný z Roderigových lidí. Jak se tomu děvčeti vůbec daří? Máte nějaké čerstvé zprávy?“

„Před chvílí se vrátil z nemocnice Pikinin. Primář mu řekl, že to není beznadějné. Rána nehnisá – a podařilo se jim srazit horečku.“

„To rád slyším,“ zabručel komisař. „Zastavím se tam, až pojedu do města.“

K Ventaně se valily tlupy míšenců na koních bez řádných postrojů, s provazy místo otěží, s otýpkami trávy místo sedla.

Přijížděli od jižního i západního brodu, ze severu i z kraje, který ležel za řekou Yaguy. Vyrazili k řece Piribebui, jakmile se doslechli, že na Ventaně začpěl střelný prach. Přišli, proslídili kdejaký kout i keř a založili ohně ve všech ohradách. Do tmavé noci opět svítily plameny vysokých hranic a tu a tam zazněla honácká písnička.

S hordou míšenců, kteří přitáhli od východu, přijeli dva vyšňoření farmáři: Griton a Vieland. Kromě bosých míšenců je doprovázeli čtyři po zuby ozbrojení gaučové.

„Dovolte, abychom u vás zůstali, dokud nebudeme mít jistotu, že jste v naprostém bezpečí, seňore Michale. Máme vážné obavy o váš život.“

Michal jim za jejich upřímná slova koktavě poděkoval a poručil přinést na dvůr sud vína, džber třtinové šťávy a žok sušeného masa.

Policejní pátrací oddíl ztroskotal se svým vozem u brodu.

Velící důstojník byl nasupený a uspěchaný. Netrpělivě vyslechl Savadorovo hlášení a zeptal se: „Máte na někoho podezření?“

„Zdá se, že to musel být někdo, kdo se na Ventaně dobře vyzná,“ odvětil komisař Savadora. „Ale konkrétní podezření nemáme.“

Důstojník ukázal palcem pravé ruky na Míchala: „Mohu si s vámi promluvit mezi čtyřma očima?“

„Prosím,“ řekl Michal a zavedl důstojníka do své pracovny.

„Aby bylo jasno,“ spustil policista hned za dveřmi. „V první řadě jste z útoku na Angelitu Cavajutovou podezřelý vy sám, pane Michale. A v druhé řadě muži, kteří v té době byli v čeledníku.“

Michal se podrážděně zasmál: „Neztrácejte čas planými úvahami, seňore. Neměl jsem důvod ubližovat Angelitě.“

„Byl jste první, kdo zjistil, že děvče bylo poraněno. Nic z toho, co jste o případu vypověděl, není doloženo svědectvím jiných osob ani hmatatelnými důkazy. Doňa Angelita vám mohla být na obtíž, mohla vydírat – chápejte – mluvím o možných motivech čistě teoreticky.“

„A co ten kůň u řeky?“ vybafl zlostně Michal. „To je taky pouhá teorie? Kde se tu vzal? Komu patří? Snad ne mně? A jak se teoreticky vypořádáte s faktem, že u mne nikdy nikdo neviděl armádní pistoli? Tohle všechno si přece můžete ověřit?!“

„Nemějte obavy, seňore, postupně dojde na všechno. Ale především se musíte podrobit řádné vyšetřovací vazbě.“

„Vy jste se zbláznil!“ vybuchl neuctivě Michal. Důstojník si významně odkašlal a prohlásil: „Jsem úřední orgán, pane. Musíte se podřídit mému rozkazu.“

Michal potřásl hlavou: „Nemohu se podřídit orgánům, ke kterým nemám důvěru. Bojím se, že byste mě dokázali usvědčit í z toho, co jsem nikdy neprovedl. Odpusťte, že jsem tak upřímný, ale nehnu se odtud, dokud nevypátráte skutečného vraha.“

„Uvědomujete si, že vás mohu k poslušnosti donutit?“

„Blbče! Troubo!“ řekl Michal česky, aby si trochu ulevil. Důstojník se ha něho obořil: „Mluvte španělsky! Přeložte mi, co jste právě říkal!“

„Ptal jsem se, jak mě můžete donutit k poslušností.“

„Jak?“ usrkl důstojník. „Všemi prostředky, pane. Stačí, když prohlásím, že jste zatčen.“

Michal se obrátil ke dveřím: „V tom případě se musím poradit s komisařem. Nevyznám se ve vašich zákonech, a vy patrně také ne.“

„Stůjte!“ rozkřikl se důstojník „Neodcházejte! Jste zatčen.“

Do pokoje vrazil Savadora. Byl bledý a vypadal, jako by se co chvíli měl vysypat z bílého plandavého stejnokroje.

„Poručíku,“ řekl zlostně. „Zatýkat bez zatykače cizího státního příslušníka, a k tomu v mém revíru, to je neslýchaná drzost.“

Důstojníkovu tvář pokřivil vynucený úsměv: „Vaše chování mě překvapuje, pane komisaři. Patrně si neuvědomujete, že seňor Michal je podezřelý z vraždy.“

„Chcete snad pozatýkat celou Ventanu, člověče?“ zeptal se kousavě Savadora. „Přítomné i nepřítomné, živé i mrtvé? Podívejte se, co jsme našli v kuchyni!“

V ruce držel armádní pistoli, zabalenou v šátku.

„Z téhle hračky byly vypáleny dvě rány. Jedna z nich zasáhla doňu Angelitu. Mohla však zranit kohokoli jiného – nebo vyjít naprázdno jako ta druhá střela.“

„Nemůžete se vyjádřit jasněji?“ řekl důstojník a přičichl k ústí krátké hlavně. „Kde jste ji našli?“

„Mezi kuchařským náčiním.“

„Zajímavé,“ řekl důstojník. „Proč myslíte, že ji vrah odhodil?“

„Neodhodil ji, seňore. Vězela pevně mezi cedníky, naběračkami a vidlicemi na dveřní straně kuchyně. Rána vyšla automaticky, když Angelita šlápla na mechanický spouštěč.“

„Chcete říct, že to byla předem připravená konstrukce? Nějaká pekelná léčka?“

„Správně, člověče!“ přikývl Savadora. „Vidíte ten drátěný cancourek a svorku u spouště pistole? Zbraň byla napojena na drátěné nášlapné zařízení. Bylo to celkem primitivně vymyšlené, ale bohužel spolehlivé.“

Důstojník řekl, s nezakrývanou výčitkou: „Jak je možné, že jste to nezjistili hned při první prohlídce kritického místa? Doufám, že chápete, proč se vás ptám! Vrah sám nebo jeho spojenci mohli pistoli instalovat mezi kuchyňské náčiní dodatečně, aby nás zmátli.“

„Nesmyslí“ odtušil komisař. „Nášlapná destička i dlouhé drátěné táhlo, úchytky a svorky, to vše si při montáži vyžádalo jistě hodně času. Ostatně, balistické a technické oddělení bezpečně zjisti, kdy byla léčka v kuchyni umístěna. Podle zběžného ohledáni bych řekl, že to nebylo včera ani předevčírem. Samostříl mohl čekat na svou oběť celé dny nebo i týdny. Právě proto bude těžké najít autora. Uvědomte si, že tenhle čertovský vynález mohl vymyslit a nalíčit třebas sám nebožtík Guapo nebo někdo, kdo se už dávno s Ventanou rozloučil.“

„To s tím Guaperri snad nemyslíte vážně?“ řekl Michal. Komisař mu položil ruku na rameno: „Mám o Guapovi to nejlepší mínění, příteli. Jestliže jsem vyslovil jeho jméno, tedy jenom proto, abych panu poručíkovi naznačil, že za těchto okolností nemůže podezřívat pouze vás a ostatní přítomné obyvatele Ventany.“

„Půjdu se podívat do kuchyně,“ řekl mrzutě důstojník. „Doufám, že vaši lidé mechanismus samostřílu nepoškodili.“

„Vybral jsem si pro tu práci dva specialisty z vaší vlastni čety.“ usmál se vítězoslavně Savadora a požádal Michala o doutník, který by byl dost vláčný, aby se dal dobře žvýkat. Michal mu podal kazetu s bagovacím tabákem: „Poslužte si ze zásoby, z které mlsával nebožák Guapo.“

Čeledník byl obklíčen houfy zvědavců, ale uvnitř byli jenom tři muži: policejní fotograf, snímač otisků a technik, který zkoumal zařízeni samostřílu.

„Co tomu říkáte?“ zeptal se technika vyzbrojeného lupou důstojník, když vstoupil s komisařem a Michalem do kuchyně. „Není to pouhá kamufláž?“

Odborník se právě skláněl k nášlapné destičce, kterou vyhrabal z udusané hlíny podlahy: „Neřekl bych, že je to nějaká fingovaná hračka. Konstruktér to jistě myslel docela upřímně a cílevědomě. Provedení je velmi jednoduché, ale důkladné. Musel to udělat někdo, komu nehrozila časová tíseň. A co je nejdůležitější – vypadá to na práci staršího data. Jak hlína, tak i prach na skobách a na pistoli prozrazují, že to tady už leží delší dobu. Jsem zvědav, co nám k tomu řeknou naše laboratoře.“

Důstojník si prohlédl jamku, v níž byla uložena destička. na kterou šlápla Angelita. Důlek byl blízko stěny, po které se táhl drát vedoucí ke spoušti pistole. Stěny srubu byly hrbolaté a mezi jednotlivými břevny byly mezery: drátěné táhlo samostřílu se mezi nimi snadno skrylo. Mimoto bylo všude plno jiných závěsů, nářadí a drátů, jež vedly k větracím vikýřům na střeše.

„Připusťme, že oběť byla zasažena nábojem ze samostřílu,“ řekl důstojník. „Ale co ten kůň? Může to nějak souviset s touhle starou lstí?“

Savadora krčil rameny: „Prozatím ještě nevíme, komu kůň patří. Až to zjistíme, budeme chytřejší. Ale já osobně si myslím, že ten kůň nemá s útočníkem nic společného. Začínám věřit, že…“

Vtom se ozval výbuch, připomínající detonaci polního granátu. Muži se na sebe tázavě podívali a vyběhli z kuchyně. V nedalekém srubu hořelo. Byl to dům, který don Alejandro odkázal Angelitě, Wenitovi a Pikininovi. Ze všech stran se teď ke srubu sbíhali běloši, míšenci a Indiáni.

„Stůjte!“ křičel na ně důstojník. „Nechoďte dovnitř! Běžte radši pro vodu! A pozor na možnost dalšího výbuchu!“

Muži se rozběhli k nádržím s vodou. Savadora běžel k nejbližšímu oknu srubu a nahlédl dovnitř. Zdálo se mu, že v záři plamenů spatřil Wenitovo zkrvavené tělo.

„Vodu! Písek! Rychle!“

Všemi okny teď chrstali dovnitř vodu. Několik policistů se odvážilo do srubu, hned však zase vyběhli.

„Nedá se tam dýchat! Všechno je v plamenech!“

Žár hořícího domu zahnal na útěk i Savadoru.

„Je někdo uvnitř?“ zeptal se důstojník Pikinina, který hleděl strnule do plamenů. Indián mu neodpověděl, neboť právě v té chvíli se zbortily Ohořelé krovy a roj sršících jisker vylétl k obloze. Pikinin se rozběhl k hořícím troskám, ale Savadora ho zadržel: „Je pozdě! Stejně byl mrtev dřív, než vypukl požár. Nevíš, proč to bouchlo? Neměli jste tam nějaké třaskaviny?“

„Ne, seňore, nikdy jsem tam nic takového neviděl.“

Indiáni začali zpívat píseň smutku. Dům už byl celý takřka na popel. Farmáři Griton a Vieland se protlačili k Michalovi, aby mu vyjádřili soustrast.

„Neuvěřitelné!“ šeptal Griton. „Stíhá vás tragédie za tragédií. Ta závěť snad byla prokletá…“

„Viděl někdo z vás něco podezřelého, než došlo k výbuchu?“ obrátil se komisař k hloučku mužů. Vrtěli hlavami.: nikdo neviděl nic, co by stálo za řeč.

„A kdy jste mluvili s Wenítou naposledy?“

Pikinin řekl: „Seděl s námi na dvoře. Pak se najednou zvedl a šel do domu, ale neřekl proč Možná že si chtěl jenom pořádně odpočinout.“

„A není možné, že zahlédl něco, co se mu nelíbilo? Víš co myslím, ne? Někdo se mohl dobývat do srubu, nebo spatřil něco uvnitř…“

„Myslím, že si šel jenom odpočinout, seňore.“

Důstojník vytáhl notes a přistoupil k Savadorovi: „Můžete mi říct o tom Wenitovi něco podrobnějšího?“

„Byl jedním z dědiců dona Alejandra,“ odvětil Savadora a zamračil se. „Jednalo se sice jenom o malý podíl, ale…“

„Ale?“

„Nechci o tom mluvit, dokud si to řádně nepromýšlím. Ale jisté je, že jak Angelita, tak i Wenita se podíleli na dědictví. To je na celé té smutné věci nejzajímavější.“

„Chcete snad říct, že se někdo rozhodl likvidovat postupně všechny Alejandrovy dědice?“

„Na to nám dá odpověď nejbližší budoucnost,“ řekl vyhýbavě Savadora a obrátil se k Pikininovi: „Doprovoď seňora Michala do jeho pracovny. Požádám dona Manuela, aby si vás prozatím vzal na starost. Mrzelo by mě, kdybyste zbytečně přišli k úrazu.“

Usadili se v Michalově pracovně, kde tak často sedávali s Guapem a s Wenitou a kam jim usměvavá Angelita nosívala vrchovaté mísy pražené kukuřice, sladkých brambor a pečeného masa.

Hovořili o Wenitově úmyslu odtáhnout konečně se stádem zděděných krav do Chaka.

„Co vím, čekal jen, až se zotaví Angelita,“ řekl don Manuel. „Chtěl hnát všechna tři stáda najednou. Denně si o tom spolu povídali. Není vyloučeno, že ten podivný atentát mu v tom měl zabránit.“

Pikinin mlčel. Měl Wenitu rád a teď si připadal osiřelý. Navíc se bál, že mu někdo také usiluje o život. Byl obklopen spoustou policistů a spolehlivých přátel, ale přesto si řekl, že z Ventany co nejdříve uprchne. Cítil, že si nebude připadat v bezpečí, dokud nebude daleko odtud. Teprve v rodné vesnici na Pilcomayu si bude jist životem. Odejde za noci, bez rozloučení. Pro krávy se vrátí, až bude po všem…

Ale pak si uvědomil, že by to mohlo vypadat jako zrada, a svěřil se Michalovi se svým úmyslem.

„Nemyslete si, že jsem zbabělý,“ řekl šeptem a zadíval se na podlahu. „Ale uznejte, že Savadora mohl mít pravdu. Nebudeme mít klid. dokud nás všechny nedostanou. Budou po nás střílet, jakmile vystrčíme nos.“

„Stačí, když ten nos nebudeš vystrkovat,“ zasmál se don Manuel. „Nějaký ten den domácího vězení ti neuškodí. Nebo snad máš jiný, lepší nápad?“

„Půjdu do Chaka – a byl bych rád, kdyby šel i patron.“

Fernandez zavrtěl hlavou: „Nemůžeš odejít, dokud policie neskončí vyšetřování.“

„Smím tedy aspoň stáhnout žaluzie?“ povzdychl si Pikinin.

„To můžeš,“ přikývl Fernandez. „Ale počkej! Stáhnu je raději sám.“

Manuelova přehnaná opatrnost Michala poněkud znepokojila.

„Vy opravdu myslíte, že nás mají na mušce?“ zeptal se Fernandeze. V pokoji se rozhostilo příjemné šero. Don Manuel se vrátil od okna a zapálil si cigáro: „Jestli vás mají na mušce? Záleží na tom, co bylo příčinou Wenjtovy smrti. Ani v jeho případě totiž nemusel být vrah přítomen. Také Wenita se mohl čirou náhodou dotknout nějaké součástky pekelného stroje.“

Michal chvíli přemýšlel. Potom zabručel: „Ale jaký by to mělo smysl? Pekelného stroje nebo samostřílu se přece mohl dotknout kdokoli jiný – třebas vy nebo… nebo…“

„V tom je právě ta záhada,“ řekl Fernandez. „Co by z toho vrazi měli, kdyby vyletěl do povětří někdo, kdo nemá se závětí nic společného?“

„Ledaže by nás chtěli prostě znervóznit, zastrašit…“

„Tomu nevěřte! Co by jim to přineslo za užitek?“

Michal se kysele usmál: „Teď se budu bát na něco sáhnout. Podlaha, skříně, židle, všecko, mi bude připadat nebezpečné, podminované.“

„Nic bych za to nedal, že máte dynamitovou nálož i v posteli,“ řekl Fernandez s nejvážnější tváří.

„To už bych tady nebyl,“ namítl šeptem Michal.

„Mýlíte se, příteli. Jsou miny, které vybuchují jenom za určitých podmínek. Některé rozbušky jsou tak složité, že začnou působit až po určitém počtu nárazů. Požádám Savadoru, aby policejní pyrotechnik prohledal celý dům. I dvůr a zahradu a brod v řece. Mají citlivé detektory, které vyčenichají sebemenší přístroj.“

„Ještě by se vám vysmáli. Snad si opravdu nemyslíte, že don Roderigo podminoval celou Ventanu?“

Fernandez na něho překvapeně pohlédl: „Kdo řekl, že by to musel mít na svědomí právě don Roderigo?“

„Nikdo jiný přece nemá zájem na tom, co se stane s Alejandrovým dědictvím?“

„A co prostá závist?“ řekl don Manuel. „Nebo pomstychtivost? Nenávist, která hledala svou oběť dávno před naším příchodem? Někdo si chtěl prostě s donem Alejandrem vyřídit účty tímto krutým způsobem…“

Michalovi z toho šla hlava kolem. „Něco tak nelidského by si mohl vymyslet snad jenom šílenec,“ řekl znechuceně a pohlédl ke dveřím, do nichž právě vstoupil komisař Savadora.

„Jak dlouho se tady budeme takhle krčit?“ zeptal se komisaře don Manuel. Savadora se posadil ke stolu a přitáhl si k sobě kazetu s tabákem: „To bych taky rád věděl, člověče. Pojedu do města pro pyrotechnika. Jestli vám mohu radit, omezte své pohyby na nejmenší míru, přátelí. Začínám věřit, že bychom i v téhle pracovně mohli snadno přijít k úrazu.“

Michal si hlasitě vzdychl. Savadora se na něho usmál a řekl: „Dovedu si představit, jak vám asi je, ale uvědomte si. že jsme na tom všichni stejně. Nařídil jsem všem nezvaným hostům, aby opustili Ventanu. Byla by škoda, kdyby některý z nich přišel k úrazu jenom proto, že vám chtěl být nablízku. Farmáři Griton a Vieland už odcestovali.“

„Našli jste něco zajímavého v tom spáleništi?“

„Jak se můžete jak hloupě ptát, done Manueli? Lézt do žhavého popela: Nařídil jsem polévat trosky vodou, ale jde to pomalu.“

„A kdy se chcete vydat na cestu?“

„Zítra ráno. Doufám, že mi půjčíte nějakého dobrého koně.“

„Samozřejmě!“ řekl Michal. „A bude-li se vám zamlouvat, můžete ho považovat za dar. Hadrian dohlédne, aby vám dali opravdu toho nejrychlejšího hřebce.“

Savadora bloudil pozornýma očima po stěnách pracovny. jako by hledal něco podezřelého.

„Jsem z toho úplný jelen,“ bručel si mrzutě. „Co mělo s těmi atentáty společného zjevení, které tady zahlédla Angelita? Byl to člověk z masa a krve? A byl-li to vskutku nějaký ničema – přišel sem nastražit pekelné stroje, nebo hledal tu osudnou listinu? Prohrabal jsem tady kdejakou krabičku i zásuvku, ale nic podezřelého jsem nenašel…“

Don Manuel se zasmál: „Měli bychom se podívat pod podlahu. A rozebrat všechna křesla.“

„Nestrašte, člověče!“ řekl komisař. „Beztak už si připadám, jako bych seděl na horké plotně.“ Náhle vstal a přistoupil k nástěnným hodinám. Dlouho si je prohlížel, pak je otevřel a zavrtěl hlavou. Pikinin řekl: „Proč myslíte. že zrovna tady musí být nějaká zrada?“

„Protože je to pokoj, kde tráví většinu času – hlavní dědic, člověče. Možná že se mýlím, ale uvaž, že jeden vražedný nástroj byl umístěn v kuchyni a druhý ve vašem domě. Prostě tam, kde se nejčastěji pohybovala Angelita. A Wenita. Chápeš?“

Pikinin mlčky přisvědčil a potom řekl: „Neměli bychom se raději přestěhovat do jiného pokoje?“

„Kam,– člověče?“

„Třebas do Guapova domku. Tam bude jistě všecko v pořádku.“

Michal byl překvapen, když viděl, jak ochotně Savadora souhlasí. Sklíčeně si pomyslil: Sedíme na sopce, to je jasné!

Rovněž don Manuel byl přesvědčen, že Guapův domek je bezpečnějším útulkem než hlavní budova. Opatrně se zvedli a po špičkách opustili pracovnu…

DALŠÍ TRAGÉDIE NA ESTANCII VENTANA

ANGELITA CAVAJUTOVÁ ZÁPASÍ SE SMRTÍ

ZÁHADNÉ ATENTÁTY

Bombastické titulky místních novin přilákaly na Ventanu všetečné reportéry. Z Argentiny přiletěl neúnavný, Cabót se starým Carnerou a pilotem Frazerem.

„Jaké neštěstí uprostřed nešťastného světa!“ brebentil Carnera, když se svými krátkými pažemi pokoušel obejmout Michala. „Jaké neštěstí! Tolik krve kvůli mrzkým penězům! Tolik nelidskosti! Chuděra Angelita! Nebohý Wenita! Dovolte, abych si vás vyfotografoval, dokud jste živ a zdráv.“

Všichni se tomu zasmáli a Michal řekl: „Neposkakujte tak bezstarostně, seňore – každý neopatrný krok může znamenat smrt. V mé koupelně objevil Hadrian další nebezpečnou bombu.“

„V koupelně?“ žasl Carnera. „Chcete snad říct, že jste se celou tu dobu nekoupal, hahaha.“

„Jsem zvyklý mýt se pod studenou sprchou,“ řekl Michal po pravdě a s pocitem radosti nad tím, že je dosud naživu. „Bomba byla umístěna v kotli na teplou vodu.“

„Oh, tolik štěstí, tolik štěstí!“ zadrmolil Carnera a vztáhl ruku k doutníku, který mu nabídl Michal. Náhle však se zarazil a vytáhl z kapsy svou vlastní tabatěrku. „Díky, seňore, díky. Váš doutník by mohl explodovat a pohřbít mé falešně zuby, hahaha.“

Nutili se do smíchu, ale přitom všichni cítili, že jim po zádech běhá mráz. A jejich pocity se změnily v upřímný smutek, když z Trinidadu přijel rychlý posel se zprávou, že Angelita umírá.

Takřka bez jediného slova spěchali k vrtulníku. Michal byl bledý a rozechvělý. Ve dveřích kabiny klopýtl a nastoupil do vrtulníku po čtyřech.

Helikoptéra se vznesla nad řeku. V ohradách stáli honáci a ve vztyčených pažích drželi sombrera. Neozval se jediný vzlyk, jediné zaklení. Ponuré ticho rušil pouze hukot motoru.

Nad řekou Capiatá potkali hejno supů: směřovali k severovýchodu, jako by dobře věděli, odkud to začpělo lidskou krví. Michalovi bylo do pláče.

Přistáli na trávníku rozlehlé nemocniční zahrady. Řev vrtulníku vyburcoval lékaře i pacienty. Okna i dveře pavilónů se v mžiku zaplnily postavami v bílých hábitech.

Dívali se, jak doňu Angelitu odvážejí na úzkém nemocničním vozíku do márnice. Vezli ji pomalu a vozík ani nezaskřípal, neozval se ani hlásek. Tělo Angelity bylo zakryto gumovou tenkou rouškou, obličej však zůstal nezastřený, takže Michal ještě jednou a naposledy spatřil její pokřivené rty, na nichž strnul zvláštní, nepravdivý úsměv.

Nedaleko chirurgického pavilónu stál společenský dům s restaurací, hernami a smutečními salónky. Chodívali sem lékaři i nemocní i ti, kdo přišli navštívit pacienta a potřebovali se vzpamatovat z nenadálé, drtivé zprávy…

Michal, Carnera a Pikitin seděli v rohu jídelny u láhve coca-coly. Čekali, až za Angelitou zametou aspoň ty nejvýmluvnější stopy: osobní prádlo, bačkory, hřebínek – prostě to, co vyvolává dojem, že mrtvý si jen odskočil a hned se zase vrátí.

„Požádejte číšníka, ať přinese něco silnějšího,“ řekl don Manuel, když se s Hadrianem vrátili z primářovy kanceláře. Michal objednal láhev koňaku a zeptal se Fernandeze: „Řekli vám, jak umřela?“

„Byla už dlouho předtím v bezvědomí.“

„Slyšel ji někdo promluvit?“

„Prosím vás – jak by mohla mluvit s tím jejím krkem?! Nepřestala ani na chvíli chrlit krev…“

Michal cítil jak se mu bolestivě stahuje hrdlo. Naplnil si koňakem velkou sklenku a rychle ji vyprázdnil.

Guapův dům stál na vyvýšeném místě uprostřed Ventany. Seděl-li člověk u stolu v hlavním pokoji, připadal si jako na zasklené pozorovatelně: ani jedna ze čtyř stěn nebyla bez oken. Dvůr, zahrada, ohrady, pomocné i obytné budovy, všecko bylo jako na dlani, pouze věkovité mangovníky bránily v pohledu na řeku.

Michal si hověl v křesle u okna a díval se, jak Hadrian krmí mladými palmovými listy krávu Lindu. Byl jediný z honáků, kdo Lindě občas přilepšil nebo ji aspoň polaskal. Všichni ostatní věřili, že Linda přinesla Ventaně neštěstí, a nebýt Michala, byli by ji už dávno vyhnali, nebo dokonce zabili…

Jak tak hleděl do kraje a vzpomínal na Guapa a na Angelitu, spatřil dva jezdce, kteří se tryskem blížili od řeky Manduvirá. Viděl, jak je u první ohrady Zastavuje policejní hlídka. Sevřel se mu žaludek: jeden z jezdců byl správce Gallino, na druhém koni seděla doňa Eleonora.

„Pikinine!“ řekl mladému Indiánovi, který seděl na zemi v koutě u dveří. „Podívej se z okna!“

Pikinin vstal a opatrně se plížil k Michalovi.

„Ó!“ zašeptal, když. viděl, jak policista oba jezdce propouští a ukazuje jim cestu ke Guapovu domku. „Jistě přijeli za vámi, seňore, ale mějte se před Gallinem na pozoru!“

Pikinin spěchal do sousední místnosti. Když se vrátil, doprovázel ho rozespalý Fernandez.

„Co tomu říkáte, done Manueli?“

Fernandez si prohrábl rozcuchané vlasy: „Promiňte, patrone, trochu jsem si zdříml…“ Pohlédl na dvůr, potlačil zívnutí a promnul si oči: „Hrome! Teče jim do bot – a chtějí nás omráčit nějakou přátelskou nabídkou. Vzpomeňte si na ten telegram! Doňa Eleonora vypadá utrápeně, co?“

Gallino i doňa Eleonora již seskočili s koní a podávali právě otěže Hadrianovi, který k nim mezitím přispěchal. Don Manuel jim šel vstříc až k hlavním dveřím.

„Máte u sebe revolver?“ zeptal se Pikinin Michala, když na chvíli osaměli.

„Mám, příteli.“ usmál se Michal. „Nosím ho u sebe, protože si to don Manuel přál, ale ještě jsem se ani nepřesvědčil. jestli je řádně nabitý.“

„Tak se přesvědčte!“

„Proč, Pikinine? I kdyby k něčemu došlo, stejně bych neměl odvahu střílet po lidech.“

Pikinin si dlouze, nespokojeně vzdychl. Tu se ozvaly kroky za dveřmi a Michal vstal, aby uvítal nečekané návštěvníky.

Eleonora měla na sobě jezdecký oblek pánského střihu. Michal se uklonil a stiskl dívce ruku.

„Ach,“ řekla se slzami v očích, „ani nevíte, jak jsem vám vděčná, že se tváříte přátelsky! Nedovedu si totiž představit, kam by to vedlo, kdybychom si my dva nedůvěřovali. Otec je úplně zničený. Posílá mě, abych s vámi promluvila o tom nešťastném omylu s pozemky. Savadora nás přišel upozornit, že máte v rukou listinu, která otcova vlastnická práva nadobro anuluje.“

Michal ji vybídl, aby se posadila ke stolu. Neušlo mu, že Gallino zůstal číhavě stát u dveří.

„Komisař, bohužel, nelhal, seňorito.“

„Chápete, co to pro nás znamená?“ řekla stísněným hlasem. „Kdykoli jindy by se takové nedopatření snad dalo vysvětlit, ale v této situaci je to skutečná katastrofa. Jméno Montez najdete dnes ve všech novinách. A všude můžete číst narážky na krvavé vraždy. Kdekdo spojuje naše jméno s těmi nejhroznějšími událostmi.“

Bylo vidět, že zadržuje pláč. Michal řekl „Ujišťuji vás, že jsem ani na okamžik nepodezříval vašeho otce z toho nejhoršího. Je pravda, že se od samého počátku choval ke mně nemilosrdně a nesmiřitelně, ale to lze ostatně pochopit. Patrně se domníval, že má na naše pastviny právo – a jednal podle toho. Jeho počínání přece neodporovalo zákonu. Soud mu jeho nároky ochotně přiznal. Ale co se týče těch atentátů, s tím jistě neměl nic společného. Něco tak nelidského a hloupého si člověk v jeho postavení nemůže dovolit. Podle mého názoru vašemu otci už dost uškodila ta aféra s přehradou.“

„A přitom za nic nemůže,“ vyhrkla dívka. „Všechno zavinil seňor Gallino. Jednal na vlastní pěst. Otec neměl ani ponětí, že chtějí vypustit nádrže.“

Gallino souhlasně zabručel: „Jestli to nezavinil Guapo. Nelhal jsem, když jsem tvrdil, že byl v noci na hrázi. Mám na to svědky.“

Ticho, jež následovalo, bylo všem trapné, ale nikdo je neporušil, dokud Michala nenapadlo zeptat se Eleonory, zda si přeje vidět listinu, která potvrzuje právoplatnost Alejandrovy závěti.

„Díky,“ řekla Eleonora. „Mám sice k Savadorovi důvěru, ale přesto ji ráda uvidím na vlastní oči.“

Michal vyňal z náprsní kapsy kožené pouzdro a rozložil na stole starý pergamen. Eleonora pohlédla na listinu a řekla: „Nepochybuji, že je to poctivý doklad, a je mi lito, že se o jeho existenci dověděl můj otec tak pozdě…Všecko mohlo být jiné…“

Po jejích slovech se opět rozhostilo trapné ticho, neboť Michalovi i Fernandezovi se zdálo, že mluví neupřímně. Oba dva byli přesvědčeni, že obsah listiny již dávno znala, a to nejen ze Savadorova vyprávěni. Kdyby tomu tak nebylo, pohroužila by se jistě dychtivěji do čtení starošpanělského textu – a neodbyla by to pouhým mrknutím. Rovněž Gallino by musel projevit více zájmu…

„Smím se zeptat, zda budete souhlasit s tím, aby otec napravil ten osudný přehmat věnovací listinou? Soudní proces by nás opravdu zničil. Nemyslím sociálně a finančně – ale duševně. Matka je nemocná a otec má otřesené nervy už od té doby, co zmizela doňa Isabela. Strýc Alejandro se k nám choval, jako bychom to byli zavinili my. A potom ta sebevražda! To přece víte, že si můj bratr Esteban vzal život, když Isabela utonula? Byly to pro nás strašné rány.“

Eleonora se tiše rozplakala. Michal ji ujistil, že nemá v úmyslu stupňovat Roderigovy svízele. „Nejraději bych už nad vším mávl rukou a ukázal Paraguayi záda, ale poslední události nás budou asi ještě dlouho zaměstnávat. Nikdy bych nečekal, že se tady u vás stanu svědkem tolikeré smrti a zloby. Chvílemi mi to připadá, jako by Ventana byla prokletá. A čím víc špatnosti kolem sebe vidím, tím méně si přeji prohlubovat stará nepřátelství. Bude-li váš otec rozumný, jistě najde způsob, jak zahladit škody, které nám způsobil svou ukvapenou žalobou. Musím trvat na úhradě všech výloh a ztrát, protože chci splnit závazky, které jsem převzal zároveň se závětí dona Alejandra. Považujete-li to za správné, opakujte otci mou původní nabídku. Kdyby Ventanu koupil, tak jak to tady stojí a leží, bylo by to pro obě strany nejschůdnější a nejvýhodnější. V tom případě by se vůbec nemuselo mluvit o starých listinách a majetnických právech. Otec by prostě zaplatil tolik a tolik guaraniů a hotovo!“

Eleonora si osušila hedvábným kapesníkem oči a řekla: „Zdá se, že tohle by bylo opravdu nejjednodušší, ale bojím se, že otec nebude chtít investovat do Ventany hotové peníze. Mám-li být upřímná – nemůže si to ani dovolit.“

„V tom případě je na něm, aby navrhl jiné, přijatelné řešení,“ řekl Michal. „Osobně mu rozhodně nebudu dělat žádné těžkosti. Jde mi opravdu jenom o to, abych už se konečně Ventany zbavil.“

Doňa Eleonora na něho pozorně pohlédla: „Zajímalo by mě, jak naložíte s penězi, které vám prodej Ventany vynese.“

„Vypíšu miliónovou odměnu, kterou dostane ten, kdo dokáže objasnit příčinu smrti Alejandrovy dcery.“

Eleonora sklopila oči. Gallino překvapeně vydechl: „Říkáte – milióny? Něco takového jsem ještě neslyšel! Budou si myslet, že jste se zbláznil. Milión za pouhé slovo! Víte, co z toho pojde za melu? Lidi si začnou vymýšlet a budou vás bombardovat neuvěřitelnými nesmysly! Za milión guaraniů sklidíte milión lží.“

Michal povytáhl obočí a odevzdaně řekl:

„Plním jen vůli dona Alejandra.“

„Milión guaraniů!“ bručel Gallino. „Z toho bude přinejmenším občanská válka. Lidé se začnou vzájemně osočovat. Kdekdo uteče od poctivé práce a přeškolí se na detektiva. Mějte rozum, seňore! Něco takového jsem opravdu ještě neslyšel! Milión!“

„A možná i víc,“ usmál se Michal.

Když odcházeli z Guapova domku, nabídl Michal smutné Eleonoře rámě. Bylo mu jí líto. Viděl v ní pouhou oběť starých, pyšných a nesnášenlivých farmářů. Přál si, aby vycítila, že s ní nemyslí nic špatného.

„Seňore.“ řekl Pikinin. když už byl Michal na chodbě. „Neměl byste se odvažovat na dvůr. Slíbili jsme. že budeme opatrní.“

Michal se odmítavě usmála šel dál. Chtěl, aby Eleonora viděla, že není zbabělý. Přesto byl rád, že ho doprovází Fernandez se všemi svými revolvery. Gallino celou tu dobu mlčel. Mohli si myslet, že mu nejde z hlavy milión, o kterém byla před chvílí řeč…

Ve stínu mangovníků seděl Hadrian. Hlídal Gallinova černého hřebce a grošovanou klisnu, na které přijela Eleonora.

„Toho grošáka byste měli nechat odpočinout,“ řekl Gallinovi. „Má ošklivý otok na pravé přední noze. A šeredně kulhá.“

Zatímco Gallino prohlížel poraněnou klisnu, požádal Michal zamračeného Fernandeze, aby přivedl hřebce, na kterém jezdíval sám don Alejandro,

„Nevyznám se v koních,“ řekl Eleonoře, „ale slyšel jsem, že Alejandrův hřebec je nejlepší ze všech, co tady máme. Uděláte mi radost, když ho ode mne přijmete jako dar.“

Dívka mu položila ruku na rameno: „Jste stále stejný, příteli. V životě jsem nepotkala člověka, který by tak ochotně rozdával. Jak bych mohla přijmout koně, který je opravdu tím nejlepším a nejchytřejším zvířetem z vašich stájí? Don Alejandro svého Barosa miloval – a jistě si přál, abyste na něm jezdil pouze vy sám.“

Michal však trval na svém: „Vzpomeňte si na bělouše, kterého jste mi poslala brzo po mém příjezdu na Ventanu. Je rozhodně stejně dobrý jako Baroso. Nekažte mi radost z přátelského gesta, které mě nic nestojí.“

Don Manuel přivedl krásného hnědého hřebce s bohatě zdobenou ohlávkou i otěžemi a s mexickým sedlem na hřbetě.

„Nač to královské sedlání?“ divila se Eleonora. „Mám přece svou vlastní výstroj.“

„Baroso není zvyklý na anglické sedlo,“ odvětil don Manuel. „Nehledě na to, že by se k němu ani nehodilo. Ke královskému koni patří královská výstroj. Don Alejandro byl na ni velmi pyšný.“

Eleonoře vstoupily opět slzy do očí: „Když vidím, jak jste ke mně hodni, je mi dvojnásob líto všeho toho, co se stalo. Ani nevíte, co bych za to dala, kdybych mohla odčinit všecku zlobu, která nám celá dlouhá léta otravovala život. A přitom stačilo tak málo, abychom byli všichni šťastni!“

Chtěla ještě něco říci, ale slova jí uvázla v hrdle. Teprve když se vyšvihla na koně, řekla Michalovi: „Sbohem, příteli. Spolehněte se, že budu myslet jenom na to. jak napravit, co se napravit dá.“

„Mrtvé už bohužel nevzkřísíme,“ řekl Míchal a stiskl jí naposledy ruku.

Zatímco Eleonora a Gallino vedli své koně mírným klusem k řece Manduvirá, blížil se od jižního brodu k Ventaně zaprášený jezdec drobné postavy.

„Myslím, že se konečně vrací Savadora,“ řekl don Manuel a otevřel okno, jímž bylo vidět z Guapova domku až k ríu Capiatá. V té chvíli se ozvalo od řeky několik silných, třaskavých ran. Savadora nasadil unavenému koni ostruhy. Hřebec divoce poskočil a tryskem pádil ke dvoru. Z čeledníku vyběhlo několik honáků a policistů. Všichni hleděli směrem k řece Manduvirá. Také Fernandez se rychle odvrátil od jižního okna, přešel místnost a zadíval se k severovýchodním pastvinám.

„Co to bylo?“ zeptal se Michal. „Snad už zase někde něco nevybouchlo?“

Fernadez spěchal ke dveřím: „Slibte mi, že se odtud nehnete ani na krok, patrone. Jinak bych vás tady musel oba dva zamknout.“

„Mě zamykat nemusíte,“ řekl truchlivě Pikinin. „Zalezu do kouta a zůstanu Lam, dokud si pro mě nepřijdete. Jsem už z toho všeho celý vyděšený.“

Savadorův kůň proletěl nádvořím, přeskočil nízkou ohradu u sýrárny a zmizel za shlukem nízkých palem. Rovněž ostatní policisté už nasedali na koně a hnali se k řece Manduvirá.

Fernandez a Hadrian je dohonili, u malého myrtového lesa. kde ve vysoké trávě dodělával hřebec Baroso. U osamělého keře ležela na zemi doňa Eleonora. Její tělo i oblek se podobaly kořisti rozsápané jaguárem. Na stéblech trávy i na listech keřů bylo plno krve. Savadora u ni klečel a prohlížel si hluboké rány, které jí znetvořily břicho, nohy i obličej. Don Manuel si všiml, že se mu třesou ruce, jež právě přiložil na dívčinu hruď. A slyšel, jak šeptá: „Beznadějné… Je mrtvá… Musí být mrtvá. Vždyť… Vždyť je na kusy! Seržante, jeďte za poručíkem, ať sem pošle doktora! Ale rovnou jim řekněte, že je to beznadějné.“

Hřebec Baroso mezitím dokonal. Také jeho krásně tělo bylo na cáry a z honosného sedla zbyla jenom roztrhaná troska. Savadora se obrátil k donu Manuelovi: „Zažil jste už někdy něco strašnějšího? Co tady ta ženská dělala, člověče? Můžete mi k tomu něco říct?“

Než mu Fernandez vylíčil události posledních hodin, objevil se na okraji lesa Gallino. Jeho černý hřebec kulhal a nechával za sebou tenkou krvavou stopu. Gallino sám měl několik lehkých ran v obličeji a na pravé ruce. Když se přiblížil a spatřil Eleonoru, sešinul se bezvládně s koně.

„Rozepněte mu kazajku a košili!“ křikl na své muže Savadora. „Jistě krvácí…“

Pozorně prohlédli Gallinovu hruď i břicho. Nikde nenašli vážnější poranění. Savadora si oddechl a začal Gallinovi masírovat žíly na krku i na spáncích. Předák se brzo vzpamatoval, ztěžka se posadil a řekl: „Je mrtvá?“

Komisař přisvědčil.

„Bože! Tohle je konec! Tohle don Roderigo nepřežije!“

Předákův hlas se plačtivě roztřepil.

„Nechte toho nářku, člověče!“ řekl s úmyslnou hrubostí Savadora. „Raději nám povězte, co se tady vlastně stalo.“

Gallino se znenadání vymrštil, postavil se před Fernandeze a udeřil pěstí do vzduchu: „Co se stalo? Ať vám to řekne don Manuel! Ten má seňoritu na svědomí! V sedle byla trhavina. Granát. Puma! A on to věděl – proto jí ho vnutil. Mám na to svědky…“

„Uklidněte se, člověče!“ řekl mu Savadora. „Potřebuju vědět, jak to tady vypadalo, než došlo k explozi. Kde jste byl vy, kde doňa Eleonora – a co jste v té poslední chvilce dělali. Čeho jste se dotýkali nebo koho jste potkali…“

Gallino si zakryl obličej rukama: „Bože, Bože!…Nikoho jsme nepotkali, nic zvláštního jsme nedělali, prostě jsme jeli, jako se jezdívá. Seňorita byla vpředu, já vzadu. Chtěl jsem ji mít na očích, protože jela na neznámém koni.“

„Jeli jste tedy za sebou?“ řekl komisař.

„Ano, pane. A zrovna když jsem přitáhl trochu otěže, abych si v klidu zapálil cigáro – v té chvíli se najednou zablesklo, ozvala se hromová rána – a můj kůň zešílel. Měl jsem co dělat, abych se udržel v sedle. Cloumal jsem otěžemi, ale znáte to, jak to chodí, když se kůň splaší. Podařilo se mi ho zastavit až za lesem, ale nemohl jsem ho přimět k cestě nazpátek. A když si dal konečně říct, byli jste už dávno tady…“

Znovu si přiložil obě dlaně na obličej a znovu zahořekoval: „Bože, tohle je konec, to je konec, to patron nepřežije!“

Savadora mu podal zapálený doutník a šel k mrtvému hřebci. Zkoumal zbytky sedla a potrhané postroje.

„To znamená, že v sedle byla ukryta třaskavina. Série atentátů prostě pokračuje – a já se z toho asi co nejdřív zblázním.“

K večeru se na Ventanu dostavil štáb policejních odborníků. Hlavní slovo měl pyrotechnik a jeho pomocníci. Pustili se okamžitě do práce. Jejich citlivé detektory brzo objevily plochou nárazovou minu uloženou pod klávesnicí piana, na které kdysi hrávala doňa Isabela. Fernandez byl u toho, když policisté minu našli.

„Před seňorem Michalem se o tom raději nezmiňujte,“ řekl Savadora. „Má už beztak úplně zničené nervy… A hleďte, aby zůstal pod zámkem, dokud tady nevygruntujeme.“

Krok za krokem prohledali všechny místnosti hlavní budovy. Nevynechali ani závod, půdu a sklep. Postupně proslídili také ostatní budovy. Pracovali neúnavně hluboko do noci, ale nenarazili už ani na jediný pekelný stroj.

„Stačí, že máme tu minu z piana,“ radoval se komisař. „Možná že na ní najdeme aspoň jeden podezřelý otisk, který by nám konečně něco napověděl. S tou pistoli v kuchyni jsme vyšli naprázdno. Nikde jediný směrodatný otisk.“

„A co ten kůň se značkou S?“ řekl Fernandez. „Už víte, komu patří?“

Savadora mávl rukou a pohoupal se na svých zaprášených střevících. „To je další záhada, člověče. Nápadná herka, nevšedně ubohé sedlo, značka jako hrom – a přitom se ještě nepřihlásil nikdo, kdo by nám o té kobyle mohl něco říct.“

„Není divu,“ zabručel don Manuel. „Ta fotografie v novinách byla skoro nečitelná.“

„Nebyla tam jenom fotografie, člověče. Uveřejnili jsme přece také celkový, přesný popis.“

„To laikovi nic neříká. Pořiďte řádné obrázky a uvidíte, že se někdo přihlásí.“

„Upřímně řečeno,“ vrtěl hlavou Savadora, „já v tom koni nevidím žádnou spásu. Buďto je to jen hrubě nastrčená stopa, nebo s tím vším vůbec nesouvisí. Ostatně – nechci se unáhlit, člověče – ale zdá se mi, že do toho začínám vidět.“

„Opravdu?“ řekl nedůvěřivě don Manuel. „To tedy jste přinejmenším génius, příteli. Já si naopak začínám myslet, že to skončí stejně neslavně jako případ doni Isabely.“

„Neobracejte mi nůž v ráně, člověče! Sám dobře víte, že jsem tomu věnoval všechen svůj čas i všechny své síly. Smůla je v tom, že nejsme vševědoucí.“

Savadora vzal Fernandeze důvěrně za loket a zašeptal: „Pro svou osobu si stejně myslím, že v tom měl prsty Roderigův syn, ale co jsme mohli dělat, když se včas odrovnal? Usvědčit mrtvého je zatraceně těžká věc.“

„Zvláště když má tatíčka, který mu odpřísáhne jakékoli alibi,“ poznamenal Fernandez s hněvivým smíchem.

Komisař jen mlčky přikývl.

SÉRIE ATENTÁTU DOSUD NESKONČILA

ZÁHADNÁ SMRT DCERY RODERIGA MONTEZE

PŘEDÁK GALLINO OBVIŇUJE MANUELA FERNANDEZE Z VRAŽDY

Michal na tom byl opravdu zle: nemohl se zbavit myšlenky, že doňu Eleonoru nepřímo poslal na smrt. Alejandrovo „královské“ sedlo bylo jeho dědictvím, jeho majetkem – a jemu patrně také byla určena trhavina skrytá pod koženým, bohatě zdobeným povlakem. Ale jak mohl tušit, že si na něho políčili tak zákeřným způsobem?

Zatímco se v bezesné noci zmítal na lůžku a naslouchal vzdechům nešťastného Pikinina, táhlo mu hlavou tisíce otázek. Kdo mohl být tak krutý, že vlastní rukou – a jistě s chladnokrevnou myšlenkou – dokázal vpravit do sedla ďábelský nástroj smrti, jako by tam vkládal pouhý chomáček vaty? Ten člověk musel být šílený, nebo posedlý neuvěřitelnou nenávistí, a to nenávistí ke všem lidem na světě. Bylo sice pravděpodobné, že nálož vybuchne při první Michalově projížďce, ale úplnou jistotu vrah mít nemohl, jak ostatně dokazuje skutečnost. Sedlo si mohl vypůjčit kdokoli jiný, mohlo být darováno nebo ukradeno. Právě tak jako náboj pistole nemusel zranit Angelitu a explodující mina starého Wenitu, právě tak…

Myšlenky se mu podivně trhaly a přehazovaly, ustavičně musel začínat znovu a znovu.

„Není v tom za mák logiky,“ říkal si zoufale. „Ledaže ten ohňostroj výbuchů uspořádal opravdu don Roderigo – a úmyslně to přehnal, aby zmátl i ty nejbystřejší hlavy. Nebo je to snad dílo nějakého bezvýznamného závistivce, který si je jist, že ho nikdo nebude podezírat?“

Nemohl se dočkat rána.

KDO PODMINOVAL ALEJANDROVU ZÁVĚT?

PANI MONTJSZOVÁ SE POKUSILA O SEBEVRAŽDU

DON RODERIGO SE ZŘÍKÁ NÁROKU NA POZEMKY VENTANY

Carnera nebyl bez srdce, ale přesto si mnul ruce: „Oh, taková tragédie! Tolik krve! Fotografoval jsem kdejaké stávky a bitky, srážky vlaků, potopený parník i patagonská paterčata s liščími hlavami, ale to všecko nebylo nic proti tomu, co se děje na Ventaně! Víte, že komisař zakázal novinářům přístup na vaši farmu, Mistře? Nejméně dvacet reportérů už ztroskotalo u hlavní ohrady. Stráže k vám nepustí ani nohu! Monopol na tuhle senzaci máme pouze my, seňore, jenom my, jenom geniální Cabót a moje maličkost!“

„Odpusťte, příteli,“ řekl smutně Michal. „Dělá se mi z vašich řečí špatně.“

„Oh, jaká upřímnost uprostřed neupřímného světa! Jaká upřímnost! Četl jste dnešní noviny? Roderigova žena má na kahánku, protože spolykala tři tuby nějakých mizerných prášků. A Montez vám velkohubé daroval vaše vlastní pozemky, hahaha. Mimoto se proslýchá, že hodlá vypsat statisícovou odměnu na vypátrání úkladného vraha své dcery. Podezření padá prý především na vás. Gallino tvrdí, že jste musel vědět o té smrtící výbušnině v sedle dona Alejandra. Mám o vás vážné obavy, Mistře. Dostanou-li vás za mříže, jsme na hrnečku. Policejní prefekt bude chtít za každou cenu někoho usvědčit.“

„Jak by mě mohli usvědčit z něčeho; co jsem neudělal?“

Ale Carnera mu neodpověděl. Jenom se ušklíbl, mávl rukou a rozběhl se za Cabótem. Za chvíli se však opět vrátil a zkroušeně klesl do křesla: „Frazer zuří. Jsme bez křídel! Někdo se za noci vplížil do vrtulníku a vydrancoval ho. Jediný výškoměr nezůstal na místě. Všecky páčky a kohoutky jsou ulámané. A Cabót se tomu směje! Oh, ten geniální idiot se směje, Mistře. Myslí si, že nám to v očích veřejnosti vynese obrovskou reklamu. Už teď prý vidí palcové titulky v novinách: SVĚTOZNÁMÝ REPORTÉR SE STAL DALŠÍ OBĚTÍ ZÁKEŘNÍKÚ, KTEŘÍ OBLÉHAJÍ VENTANU… CABOTÚV VRTULNÍK DEMOLOVÁN… TREST ZA VĚRNOST, KTEROU CABÓT PROJEVIL POSTIŽENÉ VENTANÉ… DNES VRTULNÍK – ZÍTRA ŽIVOT… Takhle si to ten blázen představuje, Mistře. Takhle nad tím jásá, idiot! Jako by nám všem opravdu neběželo o život!“

Michal projevil o zmrzačenou helikoptéru zájem. „Připadám si opravdu jako v nepřátelském obklíčení,“ řekl Carnerovi znepokojeně. „Chtějí nám snad úplně zničit nervy? Proč to udělali? Co si o tom myslíte? Nepůjdeme se tam podívat?“

Carnera ho doprovodil do ohrady, kde se několik Indiánů, honáků i strážníků tísnilo kolem vrtulníku. Pilot Frazer seděl na hlavní sponě podvozku a klel. Cabót byl ve svém živlu. Filmoval kabely trčící z poškozené palubní desky i přihlížející, podmračené muže.

„Co tomu říkáte, done Manueli?“ zastavil se Michal u prvního hloučku. Fernandez cosi zamumlal a zlostně mávl zaťatou pěstí. Nebylo mu zřejmě do řeči.

„Viděl to komisař?“ zeptal se Michal Hadriana, který nevypadal tak načepýřeně, jako don Manuel.

„Savadora teprve snídá,“ řekl Hadrian. „Je navztekaný a nejraději prý by odtud utekl.“

Sotva domluvil, přihnal se Savadora se svým mladým pobočníkem, letmo popřál Michalovi dobré jitro a začal si prohlížet helikoptéru. Dvakrát ji obešel, nahlédl do kabiny a řekl Cabótovi: „Dobře vám tak, člověče. Proč jste sem lezli? Musíte taky do všeho strkat ty své zvědavé nosy! Máte na někoho podezření?“

„Samozřejmě,“ odvětil Cabót.

„No dobrá. A kdo tedy mohl podle vás potřebovat ty naleštěné hračičky?“

Cabót řekl: „Pustá sabotáž!“

Savadora obešel ještě jednou vrtulník a zastavil se u Moučku Indiánů.

„Kde jsou ty věci?“ zeptal se nejstaršího z nich. Oti-raha odpověděl se stěží zakrývanou úzkostí: „Řeč bělochů je neprůhledná. Nevím, o jakých věcech mluvíš.“

„No dobrá,“ založil si komisař ruce za zády a zhoupl se na špičkách. „Aspoň mi tedy řekni, proč jste to udělali? Jakou to pro vás může mít cenu, člověče?“

Oti-raha řekl k překvapení všech přihlížejících: „Krásné věci mají vždycky cenu, pane. Když u sebe nosíš tygří zub, jsi zrovna tak silný jako tygr. A když máš u sebe kousek obludy, která létá, můžeš taky létat.“

„Uvědomuješ si, co jste způsobili?“ zahartusil Savadora. Indián rozhodil lítostivě pažemi: „Jak jsme mohli vědět, že stačí tak málo, aby obluda nelétala? Vezmeš ptáčkovi peříčko, a on letí dál.“

Komisař se ohnal rukou, jako by chytal mouchu: „Když lapíš komára a utrhneš mu křídlo – bude ten komár, létat?“

Oti-raha zavrtěl nahými rameny: „Nevzali jsme křídlo, pane. Vzali jsme peříčko. Jak jsme mohli vědět, že běloch neumí udělat pořádného ptáka? Bůh to dovede. Stvoří ptáka a pták létá, i když vezmeš nožičku. Ale ptáci bělochů jsou chatrnější než komár.“

Savadora si odplivl a řekl Cabótovi: „Co s nimi budu dělat. Člověče?“

Cabót se podrbal ve vlasech: „Ať všechna ta peříčka přinesou nazpátek – Frazer se to pokusí opravit. A když to nepůjde, pošlu pro leteckého mechanika.“

„Člověče, vy máte nervy!“ řekl s očividnou závistí komisař. „Vy tedy máte nervy!“

Hřbitov chudiny byl přelidněn: peóni, lodníci, lovci, žebráci i rudoši, všichni se přišli rozloučit s Wenitou a doňou Angelitou.

Jak se rakve zvolna hroužily do hrobu, padaly na jejich víka květiny, šátky, mince, ostruhy, nábojnice, talismany, obrázky svatých i dětské hračky.

Indiáni chraplavě zpívali píseň smutku a míšenci i běloši se k nim brzo připojili.

Nevysoko nad hroby se vznášela Cabótova helikoptéra. Michal viděl, jak Carnera otevírá okénko pilotní kabiny a hází dolů dva věnce uvité z nádherných orchidejí. Přesto mu ten nemotorný, ohyzdný vrtulník připomínal černého supa, který se ochotně vrhá na všecko mrtvé. Snad to bylo tím, že z druhého okénka kabiny se vykláněl Cabót s kamerou v ruce.

„Tihle reportéři!“ zabručel Savadora. „Filmují, místo aby brečeli. Tloustnou smrtí svých bližních. Nevidí v neštěstí nic jiného než příležitost k vlastnímu úspěchu. A dělají nám jenom nepříjemnosti, člověče. Carnera napsal do novin, že už bezpečně ví, kdo je strůjcem všech posledních katastrof – ale nechává si to pro sebe, aby prý nezesměšnil policii.“

„Myslíte, že to opravdu ví?“ zeptal se Michal. Komisař se křečovitě zasmál: „Kdybych tomu věřil, musel bych ho nechat zavřít pro nepřímé napomáhání zločinu, člověče. Je to jen ubohá novinářská kachna. Žvanění senilního dědka.“

„Na vašem místě bych si s ním promluvil. Co když přece něco ví, nebo aspoň tuší? Novináři nebývají hloupí!“

Savadora zavrčel: „Nemám ve zvyku bavit se s tlachaly. Zakážu mu přístup na Ventanu a hotovo. Jeho článek mi vynesl zvláštní raport u prefekta. Vyčítají mi váhavost, nedůslednost a neschopnost. Řekli mi dokonce, že prý mařím práci hlavního pátracího štábu.“

„Co tím mohli konkrétně myslet?“

„Zazlívají mi, že jsem na vás ještě nevydal zatykač.“

„Proč ho tedy nevydají sami?“

„Bez mého souhlasu? Copak nevíte, jak to u nás chodí? Ve svém revíru jsem dosud pánem já. Když zatykač, tak hromadný: a do vazby s vámi poputuje zároveň don Roderigo, Gallino, Fernandez i paní Morttezová. Všichni jste asi tak stejně podezřelí.“

Michal řekl s úsměvem: „Pěkně děkuju.“

Když se vrátili na Ventanu. bylo už k večeru a v kuchyni na ně čekala doňa Julie, vdova po správci Guapovi.

„Vítám vás,“ řekl jí komisař. „Nezlobíte se, že jste se kvůli nám musela vydat na takovou dlouhou cestu?“

„Přišla jsem ráda,“ řekla doňa Julie. „Povídali, že to můžeme odbýt výslechem na našem komisařství, ale chtěla jsem vidět zase jednou Ventanu a zeptat se, co se tady vlastně děje. Rozhlas i noviny jsou plné takových strašlivých zpráv…“

„Právě jsme pohřbili doňu Angelitu a Wenitu,“ řekl Savadora. „Doňu Eleonoru jste přece také znala?!“

Doňa Julie se rozplakala: „Nechci tomu ani věřit. Pořád si myslím, že je to jenom nějaký zlý sen.“ Otřela si cípem šály oči a řekla: „Povídali, že potřebujete vědět, co dělal nebožtík Guapo tu noc před smrtí, je to pravda?“

„Zajímalo by nás, jestli byl o půlnoci doma, nebo někde venku.“

„Nevím, proč to musíte vědět, seňore, ale před půlnocí určitě nevytáhl z domu paty. Stáčela jsem třtinovou šťávu na cestu. Chystali jsme se přece na ten dlouhý pochod. Sušila a strouhala jsem do zásoby mandioku dlouho do noci. Manžel seděl celou tu dobu v koutě jako němý. Nic neříkal, nic nedělal, jenom tam seděl a občas si ztěžka povzdychl.“

„A zůstal tam sedět i potom, když jste si šla lehnout?“

„Ano, pane. V poslední době si zvykl dlouho ponocovat.“

„Kolik hodin mohlo být, když jste odešla do ložnice?“

„Něco k půlnoci.“

„Spíte dobře? Jistě chápete, proč se ptám?“

„Ano, pane. Usínám záhy a spím tvrdě.“

„Takže jste vlastně nemohla slyšet, jestli v té době Guapo odešel z domu?“

Zavrtěla hlavou: „Ne, pane, nic takového jsem neslyšela. Mám opravdu tvrdý spánek a toho dne jsem byla pořádně udřená.“

„Vaše dcerky jistě už také spaly?!“

„Ani nemluvte!“ mávla rukou doňa Julie. Komisař šel ke stolu, zvedl konvici s čajem, trochu se napil a řekl:

„Myslíte, že Guapo přece mohl odejít, když jste usnula?“

„To mohl, pane. Byl zvyklý chodit na noční hlídky.“

„A co ráno, když jste se probudila? Byl v posteli?“

„Spal jako zařezaný.“

Savadora řekl Michalovi: „V tom případě není vyloučeno, že se šel podívat na hráz.“

„Ale co ten druhý jezdec?“ namítl Michal. „Podle Gallina nebyl Guapo sám.“

Komisař se znovu obrátil k doně Julii a obšírně jí vysvětloval, proč se tolik zajímá o poslední noc Guapova života.

„Osobně jsem přesvědčen, že Gallino si všecko vymyslil, ale potřebujeme důkazy.“

Vdova chvíli uvažovala a potom řekla: „Pochybuji, že Guapo byl na hrázi. Rozhodně tam nemohl být o půlnoci. K Salladu je od nás daleko, pane, a když jsem šla spát, seděl ještě doma. Řekla bych, že Gallino lže.“

Savadora se opět napil čaje: „No dobrá! A co říkáte těm atentátům? Kdo v tom – podle vás – může mít prsty?“

„Kdo jiný než don Roderigo?“ vydechla bez rozmýšlení. „Zuřil, když patron Alejandro odkázal Ventanu cizím lidem. Přemlouval nebožtíka, aby mu pomohl seňora Michala zničit. Sliboval hory doly, vyhrožoval…“

„A proč se o tom Guapo někdy nezmínil? Bál se ho, co?“

„Ani se neptejte!“ řekla s netajeným rozhořčením, ale velmi tichým, ustrašeným hlasem. „Nebožtík dobře věděl, co don Roderigo dokáže, když jde o peníze.“

Savadora si potřetí lokl čaje: „No dobrá, ale jak se mu podařilo vpašovat do téhle kuchyně samostříl – a do Wenitóva domku a do koňského sedla všechny ty smrtící aparáty? Vy asi ještě nevíte, že jednu takovou bombu jsme našli pod klávesnicí piana. Co tomu říkáte? Kdo mu při tom pomáhal? Zašít takovou nálož do koňského sedla, k tomu je třeba hodně času i zručnosti. To nemůže udělat člověk, který přijede na kratičkou návštěvu, jako sem kdysi přijížděl Roderigo.“

Doňa Julie ho přerušila: „Zapomínáte, že jeden čas byla Ventana skoro opuštěná. V té době mohl kdokoli přijít a podkopat třebas celou farmu. Angelita u sebe neměla ani psa a Wenita s Pikininem také nemohli všecko ohlídat. Jeden byl starý a nahluchlý, druhý zase příliš mladý a nezkušený.“

„Pokud jsem slyšel,“ řekl s úsměvem Savadora, „chodil v té době na Ventanu jenom váš muž. Jinak nikdo.“

„Já vím,“ zašeptala vdova. „Ale jezdíval na Ventanu vždycky jenom za bílého dne.“

„Jste si tím jista?“

Doňa Julie na něho upřela své velké, posmutnělé oči: „Snad si nemyslíte, že… že…“

Savadora mávl prudce rukou: „Samozřejmě si to nemyslím.“

„Tři vraždy, mrtvý Guapo, tisíce utopených krav – a žádný zatykač, pánové? Žádné podezření, které by mělo váhu? Žádná slibnější stopa?“ rozčiloval se policejní prefekt, prskaje veliteli pátrací skupiny a zamračenému Savadorovi přímo do obličeje. „Co mám říct žurnalistům? Co ministrovi? Co veřejnosti? Chápete, v jaké jsme situaci? Něco tak trapného jsem ještě nezažil. Z Ventany se klube světová senzace. A vy tomu napomáháte nejen svou váhavostí, pánové, ale i shovívavostí, kterou projevujete tomu velkohubému Cabótovi. Nebýt jeho pokřiku, mohli jsme to do poslední chvíle držet pod pokličkou.“

Vytáhl z kapsy pestrobarevný šátek, způsobně si otřel navlhlé vousy a pokračoval: „Očekávám, že ještě dnes uvalíte na několik podezřelých osob vyšetřovací vazbu. Jednejte bez ohledu na společenské postavení případných pachatelů. Nemůžeme si dovolit už ani den prodlení. Veřejnost má právo vidět konkrétní výsledky naší práce. Dávám vám k dispozici další četu odborníků vedenou poručíkem Monedou. Komisař Savadora zůstává prozatím hlavním poradcem a rozhodčím v nejdůležitějších a nechoulostivějších pracovních otázkách. Do čtyřiadvaceti hodin chci mít na stole hlášení, za. které bych se nemusel stydět ani před svou vládou, ani před veřejností. Děkuji vám.“

Nečekal, až ho zdeptaní muži zahrnou otázkami či nářky. Vyrazil z přijímacího pokoje jako puma a okázalým gestem dal najevo, že se s nikým nehodlá bavit.

Savadora si pomyslil: Do čtyřiadvaceti hodin – to chci vidět, člověče!

„Jak se jmenoval Roderigův syn?“ zeptal se redaktor Carnera, když ho Savadora přišel požádat, aby okamžitě opustil Ventanu. Zákaz pobytu se týkal nejen Carnery, ale i Cabóta, Frazera a všech ostatních hostů.

„Ten syn se jmenoval Esteban – proč se ptáte?“

Seděli v Michalově pracovně a kouřili. Cabót pojídal uzeninu, Fernandez žvýkal tabák, Michal naléval víno.

„Nepijte, pánové!“ třepal rukama Carnera. „Víno může obsahovat jed. Na to jste nepomysleli, co?“

„Blbost!“ zabručel don Manuel. „Pijeme ho dnes a denně, a ještě se nikomu nic nestalo.“

„Oh!“ řekl Carnera. „Jaká prostoduchost! Vrah přece nemohl nasypat jed do všech sudů.“

Savadora si lízl vína a zkoumavě je převaloval na jazyku: „Zdá se, že je v pořádku, tak nestrašte, člověče! A vraťte se raději ke své původní otázce.“

„Zajisté, zajisté,“ řekl Carnera. „Rád se vrátím, protože musíme udělat konec všemu bloudění. Mám ohromnou kombinaci, pánové! Ohromnou! Oh, jak já dovedl kombinovat, když jsem byl mladý.“

Savadora se netrpělivě zasmál: „Šetřte časem, příteli. Nejpozději za hodinu musíte odstartovat z Ventany.“

„Díky, seňore, díky, ale uvidíte sám, že k vyřešení zdejší záhady nepotřebuju ani celou hodinu. Stačí dvě minuty, seňore. Nic víc! Pouhé dvě minuty… Dávejte pozor, prosím! Budu pokračovat další otázkou: Je pravda, že Roderigův syn spáchal sebevraždu?“

„Snad nechcete tvrdit, že don Esteban je naživu, člověče?“

„Nikdy nic netvrdím, když kombinuji, seňore. Ale připusťte, že don Esteban žije. Napadlo mě to nad policejním protokolem: podle písemností i svědků bylo tělo toho muže vyloveno z řeky. Příbuzní ho poznali, vlastně tedy mohli poznat, jenom podle zbytku vlasů, zubů a šatů, jinak bylo všechno ožráno piraňami a krokodýly.“

„Neblázněte, člověče,“ řekl s příkrou odmítavosti komisař. „Viděl jsem mrtvolu na vlastní oči.“

„Mrtvolu? Kostru jste viděl, seňore, nic než roztroušené kosti, nějakou šlachu, nějaký vlas, nějaký zub, prosím. Při troše nepozornosti jste se mohl mýlit – oh, jak snadno jste se mohl mýlit, seňore! Zejména když vlastní otec bez váhání potvrdil totožnost svého syna! Doufám, že chápete, kam mířím, pánové? Řekl jsem – stačí dvě minuty, ale to jsem počítal s bystřejšími posluchači, hahaha. Přidám další minutu, abyste pochopili, co jsem pochopil já, prosím: Don Esteban unesl nebo zabil Alejandrovu dceru Isabelu – a předstíral sebevraždu, aby se vyhnul podezřeni nebo i eventuálnímu trestu. Osobně jsem přesvědčen, že doňu Isabelu unesl, uvěznil ji někde na odlehlém ranči v pralese – a…“

Savadora praštil dlaní do stolu: „A teď se tady potlouká s rancem plným granátů… Jděte do háje, člověče!“

„Přesně tak, seňore. Určitě je tady někde nablízku. Nosí vousy a paruku. Docela jiný obličej, docela jiné jméno – snad jméno muže, kterého vytáhli z řeky místo Estebana.“

Komisař vyskočil a začal pobíhat sem a tam: „Proboha, člověče, nedělejte ze mne idiota! Totožnost utonulého Monteze byla stoprocentně potvrzena. Měl ostatně všechny důvody sáhnout si na život. Ať už doňu Isabelu zabil on nebo někdo jiný, byla to pro něho tragédie. Byl přecitlivělý a Isabelu hluboce miloval.“

„Oh!“ usmál se Carnera. „Když citlivý člověk hluboce miluje, chce milovat věčně. A moje kombinace mu to, prosím, umožňuje. Uvažte, že pozabíjel jedinou ranou spoustu much! Vyrval milovanou dívku z náruče nenáviděného soka, a navíc zabezpečil své rodině dědictví po strýci Alejandrovi. Nebo si to aspoň myslel: nikdo přece nemohl čekat, že don Alejandro odkáže Ventanu cizímu člověku. Něco takového se v historii Montezova rodu nikdy předtím nestalo.“

Savadora pohlédl na hodinky a smířlivě řekl: „Přiznávám, že to není zlá kombinace, člověče, ale je nemožně romantická a vůbec se nám nehodí, protože totožnost dona Estebana byla spolehlivě prokázána. Mimoto si vůbec nedovedu představit, kde by mohla být vězněna doňa Isabela. Za ty tři roky. co ji pohřešujeme, by si jistě našla příležitost k útěku nebo by se jí podařilo podat aspoň někomu zprávu o svém neštěstí. Něco by se nám bylo určitě doneslo. O případu se dlouho mluvilo a zvědové dona Alejandra prohledali půl světa. Když už si potrpíte na takovéhle výmysly, můžete uvažovat i o tom, že také don Alejandro svou smrt pouze předstíral a teď se hlava nehlava mstí za své neštěstí.“

„Oh,“ zamlaskal nespokojeně Carnera. „Tolik hlouposti uprostřed chytrého světa! Don Alejandro umřel, jak má umřít slušný člověk, a kdekdo ví, že byl řádně pohřben. A i kdyby vstal z mrtvých a chtěl se mstít, netrefoval by se do svých věrných přátel. První, koho by osolil, byl by jistě don Roderigo.“

„Správně, člověče!“ řekl Savadora. „Mluvit o donu Alejandrovi jako o živoucí bytosti je nesmysl. A stejný nesmysl je ta vaše fingovaná sebevražda. Tyhle triky se opravdu hodí leda do špatného románu. Nepůjdete si raději sbalit svá zavazadla?“

Carnera se napil vína, poliboval si, že není otráveně, a začal se zdlouhavě loučit.

Paní Montezovou pravidelně navštěvovali psychiatři, za donem Roderigem chodili kriminalisté. Život v přepychovém paláci byl neutěšený, téměř nesnesitelný. Při domovní prohlídce našli policisté v loveckém salónku dvě armádní pistole, ale ukázalo se, že z nich už dlouhou dobu nebyla vypálena jediná rána. Třaskaviny se nenašly. Rovněž výslech dona Boromea, služebných a zahradníků neposunul vyšetřování ani o krůček dál.

„Všechno je příliš absurdní, než abychom mohli doufat v příznivý, nečekaný obrat,“ řekl Savadora, když se vrátil na Ventanu. „Plastická bomba, kterou jsme našli v pianu dona Alejandra, nám taky nic neprozradila. Nikde jediný otisk lidské ruky.“

„A původ těch věcí se taky nepodařilo určit?“ zeptal se don Manuel. Komisař se sháněl po žvýkacím tabáku v pozlacené kazetě: „Určit původ! To je otázka, člověče! V celé Americe jsou obchody, kde můžete koupit nejrůznější druhy granátů a jiných výbušnin. Za mírný příplatek vám agenti se zbraněmi zhotoví něžný kapesní pekelný stroj. A nikdo se samozřejmě nepřihlásí, když ten stroj někde vykoná své. To snad byste mohl vědět stejně dobře jako já, ne-li líp!“

„Ovšemže to vím,“ řekl Fernandez. „Ale vím také, že tyhle věcičky se většinou vyrábějí v sériích. Pro odborníka by nemělo být těžké zjistit, odkud zbraně pocházejí. Navázali jste spolupráci s mezinárodní policejní ústřednou?“

Savadora požádal Michala o sklenici vína a řekl Fernandezovi znechuceně: „Jste naivnější než redaktor Carnera. Co by nám byla platná spolupráce s Interpolem, když se jedná o čistě lokální záležitost?“

„Trhaviny mohly být klidně dovezeny třebas z Texasu,“ řekl don Manuel.

„No dobrá – ale co nám to pomůže, člověče? Laboratorní zkoušky prokázaly, že se jedná o zbraně staršího data. A vy byste chtěl, aby se nějaký pašerák upamatoval, komu ty ničemnosti doručoval? Vyptávali jsme se všech lidí v Roderigově domě i v okolí, s kým se Montez stýká nebo stýkal, ale všecko bylo zbytečné. Nezapomeňte, že strůjce atentátů nebyl zřejmě žádný hlupák. Dejme tomu, že byste chtěl podezřívat dona Roderiga. Byl často na dalekých cestách a měl dost prostředků, aby navázal spojení třebas s londýnským podsvětím. Mohl si pořídit celou prachárnu, a přitom do jeho domu nevkročil jediný cizí nebo podezřelý člověk.“

Fernandez si také ukousl z tyčinky žvýkacího tabáku: „Pochybuji, že by si don Roderigo špinil ruce. Má kolem sebe dost věrných, kteří za něho ochotně vykonají tu nejhorší práci. Vemte si třebas Gallina. Kdysi sloužil donu Alejandrovi, a najednou se ocitne ve službách dona Roderiga. A dokonce je za kratičký čas jmenován správcem obrovské farmy. Nezdá se vám, že právě Gallino ví možná víc než my všichni dohromady?“

Savadora odmítavě zafuněl: „O náloži v koňském sedle určitě nevěděl. Kdyby měl jenom nejasné tušení, že s tím sedlem to není v pořádku, nebyl by Eleonoře dovolil, aby ho přijala. Měl to děvče rád a slouží donu Roderigovi opravdu odevzdaně. Neměl nejmenší důvod souhlasit mlčky s tím, aby Eleonora vyletěla do povětří, člověče.“

„Pak je tu ještě Torente,“ pokračoval Fernandez neústupně. „Měl odjakživa pověst rváče – a nenáviděl dona Alejandra za to, že ho vyhodil z práce. Znal na Ventaně každý kout a mohl ji klidně celou podminovat.“

„No dobrá,“ řekl Savadora. „Ale co by z toho měl, člověče? Kolik by mu za tu katovskou práci musel Roderigo slíbit, aby mu to stálo za to? Mimoto se tenhle způsob zabíjení k tomu chlapíkovi ani trochu nehodí. Torente je rozený pistolník, a těmhle chlapcům zákeřné atentátnictví nesedí.“

„Máte pravdu,“ řekl don Manuel. „Tohle není práce pro Torenta. A co ten druhý – ten Bolivar?“

„Vyslýchal jsem ho nepřetržitě celé tři hodiny, ale k ničemu to nevedlo. Nakonec jsem odcházel s dojmem, že je to docela počestný chlapík. Rozhodně neumí lhát: požádal jsem ho, aby mi mezi čtyřma očima řekl, jak to bylo s tou hrází. A víte, co jsem se dověděl?“

„Že Guapa na hrázi nikdo neviděl,“ zasmál se Fernandez.

„Přesně tak!“

Don Manuel řekl: „Až se to dozví Gallino, pošle Bolivara ke všem čertům.“

„Na to si ještě počkáme,“ mávl oběma rukama Savadora. „Nedal jsem to prozatím ani do protokolu. Bylo to opravdu slovo muže k muži, a slíbil jsem, že s tím vyrukuju jen v nejkrajnějším případě. Teď máme ostatně jiné starosti. Přehrada musí počkat.“

Jednou z důležitých stop byl stále ještě kůň se značkou „S“. Na sedle i jezdeckém řemení našli specialisté množství dobře čitelných otisků, prstů, jež porovnávali s prsty dona Roderiga a všech jeho zaměstnanců včetně předáka Gallina, ale všecky zkoušky vyšly naprázdno.

„Říkám vám, že ten kůň nemá s vraždami nic společného,“ opakoval komisař Savadora každému, koho potkal. „Je to takzvaný bludný Holanďan. Odstavená herka. Jeho pánem mohl být některý z žebráků, kteří si přijeli na Ventanu vyškemrat pár kusů dobytka. Musel to být někdo, komu patron přál a podaroval ho krásným mladým koněm i s postroji. Takových případů přece bylo dost, nemyslíte? Bosákovi se z toho zatočila hlava, vykašlal se na svou utahanou kobylu – a ujížděl odtud, ani se neohlédl. Podívejte se na to ubohé zvíře! Prohlédněte si pořádně sedlo! S takovým vetešnickým haraburdím už nemůžete jít ani na trh. Dokonce to nemůžete nikomu ani darovat, jak je to mizerné…“

Všichni souhlasili, ale nedovedli vysvětlit, proč se bývalý majitel opuštěného koně nepřihlásil na naléhavé výzvy uveřejněné v novinách, v rozhlase i v televizi.

„Může být zdaleka,“ usoudil komisař. „A nečte noviny, neposlouchá rozhlas, nemá televizor. Nějaký samotář, zapadlý v hlubokém lese, nemusí přece vůbec vědět, co se na Ventaně děje. Až se to náhodou dozví od potulných lovců nebo při cestě do nějaké osady, jistě se přihlásí.“

„A co když si řekne: nebudu se namáhat, ještě bych se do něčeho zapletl,“ podotkl Fernandez.

Savadora rozhodil rukama: „No dobrá – a co se stane, když se nepřihlásí? Totéž, co by se stalo, kdyby se přihlásil, člověče. Říkám vám, toho koně pusťte z hlavy! Ten do našich počtů nepatří!“

„To tedy znamená, že nemáte jediné spolehlivé vodítko,“ zabručel don Manuel. „Jen samé teorie, smyšlenky, fantasmagorie – asi jako starý Carnera.“

„Přesně tak, člověče! Až na jednu maličkost, které se teď držíme jako klíště. Není to dávno, co jsem v téhle pracovně našel knihu, která má zajímavý titul: PODMINOVANÁ ZÁVĚT. Je to špatně napsaný román – taková nějaká laciná dobrodružná odrhovačka. Ostatně, možná že tu knihu znáte. Byla sice zastrčená v haldě všelijakých starých časopisů, ale možná že jste se s ni setkali někde jinde. Vydalo ji nějaké kalifornské nakladatelství a u nás vyšla před třemi lety v tiskařském koncernu Bolzano. Autor se jmenuje John Barring.“

Komisař šel k malému stolku, na kterém ležela jeho cestovní brašna. Vyňal knihu s křiklavou obálkou a podal ji Michalovi: „Musíte odpustit, že jsem si ji půjčil bez vašeho dovolení. Nechtěl jsem vypadat směšně, a tak jsem si řekl. že si ji přečtu v úplné tajnosti.“

Michal zalistoval v knize a podal ji Fernandezovi. Oba byli udiveni poznámkami, jež byly tu a tam vepsány na okraji některých kapitol. Mimoto tam byla spousta červeně zaškrtnutých odstavců i jednotlivých slov.

„Je to písmo dona Alejandra?“ zeptal se komisař.

„Řekl bych, že ano,“ přisvědčil Fernandez. „Patron měl drobný, velmi charakteristický rukopis. Proč vás to zajímá?“

Savadora se spokojeně usmál: „Napřed mi řekněte, jestli ten román znáte.“

Jeden ani druhý o takové knize dosud neslyšeli, natož aby ji četli.

„No dobrá,“ usmál se ještě spokojeněji Savadora. „Vylíčím vám stručně, oč v té podivné knize běží. Děj se odehrává na francouzském venkově koncem minulého století. Šlechtic Dumont je majitelem bohatého panství, bydlí v nádherném zámku, má jediného syna. Jednoho dne ovdověl a jiného smutného dne padl jeho syn v souboji s jakýmsi vzdáleným příbuzným. Dumont sám je nemocný a starý. Zadumaně se prochází po svém panství a představuje si, jak v jeho posteli i v jeho kočáře budou se po jeho smrti roztahovat protivní příbuzní, rozmařilci a darmošlapové. Utěšuje se pomyšlením, že nehodné příbuzné vydědí a majetek odkáže státu nebo nějaké dobročinné společnosti. Tím by si částečně vypořádal účty s bratrancem a jeho dětmi, ale příliš by jim tím neublížil. Jsou bohatí a zdraví – a budou žít v bezstarostných radovánkách, zatímco on už dávno bude hnít hluboko pod zemí. A nikde ani jediný spolehlivý, věrný potomek, který by krvavě pomstil syna zabitého v souboji. Zmocňuje se, ho šílená nenávist, žije jenom myšlence, jak překazit svým příbuzným smích, který se ustavičně rozléhal kolem jejich paláců. Nakonec se dohodne s jedním vysloužilým vojákem a koupí od něho různé zákeřné zbraně, které ukryje v komnatách zámku. Jednu z těch čertovských zbraní vpraví do koňského sedla, které zdědil po předcích. Je to drahocenné, umělecky zhotovené sedlo, na které má právo pouze hlavní dědic. Dumont tedy může bezpečně počítat s tím, že nálož vybuchne přímo pod zadkem nenáviděného bratrance…“

Savadora se rozkašlal, a než mohl pokračovat v řeči, zabručel Férnandez: „Podle vás si don Alejandro vzal z toho blázna příklad?“

„Přesně tak, člověče! Dejte si práci a přečtěte si tu knihu od á až do zet. Čím pozorněji ji budete číst, tím podezřelejší vám budou připadat ty škrtance a poznámky u některých odstavců.“

Don Manuel začal znovu listovat v knize: „Nebylo by to poprvé, kdy zabíjí – tak říkajíc – mrtvý, ale v případě dona Alejandra to poněkud skřípe. Znal své příbuzné a věděl, že nejpádnější pomstou bude závěť, která je vyloučí z dědických práv. Chápal bych smysl takového plánu, kdyby Ventanu odkázal donu Roderigovi, ale v našem případě se mi to zdá nelogické. Musel přece počítat s tím, že všechny úklady se obrátí proti jeho nejlepším přátelům. Tím myslím samozřejmě doňu Angelitu, Wenitu, Pikinina a seňora Michala. Nehledě na to, že mohl přijít k úrazu kdokoli z nás.“

„Ale jemu přece nemuselo záležet na tom, kdo přijde k úrazu,“ řekl Savadora. „I kdyby některá mina zabila pouhého psa – padlo by podezření především na dona Roderiga. A o tohle Montezovi šlo. Aby svého bratrance společensky znemožnil a vydal ho napospas zákonu. Nechtěl jednat přímočaře, nestál o Roderigovu mrtvolu – toužil dostat ho za mříže jako sprostého vraha. Vzpomeňte si na případ jeho dcery Isabely! Byl přece přesvědčen, že ji ze světa sprovodili Montezové – a zuřil při pomyšlení, že je nikdo nemůže donutit, aby svůj čin odpykali.“

Fernandez řekl: „Uznávám, že od smrti své dcery byl poněkud vyšinutý a nezajímal se o nic než o vypátrání vraha, ale nevěřím, že by se rozhodl pro pomstu, která by postihla zároveň i jeho přátele. Připadá mi to příliš bezohledné.“

„Jak můžeme vědět, co se odehrává v mysli boháče, který cítí svůj konec a ví, že si do hrobu nevezme nic z toho, co jeho rod za dlouhá staletí nahospodařil? Zmizením doni Isabely byla přerušena šťastná posloupnost, která i milionářům umožňuje, aby poměrně klidně umírali. Osobně jsem přesvědčen, že předem nenáviděl každého, kdo se po jeho smrti bude těšit z věcí, které on vlastnil a miloval. Nic bych za to nedal, že cítil odpor i k panu Michalovi, a to jako k prapříčině všeho neštěstí. Vždyť přece láska jeho dcery k seňoru Michalovi byla počátkem celé tragédie.“

„To už by se byl musel opravdu zbláznit,“ řekl Fernandez. „Takhle přece normální člověk neuvažuje. Takhle komplikovaně.“

„Neřekl bych, že jeho pohled byl složitý, done Manueli. Byl naopak velmi zjednodušený, primitivní. Jistě si říkal: Nemohu-li být šťasten já, ať není šťasten nikdo! Víte, člověče, já mám o milionářích své mínění. Každý je především sobec, a k tomu zhýčkaný sobec.“

Michalovi se dělalo špatně. Připouštěl, že komisař může mít pravdu, a snažil se pochopit, co všechno asi táhlo donu Alejandrovi hlavou, když se zamýšlel nad svým hořkým osudem. Pozbyl jedinou milovanou dceru. Ovdověl. Pak onemocněl. A přitom měl pořád na očích své vlastní pastviny a lesy, domy a stáda. Jistě mu bylo zatěžko rozloučit se s tím a ponechat vše protivným příbuzným nebo cizím lidem. Při troše bezcitnosti ho snadno mohlo napadnout, že se může se všemi živými vypořádat způsobem, který si vymyslel šlechtic Dumont. Nestane se přímým škůdcem – ponechá Bohu, aby sám rozhodl, kdo se má dotknout smrtícího náboje. Ta myšlenka ho posedla a nemohl se jí zbavit. Byla lákavá a ulehčovala mu poslední dny vlastního života. Všechnu nepřejícnost, závist, pocit ukřivdění, bezmocnost, všecko zapřáhl do myšlenky, která jediná mu dopřávala jistotu, že bude ovlivňovat události živých, i když bude dávno ležet v hrobě.

„Bojím se, že váš dohad je správný,“ řekl Michal komisařovi. „Jedno však zůstává nejasné: proč některá z náloží nevybuchla už dřív? Není vám podezřelé, že to začalo samostřílem v kuchyni až po tak dlouhé době? A že pak rychle za sebou došlo k dalším výbuchům? Jestliže nástrahy položil sám don Alejandro, měli jsme podezřelé štěstí, že jsme na rozbušky nešlápli hned třebas první den.“

Savadora obrátil dlaně ke stropu: „Dílo náhody, člověče! Vůle Boží. Jinak si to nedovedu vysvětlit. Ledaže bych začal podezřívat některé z vašich lidí, především dona Manuela. Nikdo jiný totiž neměl možnost získat tak snadno potřebné výbušniny ani čas k jejich příhodnému umístění.“

Zdálo se, že Fernandez komisaře neposlouchá: luštil poznámky v knize Podminovaná závěť. A když Savadora s přátelským smíchem své nařčení opakoval, řekl don Manuel: „Proslídili hledači min opravdu všecky kouty Ventany?“

„Nevynechali ani latrínu v zahradě, člověče,“ řekl Savadora a zvedl se k odchodu. „Stačí vám to?“

Fernandez se podrbal na zátylku: „Poručte, aby hledali neúnavně dál. Třebas na volném dvoře. Nebo v řece. Někde přece musí být nějaká zásobárna. Don Alejandro jistě nepoužil všech zbraní, které měl k dispozici. Něco se mu nehodilo, neměl k tomu důvěru, nebo s tím neuměl zacházet. A zneškodnit to nemohl. Vsadil bych se, že tady někde bude jáma nebo skrýš, ve které jsou přebytečné výbušniny pohřbeny.“

„To stojí za námahu, člověče,“ přikývl Savadora. „Poručím, aby se dali do práce.“

Savadora se odvážil svou smělou domněnku přednést i policejnímu prefektovi. Měl k tomu dva vážné důvody: jednak chtěl zabránit zbytečnému zatýkání nevinných lidí, jednak byl přesvědčen, že vraždy na Ventaně má skutečně na svědomí mrtvý Alejandro Montez.

„Prozatím držím v ruce jediný nepřímý důkaz, a to je kniha Podminovaná závěť, která dona Alejandra patrně inspirovala, ale věřím, že v blízké době najdeme něco průkaznějšího a nezvratnějšího.“

„Například?“ řekl prefekt, který rád slyšel, že se závažné podezření vzdaluje od osoby dona Roderiga.

„Například část vražedného materiálu, který don Alejandro nestačil nebo nechtěl použít,“ odvětil Savadora. „Pověřil jsem tím úkolem celou četu odborníků. Mimoto se soustředíme na důkladné prověření Alexandrových nejbližších přátel. Vrah totiž mohl mít pomocníka, který dbal, aby původní nástrahy neselhaly a aby eventuální stopy ukazovaly k donu Roderigovi. Jestliže takový pomocník opravdu existoval, byl donem Alejandrem předem královsky odměněn. Proto doufám, že se nám ho nakonec podaří odhalit a usvědčit.“

Prefekt si spokojeně hladil vousy: „V každém případě máme konečně pevné vodítko. Na první pohled se to zdá poněkud absurdní, ale přesto mám dojem, že vaše hypotéza neodporuje zdravému rozumu. Nasvědčuje tomu už důkladnost, s jakou don Alejandro studoval knihu Podminovaná závěť. Dejte si v grafologickém oddělení ověřit pravost zápisků, které jste v knize našel. A hlaste mi napříště každou sebemenší událost, která vaši hypotézu podporuje, nebo naopak vyvrací. Prozatím vám děkuji.“

Prefekt si očividně oddechl, neboť don Roderigo byl jeho přítel.

Savadorova teorie o původci atentátů výrazně ovlivnila Michalův názor na dona Roderiga. Znovu a znovu si připomínal, jak přátelsky se k němu chovala Eleonora od jejich prvního setkání, a upřímně litoval, že ji nevyhledával častěji. Mrzelo ho, že ji nenavštívil, když ho o to telegraficky požádala, trápilo ho, že jí nedůvěřoval. Byla laskavá a moudrá, a kdyby jí byl pozorněji naslouchal, byl by jistě už dávno poznal, že s krutými vraždami na Ventaně nemá její otec nic společného. Přinejmenším jí mohl ušetřit cestu na Ventanu – a Eleonora mohla žít!

Ustavičně se vracel ve vzpomínkách k její poslední návštěvě: byla to opravdu osudná náhoda, že si její klisna pohmoždila nohu? Nebo se někdo postaral o to, aby koně vyřadil a mohl Eleonoře nabídnout náhradu, včetně sedla vycpaného trhavinou? Ale kdo to mohl být? Hadrian, který hlídal Gallinova i jejího koně? Don Manuel, který pak přivedl Barosa s Alejandrovým sedlem na hřbetě?

Zatrnul při pomyšlení, že by právě Fernandez mohl být pomocníkem, lépe řečeno – vykonavatelem, uskutečňovatelem vražedného projektu dona Alejandra. Byl dlouhá léta jeho důvěrníkem, pocházel ze čtvrti zálesáků v Casadu, živil se tím, že svou kůži nastavoval za druhé, kdysi dávno sloužil u vojenského přepadového oddílu, do kterého přijímali pouze ty nejdrsnější a nejodvážnější střelce…

„Ale stejně tak to mohl být třebas Guapo,“ uvažoval Michal dál. Nemohl se smířit s představou, že úkladným vrahem byl don Manuel. Oblíbil si ho, obdivoval se mu, důvěřoval mu. „Fernandez je čestný a přímý chlap. Zákeřnost neodpovídá jeho povaze!“

O Guapovi a jeho charakteru však pochyboval: předák byl příliš měkký, snadno se nechal ovládat, často měnil svá rozhodnutí…

Michal vyšel na dvůr, aby zahnal zkrušující myšlenky. První, komu padl do rány, byl Pikinin.

„Seňore,“ volal Indián už z dálky. „Hledači min objevili u řeky Capiatá hrob s lidskou kostrou. Don Manuel mě posílá, abych se zeptal, jestli se tam nechcete podívat.“

„Hrob s kostrou? Něco starého?“

„Ne, seňore. Komisař myslí, že by to mohla být kostra doni Isabely.“

Michal cítil, jak se mu zastavuje srdce. Zhluboka se nadýchl, opřel se o Pikinina a mlčky vykročil směrem k řece Capiatá.

Pod indiánskou vrbou mezi hustými olšovými keři stál hlouček policistů a don Manuel. Dívali se do hluboké jámy, kde se bělely útlé lidské kosti.

„Odpusťte, patrone,“ řekl Fernandez. „Poslal jsem pro vás, aniž jsem si uvědomil, že se to vlastně nehodí. Docela jsem zapomněl, že… že… jistě chápete, co myslím?“

Michal mlčel. Nechtěl vypadat před cizími lidmi jako třasořitka, a tak přistoupil odhodlaně k okraji hrobu, aby si kostlivce prohlédl. První, co uviděl, byla lebka se spoustou vlasů. Bál se, že se mu při tom pohledu udělá špatně, a byl překvapen, když se to nestalo. Dokonce si uvědomoval, že se mu přestávají třást ruce. Lebka ani hrudní kosti vůbec nepůsobily strašidelně. Michal měl naopak pocit úlevy: kdykoli si na Isabelu vzpomněl, vynořilo se mu okamžitě tisíc představ o jejím smutném osudu. Každý nezvěstný poutá k sobě víc pozornosti než člověk, o němž bezpečně víme, kde je pochován. Michal dokonce cítil, že by mu nebylo zatěžko dotknout se těch kostí bez pocitu odporu. Upřímně Isabelu miloval, dokud žila, ď síla toho dávného citu mu nedovolila, aby se štítil jejích ostatků. Byly to přece její kosti, její vlasy! Kolikrát se té lebky něžně dotýkal, když ještě byla pokryta kůží a z prázdných důlků zářily nadšené, důvěřivé oči…

„Zdá se, že je to opravdu Isabela Montezová,“ řekl suše komisař Savadora. „Zakázal jsem kopat dál, protože chci, aby převezení ostatků provedl exhumátor, ale myslím, že totožnost můžeme zjistit už z toho, co vidíme. Doňa Isabela spadla kdysi s koně a zlomila si pravou holeň. Srůst fraktury je patrný pouhým okem.“

Pak se obrátil k Michalovi, pohlédl mu zblízka do tváře a zvedl ruku, v které držel kostěný knoflík s hnědým ozdobným vypalováním.

„Můžete mi říct, kdo z vašich známých nosí oblek s takovýmto druhem knoflíků?“

Všichni se zadívali na knoflík a potom na dona Manuela, který měl na sobě lehkou jezdeckou kazajku. Savadora udělal krok, natáhl ruku a přiložil knoflík ke knoflíkům na Fernandezově kazajce.

„Co tomu říkáte?“ zeptal se dona Manuela. „Nepamatujete se, kdy vám naposledy chyběl na téhle vestě knoflík?“

„S tímhle na mě nechoďte,“ řekl Fernandez klidným, přesvědčivým hlasem. „Nosím kazajku zásadně rozepnutou. takže mám knoflíky pořád jako nové.“

Savadora od něho odstoupil a řekl: „Ale knoflík je jenom knoflík, člověče. Drží na niti a snadno se ukroutí nebo utrhne, když… no, zkrátka – při nějaké mimořádné práci…“

Zarazil se a dodal na vysvětlenou: „Tu věc jsme totiž našli v tomhle hrobě. A když uvážíte, že tento druh knoflíků není u nás nikterak běžný, musíte si položit otázku, co má don Manuel společného s pohřbem doni Isabely. Všimněte si, že neříkám – s vraždou. Mluvím o pohřbívání, k němuž může být člověk třebas donucen, nemyslíte?“

Fernandez i ostatní muži byli jeho slovy natolik překvapeni, že ani nehlesli.

„Nu?“ rýpl Savadora prstem do vzduchu, „co tomu říkáte, done Manueli? Pomáhal jste při tom smutném obřadu, nebo nepomáhal?“

„Samozřejmě že nepomáhal,“ řekl Fernandez. „A taky se nepamatuji, že bych byl někde ztratil takovýhle knoflík. Koupil jsem tu kazajku v osadě německých usedlíků a nosím ji dobrých pět let, ale za celou tu dobu jsem nepřišíval ani jediný knoflík. Podívejte se na ty nitě – všechno je původní!“

Savadora nelenil, vytáhl z kapsy příruční lupu a prohlédl si knoflík po knoflíku.

„Zdá se, že máte pravdu, člověče, ale to nic neznamená. Knoflíky mohly být odstraněny v plném počtu a všechny najednou pak zase přišity. Nicméně vám prozatím dám pokoj a budu se shánět po člověku, který nosí podobnou kazajku.“

„V tom případě nemusíte chodit daleko,“ řekl Fernandez. „Stejnou kazajku nosil jeden čas Guapo i Gallino. Dostali je ode mne darem, když jsem se vrátil z německé kolonie. Guapoví byla malá, tak ji brzo odložil, ale proč ji přestal nosit Gallino, to nevím. Podle mého je to docela hezká a praktická vesta.“

Savadora držel knoflík na dlani a zálibně si jej prohlížel: „Říkáte – předák Guapo? Říkáte – správce Gallino? To abych se hned teď jel podívat na sousední farmu. Nechci se zbytečně zesměšňovat, ale jistě sami uznáte, že tahle maličkost vlastně není vůbec žádná maličkost! Kdybychom stáli na normálním hřbitově, bylo by to něco jiného. Ale my stojíme u hrobu, který byl vykopán tajně a narychlo. Při takovém spěchu se snadno stane, že si člověk utrhne knoflík, ani o tom neví.“

Muži mu ochotné dali za pravdu: nápadný knoflík vedle nezákonně pohřbené kostry je hrozivý, usvědčující důkaz. Jediné, co může zlehčit jeho váhu, je možnost podvrhu – navodění nesprávné stopy.

Michal se zuby nehty bránil sentimentálním pocitům, jež se ho zvolna zmocňovaly při pohledu na zbytky lidského těla na dně jámy. S předstíranou věcností se zeptal. jak se jim podařilo dobře skrytý hrob objevit. Jistě to byla jen čirá náhoda.

„Vidíte ten řetízek a kovový štítek, který leží u krčních obratlů?“ řekl Savadora. „Jak možná víte, nosila jej doňa Isabela jako osobní talisman. Nevím, z jakého je kovu, ale určitě je to materiál, na který zareagoval detektor našeho pyrotechnika. Byli jsme přesvědčeni, že jsme narazili na nějakou zakopanou zbrojnici… Ale myslím, že už bychom měli jít… Vezmu si s sebou svého seržanta a vypravíme se za Gallinem. Ten knoflík mě svrbí v dlani!“

Správce Gallino seděl v houpací židli na verandě estancie Victoria a kouřil doutník. Byl zamračený a nedočkavě vyhlížel dona Roderiga, který měl co chvíli přijet z města. Na tváři a na ruce měl ještě strupy a nehluboké rány, jimiž ho poznamenal šrapnel, který připravil o život doňu Eleonoru. Nezakrýval nikterak své překvapení, když místo Monteze uviděl přijíždět komisaře Savadoru s mladým seržantem.

„Jak se daří?“ houkl na něho komisař, seskakující s koně. „Bolí, co? Vypadáte, jako kdyby vás pohladila jaguáři tlapa, člověče. Můžeme u vás vypít konev studeného čaje?“

Gallino kývl na honáka, který lelkoval u brány. Byl to Torente. „Hej, José, postarej se o koně a řekni v kuchyni, ať pošlou džbán čaje a něco k snědku.“

Komisař se posadil do proutěného křesla, z něhož musel napřed vyplašit dřímající kočku. „Hádejte, proč jsme se k vám obtěžovali takovou dálku – a v tomhle vedru? Nebo ne, počkejte! Radši nehádejte a přineste sem kazajku, kterou jste dostal darem od dona Manuela. Tehdy jste byl ještě na Ventahě, jestli si vzpomenete.“

„Jo, to si vzpomínám, ale nechápu, co máte s tou kazajkou.“

„Řeknu vám to, až se na ni podívám.“

Gallino zatleskal na služebnou, ale Savadora řekl: „Jestli vám to nevadí, podívám se do vašeho šatníku sám.“

Předák si odplivl a zabručel: „Ten hadr už dávno nenosím. Určitě nebude v šatníku. Spíš někde na půdě nebo v kolně. Řeknu, aby se po něm poohlédli.“

„Nevzpomínáte si, jestli jste měl tu kazajku na sobě, když pohřbívali doňu Isabelu?“

Savadora se při těch slovech zadíval na Gallinovu tvář tvrdýma očima lovce, který je si jist vyhlédnutou kořistí. Gallino odvrátil hlavu a otřel si obličej šátkem: „Nevím, kam tou otázkou míříte, seňore, ale mluvit o pohřbu doni Isabely – to slyším poprvé. Říkalo se přece, že utonula – nebo… nebo – že ji někdo unesl… i kdyby – tak co s tím mám společného já? Proč chcete vědět, co jsem měl na sobě?“

„Našli jsme hrob,“ řekl Savadora.

„Kde?“

„Tady u přehrady, na vaší straně,“ zalhal Savadora. Zkušeným okem pozoroval předákův odvrácený obličej.

„U přehrady? A co je to za hrob?“

„Na dně jámy leží kostra, kovový řetízek a pár shnilých cárů. Domnívám se, že je to doňa Isabela.“

„Hm,“ zamumlal Gallino. „Tak tedy je mrtvá, chudinka? Hm. Jenom jestli je to opravdu ona.“

„To zjistíme docela spolehlivě, jen co přijedou exhumátoři a doktor.“

„Opravdu je ten hrob u přehrady, nebo to říkáte, abyste mě zmátl?“

Savadora se zasmál: „Přiznám se, že jsem si trochu zachytračil, ale nevyšlo mi to. Čekal jsem, že se podřeknete a upozorníte mě na tu malou zeměpisnou nepřesnost.“

„Podřeknout se? To bych musel napřed vědět, kde Isabelu zakopali, abych se mohl podřeknout. Jenomže já u toho nebyl. Mám na to svědky.“

„Na co máte svědky?“

„Že jsem nebyl u toho, když ji pochovávali.“

„Jak víte, že ji pochovávali?“

„Sám jste mi to zrovna řekl.“

Komisař se opět zasmál: „Vy jste lišák, Gallino. Na všecko máte svědky. Můžeme se konečně vypravit za tou vestou, člověče?“

„Řeknu, aby ji přinesli – jestli se najde. Přece nebudeme lézt po špinavých půdách kvůli nějakému hadru.“

„Ten hadr bude možná někoho stát život,“ poznamenal Savadora nevýrazným, tichým hlasem a znovu vrhl na Gallina tvrdý pohled lovce. Gallino měl zpocenou tvář a v jeho očích se zračila nejistota, ne-li dokonce úzkost.

„Když je to tak důležité, dáme se do hledání, ale napřed mi řekněte, jaký to má pro vás význam? Co má taková kazajka společného s uškrceným děvčetem?“

Savadora nemohl chvíli promluvit: předákova otázka jím otřásla. Jak mohl vědět, že Isabelu někdo uškrtil? Koutkem oka pohlédl na Gallina. Zdálo se, že i on si uvědomil závažnost toho, co řekl, neboť zamumlal: „Jestli ji teda zardousili…“

„To se teprve ukáže,“ řekl Savadora bez zvláštního důrazu, aby Gallina příliš neznepokojil. „Co jste si tehdy o tom vůbec myslel, člověče? Znal jste přece doňu Isabellu dona Estebana. Nenapadlo vás, že ji opravdu mohl zardousit, když se vysmála řečem o jeho lásce?“

Gallino si uvědomil nebezpečí takových otázek, a zabručel: „Nic o tom nevím a moc jsem o tom nepřemýšlel. Podle mého to don Esteban neudělal. Byl dobrák a takový přejemnělý…“

„Chcete říct, že to udělal někdo jiný?“

„Jak bych to mohl vědět?!“

Vkročili do dlouhé, tmavé chodby.

Gallino měl ženu a čtyři děti, ale na Roderigově farmě žil sám. Jeho rodina bydlila v Asunciónu, kde dva synové studovali na vysoké škole. Říkalo se, že nemají nouzi o peníze: don Roderigo svému správci zřejmě přál…

„Tohle je moje pracovna – a v té sousední místnosti spím,“ řekl Gallino, když Savadoru uvedl do levého křidla hlavní budovy, jež stála uprostřed oranžovníkové zahrady farmy Victoria. „Kazajka, o které jste se zmínil, by mohla být tamhle v tom koutě nebo ve staré almaře na půdě.“

„Jak dlouho už ji nenosíte?“

„Už ani nepamatuju. Když tady nebude, tak jsem ji asi někomu daroval.“

„Komu?“

„Nějakému chuďasovi. Dělám to pokaždé, když něco onosím.“

V koutě byl nástěnný věšák plný honáckých košil, zástěr, klobouků, opasků a kamaší. Pod pestrobarevným starým přehozem visela kazajka posetá kostěnými knoflíky.

„Tak tady ji máte,“ zabručel celkem klidně Gallino. „Jsem zvědav, co vám bude platná.“

Savadora sňal kazajku z věšáku: u pravé dolní kapsičky chyběl knoflík.

„Teď jde jenom o to, jestli jste ji měl na sobě v oné kritické době. Nevzpomínáte si, kdo by nám to mohl dosvědčit? Čtyři muži tvrdí, že v té době jste ji nosil denně, ale tři roky jsou tři roky – snadno se mohou mýlit. Co myslíte? Měl jste ji na sobě, když jste Isabele kopali hrob?“

Gallino odsekl: „Nemluvte hloupě, pane komisaři! Žádný hrob jsem nekopal. A co se týče té vesty – jak bych se mohl pamatovat, co jsem měl tehdy na sobě?“

„No dobrá,“ řekl komisař a podal předákovi knoflík, který před ním dosud skrýval: „Tenhle knoflík jsme našli při odkrývání kostry. Jsou na něm otisky vašich prstů, člověče. Někdo vás chce zřejmě do té vraždy namočit.“

Gallino civěl na kapsičku kazajky: „Jak by mě mohli do toho namočit? Kvůli knoflíku ještě nikdy nikoho nezavřeli. Knoflík mi mohl někdo schválně utrhnout a hodit do hrobu. Já přece doňu Isabelu nezavraždil. Měl jsem ji rád. Mám na to svědky.“

Jako lhal Savadora s těmi otisky prstů, vymýšlel si i nyní: „No dobrá, člověče! Ale kde se v té hlíně vzaly vaše šlápoty? Jak zakrývali mrtvolu, pěchovali hlínu nohama – a je tam v každé vrstvě spousta zřetelných stop.“

„Ale já jsem ji nezabil!“ vykřikl zděšeně Gallino. „Mám na to svědky. Měl jsem ji rád. Nikdy jsem nikoho nezabil.“

Savadora věděl, že teď už nebude trvat dlouho – a dozví se pravdu. Předák se zvolna nervově hroutil při představě, že by ho mohli usvědčit z vraždy, na které neměl nejmenší podíl.

„Posaďte se!“ řekl změněným hlasem a zvysoka si dřepl na židli u malého obdélníkového stolu. „Budu k vám upřímný, ale musíte mi pomoct. Nechci se do ničeho zaplést. Doňu Isabelu zabil ubožák Esteban. Asi ji opravdu uškrtil. Torente, ani já, nikdo z nás u toho nebyl. Přísahám! Měli jsme tehdy noční hlídku, a když jsme se vraceli od jižního brodu, zaslechli jsme v křoví u řeky křečovité vzlykání. Don Esteban tam klečel nad mrtvou Isabelou a lomil rukama. U břehu se kolébal plochý gumový člun. Chtěl ji unést, ale ona se bránila. Zápasili spolu – a ona chtěla křičet a… a… A tak nějak se to prý stalo. Vyprávěl nám to se slzami v očích a proboha prosil, abychom ho nechali odejít a nežalovali na něho. Prý nechce rodině udělat ostudu a skončit na šibenici…Odsoudím se sám,‘ řekl nakonec a své slovo dodržel. Pokovali jsme tedy Isabelu na břehu řeky a smazali stopy.“ Savadora se zeptal: „Co vám za to slíbil?“

„Nic, pane. Přísahám. Bylo to tak strašné, že nikdo z nás nemyslel na nic než na to, jak zahladit všechny stopy, aby ho neoběsili, dřív než si vezme život sám.“

„A co bylo dál? Co don Roderigo? Kdy ten se o tom dozvěděl?“

„Esteban se mu ke všemu přiznal, ale přísahal, že si nesáhne na život. To jsme se ovšem dozvěděli mnohem později. Don Roderigo doufal, že to nějak ututlá, ale Esteban šel stejně hned druhý den k řece, uvázal si na krk kámen a skočil do vody. Mohl se zastřelit nebo otrávit, ale zvolil si takovou strašnou smrt, aby sám sebe co nejvíc potrestal. Byl to opravdu citlivý, nešťastný mládenec. Škoda že ho doňa Isabela nemohla mít ráda! Nikdy nepochopím, proč se zhlédla v tom muzikantovi!“

Savadora mlčel. Lámal na drobné kousky suchý doutník, pokyvoval hlavou a myslil na to, že konečně musí vydat dva zatykače. Ne-li hned tři! Jenomže Roderigo může tvrdit, že o ničem nevěděl…

„Chápete, že jste nejednali správně, člověče?“

Gallino si osušil zpocený obličej šátkem a řekl: „Udělali jsme to ze soucitu, seňore. A taky jsme přitom mysleli na svého patrona. Věděli jsme, jak don Alejandro svou dceru miluje, a říkali jsme si: „Když mu to zamlčíme, zůstane mu naděje, že se Isabela přece jenom jednoho dne vrátí. Že ji třebas opravdu unesli…“

Komisař si naplnil ústa rozdroleným doutníkem, potřásl hlavou a řekl: „Je mi líto, člověče, ale musíte mě doprovodit do města. A Torente taky. Řekněte mu, ať nedělá hlouposti a přichystá se na cestu. Nebo mu prozatím nic neříkejte – mohl by na vás dostat vztek a ztropit nám tady nějakou výtržnost.“

„Torente nic neprovede, nebojte se,“ řekl předák. „Je rozumný. Beztak ho to pořád žralo – a jednou by s tím stejně sám vyrukoval.“

„Kdy – jednou?“ usmál se komisař.

„No,“ zabručel Gallino. „Upřímně řečeno, chtěli jsme počkat, až seňor Michal vypíše tu odměnu.“

Savadora si povzdychl, neřekl však ani slovo.

„Horší to bude s donem Roderigem,“ pokračoval uvolněným hlasem Gallino. „Čekám, že každou chvíli přijede, a dovedu si představit, jak se bude tvářit, až uslyší, co jsem mu nadrobil.“

„Tím se nezatěžujte,“ řekl dobrácky Savadora. „Jestliže jste mi nic závažného nezamlčel, budu hledět, abych vás z toho vysekal. Vaše tehdejší pohnutky jsou koneckonců pochopitelné, i když, samozřejmě, zákon bude žádat své. Doufám, že vám nepřitíží ten malér s přehradou.“

Gallino zašeptal: „Dělal jsem jenom to, co si přál patron, věřte mi! Já nejsem ničema, seňore.“

Komisař viděl, jak je zdeptaný, a tak si umínil, že už ho nebude trýznit dalšími otázkami.

Alespoň prozatím.

Roderigo Montez na Victorii nepřijel. Poslal Gallinovi dopis s lakonickým textem: „Jsem příliš zaneprázdněn, můžete-li, přijeďte za mnou.“

Posel, který zprávu doručil, nebyl nikdo jiný než starý sluha Boromeo.

Komisař řekl Gallinovi: „Připravte se na cestu. A Torente také. Vyšlápneme si společně za donem Roderigem.“ Pak vsunul ruku pod Boromeovu paži a řekl: „Pojďme, příteli, musím se vás na něco zeptat.“ Zamířili k altánu v hluboké zahradě. Když míjeli dva staré cedry, řekl Savadora: „Nepovažujte to za výslech, člověče! Nebudu se ptát, kam don Roderigo chodí a s kým se stýká – na to se vás už vyptávali jiní. Co chci od vás slyšet, to je spíše úvaha o lidech, kterým sloužíte už bezmála padesát let.“

Komorník se uklonil: „Prosím, pane, ptejte se. Budu k vám upřímný.“

Posadili se do proutěných křesel v altánu a Savadora nabídl komorníkovi doutník.

„Myslíte, že by byl don Roderigo schopen úkladné vraždy?“

Sluha odpověděl bez dlouhého rozmýšlení: „Můj pán není žádný slaboch, ale je dbalý svého jména. Pochybuji, že by se snížil k vraždě.“

Savadora přimhouřil oči: „A co ten Bolivar? Pistolník, který se Michalovi připletl do cesty hned první den tam dole v Argentině? Vím bezpečně, že chtěl vyprovokovat veřejný souboj.“

„Bolivara poslal do Argentiny předák Gallino, seňore. Byl jsem za dveřmi, když patron Gallina kvůli tomu peskoval. Don Roderigo měl totiž jiný, spolehlivější plán – tu věc s tím starým pergamenem. Chtěl panu Michalovi podrazit nohy zákonným způsobem.“

„No dobrá.“ řekl Savadora. „A kde k tomu pergamenu Montez přišel? Měl ho snad odjakživa někde v trezoru?“

„Pergamen doručil osobně předák dona Alejandra.“

Komisař si překvapením uplivl na podlahu altánu: „Guapo? A kdy to bylo, člověče?“

„Brzo po smrti dona Alejandra.“

„Hm,“ zabručel Savadora. „A proč don Roderigo tolik otálel s nárokováním svých práv? Mohl se přece ozvat dřív než seňor Michal převzal Ventanu do vlastnictví?!“

„Nemohl se ozvat, pane. Neměl jistotu, že kromě pergamenu neexistuje ještě jiná, stejně důležitá listina. Pokoušel se ji hledat na všech možných místech.“

„Dokonce i v pracovně dona Alejandra, co?“

„To nevím, seňore. Já jenom vím, že tu druhou listinu přinesl opět správce Guapo, ale mnohem později.“

Savadora si dlouho čistil nos kapesníkem, aby zakryl své překvapení. Nakonec se zeptal: „Co za to Guapo dostal od vašeho patrona?“

„Těžko říct, seňore. Myslím, že Guapovi šlo jenom o to, aby mohl i v budoucnu zůstat na Ventaně jako předák. Don Roderigo mu to samozřejmě přislíbil a začal soudně vymáhat svá práva.“

„Člověče?!“ řekl zlostně Savadora. „Jaká práva?! Vždyť to byl podvod! Zločin! Chápete?“

„Ano, pane. Nikdy jsem to neschvaloval, a doňa Eleonora byla kvůli tomu velmi nešťastná, ale patron byl neoblomný.“

„No dobrá,“ řekl mírnějším hlasem komisař, „a co víte o tom maléru na přehradě? Kdo to má na svědomí?“

Don Boromeo si zhluboka vzdychl: „To všechno způsobil Gallino. Chtěl se patronovi zavděčit. Přísahal bych, že od dona Roderiga nedostal jediný příkaz, co se týče obklíčení Ventany a vypuštění nádrže.“

„A co ty vraždy? Angelita, Wenita, Eleonora – s tím také nemá Roderigo nic společného?“

Komorník zavrtěl rozhodně hlavou: „Slyšel jsem cosi o podminované závěti. Včera o tom pan prefekt mluvil s donem Roderigem. Vůbec bych se nedivil, kdyby se ukázalo, že si don Alejandro předem zaplatil nějaké atentátníky. Například Guapa nebo Fernandeze.“

Komisař se na něho ostře podíval: „Takové obviněni vyžaduje spolehlivé důkazy. Vy snad nějaké máte?“

„Mluvím o tom jenom jako o možnosti, seňore. Když uvážíte, že to byl don Manuel, kdo osedlal koně pro doňu Eleonoru, musíte sám uznat, že tady něco neklape. Nebo že to klape naopak až příliš dobře.“

Komisař se nespokojeně šklebil: „Kdyby byl měl Fernandez tušení, že v sedle je třaskavina, nebyl by riskoval vlastní život, člověče. Nezapomeňte, že v tom sedle sám seděl! Přijel na hřebci ze stáji a ty stáje jsou poměrně daleko od Guapova domu. kde čekala doňa Eleonora. Nálož mohla kdykoli vybuchnout.“

„To je otázka, pane! Co když don Manuel znal přesný mechanismus, který tu bombu zapaluje? Takovou věc lze snad načasovat?“

„Tak jednoduché to zase není, člověče. V laboratořích se zjistilo, že pumy byly velmi primitivní jako většina pokoutně zhotovovaných třaskavin.“

Komorník řekl neústupně: „Ale stejně si myslím, že tom Fernandez věděl. Byl s donem Alejandrem jedna ruka. V poslední době se Montez stýkal jenom s Fernandezem a Guapem. A to snad víte, že Guapo kdysi pracoval jako minér v lomech a zamlada sloužil u granátniků?“

„To ještě nic neznamená,“ řekl Savadora. „Guapo nebyl typ zabijáka.“

„Ale miloval Ventanu, pane. Když jsem ho viděl naposledy, zdál se mi jaksi vyšinutý, abych už rovnou neřekl, že vypadal jako šílenec. Takový člověk je pak schopen všeho.“

Savadora byl rozmrzelý: napadlo ho, že možná něco hrubě zanedbal. Neuvažoval o Guapovi jako o jednom z podezřelých, už proto, že byl mrtev. A přitom není vyloučeno, že právě on byl vykonavatelem Alejandrovy pomsty. Nebo si s atentáty začal na

vlastní pěst, když se ukázalo, že Ventana je nadobro ztracena. Mohl ty nástrahy nalíčit teprve v poslední chvíli před odchodem stáda do řečiště. Byl možná přesvědčen, že na opuštěnou farmu vtrhne don Roderigo se svými lidmi – a dočká se spravedlivé odplaty. Jenomže – proč by vkládal výbušninu do koňského sedla, které zdědil Michal? Byl snad opravdu šílený? Nebo hrál na obě strany – a čekal, jak to dopadne? Mohl přece klidně slíbit věrnost donu Alejandrovi i donu Roderigovi. Předání pergamenů tomu ostatně nasvědčuje…

Komisař vstal, udělal několik kroků a posadil se do jiného křesla. Potom zabručel: „Jak se díváte na smrt Isabely Montezové?“

Komorník ztěžka polkl slinu a řekl: „Domnívám se, že to udělal don Esteban.“

„A víte, kde je pohřbena?“

„To nevím, seňore.“

„A kdo ji pohřbíval, to také nevíte?“

„Myslel jsem, že se to stalo na řece a že v té řece zůstala.“

„Jak jste si to mohl myslet, člověče?“

„Vyslechl jsem část rozhovoru dona Estebana a Roderiga. Bylo to v noci a zdálo se mi, že don Esteban pláče. Vzlykal, že to nepřežije, že se zabije.“

„A don Roderigo? Co ten říkal?“

„Nevím, pane. V ložnici jsou dvojité dveře. Rozuměl jsem sotva každému desátému slovu.“

„A co bylo potom – když don Esteban spáchal sebevraždu? Jak vám to vysvětlili? Co říkali?“

„Nic, pane. Don Roderigo si nepřál, aby se o tom mluvilo.“

Savadora opět vstal, chvíli chodil sem a tam a potom řekl: „Nebude vám vadit, když se na vaše údaje odvolám v příslušných protokolech?“

Komorník se uklonil: „Jednejte bez ohledu na mou osobu, pane. Odcházím na odpočinek a na mínění dona Roderiga mi vůbec nezáleží. Jistě víte, že i ten nejvěrnější sluha svého pána trvale nenávidí. I ten nejlaskavější pán představuje vrchnost, která udílí rozkazy. A musí-li člověk celý život poslouchat, jako jsem poslouchal já, nemůžete od něho čekat nic než nelásku a přetvářku.“

Zvedli se a zvolna se ubírali k hlavnímu nádvoří. V té chvíli nedaleký myrtový háj právě pohltil dva jezdce. Z čeledníku vyběhlo asi deset honáků. Všichni se smáli.

„Hola, seržante!“ zavolal komisař na svého pobočníka, „kde je Gallino a Torente?“

„Vzali roha, pane,“ řekl seržant a ukázal k lesu. Komisař v duchu zaklel, ale nahlas řekl: „Co jim to vlezlo do hlavy?“

Gaučové se přestali smát. Nejstarší z nich se zeptal: „Co provedli, že jste je chtěl zatknout?“

„Nevím, že byla řeč o zatýkání,“ řekl Savadora. „Chtěl jsem, aby se mnou jeli k donu Roderigovi – o jiném se nemluvilo.“

Lhostejný tón jeho hlasu muže nadobro zmátl.

„Mysleli jsme, že snad mají u vás nějaký vroubek,“ řekl opět ten starý gaučo.

„Drž hubu!“ okřikl ho jiný honák. Byl to Bolivar. Komisař by si byl s muži rád pohovořil, ale cítil, že by to k ničemu nevedlo. Rozloučil se s komorníkem, mávl mužům na pozdrav a vyšvihl se do sedla. Za bránou nasadil hřebci ostruhy a pádil směrem k Ventaně. Za bambusovým porostem koně zastavil, aby mohl seržantovi od plic vyhubovat. Nakonec mu přikázal, aby jel tryskem do vojenské pevnosti.

„Ať ihned rozešlou popis těch dvou darebáků, člověče. Ale tajně! Prozatím ani slůvko na veřejnost. Další se uvidí. Pospěš si!“

„Kde vás najdu, až to zařídím, seňore?“

„Raději se mi chvíli ani neukazuj! Z pevnosti jeď rovnou na komisařství. Možná že se tam zítra zastavím. A dej pozor, ať tě ti chlapi někde nezaskočí!“

Popřáli si šťastnou cestu a obrátili se k sobě zády. Savadoru brzo přešlá zlost, neboť si uvědomil, že mu po celý den přálo štěstí. Našel hrob doni Isabely a vyslechl doznáni přímého svědka dívčina pohřbu. Také rozmluva se starým komorníkem nevyšla naprázdno…

Hrábl rukou do kapsy, aby si s chutí zakouřil. V tabatěrce byl do hnědá vypalovaný kostěný knoflík.

„Kazajka!“ řekl si nahlas. „Tu vestu musím zabavit!“

Otočil hřebce a uháněl nazpátek. Gaučové seděli před čeledníkem a vzrušeně o čemsi debatovali. Uprostřed hloučku stál don Boromeo. Byl jediný, kdo nepokřikoval a nerozhazoval rukama. Zřejmě jenom pozorně naslouchal.

„Hola!“ řekl Savadora, když prudce zarazil koně. „Zaveďte mě do Galliriova pokoje. Vezmu si tam nějakou maličkost na památku.“

Žádný z mužů se nepohnul, jenom Bolivar řekl: „Doprovodím vás, pane.“ Komisař seskočil s koně a za hrobového ticha šel s Bolivarem k hlavni budově.

„Smím vědět, jaká je to maličkost?“ zeptal se Bolivar, když vstoupili do Gallinova bytu.

„Hned uvidíte,“ odtušil Savadora a rozhrnul šatstvo na nástěnném věšáku. Kazajku nenašel.

„To jsem si mohl myslet,“ řekl téměř šeptem a hryzl se do spodního rtu. Povrchně, skoro bez zájmu se rozhlédl po místnosti a vyšel na dvůr.

„Vzali tu maličkost s sebou?“ řekl Bolivar. Komisař zamračeně přisvědčil.

„Pak to ovšem nemohla být maličkost, seňore,“ usmál se Bolivar.

„Máte pravdu!“ řekl Savadora. „Tím, že ji odnesli, nabyla ta maličkost na rozměrech. Kdybyste s nimi náhodou mluvil, poraďte jim, aby mě co nejdříve navštívili.“

Vyhoupl se na koně a vyrazil do otevřené pampy.

„Co tam hledal?“ ptali se honáci Bolivara, když už byl Savadora z doslechu.

„Nějakou maličkost. Ale jakou – to nevím. Gallino mu ji zřejmě zavčas vyfoukl.“

„Řekl ti Gallino, kam má namířeno?“

Bolivar pokrčil rameny: „I kdyby byl něco řekl, budu to hledět zapomenout, protože se nechci do ničeho namočit. Savadora vypadal hodně naštvaně.“

Exhumátoři, anatomové a odborníci z chemické policejní laboratoře si vyžádali od Michala fotografie doni Isabely i chomáček vyčesaných vlasů, které si její otec schoval na památku. Z archívu trinidadské nemocnice přivezli několik rentgenových snímků, jež chirurgové pořídili, když si dona Isabela zlomila pravou nohu pádem s koně Za těchto podmínek nebylo těžké určit a potvrdit totožnost kostry nalezené v tajném hrobě poblíž řeky Capiatá. Nesnadnější úkol čekal kriminalisty, kteří měli určit příčinu smrti. Nakonec se všichni shodli v názoru, že zemřela zadušením.

„Pište!“ řekl Savadora důstojníkovi pátracího štábu.

„Podle výpovědi očitého svědka Franciska Gallina byla Isabela Montezová zardoušena běžným způsobem rukama Estebana Monteze, který ji chtěl původně pouze unést. Předběžně lze soudit, že se jednalo o nešťastnou náhodu, nikoli o předem plánovanou, úkladnou vraždu. Motiv přepadení: žárlivost odmítnutého milence a snaha zabránit Isabele Montezové v sňatku s jejím tehdejším snoubencem panem Karlem Michalem.“

Komisař si nacpal do úst žvaneček tabáku, pohoupal se na špičkách jezdeckých bot a pokračoval: „Dle neprotokolovaného výslechu předáka Franciska Gallina byl vrah ve chvílí, kdy ho Gallino přistihl nad tělem Isabely Montezové v zoufalém duševním stavu. Přítomen byl údajně též Juan Torente, v té době zaměstnaný jako honák na estancii Ventana. Oba muži se rozhodli vyhovět přání nešťastného Estebana Monteze – a tajně zavražděnou dívku pohřbili s předsevzetím, že celou věc zamlčí. To vše se odehrálo mezi jedenáctou a třetí hodinou v noci z patnáctého na šestnáctého září roku…“

Savadora se nespokojeně zavrtěl, svraštil čelo a dodal: „Hlavní svědek Francisko Gallino se záludně vyhnul řádné vyšetřovací vazbě a zdržuje se na neznámém místě, pravděpodobně ve společnosti Juana Torenta. Doporučuji urychlený výslech Roderiga Monteze, jeho manželky Luisy, případně i komorníka dona Boromea.“

Důstojník se zašklebil: „Pěkný dárek pod stromeček! Prefekta raní mrtvice. Vsadím se, že nedovolí, abychom dona Roderiga obtěžovali, dokud nedostanete za mříže toho Gallina.“

„No dobrá,“ poškrábal se komisař za uchem: „Tak škrtněte to urychlený. Však on nám Montez neuteče.“

„A vy se divíte, že upláchli?“ řekl don Manuel, když seděli se Savadorou a Michalem u večeře, kterou jim připravil Pikinin. „To přece není maličkost, nechat se usvědčit z takové hrobařiny. Jisté jim došlo, že je označíte za spolupachatele, ne-li už rovnou za vrahy. Podle mého by se z takového nařčení nikdy nevysekali. Don Roderigo bude hledět, aby jméno jeho syna zůstalo bez poskvrny, a tak svalí všecko na Gallina a Torenta.“

Savadora zašermoval vidličkou: „Ono by to nešlo tak snadno, jak si myslíte. Gallino a Torente neměli k vraždě vůbec žádný důvod. Musíte počítat aspoň s trochou logiky, člověče.“

Fernandez polkl sladkou bramboru: „Prokurátor by to odbyl poukazem na jejich zištnost. Snažil by se prokázat, že se chtěli donu Roderigovi zavděčit a čekali od něj nějakou závratnou odměnu.“

„No dobrá! A co by na to řekl Montez?“

„Samozřejmě by popřel, že s nimi vůbec vyjednával.“

„Hm… A jak by vysvětlil, že pro ně našel práci na své farmě? To by přece žalobce musel považovat za jistý druh odměny. Uvědomte si, že brzy potom jmenoval Gallina dokonce správcem svých statků. To by byl jasný důkaz spoluviny.“

„Aspoň vidíte, že jim opravdu nezbývalo nic jiného než zmizet. Zachrání tím sebe i dona Roderiga. A jednoho dne si najdou způsob, jak z Monteze vyždímat nějakou slušnou odměnu za další věrnou službu.“

„Pokud je ovšem zatím nechytíme, člověče.“

Don Manuel mávl rukou, v níž se zaleskl postříbřený nůž: „Tahle dvojice není z letošního hnízda, seňore. A Chaco je velké. Hledejte jehlu v kupce sena!“

„Diky za informaci,“ řekl ironicky komisař. „Nebýt vás, považoval bych chakeňské pralesy za městské sady s houpačkami pro děti.“

Do jídelny vkročil Hadrian.

Za ním se ostýchavě krčil mladý míšenec v pracovním plátěném obleku.

„Ten muž si přišel pro koně se značkou S,“ řekl Hadrian a s požitkem se díval, jak čile vstává komisař od stolu.

„Je to dost, člověče! Jak se jmenujete?“

„Carlos Pereira, s vaším dovolením.“

„Už jste si toho koně prohlédl?“

„Ano, pane. Ukázali mi ho i s postrojem.“

„A jste si jist, že je to váš majetek?“

„Ano, pane – s vašim dovolením se jistě nemýlím.“

„Valacha koupil kdysi můj otec od estanciera Sotera, zároveň s klisnou.“

„No dobrá. A pročpak jste se nepřihlásil dřív?“

„Mám. rančo daleko odtud, pane. Nevěděl jsem, že se mnou chcete mluvit kvůli tomu koni. Trklo mě to teprve včera, když přijeli dva honáci a hledali u mě nocleh.“

„Dva honáci?“ zajímal se komisař. „Jaké měli koně?“

„Hnědáka a černého hřebce, pane. Na obou byla značka M v kroužku, s vaším dovolením.“

Savadora se podíval na Fernandeze: „Tady je máte!“ Pak se obrátil k míšenci: „Řekli, jak se jmenují a odkud přijíždějí?“

„Ne. pane. Zaplatili za večeři, vyspali se v ranču a pospíchali dál.“

„Kam – dál?“ –

„Na jih, s vaším dovolením. Ale než odjeli, všimli si, že moje stará klisna má značku S. Chvíli se tomu smáli a potom ten větší řekl: ‚Hola, mládenče, nemáš něco společného s těmi mordy na Ventaně? Jestli můžeš, nechoď Savadorovi na oči, ať se do něčeho nezapleteš. Na Ventaně řádil vrah, který prý přijel na koni s takovouhle značkou. Poldové ho hledají po celé Paraguayi!‘

Zůstal jsem jako němý a nezmohl jsem se už na jedinou kloudnou otázku.“

A míšenec sklíčeně usedl na židli, kterou mu nabídl Michal.

„A pročpak jsi zůstal jako němý?“ zeptal se komisař, který si ze samého rozčilení ani neuvědomil, že míšenci tyká.

„Polekal jsem se, protože toho koně jsem na Ventanu přivedl já! Ale nikoho jsem nezamordoval, to na mou duši ne! Dostal jsem od patrona dva krásné hřebce a šest krav, a valacha jsem nechal u řeky, abych se s ním nezdržoval. Byl nemocný a kulhavý.“

„Proč jsi ho tedy aspoň neodstrojil?“

„Byl tam jeden výrostek, který řekl, že se o koně postará, když mu nechám sedlo. Ale asi si to rozmyslel, když viděl, že zvíře, ani postroj už za nic nestojí.“

„Víš, jak se ten chlapec jmenoval?“

„To s vaším dovolením nevím, pane, ale pamatuju se, že neměl skoro žádné zuby.“

Savadora by přísahal, že to byl Juan z Trinidadu, který si přijel na Ventanu vyžebrat krásného hřebce.

„Měl ten kluk koně?“

„Šel pěšky, pane.“

„Aha!“ řekl Savadora. „To ještě nevěděl, jak pořídí, tak se spokojil se starým valachem. A když dostal pořádného koně, už si na chudáka ani nevzpomněl. Vy jste mi hospodáři, pánové! čert aby vás všechny vzal!“

Pak ale rychle vyskočil: „Přichystej se na cestu, Pereiro! Zavedeš mé lidi do lesa, v kterém zmizeli ti dva ničemové. Jak jé to daleko k tomu tvému ranču?“

„Na dobrém koni skoro celý den, pane.“

„Pošlu s tebou tři zkušeně jezdce na dobrých koních. Ráno můžete být na místě. Je tvé zvíře dost silné, aby to vydrželo?“

„Spolehněte se, pane! Krmím své hřebce kukuřicí a dávám pozor, aby se nestrhali.“

Savadora vyšel na dvůr a vzhlédl k obloze: nad houštinou u řeky Yagusy svítil měsíček. Byl ještě nízko, ale nikde nebyl ani obláček, takže se dalo počítat s jasnou, příjemnou nocí.

HRŮZNÝ NÁLEZ NA VENTANĚ

KDO ZAVRAŽDIL ISABELU MONTEZOVOU?

SPOLUPACHATELÉ BESTIÁLNÍ VRAŽDY NA ÚTĚKU

„Zvláštní, necenzurované vydání!“ odplivl si komisař Savadora na podlahu terasy, kam mu Michal přinesl snídani. „Máte ponětí, kde ty zprávy berou, člověče?“

Michal se zasmál: „Nedávno jste sám řekl, že snadněji uhlídáte pytel blech než jednoho žurnalistu. Já nedonáším, jestli vám šlo o tohle.“

Savadora nespokojeně zavrčel a sklonil se k talíři plnému kukuřičné polévky. „Už jste napsal domů, jak to s vámi dopadá?“ zeptal se po chvilce mlčení.

„Píšu matce nejméně jednou týdně, ale ty hrůzostrašné historky vynechávám. Nechci, aby si zbytečně dělala starosti.“

Savadora řekl do talíře: „Doufejme, že teď už bude pokoj.“

„Souvisí snad vaše naděje s Gallinovým útěkem?“

„Gallino asi nebyl tak nebezpečný, jak jsme si mysleli. Prokazoval donu Roderigovi všelijaké špinavé služby, ale ty vraždy – s tím určitě nemá nic společného. Začínám stále víc věřit, že to nejhorší má na svědomí – nebožtík Alejandro. Grafologové si dali práci s poznámkami v té nešťastné knize a jsou přesvědčeni, že je to skutečně rukopis dona Alejandra.“

„To ovšem pořád ještě nic neznamená,“ řekl Michal. Komisař odstrčil poloprázdný talíř: „To vím taky, člověče. Jenomže když k tomu přidám poslední zprávu daktyloskopického oddělení, vypadá to hned jinak.“

„Tak se přece našly nějaké otisky?“

„Ano, příteli. Výbuch pumy, která zabila doňu Eleonoru, přežil kousek plíšku, na němž se zachoval otisk Alejandrova levého palce. Podobný otisk se našel také na vnitřní stradě klávesnice vašeho piana, tam co ležela ta plochá mina.“

Michal vytřeštil oči.

„To by snad mohlo stačit, ne?“

„Už jsem vám jednou řekl, že není nic těžšího, než usvědčit ze zločinu mrtvého. Nehledě na to, že mohl mít pomocníky, kteří dosud žijí.“

„Snažte se tedy usvědčit především ty, co zůstali naživu.“

Savadora zvedl ukazováček: „Řekl jsem, že mohl mít pomocníky, kteří dosud žijí. Ale co když to byl zrovna Guapo, člověče? Bývalý minér, granátník…“

Následovala delší pomlka, které komisař využil k rozchroupání několika malých smažených ryb. Teprve když si obřadně utřel ústa i ruce lněným ubrouskem, pokračoval: „Nepřišel by vám vhod menší výlet do Encarnaciónu? Rád bych si ještě jednou popovídal s Guapovou ženou. Bude to jaksi civilnější, když budete u toho.“

Michal vstal a řekl, že komisaře doprovodí.

„Ne, seňore,“ řekla doňa Julie, když uvedla komisaře a dona Michala do chudobného ranča na předměstí Encarnaciónu. „Knihu, o které mluvíte, jsem nikdy u Guapa neviděla. Ale to, co mi povídáte, dává možná smysl posledním slovům dona Alejandra. Když umíral, volal zoufale po donu Manuelovi, ale ten už byl dávno v Argentině. Chtěl mu zřejmě říct něco moc důležitého, co nemohl svěřit nám. Nakonec se však uklidnil a prohlásil: ‚Děj se vůle boží! Jsme pouhými nástroji v Jeho rukou. Všecko zlé i dobré, co se stane na Ventaně, stane se z dopuštění Nejspravedlivějšího.‘“

„Jsme pouhými nástroji!“ opakoval vztekle Savadora. „Přesně tak jsem si to představoval. Nastraží smrt na spoustu nevinných lidí, a pak se vyzuje z odpovědnosti a všecko hodí na krk pánubohu. Kdo zabil Angelitu? Nebožtík Alejandro? Nikoli! Angelitu má na svědomí ten, kdo vedl její kroky do zapadlého kouta kuchyně a dopustil, aby šlápla dostatečnou silou na určité místo.“

Načež ukázal na plechovou bednu v rohu pokoje: „Můžete nám říct, jestli po Guapovi nezůstaly nějaké zajímavé krámy?“

„Jaké krámy máte na mysli, seňore?“

„No, třebas nějaké takové podezřelé tuby, patrony, krabice střelného prachu, pytel ekrazitu…“

To, co říkal, vypadalo jako žert, protože se přitom usmíval, ale myslil to smrtelně vážně, neboť plechová bedna byla jako stvořená pro celý arzenál nejrůznější munice.

„Nevzpomínám si, že by byl měl něco jiného kromě revolveru,“ řekla doňa Julie. „Nebyl jako většina mužů – nikdy si na střelné zbraně nepotrpěl. Sám jistě víte, že nechodil ani na lov.“

Savadora přistoupil k bedně: „A což nějaké písemnosti, plánky, příručky, dopisy?“

Vdova zvedla víko bedny: „Tohle je všecko, co po něm zůstalo, seňore. Nepočítám-li šatstvo…“

Na dně bedny ležel revolver s několika náboji, kladívko, kleště, šroubováky, klubíčko silného motouzu, polámané ostruhy, cvočky – samé běžné věci.

„Nic víc?“ – zeptal se Savadora. A doňa Julie odpověděla truchlivě: „Ne, seňore – nic víc!“

Komisař tedy bednu zavřel a pak se bez obalu zeptal, jak je na tom doňa Julie s penězi. Dozvěděl se, že má hodného otce, který jí vydatně pomáhá, jinak by své děti nestačila uživit ani ošatit.

„To znamená, že don Alejandro byl k vašemu manželovi poměrně skoupý, nemyslíte? Nebo snad od něho dostal Guapo nějaké větší peníze?“

„Ne, seňore. Nikdy neříkal, že by byl něco dostal. Měl svůj pravidelný plat.“

Komisař se rozhovořil o závěti dona Alejandra. Přál si zvědět, zda Guapo nezáviděl Indiánům a doně Angelitě dědictví, které jim Montez odkázal. Mohlo mu to připadat nespravedlivé, nebo dokonce nepřátelské…

„Nemyslím, že ho to mrzelo,“ řekla doňa Julie. „Jistě s ničím takovým nikdy ani nepočítal. A jestli ho přece něco trápilo, tedy jenom to, že Alejandrova závěť vyvolala tolik řevnivosti a zloby. Guapo totiž věděl, že don Roderigo si nedá pokoj, dokud Ventanu nezíská nebo nezničí.“

„A komu držel podle vás palce? Donu Roderigovi, nebo seňoru Michalovi?“

Vdova pohlédla smutně na Michala: „Věřte mi, že Roderiga Monteze nenáviděl. I když byl několik týdnů v jeho službách, nedopustil se ničeho, co by vám mohlo uškodit.“

Rozplakala se a odběhla do kuchyně, aby připravila nějaké občerstvení. „Stačí krapet vody, seňoro,“ volal za ní komisař. Šli do zahrady, kde čekali jejich hřebci. Doňa Julie přinesla dvě velké sklenice třtinové šťávy a s potěšením se dívala, jak hltavě oba muži pijí. Pak se rozloučili.

„Nevíte, jestli na Ventaně existuje nějaká tajná rodinná skrýše?“ zeptal se Savadora, když už byli hodně daleko od Encarnaeiónu. „Musíme znovu prohledat všechny Alejandrovy papíry – každou pohlednici a zdánlivě bezvýznamnou účtenku. Někde přece musí být něco, co by nám prozradilo, s kým ještě se Montez kromě svých stálých přátel stýkal. Snad tušíte, co mám na mysli?“

Michal přisvědčil: „Dohazovače zbraní. Jenomže tyhle obchody se asi odbývají opravdu tajně. Pochybuji, že bychom někde našli účet s firmou a spolehlivou adresou.“

„To vím taky, člověče! Proto mluvím o nenápadných papírech. Jestli je má teorie v základech správná, musel se don Alejandro občas s někým setkat, něco převzít, něco zaplatit. A protože byl puntičkář, jistě si tu a tam něco poznamenal nebo schoval. Proto se ptám na tu skrýš.“

„Nevím, že by něco takového existovalo,“ řekl unaveně Michal. „Nikdo mi nic neřekl – a sám jsem se v domě ještě ani pořádně nerozhlédl. Dokonce jsem neprolistoval ani archív Montezovy osobni korespondence.“

„A kde je ten archív, člověče?“

„V jedné drahocenné kazetě.“

„A kde je ta kazeta? Vloupal jsem se totiž do všech možných krabic i příhrad, ale žádné soukromé dopisy jsem nenašel.“

Michal se zasmál: „Strčil jsem ji do ložnice, když mi Angelita žalovala, že čenicháte v mých osobních věcech.“

„Doufám že víte, proč jsem to dělal? Sháněl jsem se po těch starých smlouvách.“

Výraz jeho obličeje i hlas se náhle změnily: „Poslyšte, člověče – když už jsme u těch zatracených pergamenů: víte, co mi nejde do hlavy? Že mi ten hadr nepadl do oka dřív než Fernandezovi. Prý ležel ve skříni! Jak tam mohl ležet, když jsem ji dávno před tím důkladně prohledal, a nic jsem nenašel? Kdyby to byl tramvajový lístek – ale tohle je přece učiněný plakát!“

„Chcete snad naznačit, že don Manuel lhal?“

„Těžko říct, člověče. Ale v každém případě je to záhada. Myslím si, že smlouvu mohl mít někdo u sebe a nastrčil ji do skříně až v určitou chvíli.“

Michal mlčel. Popustil otěže a jeho kůň zrychlil krok. Byl horký, dusný den a Michalovi se zdálo, že slyší, jak suchá tráva praská pod kopyty zvířat. Myslel na dona Alejandra: jestliže se komisař nemýlí, stal se Michal pouhým nástrojem bezohledně vymyšlené pomsty. A nejen Michal! Farmář Alejandro byl patrně ochoten obětovat svému záměru kohokoli, dokonce i své nejvěrnější, jako byli Angelita a Wenita. Hrál roli ušlechtilého mecenáše jenom proto, aby popudil nenáviděného dona Roderiga a mohl tím spíše uskutečnit své pomstychtivé plány. Pocit prohraného života nedokázal překonat pokorou a vědomím, že jeho bližní se mohou těšit ze šťastnějšího osudu. Byl z rodu, jehož krev asi nikdy za mnoho nestála. Předkové Montezů přitáhli do Nového světa s meči a dobyvatelskými úmysly. Byli to násilníci a ziskuchtiví conquistadoři…

Co z jejich otrávené krve měla v sobě Isabela? A doňa Eleonora? Znal Isabelu opravdu dobře? Jevila se mu vždycky jako citlivá, skromná a moudrá dívka. Ale byla opravdu taková? Život neměl čas podrobit ji tvrdé zkoušce. Nikdy v ničem nestrádala. Na co si jen pomyslila, to jí milující otec dopřál. Byl dokonce ochoten dopřát jí i Michala, přestože nebyl majitelem žádné výnosné farmy ani průmyslového podniku. Jistě nebyl nadšen, že jeho budoucí zeť je pouhým šumařem, ale smířil se s tím.

S čím však se asi nedokázal smířit, to byla skutečnost, že Michal byl nepřímo příčinou Montezova neštěstí. Nebýt Michala, byla by se Isabela možná bez reptání provdala za dona Estebana…

„Dovolíte, abych se podíval na tu soukromou korespondenci?“ řekl Savadora, když se v dálce před nimi objevily indiánské vrby zakrývající řeku Piribebui. „Jsem totiž přesvědčen, že všecko zlé nám spískal don Alejandro. Čím víc na to myslím, tím víc tomu věřím, člověče.“

Michal jen pokrčil rameny: „Ani nevíte, jak budu rád, až s tím vším skoncujeme a vrátím se domů. Začíná se mi protivit všecko, co kdy patřilo a patří k rodu Montezů.“

Na správce Gallina a jeho kumpána Torenta byl vydán zatykač. Jejich útěk se obrátil proti donu Roderigovi: kdekdo se ptal, jak mohl zaměstnávat muže, kteří jsou na štíru se zákonem.

Savadora byl pozván k důvěrnému slyšení u prefekta, který mu přátelsky sdělil, že nařídil zostření cenzury: „O Ventaně se bude mlčet, dokud se nevyskytnou jiné, pozoruhodné okolnosti. Nemůžeme si dovolit ustavičně připomínat beznadějné případy! Trpí tím nejen naše pověst, ale í jméno Montezů. Uvědomte si, že don Roderigo ztratil syna a dceru. Jeho manželka onemocněla. A přitom se na něho sápe kdejaký tlučhuba. Žádám vás otevřeně a bez postranních úmyslů, abyste vzhledem k jeho osobě postupoval při vyšetřování co nejšetrněji. Rozhodně Už nechci slyšet to bombastické ovlivňování veřejného mínění. Odporuje to zákonům i mému citu pro spravedlnost.“

Savadora prefektovi nezazlíval, že chce rodinu Montezů ušetřit dalších skandálů. Ať už se don Roderigo dopustil jakýchkoli intrik a špinavostí – byl za ně vskutku krutě potrestán.

„Souhlasím s vámi, seňore, ale musím vás upozornit, že pan Michal hodlá vypsat vysokou odměnu na dopadení psanců Gallina a Torenta, což se neobejde bez veřejného ohlasu.“

„Jaká laciná velkorysost!“ řekl prefekt. „Když už nemůže dědictví přestěhovat za moře, dopřeje si aspoň marnotratné gesto. Vyřiďte mu, že udělá lépe, když založí nějaký fond pro místní chudinu nebo pro mladé, nemajetné umělce. Ať se rozhodně neplete do našich záležitostí. Jeho přítomnost nám beztak působí jen samé nepříjemnosti.“

Savadora se díval, jak prefekt zlostně odkašlává do barevného kapesníku. Chtěl něco namítnout na Michalovu obhajobu, ale rozmyslil si to a řekl jen: „Budu vaše přání tlumočit co nejvýmluvněji, seňore.“

„To není přání! To je rozkaz!“ zařval prefekt. „Řekněte panu Michalovi, že jeho gesto je ubohé břídilství vedle štědrosti a velkomyslnosti, kterou nedávno projevil don Roderigo. Vzdát se v zájmu klidu a míru takových cenných pozemků, to může udělat jenom skutečný grand.“

Savadora řekl s jistou potměšilostí: „Don Roderigo byl k tomu gestu donucen, seňore. Jeho nárok na Ventanu nebyl oprávněný. Mám-li být hodně stručný, tedy se don Roderigo dopustil podvodu.“

Prefekt si přiložil kapesník na vousy pod nosem a zamumlal: „Žádám vysvětlení, příteli, a prosím, abyste vážil každé slovo. Nařknout někoho z podvodu není maličkost.“

Savadora si zapálil doutník a několika nevybíravými slovy zopakoval události, jež se zběhly kolem dvou starých pergamenů pojednávajících o vlastnických právech Montezů. Prefekt šel k oknu a dlouho se díval na protější domy ozářené sluncem. Pak řekl: „Jste si jist, že Roderigo věděl o té druhé listině?“

„Všecko tomu nasvědčuje, pane. Jeho návštěva Alejandrovy pracovny, i svědecká výpověď dona Boromea.“

„Lze tomu komorníkovi důvěřovat?“

Savadora přisvědčil.

„V tom případě bych ovšem musel s donem Roderigem přerušit přátelské styky,“ řekl prefekt. „Neměl jsem ani zdání, že by byl schopen takové podlosti. Vyřiďte seňoru Michalovi, že se obdivuji jeho velkodušnosti. Každý jiný muž na jeho místě by byl dona Roderiga svlékl do naha před celým světem. Buďte tak laskav a pošlete mi sem příležitostně toho komorníka.“

Savadora se podrbal na bradě: „Mrzelo by mě, kdyby se to rozkřiklo, pane. Slíbili jsme donu Roderigovi naprostou mlčenlivost.“

„Buďte bez obav! Nezmíním se o tom ani před vlastni rodinou. Styděl bych se přiznat, že jsem se přátelil s bezohledným podvodníkem.“

Savadora poděkoval, uklonil se a opustil kabinet.

V archívu soukromé korespondence dona Alejandra se našly dva účty za dodané zemědělské chemikálie. Některé položky v účtech byly označeny červeným křížkem.

„Účty mezi obyčejnými pohlednicemi a dopisy?“ bručel Savadora. „Co to má znamenat?“ Znal případy, kdy výrobci zemědělských chemikálií dodávali svým zákazníkům tajně i to nejpodezřelejší zboží, a tak nechal prohledat celé hospodářské skladiště Ventany. Specialisté prozkoumali kdejaký pytel s umělým hnojivem a kdejakou nádobu s dezinfekčními prostředky.

Nikde však nebyla ani stopa po nitroglycerínu či jiné výbušnině.

„To ovšem nic nevyvrací,“ utěšoval se komisař. „Don Alejandro nebyl hlupák a měl dost času odklidit všecko, co by jeho plán mohlo vyzradit.“

Znovu a znovu listoval v archívu, znovu a znovu naléhal na Fernandeze: „Člověče, kápněte božskou, jak to bylo s tou poslední listinou? Určitě jste ji nenašel ve skříni.“

Fernandez si dával načas, ale nakonec řekl: „Slíbil jsem, že se nikdy nikdo nedozví, jak jsem k té listině přišel.“

„Jděte k čertu!“ zavrčel Savadora. „Jaký to má smysl, hrát si na rytíře, když kolem padají hlavy? Ostatně – řeknu vám, jak to asi bylo. Tu listinu vám přinesla nebo poslala doňa Julie. Našla ji, když se konečně odhodlala dát do pořádku věci po nebožtíku Guapovi. Je to tak?“

Don Manuel mlčel.

„Našla ji,“ pokračoval Savadora, „a zatočila se jí hlava, když si uvědomila její význam. Pochopila, že její muž měl vlastně v rukou celou Ventanu. Jenom na Guapovi záleželo, kdo bude definitivním pánem zdejších pozemků. Nedovedla si vysvětlit, proč nám nedal listinu k dispozici, když se na Ventanu sápal don Roderigo. Jistě se za svého muže styděla a dlouho se rozhodovala, jak s listinou naložit. Nakonec zvítězil rozum: obrátila se na vás s prosbou, abyste pergamen odevzdal seňoru Michalovi, ale nezmiňoval se o Guapovi. Mám pravdu?“

Fernandez se na něho díval očima plnýma obdivu, ale neřekl ani slovo. Komisař se tím nedal zmást. „Překvapuje vás, jak jsem na to přišel?“ zasmál se spokojeně. „Docela jednoduše, člověče. Ty pergameny, to byla ta nejzákeřnější mina, kterou don Alejandro na svého bratrance políčil. Provedením lsti pověřil ještě před svou smrtí věrného Guapa. Správce snadno vzbudil důvěru hamižného Roderiga a odevzdal mu nejstarší pergamen. Pak mu přinesl další hadr – ale zatajil, že má v rukou duplikát. S tím totiž měl vyrukovat teprve v okamžiku, kdy na Ventanu přitáhnou exekutoři. Jsem přesvědčen, že jednal přesně podle návodu dona Alejandra, který si přál. aby se don Roderigo co nejvíce znemožnil. Ale jak všichni víme, zlá náhoda Guapovi nedopřála, aby svou roli čestně dohrál až do konce. Zemřel dřív, než se mohl zasloužit o Roderigovu porážku.“

Don Manuel nevycházel z údivu. „Jak víte, že ty listiny získal Roderigo od předáka Guapa?“

„Mluvil jsem s donem Boromeem. Prozradil mi to.“

„A jste přesvědčen, že by byl Guapo dohrál svou úlohu opravdu čestně? Co kdyby si to rozmyslil a tu rozhodující listinu nám neodevzdal?“

„Věřím, že dal umírajícímu Alejandrovi slovo, a to slovo by byl dodržel. Nasvědčuje tomu jeho jednání i jeho povaha.“

Fernandez řekl: „Ještě nedávno jste ho podezříval z účasti na atentátech.“

„Vás jsem také podezříval, člověče!“ řekl Savadora. „Ale teď je mi jasné, že Alejandro neměl odvahu požádat někoho o spolupráci. Byl dost inteligentní, aby věděl, že nikdo z vás by s jeho vražednými plány nesouhlasil. Jistě si uvědomoval, že je to šílený nápad. Mimoto chtěl mít záruku, že jeho tajemství nikdy nikdo nevyzradí. Jakmile by se byl svěřil jenom jedinému člověku, neměl by už nikdy jistotu, že pravda nevyjde najevo. Nemohl si dovolit vydat své jméno napospas lidem, kteří ho přežili a kterým mohou v poslední chvíli selhat nervy. Umíral klidně jenom proto, že si řekl: ‚Se mnou umírá i mé tajemství, které zná pouze Bůh. Ať se stane cokoli, mé jméno zůstane čisté…“

Roderigo Montez odpověděl na útoky novinářů nečekaným způsobem: vypsal odměnu padesáti tisíc guaraniů na dopadení psanců Gallina a Torenta. V té době to byly velké peníze.

„Ten lišák už bezpečně ví, že jsou oba z dostřelu,“ řekl Savadora. „Jinak by se do toho nepouštěl.“

Nemýlil se: Gallino i Torente seděli v Bolivarově domku na předměstí Asunciónu a čekali na příkazy dona Roderiga. Koně nechali v Chaku, do města se vplížili za noci. Jediný, kdo o nich věděl a kdo jim pomáhal, byl Bolivar – a teď samozřejmě i Montez. Doufali, že jim don Roderigo obstará osobní doklady, které by jim umožnily odcestovat pod cizími jmény do Argentiny.

Nakonec jim v tom zabránil ten, od něhož by to nejméně čekali. Bolivar. Šel za Savadorou a prozradil mu úkryt psanců i Montezův záměr týkající se padělaných dokladů.

„No dobrá,“ řekl mu nahořklým hlasem komisař. „Jsem vám zavázán tisícerými díky, ale hnusí se mi, že zrazujete za jidášský groš.“

Bolivar se zamračil: „Nedělám to pro peníze, seňore. Předem odmítám jakoukoli odměnu vypsanou Montezem. V mých očích je don Roderigo prašivý pes a nechci nic, než aby ho stejnýma očima viděli všichni ostatní.“

Savadora se jen ušklíbl: „Co tak najednou? Do včerejška jste mu věrně sloužil a dneska mu nasazujete psí hlavu. Jak tomu mám rozumět?“

Bolivar zavrtěl vztekle rameny: „Rád bych věděl, jak byste se tvářil, kdyby vás někdo požádal, abyste ty dva doprovodil do Argentiny a tam je oddělal.“

„Don Roderigo vás o to požádal?“

„Jinak bych tady nebyl!“

Savadora se pohoupal na špičkách střevíců a napěchoval si do úst obrovské sousto žvýkacího tabáku.

„A co vám za to nabídl?“

„Těch padesát tisíc a doživotní místo předáka na té jeho prokleté Victoru.“

„Můžete nějak dokázat pravdivost svých slov?“

Bolivar trhl opět rameny: „Jak bych to mohl dokázat? Byl to rozhovor mezi čtyřma očima.“

To Savadorovi zatím stačilo. „A máte představu, jak bychom měli zatknout Gallina a Torenta? Ptám se jenom s ohledem na vaši osobní bezpečnost. Jistě se najdou mstitelé, kteří vám tuhle zradu nikdy neodpustí.“

„Proč mluvíte o zradě?“ řekl Bolivar. „Dokud ti dva nebudou za mřížemi, bude jim hrozit smrt. Mimoto jim trochu chládku neuškodí. Není to tak dávno, co jsem vám řekl, že mě nutili, abych křivě svědčil kvůli té přehradě!“

A Bolivar pohlédl neklidně na hodinky. „Musím za Montezem. Bude na mě čekat s těmi doklady.“

„Kde bude čekat?“

„Doma. Ve své pracovně. Cítí se tam zřejmě docela bezpečný. Řekl mi, že ho žádný z vašich mužů nehlídá.“

„No dobrá,“ řekl Savadora. „Pojedete do Argentiny vlakem, nebo parníkem?“

„Jestliže se nevyskytnou překážky, budeme ráno o půl osmé na severním letišti. Kdyby se něco změnilo, pokusím se vám včas zatelefonovat.“

Savadora potřásl hlavou: „Domníváte se, že vám Montez stoprocentně důvěřuje?“

„Řekl bych, že ano.“

„Pak je to v pořádku. Doufejme, že ho nenapadlo poslat za vámi nějakého špeha, který by ho upozornil, že jste byl na komisařství.“

Bolivar mávl rukou: „Koho by mohl za mnou poslat? Toho svého komorníka?“

Savadora pokrčil rameny a přál Bolivarovi šťastnou cestu. Pak přistoupil k oknu a díval se na náměstí, dokud z brány komisařství nevykročil Bolivar.

Don Boromeo vstoupil do hustě zarostlé, nevelké zahrady Bolivarova domku a zaklepal na dveře zadního vchodu. Nenápadně se přitom rozhlížel, nemá-li někoho v patách. Uvnitř se nic nepohnulo. Ustoupil ode dveří a postavil se před okno, aby si ho obyvatelé domku mohli prohlédnout. Vzápětí zarachotil klíč v zámku. Don Boromeo vzklouzl do úzké, stinné chodby. Torente ho pozdravil a zamkl na ním dveře na dva západy. Na konci chodby stál Gallino.

„Vítejte!“ řekl komorníkovi. „Zdá se, že nepřinášíte dobré zprávy. Něco selhalo? Proč nepřišel Bolivar?“

Uvedli dona Boromea do přízemní místnosti se staženými žaluziemi, jež příjemně tlumily žár poledního slunce.

„Dobře hádáte, seňore,“ řekl komorník Gallinovi, když usedl na židli potaženou tygří kožišinou. „Přináším velice smutnou zprávu.“

„Někdo nás zradil?“ vyhrkl Gallino.

„Ano, pane.“

„Kdo?“

„Don Roderigo, pane.“

Gallinovi ztuhly svaly v obličeji: „Co? Don Roderigo? To je nesmysl!“

Torente dosud nepromluvil, zato si spěšně připevňoval na boky opasek s dvěma revolvery. „Mluvte, done Boromeo,“ naléhal Gallino. „Proč myslíte, že nás patron chce vydat policii?“

Komorník řekl hrobovým hlasem: „Nechce vás poslat za mříže. Posílá vás na smrt.“

Oba muži hleděli užasle do komorníkovy vrásčité tváře.

„Ano, prosím, na smrt,“ pokračoval don Boromeo chmurným hlasem. „Slyšel jsem, co všechno panu Bolivarovi sliboval za to, že vás někde v Argentině zabije. Chce se vás jednou provždy zbavit.“

Gallino zachrčel: „Zbavit se nás mohl i tady. Kvůli tomu nás nemusí hnát až do Argentiny.“

„Mýlíte se, pane.“ řekl komorník. „Zemřete-li v cizí zemi s cizími doklady v kapse, nepodaří se nikomu zjistit vaši totožnost. Nebudou ji vlastně ani zjišťovat – uvěří vašim osobním dokladům…“

„Hrome!“ udeřil Gallino do stolu. „A tohle že si na nás vymyslel patron? Něco takového by přece Bolivar nikdy neudělal! Za pár švestek oddělat kamaráda – to se mi nezdá, příteli.“

Obrátil se k Torentovi, co ten tomu říká, Torente jen pokrčil rameny: „Vypadá to jako hloupá smyšlenka, ale na druhé straně nemám důvod podezřívat dona Boromea ze lží. Jestliže na vlastní uši slyšel, jak se ti dva na nás domlouvají, nezbývá než věřit, že mluví pravdu.“

„Jak znám dona Boromea, poslouchal za dveřmi a slyšel každé páté slovo,“ řekl Gallino. „Nebo se snad domlouvali za vaší přítomnosti?“

„Ne, pane. Kdykoli jsem vstoupil do pokoje, bavili se o všedních věcech, ale jakmile jsem odešel, vrátili se zase k té podlé vraždě.“

Torente nabídl komorníkovi sklenku kořalky a řekl: „Nikdy vám nezapomeneme, že jste nás přišel varovat, done Boromeo, ale snad chápete, že potřebujeme mít jistotu. Nemůžeme Bolivara oddělat jenom pro pár vašich slov. Co když jste se opravdu přeslechl?“

Don Boromeo se poděsil: „Proč byste Bolivara zabíjeli? Stačí, když mu v Argentině upláchnete. Přece si nevezmete na svědomí lidský život, pánové?!“

„O svědomí by měli uvažovat spíš Bolivar a don Roderigo. nemyslíte?“ zasmál se křečovitě Gallino. „Oni by se měli ptát, jakým právem nás chtějí připravit o život. Mám ženu a čtyři děti. Kdo se o ně postará, až mě odprásknou? Padouch Roderigo?“

Odmlčel se a přejel si zpocený obličej dlaní. „Ale stejně tomu nemohu uvěřit, done Boromeo, opravdu nemohu.“

Komorník vstal a škrobeně se uklonil: „Považoval jsem za svou povinnost upozornit vás na nebezpečí, které vám hrozí. Kdybych si to nechal pro sebe, připadal bych si jako vrahův pomocník. Teď mohu odejít s lehkým srdcem. Přeji vám hodně štěstí, pánové.“

Rovněž Gallino se zvedl ze židle a přistoupil ke komorníkovi: „Počkejte, příteli! Ještě pár rozumných slov. Bolivar se má dnes večer setkat s Montezem a vyzvednout pro nás ty doklady. Jak to tam u vás vypadá? Nejsou v domě fízlové?“

Don Boromeo zamžoural vypoulenýma očima: „Chtěli byste se odvážit do paláce?“

„Že by se nám tam dvakrát chtělo, to neříkám, ale rádi bychom slyšeli, co si ti dva povídají. S vaší pomocí by to jistě bylo možné. Přišli bychom za tmy a v přestrojení. Jde jenom o ty fízly. Podle Bolivara prý tam není ani noha.“

Komorník pokýval hlavou: „To je pravda, pane. Od poslední domovní prohlídky se u nás neukázal jediný strážník. Ale tak jako tak byste museli přijít zahradou – od řeky. Čekal bych na vás v palmovém háji u letohrádku. Schůzka byla určena na dvacátou hodinu, pane.“

„Dobrá!“ řekl Gallino. „Před osmou jsme v letohrádku. Kdyby nebyl čistý vzduch, nechte nám u zadních vrátek znamení. Třebas tenhle kapesník. Platí?“

Don Boromeo se hluboce uklonil.

Na stole komisaře Savadory zazvonil telefon.

„Poznáváte mě podle hlasu, pane?“ ozvalo se ve sluchátku. Byl to don Boromeo.

„Poznávám. Mluvte!“

„Mohl byste být dnes večer někde nablízku se svými lidmi, pane?“

„Kde? Tam co bydlíte?“

„Ano, pane. Mezi sedmou a devátou, ale nikdo si toho nesmí povšimnout.“

„Dobře. Zařídím.“

S první večerní tmou spadlo na Asunción několik dešťových kapek a od řeky to zavonělo bahnem. Don Boromeo obešel zahradníkův domek a zamířil k letohrádku. Gallino a Torente už čekali v mimózovém křoví u tenisového hřiště. Jakmile spatřili komorníka, přitočili se k němu: „Všechno v pořádku?“

„Ano, prosím. Právě jsem uvedl seňora Bolivara do pánovy pracovny. Musím se vrátit, abych mohl podat občerstvení.“

„Je čistý vzduch?“

„Můžete se spolehnout. Zavedu vás k bočnímu schodišti. Služebnictvo je v kuchyni. Není se čeho obávat.“

Vkradli se do paláce a vystoupili do prvního poschodí. Boromeo si všiml, že oba psanci mají pouzdra svých revolverů zakrytá pláštěnkami. Zavedl muže do pokoje, který sousedil s pracovnou Roderiga Monteze.

„Prosím, pánově!“ ukázal na spojovací dveře.

Gallino šel po špičkách ke dveřím, za nimiž se ozývaly tlumené hlasy. Rovněž Torente se přiblížil a nastavil ucho ke škvíře v bohatě tepaném zámku.

Don Boromeo vyšel na chodbu, sestoupil po schodech vystlaných koberci a spěchal k hlavní bráně. V té chvíli se ze tmy vynořil Savadora.

„Co se vlastně děje?“ řekl komorníkovi. „Můžeme dovnitř?“

„Ano, pane. Je nejvyšší čas. Zaveďte své muže k pánově pracovně v prvním poschodí. Všude jsou koberce a spousta soch, takže se tam dostanete zcela nepozorovaně. Nahoře je Gallino, Torente a Bolivar. Budou si možná vyrovnávat nějaké účty, ale nesmíme je předem poplašit.“

Komorník se obrátil a spěchal nazpátek. Oba psanci se dosud krčili u dveří Montezova pokoje. Jejich tváře prozrazovaly zklamání a vztek.

„Svině!“ šeptl Gallino, když se k němu přiblížil don Boroineo. „Měl jste pravdu, příteli. Handlují spolu o naše hlavy jako o kus hověziny.“

Vtom se pohnula klika na dveřích: Roderigo Montez stál na prahu a nechápavě hleděl na nečekané hosty. Byl bledý, oči rozšířené hrůzou. Beze slova udělal osudný pohyb, ale než vpravil svou ruku do kapsy, kde měl pistoli, prostřelil mu Gallino hlavu. Jeho padající tělo zatarasilo cestu Torentovi, který chtěl vniknout do pracovny za Bolivarem. Do předpokoje vrazil Savadora s čtyřmi muži: všichni měli samopaly.

„Ruce vzhůru! Odhoďte zbraně!“

Gallino zaklel a mrštil revolverem o zem. Torente skočil do pracovny a přibouchl za sebou dveře. Ozvaly se dva výstřely. Když vrazil dovnitř i Savadora, ležel Torente na podlaze: z obou rukávů mu tryskala krev.

„Člověče,“ řekl komisař Bolivarovi. „Ani nevíte, jak jsem rád, že jste ho neodbouchl…“

KRVAVÁ TEČKA ZA KRVAVÝMI UDÁLOSTMI

RODERIGO MONTEZ ZAPLATIL ŽIVOTEM SVÉ VRAŽEDNÉ PLÁNY

ZKÁZA STARÉHO ŠLECHTICKÉHO RODU

„Och! Tolik nečekaného!“ mnul si své suché, šupinaté ruce Carnera. „Tolik krve! Dnes může každý trouba napsat do novin senzační článek. Krvavá tečka za krvavými událostmi! Jen aby byla opravdu poslední, přátelé!“

V té chvíli ještě netušili, že poslední krvavou tečku za všemi smutnými příběhy udělá Linda…

Daleko od hlavních budov Ventany byl prastarý, zapomenutý hřbitov, kde odpočívaly kosti prvních přistěhovalců Montezova rodu. Byl obehnán kamennou zdí, bujně zarostlý a nadobro opuštěný: mladší generace Montezů byly pochovány v pompézní mramorové hrobce na obecním hřbitově v Emboscádě.

Michal se teď častěji než jindy zamýšlel nad historií Montezova rodu, který vlastně zanikl takřka před jeho očima. Přinejmenším byl svědkem smrti jeho posledních výhonků.

S myšlenkou na dávné předky Montezů otevřel zrezivělou bránu zanedbaného hřbitova a vstoupil dovnitř. V patách za ním vklouzla na hřbitov i Linda. Michal si toho všiml, když se pod tíhou jejího těla propadl mělký polokamenný rov, zdobený řetězy a ručně tepanými mřížemi. Připadalo mu komické, že to musela být právě „posvátná“ Linda, kdo neúmyslně zneuctil památku mrtvých Montezů. Zavolal na ni a rozhlédl se, kudy by si nejsnadněji proklestil cestu hustým porostem, aby krávě pomohl z hrobové jámy. Avšak než stačil vykročit, ozvala se ohlušující detonace – a Michala ovanul temně rudý mrak.

Se zoufalým výkřikem padl na zem.

Dvůr Ventany se rázem naplnil lidmi. Savadora, don Manuel, Carnera, Hadrian i Pikinin, všichni spěchali ke hřbitovu.

Dřevěný, řezbami zdobený strop ložnice se konečně přestal zběsile otáčet a Michal si pomyslil: Už je to lepší. Jsem naživu a ležím ve své posteli. Co to jen bylo za podivný mrak?

Jeho zrak se posunul k postavě, která se k němu skláněla. Slyšel známý, příjemný hlas: „Seňore! Seňore – vidíte mě? To jsem já – váš Pikinin…“

Michal se usmál a zavřel oči. Zdálo se mu, že padá do nekonečně hluboké jámy. Z dálky k němu zaznívalo plačtivé volání: „Seňore, seňore, to jsem já – váš Pikinin.“ Chtěl se toho hlasu zachytit jako provazu, po kterém by se mohl vyšplhat nahoru ke světlu, ale nedostávalo se mu sil, a tak se znovu propadl do tmy…

Následujícího dne už byl na nohou a cítil se dobře.

„Hlavně že to neodskákaly plíce,“ řekl mu mladý policejní lékař. „Náraz vzduchu musel být strašlivý. – Přečkal jste to šťastněji než většina těch kamenných a dřevěných pomníků. Byl jsem se tam podívat: kříže, řetězy, plechoví andělé – všecko je rozmetáno a zpustošeno…“

Michal se podíval do zrcadla: ve tváři měl plno oděrek a krvavých podlitin, čelo obtočené bílým obvazem.

„Ale cítím se opravdu dobře,“ řekl doktorovi. „Mohu si konečně popovídat s přáteli?“

„Samozřejmě,“ řekl doktor a zatleskal. Do ložnice vstoupil Pikinin a o vili později se přihnal Savadora s Fernandezem. Než si stačili vyměnit pár prvních slov, vrazili dovnitř Carnera s Cabótem a Hadriánem.

„Och, tolik radosti uprostřed neradostného světa!“ drmolil Carnera. „Dovolíte, abych si vás vyfotografoval, než dojde k dalšímu výbuchu? S tím fáčem vypadáte jako mučedník. Bude to senzační obrázek. Och, co já už potkal za svůj život, mučedníků! A všecko kvůli mamonu, prosím! Všecičko!“

Když se jim podařilo Carneru umlčet, dozvěděl se Michal, že v hrobce, do které se probořila Linda, našli policisté nejrůznější výbušniny a pyrotechnické pomůcky. Exploze sice většinu předmětů zničila, ale v jiné hrobce objevil Savadora několik granátů se zřetelnými otisky prstů dona Alejandra.

„Teď už opravdu není pochyby, že to byl on, kdo podminoval Ventanu,“ řekl Savadora. „Doufejme, že kráva s hvězdou na čele byla skutečně poslední obětí Montezovy nenávisti.“

OD ZÍTŘKA BUDOU NA VENTANĚ HOSPODAŘIT INDIÁNI

ŠLECHETNÉ ROZHODNUTÍ SKROMNÉHO ČECHOSLOVÁKA

MONTEZÚV GENERÁLNÍ DĚDIC JMENOVÁN ČESTNÝM NÁČELNÍKEM INDIÁNSKÉHO KMENE TOBA

KOMISAŘ SAVADORA POVÝŠEN NA PLUKOVNÍKA

DOKUMENTÁRNÍ FILM „VENTANA“ POCTĚN ZVLÁŠTNÍ CENOU SVAZU JIHOAMERICKÝCH NOVINÁŘŮ

„Oh, tolik optimismu a uznání uprostřed škarohlídského světa!“ pochvaloval si Carnera, když přinesl Michalovi stoh časopisů, které ještě voněly čerstvou tiskařskou barvou. „Nikde ani zmínka o Gallinovi a o tom druhém pistolníkovi – jakpak se jmenoval – nu, stárnu, stárnu, neslouží mi paměť, ale nevadí, čím dřív na ně zapomeneme, tím líp… Teď je čas radosti a nadějí… Je pravda, že se všichni Tobové od Pilcomaya přestěhují na Ventanu?“

„Nejen Tobové,“ řekl Michal. „Možná že se tady usadí i kmen Čamakoků a Indiánů Makká. Jsou to snášenliví a pracovití zemědělci.“

„Myslíte, že je Ventana uživí?“

„Při jejich skromnosti určitě. Ostatně – podle dona Manuela – jich není tolik. A krav i ovcí a koní jsou tisíce, nehledě na úrodné plantáže. Při dobrém hospodaření si budou žít líp než běloši, protože nejsou závistiví a chamtiví.“

„Oh, jaká krásná představa! Žebrák se stane králem…Na to by se měla napsat písnička, mistře. Něco dojemného, velkolepého, moderního. Byl by to šlágr, senzace! Pokusím se napsat text… Oh, jaké já psával texty, když jsem byl mladý!“

Někdo tiše zaklepal a do pokoje vstoupil Pikinin: „Seňore, nad řekou už je oblak růžového prachu. Zdá se, že přijíždí plukovník Savadora se státním notářem. Mám podříznout krocana?“

„Řekni Hadrianovi, ať porazí dvě telata.“

„Ó,“ protáhl obličej mladý Indián. „Chodil jsem do školy, a vím, co se sluší, ale s těmi telaty se mi to nelibí, seňore. Náčelník Tobo-Toba by se určitě zlobil, že plýtváme živým masem, když je dost sušeného.“

Michal rýpl do ramene starého Carneru a zasmál se:

„Co jsem vám říkal? Jsou pracovití a snášenliví, a dokonce i šetrní. Uvidíte, že se dočkáme dne, kdy Indiáni odkoupí od vdovy Montezové i sousední farmu Victorii.“

„Oh, tolik nadějí! Tolik krásných nadějí!“ brebentil Carnera.

„Škoda že se toho nedožil Wenita. Škoda že už nám doňa Angelita nepeče kukuřičné placky. Škoda že nejsem mladší…“

Pod okny se ozvala slavnostní salva: don Manuel a honáci stříleli do vzduchu na uvítanou lehké karetě, která se právě brodila přes řeku s plukovníkem Savadorou a státním notářem na kozlíku. Indiáni se shlukli na nádvoří a zpívali Zpěv radosti.

Ventana byla prohlášena za soukromou, nedotknutelnou a nedílnou indiánskou rezervaci. Jejím prvním správcem byl ustanoven Manuel Fernandez, druhým Hadrian, třetím Pikinin. Hlavní rozhodčí rada se skládaly z náčelníků všech zúčastněných rudošských kmenů.

Gabótova helikoptéra zvolna stoupala nad koruny kvetoucích oranžovníků. Co chvíli se kolem jejích boků mihly šípy s barevnými fábory, které vzhůru k obloze vystřelovali Indiáni shromáždění na nádvoří Ventany. Honáci vyhazovali do vzduchu svá sombrera a divoce pálili z revolverů. Michal se vykláněl z okénka pilotní kabiny a mával jim na rozloučenou. V dálce bylo vidět vyschlé řečiště ría Manduvirá a památný hřbitov Montezů s rozvalenými pomníky. U čapí laguny se pokojně pásly tisíce krav. Nad roztřepenými listy palem vesele poletovala hejna papoušků. Michal si pomyslil: Ani ta nejhroznější zloba, ani ta nejhladovější smrt, nic není dost silné, aby mohlo zahubit všechen život a všechny naděje spravedlivých…